Ngaio Marsh

Roderick Alleyn 28. Nedokončený portrét

KAPITOLA 1

PAN WHIPPLESTONE

Rok rozkvetl v jaro a den ve svěží jitro a bůh patrně bděl na nebesích, ale pro pana Samuela Whipplestona bylo to vše zcela zanedbatelné. Cítil se tak zvláštně, zmateně nešťastně. Stal se majitelem dvou těžkých stříbrných georgiánských omáčníků, které převzal po slavnostním projevu na rozloučenou.

Pan Whipplestone opustil služby Jejího Veličenstva na ministerstvu zahraničních věcí tak, jak bylo mezi jeho kolegy zvykem. Připravil se dokonce na to, že nebude muset vstávat v 7.30, že se poté nebude muset vykoupat, oholit a posnídat v 8.00 – ale nač dále popisovat, z čeho se skládá jitro úředníka spokojeného se životem? Zkrátka, pan Whipplestone se domníval, že se do penze těší, a teď poznal, že to není pravda. Nikam ho to netáhlo. Jeho život ztratil smysl. Byl u konce.

Kolem desáté hodiny měl blahosklonné familiárnosti svého hotelového bytu až po krk. Kromě toho se tam v této době uklízelo. Až dosud se tento obřad odehrával v jeho nepřítomnosti a teď tu vysloveně překážel.

S úžasem zjistil, že po dvacet let bydlel v zasmušilém a skličujícím, tmavém a nepohodlném bytě. Do hloubi otřesen tímto náhlým objevem vyrazil do londýnského jara.

Desetiminutová procházka parkem mu na náladě nepřidala. Vyhnul se kapkám odskakujícím od proudů vody, tryskajících z chrličů pod čtyřspřežím, zaznamenal několik výstředně oblečených jezdců, obešel záhon červených a žlutých tulipánů a vyšel z parku pod rozšířenými nozdrami Epsteinových Nespoutaných živlů. Zamířil do Baronsgate.

Ponořil se do kakofonie pouliční vřavy řazených rychlostí a přidávaného plynu. A tu ho napadlo, že on sám teď musí zařadit jedničku a tou se doploužit do příšeří na nějaké vrakoviště, kde vyčká – v tomto místě se přirovnání stávalo nesnesitelným – až ho odtáhnou. Nikterak jej neutěšilo pomyšlení, že se do této nepříjemné situace jednou dostane každý. Čtvrt hodinky se procházel.

Z Baronsgate do Capricorns se bylo možno dostat od západu klenutým průchodem, tak nízkým, že tudy mohl projít jen chodec. Pasáž vedla do Capricorn Mews a Capricorn Place, kterážto ulička svírala o pár kroků dál s Mews pravý úhel. Vždycky tuto pasáž míjel a byl by to udělal i tentokrát, nebýt malého vychrtlého kotěte.

Zvířátko vyrazilo z vozovky jako šipka, mihlo se kolem něho, zapadlo do pasáže a v mžiku mu na druhém konci průchodu zmizelo z očí. Vzápětí uslyšel zaskřípění brzd a mňoukavý nářek.

Pana Whipplestona takové věci vždycky rozčílí. Takové věci on prostě nemá rád. Nejraději by se byl co nejrychleji ztratil ze scény a na celou věc zapomněl. Namísto toho však proběhl průchodem do Capricorn Mews.

Auto, byla to nějaká dodávka, právě mizelo za rohem v Capricorn Place. Před garáží okukovala kotě, které leželo na dlažbě jako kapka inkoustu, parta tří výrostků.

Jeden z nich došel až k němu.

„Je po něm,“ ohlásil.

„Chudák číča!“ řekl druhý a všichni se nejapně zasmáli.“

První mladík napřáhl nohu, aby kotě převalil. K překvapení všech zoufale zamrskalo zadníma nohama.

Vykřikl, noha se vrátila na zem a mladík k němu natáhl ruku.

Kotě vyskočilo. Zavrávoralo a potom vyrazilo k panu Whipplestonovi, který se mezitím zastavil. Domníval se, že kotě utrpělo otřes nebo bolestí či strachem zešílelo.

V mžiku udělalo obrovský skok a než se pan Whipplestone nadál, ocitlo se na jeho hrudi, drápky se zachytilo a jakkoli to bylo neuvěřitelné – začalo příst. Slýchal, že umírající kočka prý někdy přede. Zvířátko mělo modré oči, špičku ocásku sněhobílou a jinak bylo černé jako uhel. Pan Whipplestone proti kočkám v zásadě nic neměl.

V pravičce třímal deštník, ale levičkou udělal zcela podvědomé gesto – přikryl kotě dlaní. Bylo strašně vyhublé, ale teplé a chvělo se.

„Vyhasl jeden z devíti životů,“ zavtipkoval výrostek a všichni tři zašli s chechtotem do garáží.

„Aby vás kat spral,“ řekl pan Whipplestone, který si odevždycky liboval ve staropanensky krotkých kletbách.

Neobratně si deštník zavěsil na levou paži, pravičkou si nasadil monokl a kotě ohledal. Předlo ještě silněji a slabě zamňoukalo, pouze když se dotkl přední nožičky.

Co s ním?

Zřejmě se mu moc nestalo. Zranění rozhodně nebylo vážné. Pravděpodobně žilo v nejbližším okolí a pan Whipplestone slyšel, že kočky jsou obdařené zvláštním instinktem a dokážou se odevšad vrátit domů.

Kotě mělo hlavičku jako ořech a tou se dostalo panu Whipplestonovi pod kabát a pod vestu. Tlapkami prohmatávalo jeho hruď. Dalo mu práci dostat je tam odtud.

Postavil je na chodník. „Běž domů,“ řekl. Vzhlíželo k němu a chystalo se zamňoukat, otevřelo tlamičku a ukázalo růžový jazýček, ale z hrdélka nevyšel zvuk.

„Ne, ne,“ opakoval, „jdi domů.“ Podle toho, jak se mu vlnily boky, poznal, že se chystá opět ke skoku.

Obrátil se k němu zády a rychle pokračoval v cestě po Capricorn Mews. Téměř utíkal.

Byla to tichá ulička s kamennou dlažbou, opravdu zastrčená. Našel tam tři garáže, zasilatelství a na dva tucty domků ze středně viktoriánské doby, malé bistro a čtyři obchody. Jak se blížil k jednomu z nich, ke květinářství, viděl, že se ve výkladní skříni zrcadlí protější domy a on sám, kráčející si vstříc. Za ním odhodlaně klusalo malé kotě a mňoukalo.

Značně ho to vyvedlo z míry a začal zmateně uvažovat, že by měl zavolat do Spolku pro ochranu zvířat, ale vtom se těsně za jeho zády vyřítil z garáže náklaďák. Když přejel, pan Whipplestone zjistil, že je kotě pryč. Usoudil, že se patrně polekalo burácejícího vozu.

Nedaleko květinářství ústila z levé strany do Mews další ulička, Capricorn Place. Silně rozrušený pan Whipplestone do ní zabočil.

Byla to přívětivá ulice: úzká, čistá a slunečná, a vlevo z ní byl výhled na koruny stromů a kopule baronsgatské baziliky. Míjel nízké litinové ploty a za nimi vzorně udržované georgiánské a viktoriánské domky. V oknech truhlíky s jarními květy. Odkudsi se nesla vůně čerstvě vařené kávy.

Služebné a posluhovačky myly schůdky a leštily klepadla na dveřích, hospodyně chodily po ulici s nákupními košíky. Z jednoho domku vyšel muž v letech pana Whipplestona; vypadal na vojáka a ve tváři byl zarudlý. Jakási žena tlačila kočárek s důležitě se tvářícím mrnětem; provázel jí šestiletý klučík a velikánský pes a všichni mířili do parku. Listonoše zastihl na každodenní pochůzce.

V Londýně je pořád ještě mnoho takových malých uliček jako Capricorns, byť i jejich další osud je nejistý.

Bydlí tam horní střední třída a pan Whipplestone musel nejednou vyslechnout, jak jsou kvůli tomu zatracované.

Jelikož sám z těchto vrstev pocházel, názor nesdílel. Teď shledával, že v Capricorns se sice nic neděje, ale zato neunavují ani výstředností, ani pitoreskností, a netváří se tak samolibě. Prostě a jednoduše je tam člověku dobře, protože z nich vyzařuje pohoda. Před jeho zraky vyvstal hostinec U zlatého slunce.

Byla to poctivá hospoda, nenačinčaná, a stála v místě, kde ulice Capricorn Place ústila do Capricorn Square. Náměstí s kovovým zábradlím sestávalo z kusu trávníku a několika platanů a laviček. Všechno bylo zřejmě pečlivě udržované. Pan Whipplestone obešel náměstí zprava a zahnul do Capricorn Walk.

Proti němu majestátně kráčel obtloustlý, elegantně oblečený gentleman černé pleti. Na šarlatovém vodítku vedl bílého afghánského chrta s červeným obojkem.

Pane velvyslanče!“ zvolal pan Whipplestone. „Jaká milá náhoda!“

„Pane Whipplestone!“ zahlaholil velvyslanec státu Ngombwana jako ozvěna. „To jsem rád, že vás vidím.

Bydlíte v těchto končinách?“

„Ne, ne. Vyšel jsem si jenom tak na procházku. Jsem teď – jsem volný jako pták, Excelence.“

„Ale ovšem, už jsem slyšel. Budete tam všem velice chybět.“

„Tím si nejsem tak jistý. Nemohu se honem upamatovat, kde je vaše velvyslanectví, ale mám dojem, že někde nedaleko odtud, že?“

V Palace Park Gardens. Také si sem velice rád po ránu zajdu na procházku s Ahmanem. Bohužel, s povinným doprovodem.“ Hůlkou se zlatým knoflíkem ukázal na statného chlapíka, který si nezúčastněně prohlížel platan.

„Bohužel,“ souhlasil pan Whipplestone. „To je daň vašemu postavení,“ dodal uhlazeně a popleskl chrta.

„Ach, jak jste milý!“

K přednostem pana Whipplestona, který na ministerstvu zahraničních věcí platil za skutečného odborníka, patřilo, že uměl výborně jednat s představiteli jiných států, zejména s Afričany. „Doufám, že mohu Vaší Excelenci blahopřát,“ řekl a profesionálně ho zahrnul větami zvolacími, které se obejdou bez sloves.

„Další prohloubení přátelských styků! Nová dohoda! Skvělé výsledky!“

„O ty se zasloužil výhradně náš velký prezident, pane Whipplestone:“

„Jak jinak, Vaše Excelence. Všichni máme velkou radost z toho, že nás vbrzku poctí návštěvou. Bude to další mezník ve vztazích mezi našimi zeměmi:“

„Přesně tak. Nesmírně významná událost.“ Velvyslanec se na okamžik odmlčel“ a pak svůj nádherný zvučný hlas lehce ztlumil. „Neobejde se však bez úskalí,“ řekl.

„Jak víte, náš velký prezident si nepotrpí na…“ a opět máchl rukou tím směrem, kde stál jeho osobní strážce…“

„… na takovouto péči.“ Neubránil se povzdechu. „Přeje si bydlet na velvyslanectví,“ dodal.

„Já vím:“

„Taková odpovědnost!“ opět povzdechl velvyslanec. Vymanil se z chmurných myšlenek a podal panu Whipplestonovi ruku. „Jistě se uvidíme na recepci. A vůbec, musíme se vídat častěji, beru si to na starost.

Tak zatím na shledanou, au revoir, pane Whipplestone:“

Rozloučili se. Pan Whipplestone pokračoval v procházce; když míjel velvyslancova průvodce, taktně předstíral, že ho nevidí.

Přímo před sebou, v místě, kde Capricorn Walk splývá se severovýchodním okrajem náměstí, uviděl mezi dvěma velkými domy menší stavení. Bílá omítka, leskle černé domovní dveře, suterén, patro, podkroví.

Okna v prvním patře lemovaly dva miniaturní balkónky, v přízemí byla okna lunetová. Jeho pozornost upoutaly květinové truhlíky. Namísto obvyklých narcisů z nich vyrůstaly jakési zelené festony, jež by byly důstojnou ozdobou reliéfu della Robbiova. Byly to popínavé rostliny a houpaly se mezi květináči, z nichž vyrůstaly; a protože byly dovedně zastřižené, pnuly se symetricky od jednoho konce lunetového okna k druhému.

Dva muži v modrácích, stojící na žebříku, právě na dům vyvěšovali jakési oznámení.

Cítil se teď trochu méně skleslý. Lidé, kteří v hlavním městě nežijí, s oblibou mluví o „londýnském pocitu.“

Tvrdí vám, že v Londýně stačí seběhnout dolů na ulici, aby se člověk zčistajasna začal cítit šťastným, aby se rozjařil a povznesl se na duchu. Pan Whipplestone si v této věci zachovával vždy poněkud rezervované stanovisko. Teď ale musel připustit, že tentokrát se skutečně dostavil osvobozující pocit. Měl podezření, že příčinou byl tento malý domek. Všiml si, jaké má číslo: Capricorn Walk 1.

Popošel o kousek blíž. Na komíny a východní stranu střechy dopadaly sluneční paprsky. Správně orientovaný, pomyslel si pan Whipplestone. V zimě mu neunikne ani jeden sluneční paprsek. Okna jeho bytu byla obrácena na sever.

Když pan Whipplestone přecházel Capricorn Walk, mířil k domku listonoš a hvízdal si. Vyběhl pár schůdků ke vchodu domku číslo 1, vhodil něco do mosazného límce schránky na dopisy a vracel se tak rychle, že se málem srazili.

„Šup sem šup tam,“ řekl listonoš. „Jsem jak velká voda, to je ta potíž. Ale že máme dneska krásnej den, co?“

„Ba, ba,“ připustil prozíravě pan Whipplestone. „To opravdu máme. Nevíte náhodou, jestli nynější nájemníci…“

„Ti jsou fuč. Odstěhovali se minulej tejden,“ posloužil listonoš informací. „Ale nikde není psáno, že to musím vědět, že jo. Lidi to mají včas oznámit, no, nemám pravdu, pane?“

Šel dál a už si zase hvízdal. Muži v dělnickém mezitím slezli se žebříku a chystali se také k odchodu.

Na domě zůstalo oznámení:

NA PRODEJ k doptání u fy. Able, Virtue a synové, Capricorn Street 17, 5.W.7

Nejdůležitější ulicí v Capricorns je Capricorn Street.

Však je také širší a rušnější než ostatní. A vzhledem k tomu, že se táhne rovnoběžně s Capricorn Walk, stojí budova, v níž sídlí firma Albe a Virtue, zády přímo proti domku číslo 1.

„Dobré ráno,“ pravila kulaťoučká dáma za stolem po levici. „Čím mohu sloužit?“ oslovila vlídně pana Whipplestona.

Pan Whipplestone nasadil ten nejneutrálnější tón, jaký si pro takovéto situace osvojil ve službách ministerstva zahraničí, avšak jeho chlad zmírnil rozmarným podtónem.

„Můžete ukojit mou lichou zvědavost, budete-li tak laskava,“ řekl. „Jde o dům číslo 1 v Capricorn Walk.“

„Číslo 1 na Walku?“ opakovala dáma. „Ano, právě jsme na něj pověsili oznámení. Je na prodej; celý, kromě suterénu. Nevím přesně…“ pohlédla na mladíka s předrafaelovským účesem, který seděl u psacího stolu vpravo.

Zkoumavě si prohlížel nehty a naslouchal hlasu v telefonu. „Jak je to se suterénem v čísle 1 na Walku?“

Loudavě zakryl sluchátko rukou. „Zrovna o tom mluvím,“ řekl a odkryl sluchátko. „Suterén čísla 1, odříkával do sluchátka, „obývá nyní majitel domu a chce tam bydlet nadále. V návrhu smlouvy se stanoví, že vlastnické právo přejde na kupujícího a že on, jako prodávající strana, se stane nájemníkem v suterénu za sjednané nájemné na určité období.“ Hodnou chvíli poslouchal hlas v telefonu. „Lituji,“ řekl, „lituji, ale dosavadní majitel na této podmínce trvá. Ovšem. Samozřejmě. Děkuji vám, madam. Na shledanou.“

„Tak jste to slyšel,“ řekla dáma panu Whipplestonovi.

Pan Whipplestone, vědom si toho, že má hlavu tak podivně lehkou, se zeptal: „A cena?“ Otázku pronesl tónem, jímž byl zvyklý říkat: „To by se mělo projednat na nižší úrovni.“

„Devětatřicet?“ otázala se dáma kolegy.

„Osmatřicet.“

„Třicet osm tisíc,“ oznámila panu Whipplestonovi, který zadržel dech a tichounce hvízdl.

„Opravdu?“ opáčil. „To je překvapivě mnoho.“

„O tuto čtvrť je velký zájem,“ odpověděla nezúčastněně. „Nemovitosti v Capricorns jsou velice žádané.“

Vzala do ruky nějaký papír a zahleděla se do něj. Pana Whipplestona se to dotklo.

„Kolik je tam místností?“ zeptal se příkře. „Když odečteme – prozatím – ten suterén?“

Dáma a prerafaelovský mladík byli ihned zdvořilejší.

Začali mluvit jeden přes druhého a žádali se navzájem o prominutí.

„Šest,“ zašvitořila dáma, „celkem šest.“ Kuchyň a příslušenství do toho přirozeně nepočítám. V ceně jsou koberce ode zdi ke zdi a závěsy. A také běžné vybavení kuchyně, jako lednička, sporák a tak dále. V

přízemí je velký salón, spojený s jídelnou. V prvním patře je ložnice s koupelnou a toaletou. V podkroví jsou dvě místnosti, vybavené sprchou a toaletou. Poslední nájemník tam ubytoval manželskou dvojici.“

„Ano?“ řekl pan Whipplestone ve snaze zakrýt znepokojení, které začalo hlodat kdesi pod bránicí. „Říkáte manželskou dvojici?“

„Dělali pro něho,“ oznámila žena.

„Prosím?“

„Sloužili u něho. Ona jako kuchařka a on jako domovník. Podle smlouvy uklízeli také byt v suterénu.“

Mladík se vmísil do hovoru. „Počítám, že se na tom nebude nic měnit. Kupujícímu doporučujeme, aby s nimi smlouvu obnovil, s tím, že by jednou za týden uklidili v suterénu. Toto doporučení není pro nového majitele přirozeně závazné.“

„Přirozeně.“ Pan Whipplestone suše odkašlal.

„Rád bych se podíval dovnitř,“ oznámil.

„Ale samozřejmě,“ souhlasila dáma živě. „Kdy byste si přál…“

„Hned teď,“ když budete tak laskava.

„Myslím, že to půjde. Kdybyste měl laskavě chviličku strpení…“

Začala telefonovat. Pana Whipplestona se zmocnila pochybnost rovnající se téměř panice. „Já jsem snad přišel o rozum, bědoval v duchu. „To udělalo to zatracené kotě:“ Vzchopil se. Koneckonců, k ničemu se nezavazuje.

Náhlé pohnutí mysli, pouhý vrtoch, vyvolaný patrně nečinností, jíž není zvyklý… A co má být?

Dáma se na něho dívala. Není vyloučeno, že na něho dokonce mluvila.

„Prosím za prominutí,“ řekl pan Whipplestone.

Usoudila, že špatně slyší. „Dům si můžete prohlédnout…“ vyslovovala velice zřetelně – „dosavadní nájemník se už vystěhoval. Manželská dvojice koncem týdne odjíždí. Majitel domu je doma, bydlí v suterénu. Jmenuje se pan Sheridan,“ křičela. „She – ri – dan.“

„Děkuji vám.“

„Mervyne!“ volala na bledého mladíka neurčitého vzezření do zadní kanceláře. „Walk číslo 1. Pán se tam chce podívat.“ Dala mu klíče a na pana Whipplestona se povzbudivě pousmála. „Je to prvotřídní bydlení,“

řekla.

„Jsem přesvědčena, že dojdete ke stejnému závěru.“

Mladík ho odevzdaně doprovázel za roh, na Walk číslo 1.

„Osmatřicet tisíc liber!“ káral se pan Whipplestone v duchu. „Propánakrále, to je nějakých peněz!“

Na Walku mezitím sluníčko sestoupilo ze střech níže, takže se v jeho paprscích leskla i kulatá mosazná klika na dveřích a mosazný límec schránky na dopisy. Pan Whipplestone se zastavil na čerstvě vydrhnutých schodech a rozhlédl se kolem. Musel uznat, že malý pozemek kolem domku je vynalézavě upraven jako zahrádka v miniaturním měřítku.

Pseudojaponská, namítl v duchu, aby jí ve svých očích znevážil, neboť se ho zmocňoval panický strach.

„Kdo se stará o tohle?“ zaútočil na mladíka. „Ten ze suterénu?“

„Ne,“ mínil mladík.

(Nemá o tom ani páru, pomyslel si pan Whipplestone.) Mladík otevřel dveře a ustoupil, aby mohl pan Whipplestone projít.

V malé hale a na schodišti ležel višňově červený koberec, hladké zdi měly příjemnou ústřicově bílou barvu.

V téže barevné kombinaci byl zařízen i poměrně velký salón. Na dvou lunetových oknech visely červenobíle pruhované závěsy a celý interiér byl na londýnské poměry překvapivě světlý. Po dvacet let bylo panu Whipplestonovi podvědomě líto, že bydlí v tak tmavém bytě.

Náhle, bez nejmenšího varování, se ho zmocnil pocit, který by méně ostřílený člověk patrně považoval za halucinaci. U stěny salónu uviděl svůj chippendalský psací stůl, stolek s červenou pohovkou, velkou vázu z červeného skla, na stěně krajinku od Agathy Troy, pozdně georgiánskou knihovnu. Všechno dohromady výborně ladilo.

A když mladík otevřel dvoukřídlové dveře do nevelké jídelny, bylo panu Whipplestonovi na první pohled jasné, že jeho židle jsou pro tuto místnost velikostí i stylem jako stvořené.

Zaplašil svůdnou vidinu a statečně řekl, předstíraje lhostejnost: „Doufám, že přepážku mezi jídelnou a salónem je možno složit. Někdy se stává, že člověk potřebuje jednu velkou místnost.“

„Nó,“ souhlasil mladík a přepážku složil. Rozhrnul červenobíle pruhovaný závěs na okně, takže měl pan Whipplestone výhled na dvorek a zahrádku jako dlaň.

„Jde sem málo slunce,“ zanaříkal tvrdohlavě. „A v zimě sem nepůjde vůbec.“

V této chvíli byl však pokoj sluncem zalitý.

„Je tu vlhko,“ dále vzdoroval pan Whipplestone. „Další výdaje. Bude se to muset dát do pořádku.“ A v duchu si říkal: Kdybych radši držel jazyk za zuby!

Nalevo od jídelny byla kuchyně. Docela moderní, měla dokonce i servírovací okénko. „Je to tu těsné, chtěl říct pan Whipplestone, ale nešlo mu to od srdce.“

Schody byly skutečně úzké, alespoň nějaká útěcha. Vynést nahoru podnos nebo zavazadlo nebude žádná legrace. A kdyby člověk nahoře umřel, jak by ho dostali odtud? Nahlas neřekl ani slovo.

Z francouzského okna v ložnici byl výhled doleva na Capricorn Square s hostincem U zlatého slunce a doprava, o něco dál, na kopuli baziliky. Dole přímo před sebou měl pan Whipplestone Capricorn Walk.

Parkovala tam auta, tu a tam nějaké projelo, a postavy chodců byly z ptačí perspektivy zdeformované.

Otevřel francouzské okno. Dolehl k nim hlas zvonů z baziliky. Dvanáct hodin.

Patrně zvoní na nějakou bohoslužbu, pomyslel si. Ale jinak je to opravdu tichý kout.

Zvony utichly. Odkudsi, kam nedohlédl, k němu stále znovu a znovu doléhalo rytmické volání. Ještě nerozuměl, co ten člověk volá, ale bylo zřejmé, že se přibližuje.

Pan Whipplestone vyšel na jeden ze dvou balkónů.

„Květiny na prodej!“ volal ten hlas a na protější straně náměstí se zpoza rohu vynořil vozík naložený tulipány.

Táhl jej koník, jehož vedl muž se zarudlou tváří. Když kráčel kolem čísla 1, zvedl oči.

„Vždycky čerstvé!“ vybafl přímo na pana Whipplestona, který honem ustoupil do pokoje.

(Jeho velká váza z červeného skla pod okenní klenbou, plná tulipánů.) Pan Whipplestone si rozhodně nepotrpěl na divadelní gesta, ale propadlý onomu neobyčejnému bláznovství se nezdržel a cestou od okna si tleskl do dlaní. Vzápětí se ocitl tváří v tvář dvojici – mužovi a ženě.

„Omluvte nás, pane,“ řekli oba a nevysoký muž dodal:

„Promiňte, prosím. Slyšeli jsme, že tu někdo otvírá okno, a tak jsme se raději šli podívat…“ Pohlédl na mladíka.

„Pán se přišel podívat na dům?“

„Nó.“

„Vy jste patrně…“ řekl pan Whipplestone zcela proti své vůli „… ti – ehm – shora…“

„Zajisté, pane,“ řekl muž. Jeho žena se usmála a lehce se uklonila. Byli si dost podobní, oba měli kulaté tváře, líčka jako jablíčka a modré oči. Pan Whipplestone usoudil, že jim může být kolem pětačtyřiceti.

„Jste tu – totiž – bylo mi řečeno, že tu chcete zůstat ehm –dokud…“

„Zůstali jsme tu, abychom dali byt do pořádku, pane.

Pan Sheridan nás tu laskavě nechává do konce týdne.

Dal nám možnost najít si nové zaměstnání, pane, pokud o nás nebude mít nový majitel zájem.“

„Slyšel jsem, že byste – ehm…“

„Byli ochotni pracovat tu dál?“ řekli oba rychle a muž dodal: „Rádi bychom tu zůstali, kdybyste nás, pane, mohl potřebovat. Pro nájemníky, kteří se právě odstěhovali, jsme pracovali šest let a byli jsme tu velice spokojeni.

Jmenuji se Chubb, pane, doporučení mohu předložit a pan Sheridan zdola za nás jistě také ztratí slovo.“

„Dobře, dobře,“ spěchal pan Whipplestone s odpovědí.

„Dosud jsem se – ehm – nerozhodl. Naopak. Jsem tu čistě ze zvědavosti, ano, z pouhé zvědavosti. Ale přestov případě, že bych se náhodou rozhodl – byl bych rád, ale dosud jsem se nerozhodl.“

„Samozřejmě, to je přirozené. Chtěl byste se podívat také nahoru?“

„Cože?“ zvolal pan Whipplestone, jako by vedle něho vystřelili z kanónu. „Aha! Ale to bych vlastně mohl, děkuji vám, podívám se tam docela rád.“

„Dovolte, pane, jenom zavřu to okno.“

Pan Whipplestone ustoupil stranou. Muž sáhl po kličce francouzského okna, ale rychlé gesto náhle ustrnulo, jako by se zastavil odvíjející se film. Ruka zmrtvěla na kličce, ústa sklapla jako past, pohled se soustředil do jednoho místa.

Pan Whipplestone se nestačil divit. Po ulici šel ngombwanský velvyslanec, který se vracel v doprovodu strážce a psa ze zdravotní procházky. Tak na toho Chubb tak valil oči! Cosi přimělo pana Whipplestona, aby se podíval také po paní Chubbové. I ona přistoupila k oknu a přes rameno hleděla na velvyslance.

V příštím okamžiku se film opět dal do pohybu. Chubb zavřel okno, otočil kličkou a vyzval pana Whipplestona s úslužným úsměvem:

„Dovolte, ukážu vám cestu, pane.“

Podkrovní byt byl úpravný a čistý a celkově působil dobrým dojmem. Pokoj byl zařízen slušně, byť fádně; pozornost poutala jen zvětšená fotografie asi šestnáctiletého děvčete s kulatým obličejem, kterou věnčila černá stuha, a dvě vázičky s pestrobarevnými slaměnkami, jež stály na stole vedle fotografie, každá z jedné strany. Ze spodního okraje rámečku visel jakýsi porcelánový medailónek. Na zdi byly další zvětšené fotografie, Chubb v uniformě a paní Chubbová ve svatebním.

Veškeré zařízení v podkroví patřilo zřejmě Chubbovům. Pan Whipplestone samozřejmě nemohl nevidět úzkostné pohledy, jimiž ho sledovali. Paní Chubbová řekla:

Jsme tu doma, zvykli jsme si tady. Capricorns je opravdu pěkná čtvrť.“ Jednu chvíli se obával, že se rozpláče.

Spěšně se s nimi rozloučil. Mladík kvapil v patách za ním. Pan Whipplestone měl co dělat, aby se nevrátil do salónu, ale překonal sám sebe a vyrazil ze dveří. Tam ho však čekalo další setkání.

„Dobrý den,“ pozdravil muž na schůdcích. „Soudím, že jste si přišel prohlédnout můj dům. Jmenuji se Sheridan:“

Na první pohled na něm nebylo nic pozoruhodného, až na to, že byl úplně holohlavý a nepřirozeně bledý.

Byl středně vysoký, bezvadně oblečený a mluvil spisovně.

Vlasy míval patrně tmavé, neboť měl černé oči, obočí a chloupky na hřbetě bledých rukou. Pana Whipplestona se zmocnil slabý, prchavý a zvláštně nepříjemný pocit, že toho člověka už někde viděl. Pan Sheridan vyšel po schůdcích, prošel brankou a octl se tváří v tvář panu Whipplestonovi. A tomu, nechtěl-li být nezdvořilý, nezbylo, než se zastavit.

„Dobrý den,“ opětoval pozdrav pan Whipplestone. „Šel jsem náhodou kolem, a najednou mě tak napadlo…“

„To se stává,“ souhlasil pan Sheridan, „hlavně na jaře.“ Trochu si šlapal na jazyk.

„Moje řeč,“ řekl pan Whipplestone, a to nikoli neurčitě, ale naopak rozhodným tónem. A zároveň nakročil.

„Jak se vám tu líbí?“ zeptal se pan Sheridan jen tak mimochodem.

„Půvabné místo, velice půvabné,“ řekl pan Whipplestone, jako by odpovědi nepřikládal váhu.

„To jsem rád. Dobrý den, Chubbe, potřebuji s vámi mluvit,“ řekl pan Sheridan.

„Jak si přejete, pane.“

Pan Whipplestone šťastně unikl. Bledý mladík ho vyprovodil až na roh. Pan Whipplestone se s ním chtěl rozloučit a pokračovat v cestě směrem na Baronsgate. Obrátil se s úmyslem mladíkovi poděkovat, jenomže před očima se mu opět zjevil domek, teď už zcela zalitý sluncem, s popínavou zelení kolem oken a směšnou zahrádkou.

Beze slova zahnul doleva a ještě jednou doleva a do kanceláře firmy Able, Virtue a synové dorazil tři metry před svým průvodcem. Šel rovnou dovnitř a před obtloustlou dámu položil svou navštívenku.

„Rád bych si zajistil předkupní právo,“ řekl.

Od té doby to byla hotová věc. Neztratil hlavu. Zjistil vše, co bylo třeba, a učinil potřebné kroky. Informoval se o znění smlouvy a celkovém stavu budovy. O koupi se radil s obchodním znalcem, s právním zástupcem a se svou bankou. Zůstává otázkou, kolik pozornosti by věnoval jejich dobrozdání, kdyby ho od koupě odrazovali, ale nikdo tak nečinil a tak se pan Whipplestone, neustále žasnoucí sám nad sebou, koncem druhého týdne nastěhoval.

Své sestře, provdané do devonského hrabství, napsal rozmarně: Možná že Tě zpráva o mém přestěhování překvapí. Nečekej nic mimořádného, je to pokojná malá zátočina, kde žije mnoho takových starých podivínů, jako jsem já. Neděje se tu nic vzrušujícího, žádná překvapení, násilnosti nebo divoké demonstrace. Velice mi to vyhovuje. V mém věku dává člověk přednost životu bez událostí, končil svůj dopis, a doufám, že ten v Capricorn Walk číslo jedna skutečně najdu.

Předvídavost nebyla silnou stránkou pana Whipplestona.

„To je všechno velice pěkné,“ řekl superintendent Alleyn, „ale jak si to zvláštní oddělení vlastně představuje? Že budou sedět na zadku a mávat ngombwanskými praporky?“

„Co vám doopravdy řekl?“ otázal se Fox a měl na mysli zástupce komisaře.

„Ale vždyť to znáte. Mluvil jako Jan Zlatoústý.“

„Kdo byl Jan Zlatoústý, pane Alleyne?“

„Myslím, že to byl nějaký biskup, ale neptejte se mě, kdy žil a kde.“

„Já jen, že mě to zaujalo,“ poznamenal mírně Fox, „tak jsem se chtěl dozvědět víc.“

„Nevím vůbec, jak mi to přišlo do hlavy. A nedopalujte mně, Foxíku!“

„Tak to abychom se raději vrátili k zástupci komisaře.“

I když neradi, co nám zbývá. „Všechno se to přirozeně točilo kolem té návštěvy.“

„Ngombwanského prezidenta?“

„Jo. Věc se má tak, že se s ním znám a zástupce komisaře to ví. Byli jsme na stejné internátní střední škole, na Davidsonce, a jeden rok jsme dokonce seděli vedle sebe ve studovně. Byl to docela prima kluk.

Každému neseděl, ale já ho měl rád. Vycházeli jsme spolu miliónově.“

„Neříkejte, že šéf chce, abyste si zavzpomínal na staré časy,“ řekl Fox.

Bohužel, trefil jste hřebík na hlavičku. Šéf totiž dostal nápad – mám za prezidentem zajet, neslužebně, ale zároveň taky služebně. Mám prý mu vysvětlit, že nebude-li respektovat bezpečnostní opatření, které vymyslelo zvláštní oddělení, tak ho může někdo odprásknout, a tady u toho bude spousta starostí, rozpaků a nesnáze na všech úrovních, korunovanou hlavou počínajíc. A ode mne se očekává, že mu to vysvětlím, držte se, Foxi – taktně. Mají obavy, aby se ho to nedotklo, zvlášť kdyby se to vzápětí rozmázlo v novinách. Prezident je hotová netykavka.“

„Staví se na zadní? Nechce se podřídit bezpečnostním opatřením?“

„Vždycky byl tvrdohlavý jak mezek. Když měl něco udělat, stačilo mu říct, aby to nedělal. Navíc patří k lidem, kteří lezou na nervy tím, že nevědí, co je to strach.

A jsou na to pekelně domýšliví. Jak jste řekl, staví se na zadní. Žádnou ochranu nepotřebuje. Nejraději by se potuloval po Londýně jako Hárún-ar-Rašíd a prohlížel si město na vlastní pěst – nenápadný jak strašák v zelí.“

„Hm, hm,“ moudře pokýval hlavou Fox, „to je samozřejmě nerozum. Nejlepší cesta, jak se nechat zavraždit.“

Fakticky mi leze na nervy. Máte úplnou pravdu. Od té doby, co prosadil nové hospodářské zákony, je opozice vzteky bez sebe a Rozruch jim je přirozeně trnem v oku.

Hrom do toho, vlastně to není tak dávno, co měl na Martiniku projev, kterému předem dělali pořádnou reklamu.

Někdo toho využil a zblízka na něho vystřelil. Netrefil se, a tak se zastřelil sám – nebylo koho zatknout. A Rozruch dál dělá, jako by se nechumelilo, v celé své bezmála dvoumetrové kráse se vystavuje na sedadle auta, oči a zuby se mu jen blýskají a jeho doprovodu se ježí každý chlup na těle.“

„Kvítko z čertovy zahrádky.“

„To bych řekl!“

„Nejhorší je,“ svěřil Fox Alleynovi, „že já jsem z těch nových států a státečků úplně jelen.“

„Buďte klidný, nejste sám.“

„Například ta Ngombwana. Co je to vlastně zač? Na jedné straně republika, ale zároveň taky člen Britského společenství národů. A když je členem Commonwealthu, jak to, že má v Londýně velvyslance a ne vysokého komisaře?“

„Mne se neptejte. Hlavně a především proto, že můj starý kamarád Rozruch v tom umí chodit. Pro forma zůstává Ngombwana dál členem Společenství, a tak má to i ono: parádní uniformy i úplnou nezávislost.

Smetanu z obou krajáčů. Proto trvají na tom, aby jejich zástupce v Londýně měl titul velvyslance a od nás k dispozici budovu, za niž by se nemusela stydět žádná velmoc. To je dílo přítele Rozrucha.“

„A co jeho lidi tady na ambasádě? Co velvyslanec?“

„Všichni mají strachu plné kalhoty, ale říkají, že co jednou prezident řekne, to platí. Ostatně není tajemstvím, že prezident na jejich názory nedá. Má utkvělou představu, kterou si odnesl ze studií a advokátské praxe v Londýně: protože politické vraždy nepatří k britské tradici, není pravděpodobné, že by k nějaké došlo teď nebo v budoucnosti. Kdyby to nebylo k zbláznění, bylo by to dojemné.“

„Nemůže přece zvláštnímu oddělení bránit v plnění povinností. Alespoň mimo půdu zastupitelského úřadu.“

„Ale může jim to zatraceně zkomplikovat.“

„Tak co budete dělat, pane Alleyne? Počkáte, až přiletí, a pokusíte se vymluvit mu falešné představy na letišti?“

„Nic takového. Zítra ráno hned za svítání letím do té jeho hromské republiky. Takže dagenhamský případ musím dořešit sám.“

Potěšení na mé straně, to vám pěkně děkuji,“ zabručel Fox.

„Abych už radši šel domů, musím se připravit na cestu.“

„Nezapomeňte si doma starou studentskou kravatu.“

„Vaše žertíky se tříští o mou netečnost,“ mrzutě odsekl Alleyn.

Došel až ke dveřím a zastavil se.

„Chtěl jsem se vás ještě zeptat,“ řekl, „jestli jste se někdy náhodou nesetkal s jistým Samuelem Whipplestonem z ministerstva zahraničí.“

„Nepohybuji se v těchto kruzích. Proč se ptáte?“

„Byl to velký odborník na Ngombwanu. Pokud vím, šel nedávno do penze. Sympatický člověk. Po návratu bych ho měl pozvat na večeři.“

„Myslíte si, že by mohl být nějak užitečný?“

„Ne že by padl na kolena a uprosil Rozrucha, aby spolkl sousto, na které nemá chuť. Ale člověk nikdy neví.

Tak a dobrou noc, Foxíku.“

Za osmačtyřicet hodin nato Alleyn v tropickém obleku vystupoval z prezidentského rollse, který ho přivezl z ngombwanského letiště. Vedro bylo úmorné. Stoupal po velkolepém schodišti mezi dvěma řadami palácových gardistů v barevných uniformách, jaké vysnil evropský romantismus, tentokrát k nim však patřily černé tváře.

Konečně se ocitl v přijímací síni prezidentského paláce, kde byla klimatizace.

Setkání na nejvyšší úrovni začalo, a s Alleynem se od této chvíle zacházelo jako s hostem v kategorii významných osobností.

„Pan Alleyn?“ zeptal se mladý Ngombwanec v uniformě pobočníka se zlatou šňůrou a střapcem.

„Prezident je vaší návštěvou neobyčejně potěšen. Přijme vás hned.

Měl jste příjemný let?“

Alleyn kráčel za nebesky modrou uniformou po nádherné chodbě, odkud byl výhled do exotické zahrady.

„Řekněte mi,“ zeptal se cestou, „jak se sluší oslovovat vašeho prezidenta?“

Jeho Excelence pan prezident dává přednost právě tomuto oslovení,“ informoval ho pobočník.

„Děkuji vám,“ řekl Alleyn a šel za svým průvodcem do předpokoje omračujících rozměrů. Velice pohledná a zářivě se usmívající sekretářka řekla něco v ngombwanském jazyce. Pobočník překládal: „Když dovolíte, máme jít rovnou dál.“

Dva strážci ve skvělých uniformách otevřeli dvoukřídlové dveře a Alleyn byl uveden do obrovské místnosti.

Za mohutným psacím stolem na druhém konci seděl kamarád ze školních lavic, Bartholomew Opala.

„Superintendent Alleyn, Vaše Excelence pane prezidente,“ řekl pobočník celkem zbytečně a vyšel ven.

Mohutná postava se už zvedla a blížila se lehkým krokem pěstního zápasníka k Alleynovi. Hlaholil hřmotně:

„Rory Alleyn! To je báječné!“ A už drtil Alleynovi ruku v přátelském stisku a rytmicky ho popleskával po rameni. Bylo vyloučeno stát přitom v pozoru s lehce skloněnou hlavou, jak s největší pravděpodobností předpisuje protokol.

„Pane prezidente…“ začal.

„Cože? Co to říkáš za nesmysly, člověče? Houby s octem, kamaráde, jak jsme říkali na Davidsonce.“ V

Davidsonově koleji bydleli a studovali v dobách, kdy oba navštěvovali proslulou internátní školu. Rozruch byl přímo pokladnicí slov. Alleyn si všiml, že si uvázal starou studentskou vázanku a že na stěně za ním visí v rámečku fotografie celého ročníku z Davidsonky s Rozruchem a Alleynem v zadní řadě. Bylo to tak zvláštně, bolestně dojímavé.

„Tak pojď, sedni si člověče,“ halasil Rozruch. „Kam to jdeš? Sem přece, tak se konečně posaď. Větší radost jsi mi nemohl udělat.“

Prezidentovy vlasy připomínaly ocelové rouno; byly šedivé a zvedaly se, jako by měl na hlavě čepec.

Mohutné tělo bylo samý sval a oči měl lehce podlité krví. Alleyn jakoby v dvojexpozici viděl za touto postavou ebenového mladíka opřeného o krb, se sardelovým chlebíčkem v ruce, jak říká: „Ty jsi můj kamarád. Až doteď jsem žádného neměl.“

„Vypadáš opravdu báječně,“ konstatoval prezident.

A vůbec ses nezměnil. Kouříš? Ne? Ani doutník? Tak tedy dýmku? Ano? Jen si zapal. Samozřejmě že u nás poobědváš. Řekli ti to?“

Ty se překonáváš,“ prohlásil Alleyn, když se konečně dostal ke slovu. „Za chvíli zapomenu na protokol.“

„Zapomeň na něj rovnou. Jsme tu sami, tak k čemu by nám byl dobrý.“

„Milý…“

„Rozruchu – jen to řekni. Jak je to dávno, co jsem tuhle přezdívku slyšel naposledy.“

Moc nechybělo a řekl jsem Milý Rozruchu! hned na prahu.

Na prezidentově tváři zazářil úsměv jako za starých časů.

„Je to hezké, řekl tiše a po dlouhé odmlce dodal:

A teď se tě musím zeptat, jestli přijíždíš jen tak nebo za určitým cílem. Moc se o tom nešířili, vždyť je znáš. Ve zprávě prostě oznámili, že přijedeš a že by ses rád se mnou setkal. Měl jsem samozřejmě velkou radost.“

Alleyn v duchu uvažoval: „Prekérní situace. Stačí jedno nešikovné slovo a všechno je v háji. Úkol nesplním, zato ale s největší pravděpodobností zničím dlouholeté kamarádství a navíc ještě zaseju politicky škodlivou nedůvěru.“ Nahlas řekl:

„Přišel jsem tě o něco požádat, třebaže bych si velice přál, abych s tím na tebe nemusel chodit. Nebudu předstírat, že můj šéf neví o našem starém přátelství a o tom, že pro mne hodně znamená. Nepopírám, že si od tohoto přátelství dokonce slibuje určitý vliv na tebe. Naopak.

Ale já považuji jeho žádost za rozumnou a neodmítl jsem tuto misi jen proto, že sdílím obavy o tvou bezpečnost.“

Na odpověď musel čekat dlouho. Jako by čísi ruka mezi nimi stáhla roletu. Když Alleyn viděl pokleslou čelist a zakalené matné oči, poprvé si uvědomil: hovořím s černochem.

„Ach tak,“ řekl prezident konečně, „úplně jsem zapomněl, že jsi od policie.“

„Existuje takové úsloví, že nechceš-li ztratit přítele, nepůjčuj mu peníze. Já tomu úsloví sice nevěřím, ale když druhou polovinu věty trochu pozměníme – nikdy nevyužij přátelství k prosazení svých zájmů –, tak mu dám za pravdu. Tím ovšem nechci říct, že jsem chtěl využít našeho přátelství. Věc je složitější. Věřte mi, pane, nebo ne, ale mně jde jen a jen o ochranu vašeho vzácného života.“

Další chvíle riskantního čekání. Alleyn si myslel: Ano, právě takhle ses tvářil, když jsi myslel, že tě někdo chce urazit. Skelný pohled.

Ale skelný pohled roztál a vystřídal ho nejhezčí výraz na Rozruchově tváři – výraz tiché pobavenosti.

„Už je mi to jasné,“ oznámil. „Poslali tě ke mně ti hlídací psi ze zvláštního oddělení. ‚Prosím vás, přiveďte toho černocha k rozumu. Požádejte ho, ať nám dovolí převléct se za číšníky a novináře, za muže z ulice a bezvýznamné hosty, abychom se tam ztratili v davu.‘“

„Nemám pravdu? Tohle je ta velká prosba?“

„Podívej, stejně udělají pro tvou bezpečnost všechno, co je zapotřebí, i když jim to po čertech zkomplikuješ.“

„Tak k čemu to vzrušení? Vždyť je to hloupost.“

„Budou mnohem klidnější, když nebudeš dělat to, co jsi udělal například na Martiniku.“

„A co jsem udělal na Martiniku?“

„Při vší úctě, trval jsi na podstatném omezení bezpečnostních opatření a jen o chlup jsi unikl vraždě.“

„Jsem fatalista,“ prohlásil zčistajasna Rozruch, a když Alleyn neodpověděl, dodal: „Milý Rory, vidím, že ti budu muset ledacos objasnit, abys pochopil, co jsem za člověka, abys pochopil mou filozofii, můj pojem cti. Chceš mě vyslechnout?“

A jsme tam, kde jsme byli, povzdechl si v duchu Alleyn. Změnil se ještě méně, než jsem čekal. Pln hlubokých pochybností řekl nahlas: „Ale samozřejmě, pane.

Už jsem vztyčil slechy.“

Prezident se pustil do výkladu a Alleyn brzy poznal, že přednáší rozpracované ideje ze školních let, které obohatil svým nepochybným smyslem pro vítězství pravdy a chápání vlastního lidu – čímž do určité míry obhájil právo těchto idejí na existenci. Svá slova občas přerušoval výbuchy homérského smíchu.

Rozpovídal se o machinacích ngombwanských pravičáků a levicových extrémistů, kteří se ho při různých příležitostech odhodlaně pokoušeli poslat na onen svět, ale Rozruch jim jakýmsi záhadným způsobem křížil plány tím, že ze sebe záměrně dělal snadný terč. „Alespoň vidí, že mě nepřečůrají, jak jsme říkávali na Davidsonce,“ dodal spokojeně.

„Tohle že jsme říkali?“

„Samozřejmě. Jen si vzpomeň. Každou chvíli.“

„Když to říkáš, tak asi ano.“

„Bylo to tvoje oblíbené úsloví. Jasně,“ hlaholil Rozruch, když se zdálo, že Alleyn chce něco namítnout, „to bylo tvoje. My ostatní jsme to pochytili od tebe.“

Jestli proti tomu nic nemáš, tak se vrátíme k věci.“

„Jo, my všichni,“ trval nostalgicky na svém Rozruch.

Ty jsi na Davidsonce udával tón.“ A protože si patrně všiml stínu zděšení na Alleynově tváři, nahnul se k němu a poklepal mu na koleno. „Ale já pořád odbíhám,“ uznal, vraťme se k našemu tématu: „Tak dobrá,“ řekl Alleyn, jemuž se z hloubi duše ulevilo. „Dejme se do toho.“

„Máš slovo,“ pravil Rozruch velkoryse. „Kde jsi to vlastně přestal?“

„Uvažoval jsi o tom, co by se dělo, kdyby se jim podařilo odbouchnout tě? Nepochybuji, že jsi o tom přemýšlel.“

„To víš, že přemýšlel. Řečeno slovy tvého oblíbeného dramatika – vidíš, co všechno si pamatuju – ‚Ve městech povstání, v krajích svár, v palácích vřava.“

K tomu všemu by došlo, řekl Rozruch s gustem, „ne-li k něčemu horšímu.“

„Tak vidíš. Jak ukazuje případ z Martiniku, není tvůj život v nebezpečí jen v Ngombwaně. Ve zvláštním oddělení mají informace o tom, že v Londýně žije pár šílenců, schopných jít do krajnosti. Víš sám, co je to za lidi, zkompromitovaní zastánci kolonialismu, a pak také rasisti, kteří chovají chorobnou nenávist k barvě tvé pleti.

Navíc jsou mezi nimi i takoví, kterým se skutečně ublížilo a pocit křivdy v jejich mysli přerostl do neskutečných rozměrů. Sám ses o nich zmínil. Jsou tu, není jich tak málo, zorganizovali se a jsou připraveni k činu.“

„Nebojím se,“ řekl Rozruch s blahosklonností, která by člověka přivedla k šílenství. „Ne, já to myslím vážně, namouduši. Ještě nikdy jsem nezažil pocit strachu.“

„Já s tebou tvůj pocit nezranitelnosti nesdílím,“ řekl Alleyn. „Na tvém místě bych se cítil jak nahý v trní.“ V

té chvíli si uvědomil, že diplomatickému protokolu je už na hony vzdálen. „Ale budiž! Dejme tomu, že se opravdu nebojíš. Jenomže tvoje smrt by měla katastrofální důsledky pro Ngombwanu. Sám jsi citoval: ‚Ve městech povstání, v krajích svár.‘ Když tohle všechno uvážíš, nestálo by to za trochu opatrnosti?“

„Ale kamaráde, tys mě vůbec nepochopil. Mě nezabijou. Vím to. Mám vnitřní jistotu. Prostě a jednoduše, mně sudičky násilnou smrt nedaly do vínku.“

Alleyn otevřel ústa a zase je zavřel.

„Prostě a jednoduše, je to tak,“ opakoval Rozruch, rozevřel náruč a vítězoslavně zvolal: „Jen se podívej!“

„Takže ty jsi přesvědčený,“ navázal Alleyn opatrně, „že bylo předurčeno, aby se kulka na Martiniku, rána kopím v nějaké té zapadlé vesnici u vás doma a pár dalších pokusů, k nimž došlo, prostě minuly účinkem.“

„Nejsem o tom přesvědčený jenom já, ale všechen můj lid. Můj lid je o tom přesvědčen do hloubi duše – proto si mě znovu zvolil do čela.“

Alleyn si odpustil otázku, jestli to byl důvod, proč si dosud nikdo netroufl kandidovat proti němu.

Rozruch napřáhl velkou, hezky tvarovanou ruku a položil jí Alleynovi na koleno. „Vždycky jsi byl a zůstáváš mým dobrým přítelem,“ řekl. „Na Davidsonce jsme si byli velice blízcí. A zůstali jsme si blízcí, i když jsem se dal na práva a na večeře chodil do Templu. Dodnes jsme si blízcí. Ale problém, o kterém hovoříme, je spjatý s barvou mé pleti, s mou rasou; s černou rasou. Prosím tě, Rory, nesnaž se to pochopit, prostě to ber tak, jak to je.“

Na to nemohl Alleyn říct nic jiného než: „Ono to není tak jednoduché.“

„Ne? A proč?“

„Kdybych ti teď vykládal, jak se o tebe bojím, znamenalo by to, že j sem nic nepochopil a že to nechci brát tak, jak si přeješ – a to přesně je to, co ode mne nechceš slyšet. A tak se musím vrátit do role neústupného poldy, který dostal velice obtížný úkol. Nepracuji ve zvláštním oddělení, ale kolegové mě požádali, abych udělal vše, co je v mých silách – což se v tomto případě rovná nule.

Mohu ti samozřejmě vyložit, že jejich práce je vysoce specializovaná a nesmírně těžká a že bude stokrát těžší, když s nimi odmítneš spolupracovat. Když například podle okamžitého nápadu cestou na recepci změníš trasu nebo si sám vyjdeš na procházku do Kensington Gardens, aniž by ses někomu slovíčkem zmínil. Mám-li to říct zcela surově a naze, když tě zabijou, někdo ve zvláštním oddělení to šeredně odskáče, celé oddělení bude na nejvyšších místech znemožněno a Anglie přijde o dobrou pověst země, kde nedochází k politickým vraždám, o pověst, která platila po staletí. Jak vidíš, zdaleka nemluvím jen o policii.“

„Policie má sloužit lidu…“ rozjel se Rozruch, zarazil se a snad se i začervenal, pomyslel si Alleyn.

„Chceš říct, že by nás měli držet na uzdě?“ zeptal se Alleyn mírně.

Rozruch začal chodit po místnosti sem a tam. Alleyn vstal.

Máš talent podsouvat mi věci, které jsem tak nemyslel,“ postěžoval si. „Dělal jsi to už na Davidsonce.“

„Musel jsem být nesnesitelný kluk,“ uznal Alleyn. Měl Davidsonky až po krk a navíc se mu zdálo, že skutečně není dál o čem mluvit. „Připravil jsem Vaši Excelenci už tak o mnoho času,“ řekl. „Odpusťte.“

Čekal, až ho prezident propustí.

Rozruch se na něho smutně podíval. „Ale poobědváme spolu,“ řekl. „Všechno jsem zařídil.“

„To je od Vaší Excelence velice laskavé, ale je teprve jedenáct. Mohu se do té doby ztratit?“

Zaraženě si uvědomil, že krví podlité oči se zalily slzami.

Rozruch řekl nesmírně důstojně:

„Zarmoutil jsi mě.“

„To je mi líto.“

„Měl jsem z tvého příjezdu takovou radost. A teď je všechno zkažené a ty mi říkáš Excelence.“

Alleynovi to zaškubalo v koutcích úst, ale zároveň pociťoval něco zcela jiného – soucit. Byl si vědom, že je to pocit zcela nemístný. Prezident Ngombwany není samozřejmě žádné jehňátko. Je to lstivý, cílevědomý a někdy i nemilosrdný diktátor, ale má ohromný smysl pro kamarádství, to se musí nechat. Je také neobyčejně vnímavý.

A legrační, pomyslel si Alleyn a stěží potlačil úsměv. To je k zbláznění, ještě ke všemu je legrační.

„No ne!“ vykřikl najednou prezident. „Rory, ty můj milý, ty se směješ!“ a sám se burácivě rozesmál bohatýrským smíchem. „Co je moc, to je moc, připouštím. Je to opravdu směšné. O co vlastně jde? O nic.

Poslyš, tak já teda budu hodný chlapeček a budu se chovat, jak se patří. Vyřiď těm svým smrtelně vážným přátelům ze zvláštního oddělení, že jim neuteču, ani když se poschovávají za oleandry a převléknou se za neviditelné ve velkých botách. Tak co? Spokojen? Ano?“

„Přímo nadšen, pokud to myslíš vážně,“ řekl Alleyn.

„To víš, že to myslím vážně. Uvidíš. Předvedu přímo ukázkové chování. Alespoň všude v dosahu jejich naivní odpovědnosti, dodal. „Prakticky na celém území Spojeného království. V pořádku?“

„V pořádku.“

„A už mi neříkej Excelence. Alespoň,“ dodal Rozruch bez mrknutí oka, „když u toho nejsou lidi. Jako teď.“

„Jako teď,“ souhlasil Alleyn a hned si důkladně znovu potřásli rukama.

Dohodli se, že Alleyn stráví hodinu, která ho dělila od oběda s prezidentem, projížďkou po městě. Znovu se objevil elegantní pobočník. Když se vraceli chodbou, zahleděl se Alleyn francouzským oknem do syté zeleně zahrady. Jako namalované v ní zářily rudé květy a mezi nimi skupina vodotrysků. Za proudy tryskající a padající vody, která hrála všemi barvami duhy, zahlédl nehybné postavy v uniformách, rozestavené v pravidelných vzdálenostech.

Alleyn se zastavil. „Nádherná zahrada,“ řekl.

„Opravdu?“ opáčil pobočník s úsměvem. Barevná světla ze zahrady se zrcadlila na jeho lesknoucí se černé líci.

Líbí se vám? Prezident jí má také rád.“

Nakročil. „Půjdeme?“

Vzadu za fontánami právě přes zahradu pochodovala skupina ozbrojených vojáků v nádherných uniformách, pravá, levá, pravá. Přestože vodotrysk obraz lámal, viděl skrze vodní clonu Alleyn bezvadně provedené střídání stráží.

Výměna stráží, prohodil.

„Ano. Jsou to pouze parádní jednotky.“

„Skutečně?“

„Jako u vás před Buckinghamským palácem,“ vysvětlil mu pobočník.

„Aha,“ souhlasil Alleyn. prošli okázale zařízenou vstupní síní a potom sestupovali mezi dvěma řadami pitoreskních stráží po schodech před vchodem.

„To jsou také pouze parádní jednotky.“ neodolal Alleyn.

„Přirozeně,“ ujistil ho pobočník.

Alleyn si stačil povšimnout, že byli vyzbrojeni ne-li po zuby, tedy alespoň po pás moderními rychlopalnými zbraněmi.

„Perfektně vybavené,“ konstatoval zdvořile.

„Prezidenta váš názor jistě potěší,“ řekl pobočník a pak už se octli v oslepující lázni sálajícího slunce.

Pod schody stál prezidentský rolls s ngombwanskými státními znaky a vlající prezidentskou standartou, což nebylo na místě, neboť ve voze neměl jet prezident. Pobočník usadil Alleyna na zadní sedadlo a sám si sedl k řidiči. Auto bylo klimatizované, okénka zavřena. Alleyn si pomyslel: Tak to se mi stalo dnes poprvé, že se vezu v neprůstřelném pancéřovém autě! A pochopil, že v ngombwanských bezpečnostních složkách jsou lidé, kteří svým vlivem na prezidenta dosáhnou patrně podstatně více, než dokázal on vzpomínáním na Davidsonku.

Na projížďce městem je provázeli dva vyfešákovaní motocyklisté na luxusně vybavených strojích. Stejně je to zajímavé, pomyslel si Alleyn. Čím to je, že ať se člověk setká s těmihle nakrátko ostříhanými chlapíky na motorkách kdekoli, u dopravní policie nebo v ozbrojeném doprovodu, vždycky z nich čiší ta výhružná tupost?

Vůz se proplétal po nemilosrdně rozpálených ulicích mezi proudy lidí. Alleyn se tu a tam pochvalně zmínil O velkých bílých monstrech – o Paláci kultury, Paláci spravedlnosti, o radnici a obecní knihovně. Pobočník přijímal projevy uznání velice blahosklonně.

„Ovšem,“ souhlasil, „jsou velice pěkné. Vesměs novostavby. Všechny jsme postavili za vlády našeho prezidenta. To je na nich to nejpozoruhodnější.“

Provoz v ulicích byl značný, ale před jeho průvodem se lidé nápadně rozestupovali jako Rudé moře před Mojžíšem. Všichni si je prohlíželi, dlužno říct, že z uctivé vzdálenosti. Jednou, když zahýbali doprava a na zlomek vteřiny je zdrželo auto, přijíždějící v protisměru, vykřikl řidič prezidentského vozu, aniž pootočil hlavu, na druhého šoféra cosi, co ho zjevně vyděsilo.

Když se Alleyn, který měl za ženu malířku, kdykoli a kdekoli rozhlížel kolem sebe, pokaždé vnímal svět dvojíma očima: jako správně vycvičený policista automaticky hledal jevy neobvyklé, rušivé a zvláštní. A jako muž, zvyklý citově vnímat svět očima své ženy, hledal harmonii. Teď, když měl před sebou dav kulatých černých hlav, které se pohupovaly sem a tam, tu se shlukly a hned se zase rozbíhaly na pozadí rozpálené ulice, viděl tuto scénu tak, jak by ji namalovala Troy. Z mnoha starších budov mu padla do oka zejména jedna, kterou právě natírali. Pod čerstvým nátěrem slabě prosvítal starý nápis: SANS RIT IMPO T NG TR DI NG CO.

Před budovou na schodech se pohybovala pestrobarevná skupinka a Alleyn si zrovna představoval, jak by jí Troy přeskupila, jak by vybrala vhodné typy a scénu zjednodušila, aby měl obraz švih. Určitě by si vybrala, uvažoval, ústřední postavu, které by všechny ostatní figury podřídila, postavu, na niž by soustředila pozornost.

Okamžik poté, co ho to napadlo, se scéna skutečně změnila. Lidské postavičky se přeskupily jako barevná sklíčka v kaleidoskopu a už tu byla ústřední figura, osamělý muž, jehož nebylo možno přehlédnout, neboť stál bez pohnutí, groteskní tlouštík v bílém obleku s dlouhými světlými vlasy. Běloch.

Běloch pohlédl do vozu. Dělilo je přinejmenším padesát metrů, Alleynovi se však zdálo, že je to pár kroků.

Pohlédli si navzájem do tváře a policista si v duchu řekl:

Ten chlap stojí za pozornost. Je to darebák.

V kaleidoskopu to cvaklo a byl konec. Obraz se rozpadl a úlomky se pospojovaly jinak. Z nitra domu se vyvalil proud lidí a stékal po schodech dolů. Tam se rozptýlil, ale když se schody opět vyprázdnily, nebyl tam ani běloch.

„Věc se má tak, pane,“ pospíšil si Chubb s vysvětlením.

Vzhledem k tomu, že v čísle jedna není pro dva lidi práce na celý úvazek, zvykli jsme si chodit na výpomoc do sousedství. Tak paní Chubbová uklízí obden hodinu dole v suterénu u pana Sheridana a já chodím na dvě hodiny v pátek odpoledne k plukovníkům – je to plukovník Cockburn-Montfort s chotí z Capricorn Place. A každou druhou neděli večer hlídáme dítě v čísle 17 na Capricorn walk. A…“

„Rozumím,“ řekl pan Whipplestone, aby zastavil příval slov.

„Uvidíte, že žádnou práci neodbudeme a nic nezanedbáme, pane,“ přidala se paní Chubbová. „Všichni jsou s námi spokojení. Plníme své povinnosti do puntíku.“

„Mzdu jsme měli samozřejmě pevně stanovenou. Můžeme doufat, že nebudete nic měnit?“

Stáli tam vedle sebe, z kulatých tváří byla patrná obava, oči měli doširoka otevřené a chystali se snášet další argumenty. Pan Whipplestone je poslouchal s výrazem zdvořilé pozornosti, jejž si osvojil ve svém povolání; nakonec souhlasil s návrhem, že pro něho budou pracovat šest dnů v týdnu, připraví mu snídani, oběd a večeři. Za předpokladu, že budou dům udržovat ve vzorném pořádku, mohou posluhovat u pana Sheridana nebo kde chtějí; v pátek pan Whipplestone poobědvá a povečeří ve svém klubu nebo někde jinde. A konečně se shodli i v tom, že, řečeno slovy manželů Chubbových, mzdy j sou přiměřené.

„Většina usedlíků v Capricorns,“ vysvětloval Chubb, když skončili toto jednání a přešli k detailům, „má otevřený účet v Napoli, pane. Kdybyste si však přál nakupovat jinde…“

„Pokud jde o řezníka,“ navázala paní Chubbová, „je tu…“

Vysvětlili mu, co všechno v Capricorns je a kde to je.

Pan Whipplestone řekl: „Všechno to zní docela lákavě.

Teď se seberu a půjdu to obhlédnout sám.“ A vyšel si na procházku.

Napoli je jeden ze čtyř krámků v Capricorn Mews.

Menší už ani být nemůže. Krámek je úzký jak nudle, takže zákazníci musí stát v řadě za sebou a i když jsou natlačeni, vejde se jich tam nanejvýš osm. Napoli patří italským manželům. Oba jsou černovlasí, on pln úzkosti každému vyhovět, ona baculatá a veselá. Vypomáhá jim statný a bodrý místní muž z lidu.

Je to příjemný obchůdek. Pan Pirelli si sám udí šunku a slaninu a dělá dokonce vlastní paštiku a takové lahůdky, jako jsou zapečená husí játra. Sýry jsou prostě vynikající. Nad hlavou visí láhve suchého orvieta a další italská vína se tísní u dveří. V řadě na policích jsou vyrovnané i cizokrajné pochoutky. Obyvatelé Capricorns s oblibou říkají, že Napoli je kapesní Fortnum’s. Psi dovnitř sice nesmějí, ale do zdi u dveří byly promyšleně zapuštěny železné kolíky; ráno se tam obvykle pořádá shromáždění psů všech ras, které tam páni uvázali.

Pan Whipplestone psy obešel, vstoupil do obchodu a koupil kus slibně vyhlížejícího camembertu. V

obchodě zastihl dobře oblečeného muže zarudlé tváře a vojenského držení těla, v rukavicích, kterého si všiml už na ulici. Pan Pirelli ho tituloval „plukovníku“. Že by to byl Montfort? dohadoval se pan Whipplestone. S plukovníkem byla manželka. Vypadá přímo úděsně, pomyslel si vyběravý pan Whipplestone. Tvář měla nalíčenou jako klaun, oblečením se hodila za strašáka do zelí. Oba jako by přeháněli opatrnost, ale pan Whipplestone to přičítal tomu, že náhodou čněli nad ostatními. Dáma stála za manželem nehybně a zpříma, jako by spolkla pravítko, ale když se pan Whipplestone přiblížil k pultu, udělala rychlý krok do strany, vrazila do něho a zaryla mu jehlový podpatek do nártu.

„Promiňte,“ sykl bolestí a nadzvedl klobouk.

„Nic se nestalo,“ řekla těžkým jazykem a jako rozespalá vrhla na něho poťouchlý pohled.

Její manžel se otočil a zřejmě cítil potřebu trochu si pohovořit. „Na manévrování tu moc místa není,“

zahlaholil.

„Nezdá se vám?“

„Opravdu, není,“ mínil pan Whipplestone.

Otevřel si v Napoli účet, vyšel z krámu a pokračoval v průzkumné cestě.

Došel na místo, kde nedávno potkal černé kotě. Do garáže couval velký náklaďák. Měl pocit, že koutkem oka zahlédl stín letícího šípu a když náklaďák zastavil, byl si téměř jistý, že zaslechl slabé naříkavé mňoukání. Ale nestalo se nic, co by jeho domněnku potvrdilo, a pan Whipplestone spěšně pokračoval v cestě, pln podivných pocitů.

Na druhém konci Mews, před vchodem do pasáže, stál barák jako jeskyně, kdysi stáj, z níž potom udělali obchod. V této době tam smutná tlustá žena vyráběla hliněná prasátka; sloužila jako zarážky do dveří anebo, zdobená růžičkami či sedmikráskami kolem pasu a s otvorem ve hřbetě, jako džbánek na smetanu nebo vázička, podle úvahy kupujícího. Prasátka se lišila velikostí, ale jinak bylo jedno jako druhé. U zadní stěny jeskyně stála hrnčířská pec. Když pan Whipplestone nakoukl dovnitř, ze stínu na něho upřeně hleděla tlustá žena. Na vývěsní tabuli si přečetl: X. a K. Sanskrvtovi. Prasátka.

Obchodnická upřímnost, zažertoval v duchu pan Whipplestone, a pak uvažoval: Jaké národnosti může být člověk, který se jmenuje Sanskrit? Nejspíš Ind, usoudil. A to „X“? Možná Xavier. Vydělávají si na živobytí tím, že pořád dokola plácají z hlíny stejná prasátka? Ale co mi jen, u všech všudy, to podivné jméno připomíná?

Uvědomil si, že ho tlustá žena ze stínu pořád ještě pozoruje, a tak se pustil dál po Capricorn Place přímo k červené cihlové zdi na druhém konci ulice. Otvorem ve zdi se bylo možno dostat z Capricorns do úzké uličky za bazilikou a tou do další uličky, vedoucí do honosných Palace Park Gardens. A tam se důležitě vypíná průčelí ngombwanského velvyslanectví.

Pan Whipplestone se zahleděl na růžovou vlajku se zeleným oštěpem a sluncem, které měla Ngombwana ve státním znaku, a v duchu vlajku oslovil: Vlaješ si tu, a co mne se týče, vlaj si, jak dlouho chceš.

Vzpomněl si, že pokud se nic zlého nestane, bude mít velvyslanec zakrátko – i když přesné datum nebylo ještě stanoveno – se všemi svými poskoky plné ruce práce, aby vše připravili na státní návštěvu svého energii překypujícího prezidenta.

To zas budou vidět vraha za každým stromem! Zvláštní oddělení jako obvykle spustí nářky a na ministerstvu zahraničních věcí opráší svou klidnou důstojnost. Ale já už to mám za sebou – udělám líp, když to budu brát takhle – a vůbec mě to nemrzí. Alespoň doufám, dodal, ale přesto cítil, jak ho to uvnitř lehce zabolelo, a tak zamířil k domovu.

KAPITOLA 2

LUCY LOCKETTOVÁ

Od té doby, co se pan Whiplestone nastěhoval do svého domu, uplynul už dobrý měsíc. Zvykl si, usadil se, byl spokojený, ale nezlhostejněl. Naopak, změna životního prostředí ho povzbudila a měl teď víc chuti do života.

Splynul s prostředím v Capricorns. Do deníku si zapsal, že se tu žije jako na vesnici uprostřed Londýna. V

obchodech člověk potkává stále stejné lidi. Za teplých večerů se místní lidé procházejí po ulicích. Člověk může také posedět U zlatého slunce, kde zakotví, jak rád zaznamenává, ve velice slušném, ba přímo výborném přístavu.

Deník si začal psát už před několika lety. Dosud se omezoval na suché záznamy faktů s občasnými ironickými šlehy, jimiž byl na ministerstvu zahraničí pověstný.

Nyní se však pod vlivem prostředí rozepisoval obšírněji a záznamy byly někdy téměř rozpustilé.

Večer byl velice teplý. Pan Whipplestone otevřel okno a rozhrnul závěs. Ještě před chvílí večerní červánky zalévaly košaté platany a zlatily kopuli baziliky, ale teď už pobledly. Vzduch voněl čerstvě zalitými zahrádkami a otevřeným oknem k němu doléhal nevtíravý zvuk kroků z ulice, mísící se s tichým hovorem chodců. Pouliční ruch z Baronsgate tlumila vzdálenost a na pozadí šumu tím více vynikal klid tohoto kouta.

Po chvíli pan Whipplestone odložil pero a monokl a se zřejmým zalíbením se rozhlížel po pokoji. Všechno tu přímo zázračně ladilo. Měl pěkný starý nábytek, který pod rukama manželů Chubbových nabyl nového lesku, stejně jako doplňky. Váza z červeného skla v okně přímo zářila a plátno Agathy Troy jako by vyzařovalo vnitřní světlo.

Všechno je to tu tak pěkné, pomyslel si pan Whipplestone.

V domě byl naprostý klid. Chubbovi patrně po večeři odešli, ale jejich příchody a odchody byly tak nenápadné že je pan Whipplestone vůbec nevnímal. Ještě když byl zabraný do psaní, jednu chvíli si uvědomil, že po železných schodech do suterénu přešlo několik lidí. Pan Sheridan byl doma a měl hosty.

Pan Whiplestone zhasl stolní lampu, vstal, aby si trochu protáhl nohy, a šel ke klenutému oknu. Ulice byla liduprázdná až na dvojici, která kráčela přes ztemnělé náměstí směrem k němu. Když se dostala do pruhu světla vycházejícího z pootevřených dveří hostince U zlatého slunce, mohl si jí prohlédnout. Byl to muž a žena, oba velice tlustí, a žena mu něčím připadala známá.

Blížili se k němu, co chvíli mizeli ve stínu platanů a zase se vynořovali. Náhle pan Whipplestone podlehl směšnému nutkání a odstoupil od okna, jako by byl přistižen při špehování. Měl dojem, jako by mu žena pohlédla do očí; naprosto nesmyslná domněnka, v té tmě ho v okně nemohla vůbec vidět.

Teď se rozpomenul, co je to za lidi: paní nebo slečna X.

Sanskritová. A její průvodce? Bratr nebo manžel? Pravděpodobně bratr. Hrnčíři, výrobci hliněných prasátek.

Nejen proto, že oba vypadali jako sádelňáky – byli tak tlustí, že by mohli jeden druhému stát modelem pro hliněné prasátko; ani proto, že byli tak bláznivě vymódění – můžete namítnout, že v dnešní době liberální módy je dovoleno nosit všechno. Nešokoval ho ani náramek ani kroužek kolem kotníku, náhrdelník a náušnice, které měl muž v uších, ba ani vlasy zplihlé jako vodní plevel, které se mu draly zpod vyšívané čelenky. Smířil by se i s tím, že žena, přinejmenším padesátnice, byla naditá do obřích šortek z černé kůže, které doplňovala černě lemovaná tunika a vysoké černé boty. Třebaže to všechno působilo groteskně a odporně zároveň, nebylo to nic ve srovnání s tvářemi sourozenců Sanskritových. Jak se přiblížili k domu, zjišťoval pan Whipplestone v úzkostných mukách, že oba mají na víčkách silnou vrstvu očního stínu a rudě nalíčené rty.

Určitě nejsou zdejší, říkal si, ve snaze ochránit dobrou pověst Capricorns. Taková strašidla! Měli by zůstat v Chelsea nebo kde…

Už přešli Walk a zamířili do domu. Poodstoupil od okna. Vrátka vrzla, klapla, a hosté šli po železných schodech dolů. Slyšel ze suterénu zvonek, potom hlas pana Sheridana. Zval je dál.

No nazdar! Pan Whipplestone se v duchu uchýlil k jazyku svého mládí. To je silné kafe! A přitom vypadal na slušného člověka! Vybavoval si v paměti krátký rozhovor s panem Sheridanem.

Vrátil se k rozečtené knize. Alespoň že společnost v suterénu není hlučná. K němu nahoru nedolehne ani hlásek. Napadlo ho, že Sanskritovi jsou možná média. Třeba pan Sheridan duchaří a pozval spiritistický kroužek. Vypadají na to. Nebo na něco ještě horšího. Pak pustil celou věc z hlavy a vrátil se k autobiografii svého bývalého šéfa oddělení. Dvakrát zajímavá četba to nebyla.

Autor reklamního textu na záložce dělal velký humbuk kolem toho, že autobiografie směla vyjít teprve deset let po autorově smrti. Bůhví proč! podivoval se pan Whipplestone, protože ten nemožný starý otrava neznal žádné tajemství, které by vzrušilo aspoň staré panny.

Myšlenky se mu rozutíkávaly. Pak si uvědomil, že se mu v koutku duše usadil jakýsi neklid a ten neklid vyvolává zvuk, jaký by raději neslyšel, neboť jej podvědomě spojoval s úzkostí a zmatkem. Na ulici pod okny mňoukala kočka.

Pchá! pomyslel si, pokud si člověk může myslet „pchá!“

Po londýnských ulicích běhá spousta koček. Kolik viděl jen v Capricorns rozmazlených kočičích mazánků.

V hostinci U zlatého slunce mají obrovskou kočku vybarvenou jako želví krunýř a v Napoli hledívá bílá kráska spatra na všechny lidi kolem. Kočky.

Teď se mňoukání přiblížilo. Ta kočka musí být opravdu nedaleko. Patrně přímo před domem a nehýbá se.

Nejspíš sedí na chodníku a pozoruje jeho dům. Možná že přímo jeho. A mňouká, mňouká vytrvale. Rázně se rozhodl, že si toho nebude všímat. Opět se vrátil k rozečtené knize. Napadlo ho, že by mohl pustit rádio, pěkně nahlas, aby kočičí nářek přehlušilo. Ale mňoukání sílilo. Na začátku bylo slabé a ozývalo se jen občas. Teď se neslo bez přestání a z těsné blízkosti.

Nepodívám se z okna, rozhodl se rozčíleně. Ještě by mě uviděla.

„Hrom do toho!“ zvolal o tři minuty později. „Jak může někdo vyhnat kočku!“ Půjdu si někam stěžovat: Po dalších třech minutách pan Whipplestone přezevšechno zaříkání vstal a vyhlédl z okna. Neviděl nic.

Kočičí nářek přicházel z tak těsné blízkosti, že ho doháněl k šílenství. Ozýval se ze schodů, ano, a to z těch, které vedly k jeho bytu. Ne, takhle to dál nejde, řekl si. Musím tomu udělat konec. Než se člověk naděje – Dříve než se nadál, byl v malé hale a potýkal se s patentním zámkem. Dveře nebyly na řetěz kvůli Chubbovum.

Pootevřel a ta nepatrná štěrbina stačila, aby mu jakýsi vyzáblý kostrounek jako stín skočil přes nárt.

Pan Whipplestone cítil, že nadešel rozhodný okamžik.

Zabouchl dveře, pak se o ně opřel a podíval se na vetřelce.

Tušil, že to nějak takhle dopadne. Historie se opakuje – můžeme-li asi měsíc starou příhodu nazvat historii.

Na scéně bylo opět malé černé kotě; totéž kotě, tentokrát však strašně vyhublé, s kalnýma očima a naježenými chlupy. Kotě sedělo před ním a zase otevíralo růžovou tlamičku, ale tentokrát z ní nevycházel hlásek. Pan Whipplestone na kotě zíral v němé hrůze. Náhle se zachvělo v bocích a stejně jako tehdy, co se setkali poprvé, mu skočilo do náručí.

Podepřel je dlaní a podivil se, kde se v kotěti vzala ta síla skočit. Začalo příst a pan Whipplestone cítil, jak mu pod prsty tluče srdíčko.

„Co je moc, to je moc,“ bručel a nesl je do salónu.

„Zdá se, že to nepřežije, a to bude hrozné.“

Po chvilce zmatených úvah je odnesl do kuchyně. S kotětem v náručí vyndal z ledničky mléko, nalil trochu na mističku, přitočil trochu teplé vody, postavil misku na podlahu a kotě k ní postavil. Nejdřív se zdálo, že si kočička mléka vůbec nevšímá – pan Whipplestone byl totiž přesvědčen, že kotě je slečna – protože oči měla zavřené a čumáček až u země. Přistrčil misku blíž. Vousky se jí zachvěly. A potom, tak náhle, že sebou trhl, se kotě pustilo do mléka, chtivě, zběsile, jako by toho malého zoufalce poháněl nějaký motorek. Pak k němu zvedlo oči.

Dvakrát dolil misku. Podruhé něco nechalo. Zvedlo čumáček celý mokrý od mléka, jednou dvakrát se pokusilo jej olíznout a najednou se mu skulilo na nohu a okamžitě usnulo.

O chvilku později k němu ze suterénního bytu dolehly hlasy a klapnutí dveří. Brzy nato se Chubbovi vraceli nahoru, jako obvykle velice potichu. Pak Whipplestone slyšel, jak dali na řetěz. Napadlo ho, že patrně „pracovali“ pro pana Sheridana a obsluhovali jeho hosty.

„Ehm – to jste vy, Chubbe?“ zavolal.

Chubb otevřel dveře, růžolící, a zůstal stát na prahu, žena za ním. Pan Whipplestone měl dojem, že jsou nějak nesví.

„Pojďte se na něco podívat,“ vybídl je.

Chubb už byl stejně na cestě. Kotě leželo panu Whipplestonovi na kolenou jako stín.

„Kočka, pane,“ řekl Chubb a čekal, co bude dál.

„Zatoulaná. Už jsem jí tu jednou potkal.“

Za manželovými zády řekla paní Chubbová: „Není jí něco? Nevypadá moc dobře, že?“

„Byla vyhladovělá.“

Chubb řekl: „Ani se nehne. Je vůbec ještě živá?“

„Spí. Vypila půl láhve mléka.“

„Promiňte, pane,“ vložila se do hovoru paní Chubbová „ale neměl byste jí snad chovat. Nevíte přece, odkud přitáhla.“

Ne, řekl pan Whiplestone a v jeho hlase se ozval zvláštní podtón. „Vím jenom, kde je teď.“

„Přejete si, aby jí Chubb utratil, pane?“

Návrh mu připadal přímo odporný, ale prohodil, jako by na tom nezáleželo: „Ne, ne, není potřeba. Ráno s ní něco udělám. Patrně zavolám do Spolku pro ochranu zvířat.“

„Jestli dovolíte, pane, kdybyste jí pustil, vrátí se tam, odkud přišla. Anebo,“ dodal Chubb, „jí donesu dozadu na zahradu, alespoň na noc.“

„Uvidíme, ehm…“ zabreptal pan Whipplestone místo odpovědi, „děkuji vám. Nelamte si s tím hlavu. Něco už vymyslím. Děkuji vám.“

„Děkujeme vám, pane,“ odpověděli ze zvyku.

Protože se neměli hned k odchodu a protože pan Whipplestone sám byl úplně vyvedený z míry, ke svému úžasu se jich zeptal: „Strávili jste příjemný večer?“

Neodpovídali. Zvedl zrak a shledal, že na něho oba valí oči.

„Ano, děkujeme, pane,“ řekli konečně.

„To je hlavní,“ zvolal s předstíranou srdečností, která mu vyrazila dech. „To je hlavní. Tak dobrou noc, Chubbe.

Dobrou noc, paní Chubbová.“

Když odešli, kotě pohladil. Otevřelo kalné oči – nebo už byly veselejší? – tichounce zapředlo a znovu usnulo.

Chubbovi odešli do kuchyně. Bylo mu jasné, že otevřeli ledničku, a zřetelně slyšel téct vodu do dřezu.

Určitě myjí talířek, pomyslel si provinile.

Počkal, až odejdou nahoru, a pak se sám i s kotětem vkradl do kuchyně. Vzpomněl si, že nesnědl všechny vařené ústřice, které mu paní Chubbová udělala k večeři.

Kotě se probudilo a hromádku jich spořádalo.

Do zahrady za domem se chodilo dveřmi na konci chodby a po strmých železných schodech. S kotětem v náručí to nebylo jednoduché a nadělal při tom dost rámusu. Naštěstí se štěrbinou pod roletou ze suterénního bytu pana Sheridana dralo trochu světla, takže našel u cihlové zdi vzadu na zahradě kousek neosázené země.

Tam kotě postavil.

Napadlo ho, že by mu mohlo zmizet ve stínu a někudy utéct ven, ale nic takového: kotě hodnou chvíli vyčkávalo, pak se mělo k činu. Pan Whipplestone se k němu taktně otočil zády.

Cítil, že ho ze suterénu někdo pozoruje skulinou mezi roletou a okenním rámem.

Stín na roletě patřil s největší pravděpodobností panu Sheridanovi a tu skulinu si určitě udělal záměrně.

Jakmile se pan Whipplestone otočil, pustil poodhrnutou roletu a odstoupil od okna.

Nad hlavou pana Whipplestona se ozval slabý šramot a přiměl ho, aby zvedl oči a podíval se do podkroví.

Stihl to právě včas, aby zahlédl, že v ložnici Chubbových někdo zavírá okno.

Neměl se – přirozeně – proč domnívat, že ho také pozorovali. Nějak si začínám vymýšlet, řekl si.

Tiché rytmické hrabání obrátilo jeho pozornost opět ke kočičce. Kotě s ušima přitisknutýma k hlavě po sobě uklízelo s usilovným soustředěním, které svědčilo o tom, že se mu vracejí síly. Následovala pečlivá osobní toaleta, pak na pana Whipplestona mrklo a ořechovitou hlavičku přitisklo k jeho kotníkům.

Zvedl je a vrátil se dovnitř.

K módnímu a pěkně drahému obchodu s domácími zvířaty za rohem v Baronsgate patřila i ordinace, kam ve středu dopoledne docházel veterinář. Pan Whipplestone si tohoto oznámení všiml už dříve a protože následujícího dne byla středa, vzal kotě na lékařskou prohlídku. Svůj úmysl sdělil manželům tak opatrně a neurčitě, jak jej tomu naučila čtyřicetiletá diplomatická praxe. Za méně neobyčejných okolností by se dalo říci, že si počínal kradmě.

Oznámil, že si to zvířátko bere na starost. Když Chubbovi udělali ukvapený závěr, že tak eufemisticky vyjádřil úmysl kotě utratit, nevyvracel jim to. Rovněž nepovažoval za nutné zmínit se o tom, že kotě strávilo noc v jeho posteli. Vzbudilo ho za svítání tím, že se tlapkou dotklo jeho tváře. Když otevřel oči, hrálo si s ním, stočilo se do klubíčka a zpod tlapky po něm pokukovalo. Když do ložnice vstoupil Chubb s ranním čajem, stačil pan Whipplestone přes ně hodit přikrývku a později mu nalil na talířek mléko. Dolů odnesl kotě schované pod Timesy, vyčíhal si okamžik, kdy je mohl nepozorovaně vypustit zadním vchodem do zahrady, a teprve potom na ně upozornil paní Chubbovou. Kotě se divoce domáhalo, aby je pustili dovnitř.

Nyní tedy usedl na čalouněnou lavici v malé čekárně.

Vmáčkl se mezi několik baronsgatských dam, které držely každá na řemínku psa. V jedné z nich, v té, co seděla hned vedle, poznal dámu, která mu v Napoli dupla na nohu. Jak se později dozvěděl, byla to choť pana plukovníka, paní Montfortová. Když se tehdy v obchodě srazili, pozdravili se, a stejně to proběhlo nyní. Celkem vzato připadala panu Whipplestonovi strašná, byť i ne tak strašná, jako ta hrnčířka z předchozí noci. Paní Montfortová, opět výstředně oblečená, držela na klíně pekingského psíka.

Ten vrhl na kotě jediný opovržlivý pohled a obrátil se zády. Kotě ho ignorovalo.

Pan Whipplestone si byl až bolestně vědom, že je svému okolí k smíchu. Jediným přepravním prostředkem, který Chubbovi doma našli, byla odložená ptačí klec.

Chovali v ní papouška, který nedávno pošel. Kočka v kleci vypadala zneuctěná a pan Whipplestone s monoklem a klecí na klíně zase jako hlupák. Dámy si mezi sebou vyměnily pobavené pohledy.

„Jak se jmenuje ta čičinka?“ zeptala se velice elegantní sestra s blokem v ruce.

Bylo mu jasné, že když řekne „nevím“ nebo „nijak“, octne se před těmito ženami v nevýhodě. „Lucy,“ řekl hlasitě, a po chvilce, jako by si to teprve teď uvědomil, dodal: „Lockettová.“

„Lucy Lockettová,“ řekla sestra vesele a poznamenala si to.

„Myslím, že nejste objednán…“

„Bohužel nejsem:“

„Nenecháme Lucy dlouho čekat,“ usmála se a odešla.

Z ordinace vyšla žena a v náručí nesla velkou krátkosrstou pruhovanou kočku.

Novokřtěná Lucy naježila kožíšek. Zvláštním zvukem dala najevo, že se v ní pění krev. Druhá kočka náhle zavřískla. Psi událost komentovali dvojsmyslným chrčením v hrdle.

„I propána!“ zvolala nově příchozí a usmála se na pana Whipplestona. „Raději odtud co nejrychleji vypadneme.“

A rozčílenou kočku konejšila: „Buď zticha, Bardolph, nebuď hloupá.“

Když odešli, Lucy usnula a paní Montfortová zahájila konverzaci: „Je vaše kočička vážně nemocná?“

„Ale ne!“ téměř vykřikl pan Whipplestone, a pak vysvětlil, že Lucy je vyhládlý nalezenec.

„To je od vás pěkné, že jste se o ní postaral,“ řekla. „Lidé se ke zvířatům chovají strašně. Mne to přímo bolí.

Jsem už taková.“ Zahleděla se na něho. „Jsem Kitty Montfortová. Můj muž je ten rudolící voják. Plukovník Montfort.“

Pan Whipplestone, zahnaný do kouta, zamumlal své jméno.

Z paní Montfortové čpěl gin a těžký parfém.

„Já vím,“ řekla čtverácky, „vy jste náš nový rytíř z jedničky na Walku. V pátek odpoledne si od vás půjčujeme Chubbovy.

Pan Whipplestone, muž vybraného chování, se uklonil, nakolik mu to ptačí klec dovolovala.

Paní Montfortová se na něho usmála. Ruku v rukavičce položila na klec. Dveře za jeho zády se otevřely.

Úsměv jí ztuhl na rtech, jako by jí jej někdo v koutcích přišpendlil. Odtáhla ruku a zahleděla se přímo před sebe.

Z ulice vešel do čekárny nejčernější černoch v livreji s bílým afghánským chrtem na červeném vodítku.

Zůstal stát a rozhlížel se kolem sebe. Vedle paní Montfortové bylo z druhé strany volné místo. Ale dáma se pořád dál dívala přímo před sebe a přitom se posunula tak, aby po jejím boku nezůstal napravo ani nalevo ani kousíček volného místa. Nato si poposedl pan Whipplestone, zvětšil vzdálenost mezi sebou a paní Montfortovou a pohybem ruky nabídl muži, aby se posadil. Ten řekl: „Děkuji vám pane,“ ale zůstal stát. O paní Montfortovou ani nezavadil pohledem. Pes natáhl čumák ke kleci. Lucy spala klidně dál.

„Poslyš, milý brachu, na tvém místě bych moc blízko nechodil,“ řekl pan Whipplestone. Chrt zavrtěl ohonem a pan Whipplestone ho pohladil. „Já tě znám,“ pokračoval, „jsi z velvyslanectví a jmenuješ se Ahman.“ Přátelsky pohlédl na muže a ten se lehce uklonil.

Do čekárny nahlédla sestra a vesele zavolala: „Lucy Lockettová! „Tak pojď dál.“

Prohlídka byla krátká a dopadla dobře. Lucy Lockettová bylo asi sedmiměsíční kotě, teplotu mělo normální, netrpělo prašivinou, lišejem ani parazity, zato bylo velice zbědované v důsledku podvýživy.

Veterinář zaváhal. „Má na těle jizvy,“ řekl, „a měla také zlomené žebro, ale to se zahojilo samo. Byla opravdu zanedbaná, řekl bych, že se s ní záměrně špatně zacházelo.“ A když si povšiml zděšené tváře pana Whipplestona, řekl povzbudivě: „Léky a dobrou stravou jí postavíte brzy na nohy.“ Pak ještě dodal, že je kotě vykastrované. Pohladil je proti srsti, důkladně je prohlédl ze všech stran a sdělil panu Whipplestonovi, že je to kočka zpola siamská a zpola bůhvíco.

Zasmál se bílé špičce jejího ocásku a dal jí injekci.

Podrobila se všem těmto nedůstojným procedurám s okázalou netečností, ale jakmile se octla na svobodě, skočila svému ochránci do náruče a předvedla známý výstup – strčila mu hlavičku pod kabát a uvelebila se mu na prsou.

„Má vás ráda,“ řekl veterinář. „Kočky vědí, co je to vděčnost, to je známé.“

„Nic o nich nevím,“ řekl honem pan Whipplestone.

Podnícen hovorem o nákupech a vlastními rozpaky, koupil na zpáteční cestě kotěti košíček na spaní, porcelánovou misku s nápisem Pro kočičku, hřeben, kartáč a také obojek, na který si objednal nápis: Lucy Lockettová, Capricorn Walk číslo 1, a své telefonní číslo. Prodavač mu ukázal červené vodítko a řekl mu, že při troše trpělivosti se v něm kočky naučí chodit. Lucy je vyzkoušela a tak jí slušelo, že je pan Whipplestone koupil také.

Ptačí klec tam nechal s tím, že si pro ní pošle. Obtížen všemi nákupy, s Lucy už zase pod kabátem, kráčel rychle domů. Zbývalo vyzkoušet diplomatické umění na Chubbových. Neměl nejmenší tušení, že si pod sakem nese svůj další osud.

„U vás je to prostě báječné,“ řekl pan Whipplestone a obrátil se od hostitele k hostitelce. Nachýlil přitom hlavu a ramena v lehké úkloně, což patřilo k osvědčeným způsobům, jež si osvojil za léta diplomatické praxe.

„Opravdu se mi u vás velice líbí.“

„Nalejte si ještě trochu portského,“ pobídl ho Alleyn.

„Varoval jsem vás, že pozváním sleduji určitý záměr.“

„Jsem vám k službám, bude mi potěšením. To portské je vynikající.“

„Nechám vás o samotě,“ navrhla Troy.

„Neodcházej,“ požádal jí Alleyn. „Pošleme tě pryč, narazíme-li na něco přísně tajného a důvěrného. Ale jinak jsme rádi, že jsi s námi. Nemám pravdu, pane Whipplestone.

Pan Whipplestone pronesl řeč o tom, jak je šťasten, že se může denně kochat „Troy“ zavěšenou nad krbem, a oč šťastnější je dnes, když má možnost pokochat se pohledem na samu umělkyni u jejího rodinného krbu. Trochu se zapletl, ale statečně proslov dokončil.

A pak si sám přišel na pomoc věcnou otázkou: „Tak kdy mi svěříte, jaký další záměr sledujete?“

Alleyn řekl: „Nejlepší bude, když se do toho pustíme hned. Je to časově náročné téma.“ Na návrh Troy přenesli sklenky portského z jídelny do jejího ateliéru za domem a usadili se u dlouhých oken a s vyhlídkou na londýnskou zahrádku, tonoucí v pološeru.

„Chystám se tak trochu z vás tahat rozumy,“ přiznal se Alleyn. „Jste přece odborníkem na Ngombwanu?“

„Odborník na Ngombwanu? To je snad příliš nadsazené, milý pane Alleyne. Zamlada jsem tam strávil tři roky.“

„Myslel jsem, že jste tam byl poměrně nedávno, když Ngombwana získala nezávislost.“

„Ano, nějaký čas jsem tam pobyl. Tehdy bylo zapotřebí nově zformovat vzájemný vztah mezi našimi zeměmi.

Volba padla na mne, patrně proto, že znám tamější jazyk.

Prostě, do jisté míry to složili na má bedra.“

„A vy jste to dokázal?“

„Opět musím říct, do jisté míry, ano.“

Přes okraj sklenice pohlédl na Alleyna. „Snad jste nebyl přeložen do zvláštního oddělení?“

„Brilantní blesková dedukce. Ne, přeložen jsem nebyl, ale abych tak řekl, pro danou příležitost mě tam neoficiálně zapůjčili.“

„V souvislosti s nadcházející návštěvou?“

„Ano, hrom aby do toho, v souvislosti s bezpečnostními opatřeními.“

„Já vím. Je to těžké. Mimochodem, vy jste přece prezidentův vrstevník a oba jste…“ Pan Whipplestone se zarazil. „Máte zahrát na strunu osobního přátelství?“

„Vám to ale myslí rychle,“ ocenila Troy a pan Whipplestone jí poděkoval lehkou úklonou.

Alleyn řekl: „Mluvil jsem s ním před třemi týdny.“

„V Ngombwaně?“

„Ano. Zajel jsem za ním jako starý kamarád, jen tak neúředně.“

„A čeho jste dosáhl?“

„Nic, co by stálo za zmínku. Ne, to není spravedlivé.

Slíbil mi, že nebude mařit naše bezpečnostní opatření, ale co si pod tím představuje, ví jen on sám. Jak já to vidím, dá nám celkově pořádně zabrat.“

„Ano?“ Pan Whipplestone se opřel a pohrával si s monoklem houpajícím se na šňůrce. Alleyn pochopil, že tohle bylo po celá léta strávená ve službě jeho oblíbené gesto za jednacím stolem. „Tak spusťte, milý Rodericku.“

„Mám vyklopit, co od vás potřebuji?“

„Správně.“

„Byl bych vám velice vděčný, kdybyste – jak se říká v diplomatickém žargonu – mě seznámil s celkovou situací v Ngombwaně. Myslím, na základě vašich vlastních poznatků. Například kolik lidí by si podle vašeho dohadu přálo, aby Rozruch zemřel?“

„Rozruch?“

„Rozruch byla jeho studentská přezdívka, jak mi Jeho Excelence neustále připomíná.“

„Ta mu sedí! Řekl bych, že zhruba asi tak přinejmenším dvě stě tisíc lidí.“

„Panebože!“ zvolala Troy.

„Mohl byste alespoň pár lidí jmenovat?“ zeptal se Alleyn.

„Těžko. Totiž – nikoli konkrétně. Ale, podívejte, Alleyne, dá se říct, že v hrubých rysech je situace ve všech nově vznikajících afrických státech víceméně stejná. Tak především tu máme místní politické odpůrce, které se prezidentovi podařilo odstavit. Ti, kteří to přežili, jsou buď ve vězení nebo v emigraci tady v Anglii a čekají, až bude prezident svržen nebo zavražděn.“

„Zvláštní oddělení si lichotí, že má podrobný seznam těchto osob.“

„Docela možné,“ řekl suše pan Whipplestone. „My jsme si to taky mysleli. Jenomže jednoho krásného dne vystřelil na Martiniku na prezidenta úplně neznámý muž s falešným britským pasem, netrefil ho a s větším úspěchem pak revolver obrátil proti sobě. Nefiguroval na žádném seznamu odpůrců a jeho skutečnou totožnost jsme nikdy nezjistili.“

„Já to Rozruchovi připomněl.“

Pan Whipplestone se obrátil k Troy a zažertoval: „Tak vidíte, má lepší informace než já. Co by ještě chtěl?“

„Nemám potuchy, ale prosím vás, povídejte dál. Ještě jsem tu já a nevím vůbec nic.“

„Tak tedy, dále mezi prezidentovy místní odpůrce patří přirozeně i extremisté, nespokojení s jeho počáteční umírněností. Ti mu mají za zlé hlavně to, že hned po vyhlášení nezávislosti nevypráskal okamžitě všechny evropské poradce a úředníky. Z řad těchto extremistů se dnes rekrutují protibělošští teroristé. Tihle lidé usilovali o nezávislost, ale teď jsou ochotni obrátit se na čtyráku a zničit režim, který pomáhali nastolit. Nikdo neví, kolik jich je, ale nebude jich málo. Jenomže tohle všechno vy víte, milý příteli.“

„Ale teď prezident propouští čím dál víc bělochů, nemám pravdu? I když to dělá nerad.“

„Nutí ho k tomu krajní živly.“

„A tak se vytváří modelová situace, patrně v této etapě rozvojových zemí nevyhnutelná,“ navázal Alleyn.

„Africká vláda znárodnila všechny zahraniční firmy a vyvlastnila majetek evropských a asijských kolonistů.

Mezi těmi se nacházejí patrně nejzarytější odpůrci režimu.“

„Máte pravdu. Mnozí mají ke své nenávisti důvod přinejmenším ti, kdo se ocitli na mizině. Důsledky zejména pro starší generaci byly přímo katastrofální. Z dosavadního způsobu života nezůstalo nic a začít znovu už není v jejich silách.“ Pan Whipplestone se poškrábal na nose. „Připouštím, i když to právě není třeba nejvhodnější, že jsou mezi nimi také skutečně nesympatičtí lidé.“

Troy se zeptala: „Proč sem vlastně prezident jede?“

„Oficiálně má jednat s naší vládou o pomoc pro další rozvoj.“

„A naše vláda jeví nelíčené nadšení,“ dodal Alleyn, „zatímco zvláštní oddělení zelená při pomyšlení, co všechno by se mohlo přihodit.“

„Pane Whipplestone, proč jste řekl ‚oficiálně‘?“ nedalo Troy.

„Opravdu jsem to řekl, paní Alleynová? Ano, ano, doslechl jsem se totiž z celkem důvěryhodných pramenů, že prezident má v úmyslu jednat s konkurenčními společnostmi o převzetí naftových ložisek a měděných dolů od vyvlastněných majitelů, kteří je vybavili velice nákladným zařízením.“

„A jsme zase u toho.“

„Netvrdím,“ dodal pan Whipplestone mírně, „že by lord Karnley nebo sir Julian Raphael nebo někdo z jejich společníků dali prezidenta zavraždit.“

„Budiž!“

„I když nepopírám, že za těmito osobnostmi velkého světa nelze nevidět množství roztrpčených akcionářů, úředníků a zaměstnanců.“

„A mezi nimi se může najít jedinec, ochotný sáhnout ke zbrani.“ Konečně, řekl Alleyn, „k těmto lidem, kteří mají více či méně závažné motivy, musíme připočíst ještě ty, kterých se policie vždy nejvíc obává – totiž fanatiky.

Zapřisáhlé nepřátele černé rasy, osamělou ženu, za noci snící o černém násilníkovi, chlapa, pro něhož má antikrist černou tvář, nenávistníka, který se cítí ohrožen každým černochem v sousedství. A pak tu máme lidi, kteří berou doslova taková okřídlená úsloví jako černá duše, černé svědomí, černý Petr, černý nevděk, černý rejstřík, černý pátek, černá ovce a tak dál. Co je černé, to je špatné a basta.“

„A příslušníci černošské organizace Black Power, reagují stejně na všechno, co má něco společného s bělochy,“ vmísila se do hovoru Troy. „Válka falešných představ.“

Pan Whipplestone si jen tak lehce povzdechl a vrátil se k svému portskému.

„Stejně by mě zajímalo,“ řekl Alleyn, „kolik si z toho absolutního antagonismu uchoval v černé hrudi starý Rozruch.“

„Vůči tobě jistě ne,“ namítla Troy, a když neodpovídal, dodala: „Nemyslíš?“

„Milý Alleyne, sám jste říkal, jak zdůrazňoval staré přátelství.“

„To ano! Jistě. Přímo jako by mi mazal med kolem úst.

Víte, že by mě moc mrzelo, kdyby se za tím skrýval pravý opak? Hloupá představa, že?“

„Největší chybou je,“ prohlásil pan Whipplestone, „zpochybňovat vlastními dohady přátelské vztahy, které nebyly přesně definované.“

„Co je to pak za přátelské vztahy?“

„Hm, možná že žádné. Děláme, co můžeme, uzavíráme smlouvy a dohody, ale možná že je to k ničemu.“

„O něco se pokoušel,“ řekl Alleyn. „V první etapě po vyhlášení nezávislosti se pokoušel vybudovat jakési vícerasové společenství. Domníval se, že to bude fungovat.“

„Mluvili jste spolu o tom?“ zeptala se Troy.

„O tom nepadlo ani slovo. Nešlo to. Mé poslání bylo už tak dost delikátní. Abych pravdu řekl, měl jsem dojem, že za to bouřlivé uvítání vděčím do jisté míry – jak bych to řekl – Rozruchově přání trochu kompenzovat různé nepochopitelné tahy nového režimu.“

„To není vyloučené,“ soudil pan Whipplestone.

„Kdo ví?“

Alleyn vytáhl z náprsní kapsy složený papír.

„Zvláštní oddělení mi dalo seznam obchodních a podnikatelských firem a jednotlivců, kteří musí opustit Ngombwanu, s poznámkami o jejich minulosti, pokud je v ní něco podezřelého.“ Nahlédl do seznamu.

„Říká vám něco jméno Sanskrit?“ zeptal se. „Přesněji, X. a K. Sanskritovi. Co je s vámi, člověče?“

Pan Whipplestone vyrážel neartikulované výkřiky, odložil monokl, spráskl ruce a poklepal si na čelo.

„Heuréka!“ zvolal stylově. „Už to mám. Konečně!

Konečně!“

„Prima,“ řekl Alleyn, „to rád slyším. Copak vám vypadlo z hlavy?“

„Sanskrit, dovozní a obchodní společnost, Ngombwana.“

„To je ono. Vlastně to bylo ono.“

„Na třídě Eduarda VII.“

„Máte pravdu. Vždyť já to viděl, jenomže teď se to jmenuje jinak. A Sanskrit byl vypovězený ze země.

Proč vás to tak vyvedlo z míry?“

„Protože jsem ho včera večer viděl“

„Neříkejte!“

„Musel to být on. Jsou si podobní jako dva hrnce sádla:“

„Dva?“ opáčil Alleyn a pohlédl na ženu, s jejímž zrakem se na okamžik setkal.

„Jak jsem jen mohl zapomenout?“ položil si pan Whipplestone řečnickou otázku. „Po celou dobu, co jsem byl v Ngombwaně, j sem kolem toho podniku chodil den co den:“

„Je mi jasné, že vás teď nesmím přerušovat.“

„Milá paní Alleynová, milý Rodericku, omluvte mě, prosím,“ žádal pan Whipplestone, celý zrůžovělý.

„Všechno vám vysvětlím. Je to opravdu podivné a zvláštní. To bylo tak…“

A vyprávěl, jak to všechno bylo – o obchodu s hliněnými prasátky, o večerní návštěvě v suterénu, a to vše s podrobnostmi, které mu do předchozího dne nic neříkaly.

„Uznejte,“ zvolal, když dovyprávěl, „že je to prazvláštní shoda okolností:“

„To tedy je,“ souhlasil Alleyn. „Chcete si poslechnout, co se píše o Sanskritovi v materiálech zvláštního oddělení?“

„To by mě zajímalo.“

„Tady to mám. Tyhle informace, mimochodem, vypsali lidé Freda Gibsona z trestního rejstříku: Sanskrit, Kenneth, panebože! Věk: přibližně 58. Výška: 178 cm. Váha:

105 kg. Velmi obézní. Blondýn, dlouhé vlasy. ObLečení: výstřední, ultramoderní. Náramky, kroužek kolem kotníku, náhrdeLník. Používá líčidel. Patrně homosexuál. Jedna náušnice v propíchnutém uchu. Původ: nejistý. Vydává se za Holanďana. Jméno falešné nebo pozměněné.

V roce 1940 v Londýně usvědčen z podvodných praktik v souvislosti s okultismem, odsouzen na tři měsíce. V roce 1942 podezřelý z obchodu drogami. Od roku 1950 dovozce keramiky, šperků a módního zboží do Ngombwany.

Velký prosperující podnik. Patřilo mu několik činžovních domů a kancelářské budovy, které teď převzaly různé ngombwanské firmy. Přesvědčený zastánce politiky apartheidu. Je ve spojení s protičernošskými a africkými extremisty. Jediný známý příbuzný: sestra, která je jeho obchodním partnerem; patří jim hrnčířská firma ‚Prasátka‘ v Capricorn Mews, S. W 3.“

„Tak to vidíte,“ řekl pan Whipplestone a rozhodil ruce.

„Ano, daleko jsme se nedostali. Nemám žádný zvláštní důvod považovat zrovna Sanskrita za hrozbu prezidentově bezpečnosti. Což platí i o ostatních na tomto seznamu.

Podívejte se na něj. Říká vám něco ještě nějaké jiné jméno? Žádná další shoda okolností?“

Pan Whipplestone přiložil monokl k oku a přečetl si seznam.

„Tak, tak,“ řekl suše. „Jsou tu jména Afričanů, rozčarovaných vývojem doma, a taky jména lidí, kteří byli vyvlastněni. Nemám co dodat. Bohužel, milý příteli! Až na tu zvláštní okolnost, že jeden z vašich eventuálních kandidátů je mým sousedem, vám nemám čím posloužit. Na nikoho dalšího už asi nepřipadnu. Mne můžete odepsat „ povzdechl si pan Whipplestone.

„Člověk nikdy neví,“ opáčil Alleyn vesele. „Mimochodem, ngombwanské velvyslanectví je také tam někde ve vašich končinách, že?“

„Ano, ano, občas potkávám starého Karumbu, to je jejich velvyslanec. Chodíváme na procházku ve stejnou dobu. Docela sympatický chlapík.“

„Patrně má teď hlavu plnou starostí.“

„Dělá si velké starosti.“

„O tom nepochybuji. Je v prekérní situaci a zvláštnímu oddělení přidělává spoustu práce. Co horšího, teď se upnul na mne. Vůbec ho neruší, že bezpečnostní opatření nejsou moje specialita. Má se proč bát!

Znám Rozrucha a tím je řečeno vše. Představte si, chce, abych zvláštní oddělení učil, co má dělat. Kdyby bylo po jeho, bylo by poplašné zařízení v každém květináči a tajného by strčil i Rozruchovi pod postel.

Přiznávám, že se mu moc nedivím. Pořádá recepci, předpokládám, že vás pozval.“

„Ano, a vás?“

„V pochybné roli Rozruchova spolužáka z dávných časů. I s Troy, samozřejmě,“ řekl a na okamžik položil svou ruku na její.

Potom se na hodnou chvíli odmlčeli.

„Samozřejmě,“ řekl pan Whipplestone nakonec, „takové věci se v Anglii nestávají, zvláště na recepcích.

Šílenec schovaný v kuchyni, nebo kde se to tam schoval.“

„Máte na mysli toho za oknem v prvním patře ve skladišti?“

„Toho jsem myslel.“

Zazvonil telefon a Troy vyšla ze salónu.

Jen kdybych se dokázal zbavit toho znervózňujícího pomyšlení, že všechno se jednou musí stát poprvé,“

řekl Alleyn.

„Nesmysl!“ rozhořčil se pan Whipplestone. „Nesmysl, milý příteli. Vážně, je to nesmysl. Alespoň…“ dodal rozpačitě…“

„se to říká.“

„Doufejme jen, že je to pravda.“

Troy se vrátila. „Chtěl by s tebou mluvit ngombwanský velvyslanec, miláčku,“ oznámila.

„Bůh žehnej jeho šedinám,“ bručel Alleyn a zvedl oči k nebi. Zamířil ke dveřím, ale na okamžik se zastavil.

„Mám pro vás ještě jednu shodu okolností, Same, a zase jde o Sanskrita. Mám dojem, že jsem ho také viděl, a to v Ngombwaně před třemi týdny. Stál na ulici před svým někdejším podnikem a odpovídal přesně popisu, včetně toho kroužku na noze a jedné náušnice. Nemohl to být nikdo jiný než Sanskrit, ledaže bych tím vypovězeným plavovlasým kučeravým Holanďanem byl já sám.

Chubbovi neměli vúči Lucy žádné zvláštní námitky.

„Když je zdravá, pane, tak mi tu nevadí,“ řekla paní Chubbová. „Aspoň se tu nebudou držet myši.“

Za týden se Lucy velice zotavila. Kožíšek se jí leskl, tělíčko zaoblilo a oči už měla jasné. Její oddanost panu Whipplestonovi byla stále očividnější a on sám, jak si přiznal do svého deníku, byl na nejlepší cestě udělat kvůli ní ze sebe starého blázna. Je to svůdná potvůrka, zapsal si a přiznávám, že mi její pozornosti dělají dobře. Dělá to roztomile. Její roztomilost spočívala v tom, že ho nespouštěla z očí, že když se po hodinové nepřítomnosti vrátil domů, vítala ho jako ze severního pólu, že běhala po domě se zdviženým ocáskem a předstírala překvapení, když na něho narazila; v náhlých projevech přízně mu sevřela předními tlapkami ruku, zadními do ní kopala, předstírala, že ho kouše, a pak začala zuřivě příst a olizovat ho.

Červené vodítko naprosto kategoricky zavrhla, ale když si pan Whipplestone vyšel na večerní procházku, chodívala s ním. Poprvé ho to překvapilo. Třebaže ho předbíhala a tu a tam na něho vybafla z nějakého úkrytu, vozovce se vyhýbala a na společné procházky si brzy zvykli.

Narušovala je jedna jediná, a to velice zajímavá okolnost. Lucy obyčejně běžela po Capricorn Mews až ke garáži, vzdálené asi třicet metrů od hrnčířského krámku, ale dál se nedala pohnout ani o krok. Buď se tam odtud sama vrátila domů nebo předvedla svůj oblíbený kousek a skočila panu Whipplestonovi do náruče.

Velice ho to dojímalo, protože cítil, jak se chvěje. Vysvětloval si to tím, že se Lucy pamatuje, jak jí tu porazilo auto, ale nebyl s tímto vysvětlením tak docela spokojen.

Napoli se kotě vyhýbalo kvůli psům, uvázaným před krámem, ale jednou, když tam náhodou nebyl žádný zákazník ani pes, s ním vběhla dovnitř. Pan Whipplestone se omluvil a vzal jí do náručí. S manželi Pirelliovými se už mezitím stačil spřátelit, a tak jim vyprávěl, jak k Lucy přišel. Reagovali překvapivě, vykřikli poverina a vydávali zvuky, jimiž se v Itálii volá na kočky. Paní Pirelliová namířila prst a napodobila kočičí předení. Pak si všimla bílé špičky Lucyina ocásku a důkladně si jí prohlédla.

Něco řekla manželovi italsky a ten zlověstně přisvědčil a několikrát za sebou řekl si.

„Vy jste jí poznali?“ vylekal se pan Whipplestone. Řekli, že podle všeho ano. Paní Pirelliová uměla anglicky velice málo. Byla to obtloustlá paní a teď chtěla vypadat ještě tlustší; udělala výmluvné gesto – rukama před životem naznačila chybějící objem a nafoukla tváře. Hlavou pohodila směrem k Capricorn Passage.

„Chcete říct, že kotě patřilo těm lidem z hrnčířství?“

Celý popletený si uvědomil, že nato udělala paní Pirelliová jiné prastaré gesto: pokřižovala se. Pak položila panu Whipplestonovi ruku na rameno. „Ne, ne, ne. Nevracat: Cattivo. Cattivo,“ řekla.

„Kočka?“

„Ne, signore,“ uklidňoval ho pan Pirelli. „Žena říká, že jsou to špatní lidé, zlí a suroví. Nevracejte jim to koťátko.“

„Nevrátím,“ ujišťoval ho pan Whipplestone zmateně.

„Děkuji vám. Nevrátím, kdepak.“

Od toho dne s sebou Lucy do Capricorn Mews nevodil.

Paní Chubbovou brala Lucy jako zdroj potravy, a proto předváděla obvyklý rituál a třela se jí o kotníky.

Chubba naprosto ignorovala.

Většinu času trávila v zahradě za domem a baletními skoky stíhala imaginární motýly.

Jednoho dopoledne o půl desáté, týden po večeři u Alleynových, seděl pan Whipplestone v obývacím pokoji a luštil křížovku v Timesech. Chubb byl na nákupu a pani Chubbová, když skončila běžnou domácí práci, zašla poklidit panu Sheridanovi do suterénu. Pan Sheridan, který, jak pan Whipplestone vyrozuměl, byl něčím v City, odcházel ve všední dny na celé dopoledne. V jedenáct se měla paní Chubbová vrátit a udělat panu Whipplestonovi oběd. Dohoda se v praxi výborně osvědčovala.

Pan Whipplestone louskal právě obzvlášť tvrdý křížovkářský oříšek, když jeho pozornost upoutal podivný zvuk, přidušený, naříkavý, jako by Lucy mňoukala a držela přitom něco v tlamičce. Ukázalo se, že to odhadl naprosto přesně. Vešla do pokoje pozpátku jako rak, s hlavičkou u země, a upustila mu cosi těžkého na nohu. Pak si sedla, hlavu k jedné straně, a dívala se na něho. Vydávala přitom tázavý zvuk, který ho okouzloval.

„Co jsi to sem, propánakrále, přinesla?“ zeptal se.

Zvedl to. Byl to keramický medailón, nevelký, ale těžký, zvláště pro tu malou čelist. Ryba z pálené hlíny zakousnutá do vlastního ocasu, s bílou polevou na jedné straně. Nahoře měla dírku.

„Kde jsi to vzala?“ zeptal se přísně.

Lucy zvedla tlapku, zpod ní na něho šelmovsky pohlédla a pak nenuceně vyskočila a odběhla.

„Ty mrško malá,“ broukl. „To bude asi Chubbových.“

Když se paní Chubbová vrátila ze suterénu, zavolal jí a rybu jí ukázal. „Je to vaše, paní Chubbová?“

zeptal se.

Paní Chubbová měla zvláštní zvyk neodpovídat hned na otázku, kterou jí položil, a neudělala to ani teď.

Podával jí rybu, ale nevzala si jí.

„Přinesla to sem kočka,“ vysvětloval pan Whipplestone, a jako vždy, když mluvil s Chubbovými o Lucy Lockettové, nasadil neosobní tón. „Nevíte, kde to vzala?“

„Myslím – to bude asi – to patří panu Sheridanovi,“ řekla nakonec paní Chubbová. „má v bytě takových ozdůbek víc. Když u něho větrám, leze Lucy dovnitř otevřeným oknem ze zahrady. Jako dnes. Nikdy jsem vám nežalovala…“

„Vážně? Zatrachtilá kočka! Musím jí vyhubovat. Buďte tak laskavá a vraťte to na místo, paní Chubbová.

Bylo by skutečně nepříjemné, kdyby jí pan Sheridan pohřešil.“

Paní Chubbová vzala rybu do prstů. Pan Whipplestone se na ní překvapeně zahleděl, neboť jí tváře, vždycky červené jak jablíčko, nápadně zbledly. Už se jí chtěl zeptat, jestli se necítí dobře, ale barva se do tváří pomalu vracela.

„Jste v pořádku, paní Chubbová?“ zeptal se.

Měl dojem, že chce něco říct. Pohnula rty a přejela je rukou. Konečně promluvila. „Nemám ve zvyku se takhle vyptávat, pane, ale doufám, že jste se mnou a s Chubbem spokojený…“

„To skutečně jsem,“ řekl jí srdečně. „Všechno klape.“

„Děkuji vám, pane,“ řekla a odešla. Pomyslel si: Ba ne, ta chtěla původně říct něco jiného.

Slyšel, jak jde po schodech nahoru, a mrzel se. Jen aby vrátila tu zatracenou rybu! Ale paní Chubbová se téměř v zápětí vracela dolů. Přešel do jídelny a oknem pozoroval, jak běží po schůdcích do zahrady a mizí v bytě pana Sheridana. Zřejmě se tam jen otočila, protože hned zase klaply dveře a paní Chubbová šla po schodech nahoru.

Bílá hliněná ryba. Medailón. Opravdu si nesmí namlouvat, že všechno tu už kdysi bylo, že všechno už někdy viděl nebo slyšel. Věděl, že takový jev lze vědecky vysvětlit. Jeden mozkový lalok pracuje o miliardtinu vteřiny rychleji než druhý, nějak to souvisí s časovými spirálami. Moc o tom nevěděl.

Ovšem, případ Kennetha Sanskrita je lehce vysvětlitelný: v minulosti někde viděl napsané jeho jméno.

Pouze je zapomněl. To je něco jiného.

Lucy se znovu vzrušeně přihnala do salónu. Vtrhla dovnitř, jako by jí čerti honili, zarazila před ním s ušima nataženýma dozadu a předstírala, že vidí pana Whipplestona poprvé. „Nebesa! Vy!“

„Pojď ke mně!“ řekl přísně.

Dělala, že ho neslyší, obcházela nepřítomně kolem a najednou mu skočila do klína a začala se třít.

„Nesmíš lézt cizím lidem do bytu a krást hliněné ryby,“ napomenul jí mírně. A při tom prozatím zůstalo.

Jednoho vlahého večera o pět dní později ukradla medailón znovu a složila jej svému pánovi k nohám.

Pan Whipplestone nevěděl, jestli se má nad opakovaným přestupkem zlobit nebo se smát. Kočku přísně napomenul, ale tvářila se, že prostě myslí na něco jiného.

Uvažoval, jestli může znovu požádat paní Chubbovou, aby ráno dala tu tretku zase na místo, ale pak si řekl, že to už opravdu nejde.

Obracel medailón v dlani. Na rubu byl vyražen nějaký znak, rozvlněné X. Nahoře měl dírku, kterou bylo možno protáhnout šňůrku. Taková obyčejná nenápadná drobnůstka. Možná upomínka z cest.

Pan Sheridan byl doma. Světlo z otevřeného kuchyňského okna se lilo do zahrady za domem a prosvítalo škvírami mezi závěsy z pokoje.

„Potvůrko jedna nesvědomitá!“ řekl pan Whipplestone Lucy Lockettové.

Dal medailón do kapsy a vyšel z domu. Udělal pár kroků po chodníku, pak otevřel kovovou branku a kráčel dolů po železných schůdcích, vedoucích k bytu pana Sheridana. Lucy, která se domnívala, že půjdou na večerní procházku, se hnala napřed. Proklouzla mu pod nohama, seběhla po schodech dolů a schovala se za trpasličí tis.

Zazvonil.

Otevřel mu pan Sheridan. Lampa v nevelké předsíni mu svítila do zad, takže tvář měl ve stínu. Dveře do salónu zůstaly otevřené. Pan Whipplestone viděl, že má hosty. Dvě křesla, na něž dohlédl, stála zády ke dveřím, ale nad opěradly čněla temena hlav.

„Velice se omlouvám,“ řekl pan Whipplestone, „nejen proto, že vás ruším, ale i…“ sáhl do kapsy a vyndal medailón – „ale kvůli tomuto.“

Bylo to zvláštní. Pan Sheridan reagoval úplně stejně jako paní Chubbová. Stál jako solný sloup. Naprosté ticho trvalo jen několik vteřin, ale zdálo se nekonečné.

„Nerozumím vám. Vy jste…“

„Všechno vám vysvětlím,“ řekl pan Whipplestone a hned se do toho dal. Než domluvil, host v jednom křesle se ohlédl. Pan Whipplestone viděl jen temeno hlavy, čelo a oči, ale omyl byl vyloučen, v křesle seděla paní Montfortová. Jejich oči se setkaly a paní Montfortová uhnula.

Pan Sheridan mlčky čekal, až pan Whipplestone domluví; ale ani pak neřekl slovo a ani se nehnul, aby se ujal svého majetku. Teprve když mu pan Whipplestone medailón znovu podal, natáhl ruku.

„Bohužel, ta zatrachtilá potvůrka si navykla chodit za paní Chubbovou do vašeho bytu, patrně kuchyňským oknem. Moc se vám za ní omlouvám,“ uzavřel pan Whipplestone.

Sheridanovi se najednou vrátila řeč. „To nestojí za zmínku,“ šeptal. „Pusťte to z hlavy. Vidíte sám, že je to bezcenná tretka. Dám jí někam, kam se kočka nedostane. Děkuji vám, velice vám děkuji.“

„Dobrou noc,“ loučil se pan Whipplestone.

„Dobrou noc, dobrou noc. Na toto roční období je pěkně teplo, nemyslíte? Dobrou noc.“

Pan Whipplestone by nemohl říct, že mu zavřel dveře před nosem, ale sotva se obrátil k odchodu, pan Sheridan okamžitě přirazil.

Na posledním železném schůdku čekalo na pana Whiplestona další překvapení. Přímo proti němu přecházeli ulici sourozenci Sanskritovi. V tu chvíli kotě, které vyběhlo z úkrytu za tisem a třelo se mu o nohu, vyrazilo jako blesk na ulici a pádilo pryč.

Rychle prošel zahradní brankou. Sanskritovi mezitím dOrazili k domu, zřejmě měli opět namířeno do suterénu, čekali, až přejde. Jen ucítil vůni, která z nich táhla, hned byl zpátky v Ngombwaně. Co to bylo?

Sandarak?

V Ngombwaně se dělá z pryskyřice sandarakového stromu kadidlo a pálí se na každém tržišti. Muž vypadal podivně jako vždy. Zdál se ještě tlustší. Nalíčený a vyfešákovaný pod obraz. Co jen to pan Whipplestone zahlédl, než se stačil odvrátit? Co se to Sanskritovi houpalo na býčí šíji? Medailón? Bílá ryba? V této chvíli mu dělalo více starostí zmizení Lucy. Bál se, aby se nezaběhla. Uvažoval, co je lepší, jít za ní nebo na ní zavolat a zesměšnit se?

Než se stačil rozhodnout, zahlédl pohybující se stín. Zavolal, kotě se k němu rozběhlo a podle svého zvyku mu skočilo do náručí. Vynesl je nahoru.

„Takhle to má být,“ řekl. „Běž dál. Tak jdi! Tady jsme oba doma.“

Když šťastně přistáli v útulném salónu, musel si pan Whipplestone nalít skleničku. Seběhlo se toho moc najednou a vyvedlo ho to z míry. Ze všeho nejnepříjemnější byl krátký rozhovor s panem Sheridanem.

„Toho člověka jsem už někde viděl,“ bručel si pod vousy. „A nemyslím ten den, co jsem kupoval dům.

Někdy dávno. A někde jinde. A není to příjemná vzpomínka.“

Ale ne a ne se rozpomenout. Ještě chvíli marně lovil v paměti, pak dopil a ovládaje vzrušení, zavolal svému příteli, superintendentovi Alleynovi.

KAPITOLA 3

KATASTROFA

Budova ngombwanského velvyslanectví se stavěla na začátku století pro obchodního magnáta. Alleynovi se pro mladou africkou republiku zdála skutečně příliš veliká.

Púvodně byla v dlouhodobém nájmu. Když vypršel, byla na prodej a Rozruchovi zástupci v Londýně se chopili příležitosti. Za takový úřad by se nemusela stydět ani leckterá velmoc.

Alleyn měl před očima překrásnou stavbu dokonalých proporcí, jejíž střídmost svědčila o architektově smyslu pro vyvážený prostor. Téměř celé přízemí zabíraly přijímací místnosti; z velkého sálu se dalo jít do rozlehlé zahrady s půvabnými zákoutími a nevelkým jezírkem.

Předchozí majitel nechal zahradu zpustnout, ale firma Vistas z Baronsgate jí opět proměnila v elegantní místo odpočinku. Sesterský podnik, Decor and Design, restauroval interiér.

„Výsledek zřejmě překonal očekávání kupců,“ řekl Alleyn, „ti se asi divili, když se sem stěhovali.“

Obhlídku konal ve společnosti a na pozvání svého kolegy ze zvláštního oddělení, superintendenta Freda Gibsona, statného bledého muže, který toho obvykle moc nenamluvil. Teď, právě zdůrazňoval, že ve vile jsou na výslovné pozvání ngombwanského velvyslance a nacházejí se vlastně na ngombwanské půdě.

„Jsme tu pouze trpěni,“ řekl Gibson naštvaně. „Je sice pravda, že jsou vlastně pořád ještě členy Commonwealshu, ale až se jim to bude hodit, můžou nám klidně říct:

Tak vám za všechno pěkně děkujem a teď sbohem.“

„Já vím, Frede.“

„Ne, že bych stál o tuhle práci, jak je pánbu nade mnou. Ale jakmile Jeho Blahorodí vystrčí nos ze dveří, jsme odpovědni za jeho bezpečnost a nepomůže nám svěcená voda.“

„Nemáš to lehké,“ uznával Alleyn. Začínali kdysi u policie spolu a dobře se znali.

Teď stáli na jednom konci recepčního či tanečního sálu, kam je uvedl obrovský černý lokaj. Sám poodešel na druhý konec místnosti a tam bez pohnutí čekal.

Alleyn hleděl zkoumavým zrakem na mělký výklenek s rudozlatými tapetami, který zabíral téměř celou stěnu na tom konci sálu, kde se právě nacházeli. Ve výklenku byla rozvěšena dílka ngombwanských řezbářů a řemeslníků jako štíty, masky, pláštěnky a oštěpy. Všechno dohromady působilo v sousedství heraldických znaků jako gigantická africká trofej. Dole na zemi ležel obřadní buben. Výklenek osvětloval bodový reflektor. Bylo to efektní aranžmá, které jako by Alleyna vracelo zpět do časů, kdy se tento dům stavěl a Londýnu vládla móda núbijských soch a černých pážat v turbanech: To se Rozruchovi bude líbit, pomyslel si.

Ze tří stran lemovala sál galérie a Gibson mu vysvětlil, že tam bude umístěn orchestr a čtyři jeho lidé.

Do zahrady vedlo šest francouzských oken. Zahradníci vysadili podle podlouhlého jezírka tisy – vpředu vysoké, pak postupně menší a menší, na samém konci miniatury, čímž vytvořili falešnou perspektivu.

Tomuto záměru uzpůsobili i jezírko; mezi vysokými stromy bylo nejširší, Čím dál, tím víc se zužovalo. La trompe d’ceil, tento klam vyšel zahradnímu architektovi firmy Vistas úžasně.

Alleyn svého času někde četl, jak Henry Irwing, známý londýnský divadelní ředitel z přelomu století, inscenoval Korsické bratry. Nejblíž k obecenstvu postavil chlapy přes dva metry vysoké a až dozadu úplné skrčky. Pomyslel si, že tady bude efekt opačný, neboť na vzdáleném konci jezírka stál pavilón, odkud měl večer prezident s velvyslancem a hrstkou vybraných hostů sledovat program. Z recepčního sálu se tu budou vyjímat jako Gulliverové mezi Liliputy, usoudil Alleyn.

Vzhledem k tomu, že černý lokaj byl stále v sále s nimi, mluvili s Gibsonem polohlasně.

„Teď máš představu, jak to tu vypadá, takže ti mohu vysvětlit, jaká opatření na večer chystáme. Celá ta merenda – tedy dnešní recepce – se pořádá v přízemí, ale později se hosté přesunou do té zatracené zahrady. Do pater nepustíme nikoho kromě domácího služebnictva, o to se postarám. U každého schodiště bude stát náš člověk, neměj obavy. A teď: jak vidíš, vstupní halu máme za zády – je situovaná o něco níž než recepční sál. Zahrada leží přímo před námi, vidíme tam oknem. Po levé ruce máme další recepční místnosti, tedy menší salón a jídelnu, které by se bez nadsázky dalo říkat banketní sál; a pak je tam ještě kuchyně a nějaké kanceláře. Napravo je salónek pro dámy, chodí se tam přes vstupní halu.

Vedle něho, hned za tímhle železářstvím,“ řekl Gibson a ukázal na ngombwanské trofeje, „je dámská toaleta.

Skutečně ukázková, to si piš! Do koberců se nohy boří po kotníky, samá křesílka a toaletní stolky a na nich všechny ty serepetičky, co se jimi dámy pajcují. A k ruce dvě toaletářky. Vlastní kabinky jsou celkem čtyři, v každé je žaluziové ventilační okénko do zahrady, ale na pavilón z nich střílet nejde, jsou v cestě stromy. Přesto tam máme spolehlivou ženu, policejní seržantku.“

„Převlečenou za toaletářku?“

„Přirozeně.“

„Tak dobrá. Kde je pánská toaleta?“

„Na druhé straně vstupní haly. Jde se tam přes kuřárnu nebo co to je; je tam taky barový pult. Z okének pánských záchodů je na pavilón lepší výhled, děláme tam proto příslušná opatření.“

„A jak jste na tom se zahradou?“

„Špatně. Zahrada, to je problém. Kam oko dohlédne, všude něco roste,“ odbroukl Gibson.

„Ale vždyť je kolem dokola vysoká cihlová zeď!“

„Ovšem, navíc se železnými hroty, ale co z toho? Na poslední chvíli uděláme důkladnou prohlídku – to je úkol číslo jedna. Prohlédneme dům, zahradu, prostě celý pozemek. A taky uděláme osobní prohlídku celého personálu.

Občerstvení zajišťuje firma Costard a spol. z Mayfairu.

Podnik pro nejnáročnější zákazníky s pečlivě vybraným personálem. Vesměs dlouholetí zaměstnanci a těší se naprosté důvěře.“

„Nepřibírají pro takovéto velké akce výpomocné síly?“

„To ano, ale říkají, že jen takové, jimž mohou stoprocentně důvěřovat.“

„A co…“ Alleyn nenápadně ukázal hlavou směrem k oknu, kde stál muž v livreji a soustředěně se díval do zahrady.

„Ngombwanské služebnictvo? S tím se to má takto: dům vede jeden z nich. Do školy chodil v Anglii a praxi získal v prvotřídním pařížském hotelu. Má nejlepší možná doporučení. Ostatní personál pro zastupitelský úřad byl vybrán v Ngombwaně. Nevím, jak moc to pomůže, při poměrech, jaké v těchto zemích panují. Je jich celkem třicet, ale s prezidentem přijíždí část jeho domácího služebnictva. Už vidím, jak tu postávají a pěkně se vyjímají, jinak nejspíš nebudou k ničemu. Tenhle chlapík,“ pokračoval Gibson – slova teď polykal a vypouštěl je koutkem úst – „má výjimečné postavení; něco jako prezidentův osobní strážce pro slavnostní příležitosti. V takovém případě se potlouká kolem oblečený jako kanibal a v ruce symbolicky drží po čertech velký oštěp. Něco jako nosič insignii nebo panovníkova meče. Víš, koho myslím. Prezident ho sem poslal napřed s několika lidmi z osobního štábu. Jak je ti jistě známo, sám má přiletět v jedenáct dopoledne.“

„Jak se tváří velvyslanec?“

„Jako sedm drahých let.“

„Chudák“

„Chvíli si dělá těžkou hlavu s recepcí a pak zase s prezidentovou bezpečností. Prakticky si vynutil, abychom sem dnes ráno přišli.“

„Mně volá v jednom kuse, jenom proto, že se s tím jejich potentátem znám osobně.“

„Inu, vždyť já tě sem zatáhl ze stejného důvodu,“ přiznal se Gibson. „To je ti jasné, ne? A vzhledem k tomu, že tu budeš zároveň jako host – promiň, jestli ti připadá, že si moc dovoluju…, lákalo mě to dvojnásob. Nevykládej si to ve zlém.“

„Do háje zeleného, co ode mne vlastně chceš, člověče?

Mám snad pokaždé, když se něco šustne v křoví, ukrýt Rozrucha v náručí?“

„Ne že bych čekal, že k něčemu opravdu dojde,“ sledoval Gibson dál svou myšlenku. „Nic takového.

Alespoň ne na téhle recepci. Skutečnou starost mi dělají příchody a odchody. Věříš, že s námi bude spolupracovat? Víš, jak to myslím, jestli dodrží to vaše ujednání a nebude podnikat výlety na vlastní pěst.“

„Nezbývá než doufat. Řekni mi, prosím tě, co je dnes večer na programu.“

„Začne to ve vstupní hale. Prezident bude stát na schodech vedoucích k jeho pokojům, za ním ten chlap s oštěpem a po pravici velvyslanec. Ostatní spolupracovníci pár kroků za ním nalevo. Prezidentova osobní stráž udělá kordón od vchodu až k němu. Každý má pistoli jako součást slavnostní uniformy. Venku bude mých osm lidí krýt cestu od aut ke vchodu. Další tucet bude v hale a nejbližším okolí. Vesměs v livrejích.

Dohodl jsem to s Costardovými číšníky, že jim budou dávat různé úkoly, třeba roznášet šampaňské a podobně, aby nebyli nápadní.“

„A protokol?“

„Začátek je v půl desáté. Každý host řekne jméno majordomovi u vchodu, pak projde kordónem, velvyslanec jej představí prezidentovi, podají si ruce a host postoupí do recepční síně. Nahoře na galérii bude hrát kapela Louise Franciniho. Všechny jsem prověřil. Na stupínku před tímhle železářstvím budou židle pro čestné hosty další židle pro služebnictvo rozestaví podél stěn.“

„Pak tady budeme asi všichni nějakou dobu poletovat.“

„Správně, a při tom popíjet šampus,“ řekl Gibson bezvýrazně. „Až do deseti. O desáté se rozevřou všechna francouzská okna a personál, včetně mých lidí, vás přijde požádat, abyste přešli do zahrady.“

„A nastane ta pravá chvíle, kdy tě teprve náležitě rozbolí hlava, co, Frede?“

„Divíš se? Jen se koukni ven.“

Vyšli francouzským oknem do zahrady. Dům dělila od širšího kraje jezírka jen nevelká terasa. Podél obou břehů jezírka se táhly kamenné chodníčky až k pavilónu, který stál na druhém konci, tam, kde bylo jezírko nejužší. Byl to vlastně elegantní stan z pruhované plachtoviny a podepíraly jej obří oštěpy s péřovými chocholy. Na tomto konci jezírka byly po obou březích rozestavené židle pro hosty a v pozadí obraz uzavíraly stromy, k nimž měl pan Gibson tak silné výhrady.

„A jak jinak, všechny tyhle pitomé parádní lampy budou svítit ostošest. Všimni si, že i ty lampy jsou čím dál menší. Všechno je vypočtené na efekt. Udělali to parádně, to se musí nechat.“

„Alespoň tu bude pořádně vidět.“

„Ale ne dlouho. Na programu je koncert a film. Před domem vztyčí plátno a stojan s promítačkou bude na druhém konci jezírka. Po celou tu dobu bude zhasnuto, až na támhletu sakramentskou parádní lampičku v pavilónu, takže Jeho Blahorodí bude sedět jako ve výkladní skříni.“

„Jak dlouho to má trvat?“

„Prý asi dvacet minut. Pak přijde na řadu domorodý tanec, afričtí bubeníci a ještě pár čísel včetně zpěváka.

Všechno dohromady má trvat asi hodinu. Potom se zase všichni vrátíte dovnitř a v banketní síni se bude podávat večeře. A když pánbu dá, po večeři půjdete konečně domů.“

„Nemůžeš je přesvědčit, aby plán přece jen pozměnili?“

„Vyloučeno. Byl vypracován přímo v hlavním stanu.“

„To jako v Ngombwaně?“

„Správně. Dva chlapíci od firem Vistas a Decor and Design zaletěli s plány a fotografiemi tohoto milého koutku do Ngombwany, prezident si je přísným zrakem důkladně prohlédl a pak to všechno vymyslel.

Vyslal sem dokonce jednoho svého nohsleda, aby dohlédl, jestli ve všem respektovali jeho přání. Podle mého s tím nehne ani velvyslanec. A co bys řekl tomuhle?“ zeptal se Gibson a z jeho jindy bezvýrazného hlasu bylo patrno, že ho to uráží.

„Velvyslanec nás kategoricky žádá, abychom se od tohoto všivého pavilónu drželi v uctivé vzdálenosti. Je to prezidentův příkaz, a proto mimo diskusi.“

„Ten Rozruch je prostě fantastický!“

„Dělá si z nás blázny. Vypracoval jsem bezpečnostní opatření, a on mi teď vzkáže, abych si je dal za klobouk.

Podívej, všechno by se dalo ještě změnit, kdyby se našel někdo ochotný mě vyslechnout. V pavilónu – a vůbec.“

„Co když bude pršet?“

„Tak se celá ta střelnice přestěhuje dovnitř – proč jsem, ksakru, řekl střelnice?“ zeptal se pan Gibson rozladěně.

„Mám se tedy modlit, aby pršelo?“

„Buď tak laskav.“

„Pojď se ještě jednou podívat dovnitř.“

Prohlédli si nádheru v patrech, opět v doprovodu ngombwanského nosiče oštěpu, který se neustále držel v největší vzdálenosti, ale nikdy je nenechal o samotě.

Alleyn se pokusil navázat s ním hovor, ale muž zřejmě neuměl anglicky vůbec nebo jen málo. Choval se důstojně a nikterak nereagoval.

Gibson opět vypočetl všechna opatření a Alleyn nenašel na jeho plánu žádnou chybu. Zvláštní oddělení je v policejním sboru tak trochu kapitola sama pro sebe. Lidé ze zvláštního oddělení neutrousí ani slůvko o tom, co dělají, a pokud se jejich poslání někdy nepřekrývá s úkolem jiného útvaru, nikdo se jich také na nic neptá. Alleyn s Gibsonem se však znali tak dobře a okolnosti byly tak neobvyklé, že si mohli dovolit výjimku z tohoto pravidla.

Po odchodu z velvyslanectví se na chvilku posadili do auta a oba si zapálili dýmku. Gibson Alleynovi líčil, jak se do Londýna stahují podvratní živlové, kteří museli odejít z nových nezávislých států. Tihle lidé mají, jak to vyjádřil, „násilí přímo v krvi“.

„Někteří jednají na vlastní pěst,“ řekl, „ale jsou i takoví, kteří se srážejí jako krev. Tajné spolky. Většinou je to k ničemu, ale abych tak řekl, vytrvale pěstují zášť. A kromě toho musíme přirozeně počítat i s profíky.

„Myslíš profesionální zabijáky?“

„Ti jsou k mání vždycky. Vezmi si takového Hinnyho Packmana. Po tom poprasku ve Švédsku se stáhl do ústraní, ale kdyby mu nabídli balík, možná že by si dal říct. Pod tři tisíce nejde.“

„Hinny je v Dánsku.“

„To říká Interpol. Ale zákazník ho sem klidně může dopravit. Mimochodem – víš, že politické aspekty nemám v popisu práce – ale zajímalo by mě, co by se dělo, kdyby prezidenta vyřadili ze hry?“

„Dal jsem se poučit, že nejdřív by došlo ke státnímu převratu, patrně ke vpádu žoldnéřů a potom k nastolení loutkové vlády. Ale hlavně a především k návratu velkých společností, které tenhle režim vyvlastnil.“

Tak vidíš, tohle je jedna varianta, a druhou variantou je osamělý fanatik – tu taky nesmíme pustit ze zřetele.

Fanatické vrahy nemůžu vystát, řekl Gibson a rozhořčeně se jal vysvětlovat, jaký je mezi potenciálními vrahy rozdíl. „V trestním rejstříku ani řádka, kde nic, tu nic.

Nevíš, kde ho hledat.“

„Máš seznam hostů?“

„Samozřejmě. Chceš se podívat? Moment.“

Z náprsní kapsy vylovil list papíru a oba se začetli do seznamu. Gibson zatrhl na padesát jmen.

Tihle všichni účinkovali v Ngombwaně v nejrůznějších rolích,“ řekl. „Počínaje petrolejovými magnáty a konče obchodníky; a všechny je z Ngombwany už vyhodili nebo je to teprve čeká.“

Vrtá mi hlavou, jaký smysl má tahle recepce. Jako by jí chtěl prezident těmhle lidem říct: „Osobně proti vám nic nemám, všichni se máme navzájem rádi a přijďte zas někdy ke mně pobýt.“

„Něco jako: Mne to přece bolí víc než vás?“

„Správně. A co víc, všichni to pozvání přijali.“

„Cože?“ zvolal najednou Alleyn a ukázal na jedno jméno na seznamu. „Toho taky pozvali?“

„Koho? Aha, toho taky. Jenomže tenhle chlapec čistý rejstřík nemá.“

„Podívej se na seznam, kterým mě tví lidé laskavě vybavili,“ řekl Alleyn a vytáhl jej.

„Hm, hm, žádné násilnosti, přirozeně, ale temná minulost. Zatracená práce. Tenhle chlap se mi vůbec nelíbí:“

„Jeho sestra vyrábí hliněná prasátka pár kroků od velvyslanectví,“ připomněl Alleyn.

„Já vím, v takové špinavé díře. Člověk si klade otázku, proč to všechno, když v Ngombwaně nadělal takové peníze.“

„Má je ještě? Nepoložil se náhodou?“

„Těžko říct. Otázka zní, jestli se mu podařilo stáhnout kapitál, než ta mela začala.“

„Říká ti něco tohle jméno?“ zeptal se Alleyn a ukázal na jméno pana Whipplestona.

Ukázalo se, že údaje o Whipplestonovi má Gibson v malíku, a hned je vysypal.

„Ano, ano, to souhlasí. Poslyš, Frede, možná že to není důležité, ale přece jen bych ti radil, abys to tak docela nehodil za hlavu.“ A převyprávěl mu Whipplestonovu příhodu o kočce a hliněné rybě.

„Whipplestona to trochu vyvedlo z míry, řekl Alleyn nakonec, „ale s tím po čem jdeme, to možná opravdu nesouvisí. Nájemník ze suterénu, Sheridan, si možná zve tu Sanskritovic příšerku prostě jen na partičku bridže. Nebo kdoví, jestli nejsou oba v nějakém slabomyslném tajném spolku, kde se duchaří nebo věští budoucnost.“

„Za něco takového už jednou seděl. Jednu dobu byl taky podezřelý, že kšeftoval s drogami. V

Ngombwaně se usadil, teprve když se z toho dostal. A teď ho tam vyvlastnili, dodal Gibson.

„Já vím.“

„Jak to?“

„Byl jsem v Ngombwaně před třemi týdny a mám dojem, že jsem ho zahlédl před bývalým ředitelstvím jeho firmy.“

„Zajímavé.“

„Když už je řeč o spiklencích, kteří v exilu společně bědují: nevíš náhodou o nějakém spolku, jehož členové nosí na krku hliněnou rybu?“

„Pchá!“ pravil pan Gibson znechuceně.

„Pan Sheridan na seznamu hostů není. A co plukovník Montfort s chotí? Onehdy večer byli u Sheridana na návštěvě.“

„Tu máš, podívej se.“

„Ba ne,“ řekl Alleyn když seznam přelétl očima. „Pod M žádní Montfortovic nejsou.“

„Momentíček! Nějaké takové jméno jsem tam zahlédl.

Podívej, tady je, pod C. Plukovník Cockburn-Montfort, Barsetská Lehká pěchota, penz. To je zvláštní jméno, Cockburn.“

„Myslím, že se většinou vyslovuje jako Coburn,“ nabídl Alleyn vysvětlení. „Víš o něm něco?“

„Nějaké informace mám. Tady to je: Organizoval ngonbwanskou armádu. Působil v Ngombwaně od 1960

až do vyhlášení nezávislosti v roce 1971, kdy současná, vláda převzala armádu pod kontrolu.“

„Hm,“ navázal Alleyn po delší odmlce, „to pořád ještě nic neznamená. Nepochybuji o tom, že bývalí usedlíci v Ngombwaně tíhnou do houfu podobně, jako se v minulosti scházeli angličtí kolonisté z Indie.

Není vyloučeno, že se jich náhodou pár sešlo v Capricorns, a tak se scházejí a litují se. Abych nezapomněl – co personál? Myslím teď bělochy.“

Nepřišli jsme na nic. Důkladně jsme každého prověřili: Chceš se podívat?“

Vytáhl další seznam. „Tady máš všechny Costardovy zaměstnance. Nejdřív stálí, potom výpomocní.

Všichni bez poskvrnky.“

„A co tenhle?“

Gibson se podíval, kam míří Alleynův dlouhý ukazovák, a tiše četl: „U firmy Costard pracuje jako výpomocný číšník deset let. Povoláním sluha v domácnosti. V posledním působišti osm roků. Nejlepší doporučení. V současné době zaměstnán – vida, vida!“

„Kde?“

„V současné době zaměstnán v čísle 1 na Capricorn Walk, S. W 3.“

„Na můj vkus,“ řekl Alleyn, „je těch náhodných shod okolností už nějak moc, co říkáš, Frede?“

„Nestává se moc často, řekl Alleyn své ženě, „že bychom se takhle hodili do gala.“

„Ty ovšem vypadáš, jako bys nosil krovky a bílého motýla večer co večer. Jako z anekdot o budovateli impéria v džungli. Když ještě nějaké impérium existovalo. Ajta, též řády a vyznamenání!“

„Jaký má vlastně význam slovo ‚ajta‘?“

„Víš, miláčku, že jsi purista?“

„Byl jsem, když jsem se ucházel o svou ženu.“

Troy v zelených večerních šatech seděla na posteli a navlékala si dlouhé rukavice. „Vyšlo nám to, řekla.

„Oběma, nemyslíš?“

„Myslím, že ano.“

„Tomu říkám štěstí.“

„Souhlasím.“

Zapnul jí rukavice. „Moc ti to sluší,“ řekl. „Půjdeme?“

„Naše vypůjčená elegantní limuzína už čeká před domem?“

„Zajisté.“

„Tak tedy vzhůru, štvanice začíná!“

Před ngombwanským velvyslanectvím nebyl tentokrát obvyklý zástup zvědavců, neboť policie Park Palace Gardens pro běžný provoz uzavřela. Po schodišti se vinul červený koberec a otevřenými vraty se do ulice linuly čisté starodávné melodie a drala se zář světel. Houfec černých a bílých mužů v livrejích otevíral dvířka přijíždějících automobilů a opět je hlučně zavíral. „Panebože, zapomněla jsem doma tu zatracenou pozvánku,“ zvolala Troy.

„Vzal jsem jí. Tady je.“

Pozvánky odebíral sloužící, který, jak si Alleyn všiml, jim věnoval skutečně mimořádnou pozornost; poté je podával dalším mužům, sedícím nenápadně za stolem. Alleyn se bavil pohledem na superintendenta Gibsona s bílým motýlkem ve fraku, který se zdržoval v ústraní a nejspíš připomínal představitele dominia ze starých dob.

Hosté, kteří si přáli odložit něco v šatně, zašli doleva nebo doprava; pak se opět vrátili do haly a pořadatelé je poslali zpět ke vchodu; odtud pak postupovali kordónem ngombwanské stráže. Nejprve sdělili své jméno nádhernému černému majordomovi, který je pěkně zopakoval se zvučností zpravodajského bubnu.

Troy a Alleyn nepotřebovali nic odložit, a tak prošli rovnou uličkou ozbrojenců.

Nahoře po schodech, vedoucích do recepční síně, stál v plné nádheře prezident osobně a za ním jeho ceremoniální nosič oštěpu. Předlohou pro prezidentovu uniformu byl patrně stejnokroj staré napoleonské gardy, ale výsledek potom opět zmírnila konejšivá ruka Sandhurstu.

Troy zamumlala: „Ten je nádherný! Bože, je přímo úžasný!“

Ráda by ho portrétovala, prolétlo hlavou Alleynovi.

Velvyslanec po prezidentově pravici měl podobnou, byť méně honosnou uniformu. Úzkost byla na jeho tváři stále patrná. Členové osobního štábu se malebně rozestavili za nimi.

„Pan Roderick Alleyn s chotí!“

Prezidentova tvář se rozzářila širokým radostným úsměvem. Řekl hlasitě: „Nás představovat nemusíte,“ a sevřel Alleynovy ruce do tlapy v rukavičkách.

„Tak tohle je ta slavná žena!“ pronesl zvučně. „Velice mě těší. Ještě se uvidíme. Jestli dovolíte, chci vás požádat o laskavost.“

Alleynovi postoupili dál, vědomi si toho, že jsou terčem značné, byť skrývané pozornosti.

„Rory?“

„Ano, já vím. Fantastický, že?“

„Pfjú.“

„Cože?“

„Pfjú. Hvízdnutí jako výraz obavy, že se mi to jen zdá.“

„No, na krysaře z Hammeln bys nestačila.“

Vešli do recepční síně. Hudebníci nahoře na galérii, jejichž řady se nenápadně rozšířily o pár Gibsonových mlčenlivých tajných, měli právě na repertoáru Gondoliéry.

Když každý je někým, pak nikdo není nic, drnkali vesele a téměř neslyšně.

Číšníci roznášeli na podnosech šampaňské. Obvyklé žertíky o nepadnoucích livrejích a policejních bufách by tentokrát neseděly. Detektivové Freda Gibsona byli toho večera od bělošského personálu k nerozeznání.

Jak popsat vůně a pachy velkého shromáždění? Vedle celé škály luxusní kosmetiky, parfémů, květin, brilantiny, jídla a alkoholu tu bylo ještě něco navíc, něco typického právě jenom pro tuto příležitost. Kdesi v jiné místnosti doutnala aromatická látka. Co to může být? Sandarak?

Ovšem, pryskyřice sandarakového stromu. Naposledy ucítil Alleyn tuto vůni v ngombwanském prezidentském paláci. Ano, sandarak a nedefinovatelná, neznámá vůně lidí jiné rasy. Závěsy na francouzských oknech byly zatažené, ale v sále přesto nebylo dusno. Hosté se tam pohybovali jako statisté podle pokynů režie při natáčení reklamního šotu.

Potkávali známé: pána, jehož Troy před několika lety portrétovala pro Královskou společnost Commonwealthu; Alleynova velkého bílého náčelníka s chotí; známého z ministerstva zahraničních věcí a – mimo očekávání bratra, sira George Alleyna. Byl to vysoký, pěkný muž, velvyslanec každým coulem, a jednal vždycky tak, jak se od člověka v jeho postavení očekává. Troy proti švagrovi celkem nic neměla, zato Alleyn ho vždycky považoval za pěkného osla.

„Propána!“ zvolal sir George. „Rory!“

„Vida, George.“

„Troy, drahoušku! Báječně ti to sluší. Jsi okouzlující.

Mohu-li se zeptat, Rory, co vlastně děláš na této galéře?“

„Ale, požádali mě, abych jim pohlídal stříbrné lžičky: George.“

„To je dobré, ha-ha! Abych pravdu řekl,“ pokračoval sir George a naklonil se šelmovsky k Troy, „mezi námi, sám nemám tušení, proč jsem tu. Vím jen, že nás všechny pozvali.“

„Chceš říct celou rodinu včetně příbuzných?“ zeptal se bratr.

„S tebou je legrace. Mluvil jsem o corps diplomatique nebo alespoň o nás diplomatech, kteří máme tu čest reprezentovat vládu Jejího Veličenstva v různých tramtáriích,“ rozmarně vysvětloval sir George švagrové.

„Co se dá dělat, jsme tu a nevíme proč,“ uzavřel vesele.

„Abyste dodali této sešlosti společenského lesku,“ navrhl Alleyn s vážnou tváří. „Podívej, Troy, tamhle je Sam Whipplestone. Půjdeme ho pozdravit?“

„Pojďme.“

„Tak zatím na shledanou, George.“

„Prý se tu bude pořádat jakási féte champétre?“

„Správně, slavnost bude pod širým nebem, tak dej pozor, ať nespadneš do jezírka.“

Když se ocitli v bezpečné vzdálenosti, řekla Troy:

„Na Georgeově místě bych ti natloukla.“

Pan Whipplestone stál u pódia před ngombwanskou výstavkou. Prořídlé vlasy měl pečlivě sčesané, v odvrácené tváři výraz klidného soustředění, monokl v pohotovosti. Když zahlédl Alleynovy, radostně se usmál, lehce se uklonil a zamířil k nim.

„Jaká velkolepá slavnost,“ řekl.

Snad až nepřiměřeně velkolepá, nezdá se vám. opáčil Alleyn.

„Možná že je to trochu přehnané. V takové situaci si vždycky vzpomenu na Dickensova Mariina Chuzzlevita.

Ano.“ Pan Whipplestone pohlédl Alleynovi do tváře.

„Na vašem úseku klid?“ zeptal se.

„Víte, že to není můj úsek.“

„Ale byl jste požádán o radu.“

„Ach tak!“ řekl Alleyn.“Naprosto neoficiálně. Požádali mě, abych se sem přišel podívat, tak jsem vyhověl.

Ale hlavní tíhu nese kolega Gibson:“

„Tak to je tedy.“

„Mimochodem, víte, že v seznamu obsluhujícího personálu na tomto večírku je i váš Chubb?“

„Vím. Jsou prý s paní Chubbovou už léta na seznamu výpomocných sil u firmy Costard. A zvou je prý často.

„Hm.“

„Myslíte si, že je to další zajímavá shoda okolností?“

„Ale, snad ani ne.“

„Jak se daří Lucy Lockettové?“ napadlo Troy.

Pan Whipplestone se zašklíbl, až mu monokl vypadl z oka a houpal se na šňůrce.“Chová se slušně,“ řekl ctnostně.

„Už nepodniká loupežné výpravy? Bohudík ne,“ řekl horlivě.“

„Musíte se na ní přijít podívat, dodal,“ a ochutnat kuchyni paní Chubbové. Viďte že přijdete.“

„Velice rádi,“ odpověděla Troy srdečně.

„Zítra vám zavolám a domluvíme se na dni.“

„Mimochodem, řekl Alleyn, když je řeč o Lucy Lockettové, nevíte náhodou, co dělá pan Sheridan?“

Mám dojem, že něco v City. Proč?

„Ta známost se Sanskritovými mu dodává poněkud na zajímavosti. S Ngombwanou nemá nic společného?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Dnes mezi pozvanými není,“ konstatoval Alleyn.

Jeden z prezidentových pobočníků si razil cestu houstnoucím zástupem dam a pánů. Alleyn v něm poznal svého průvodce z Ngombwany. Zahlédl Alleyna a zamířil rovnou k němu. Oči a zuby v černé tváři jen svítily.

„Pane Alleyne, Jeho Excelence pan velvyslanec mi uložil, abych vám tlumočil, že prezidenta by těšilo, kdybyste i s paní Alleynovou sledovali kulturní program v zahradě společně s oficiálními hosty z pavilónu.

Zastavím se pro vás. Třeba právě tady, jestli souhlasíte.“

„To je velice milé,“ řekl Alleyn. „Bude nám ctí.“

„Milý příteli,“ řekl pan Whipplestone, když pobočník odešel, „Todgersová to umí roztočit, o tom nemůže být pochyb.“

„To je celý Rozruch. Kdyby si dal pokoj.“

Troy řekla: „Nevíš, co tím mohl myslet, když řekl, že mě chce o něco požádat?“

„To řekl tobě, miláčku, ne mně.“

„Prosím, taky ho chci o něco požádat.“

„Není tak těžké uhodnout, o co. Chtěla by ho totiž portrétovat,“ vysvětloval panu Whipplestonovi.

„Jistě stačí takové přání pouze vyslovit,“ opáčil pan Whipplestone s lehkou úklonou. „Dobrý bože…!“

Zarazil se vpůli věty a zahleděl se do otevřených dveří, jimiž do salónu vcházeli poslední hosté. A mezi nimi vyšší, silnější a nápadnější než kdokoli v sále – šli strašáci pana Whipplestona, sourozenci Sanskritovi.

Tentokrát oblečení ušlo, oba přišli ve večerním. Pan Whipplestone byl mužem konvenčního vkusu a pánskou košili nabíranou, lemovanou kraječkou a zdobenou na macaté hrudi několika blyštivými benátskými mincemi zavrhl jako zcela nepřijatelnou. Na prsty jako válečky si Sanskrit navlékl spoustu prstenů. Světlé vlasy, zastřižené do ofiny, splývaly přes uši. Byl obratně, ale přece jen zjevně nalíčen, en maquillage, jak s hrůzou pravil pan Whipplestone sám sobě. Sestra byla naditá do zelené atlasové róby s třásněmi. Vlasy obarvené na červeno se štychem do fialova padaly v ofince do čela a podél uší se snášely v loknách. Tento účes zformoval velkou tvář do čtverce. Bratr se sestrou pluli zvolna po sále jako dva nákladní čluny, tlačené remorkéry.

„Čekal jsem, že budete překvapen,“ řekl Alleyn. Trochu se naklonil, protože byl vyšší než pan Whipplestone a nechtěl mluvit zbytečně nahlas. Nesourodý šum hlasů přehlušil orchestr, který na pouti stoletím dospěl právě k letům největší slávy Cochranových revuí.

„Vy jste věděl, že je zvou?“ zeptal se pan Whipplestone očima stále ještě upřenýma na Sanskritovy. „No, to mě tedy…“

„Souhlasím, že krásy skutečně nepobrali. Mimochodem, někde tu musí být druhý párek ptáčků z vaší capricornské rezervace.“

„Snad ne…“

„Montfortovi.“

To mě tak nevzrušuje.

„Plukovník sehrál velkou roli při budování ngombwanské armády.“

Pan Whipplestone se na něho upřeně zahleděl. „Mluvíte o plukovníkovi Coekburn-Montfortovi?“ zeptal se konečně.

„Zajisté.“

„Tak proč, k čertu, jeho žena neřekla pořádně, že se jmenuje Cockburn-Montfort?“ zvolal rozmrzele.

„Hloupá Ženská! Klidně si vynechá půlku jména. To je nepříjemné. Ovšem, přirozeně, toho museli pozvat.

Nikdy jsem se s ním nesetkal. Když jsem byl v Ngombwaně zamlada, ještě tam žádnou roli nehrál, a když jsem přijel podruhé, byl už pryč.“ Na okamžik se zamyslel. „Smutný konec,“ řekl. „A pro jeho ženu bohužel také: „Dala se na pití?“

„To bych řekl. Vyprávěl jsem vám přece, že jsem na ně narazil v suterénu u Sheridana ten večer, co jsem vám volal; a že se jeho žena přede mnou schovala?“

„Říkal jste mi o tom.“

„A že mě – ehm – jednou…“

„Že se na vás přilepila u veterináře? Ano.

Tak vidíte.“

„Nepochybuji o tom, že spatří-li vás tady, vrhne se na vás znovu. V tom případě nás seznamte.“

„Vážně?“

„Vážně.“

Neuplynulo ani deset minut a Whipplestone hlásil, že Cockburn-Montfortovi stojí nedaleko a zvolna postupují směrem k nim. Alleyn navrhl, aby jim jakoby náhodou vyšli vstříc.

„Budiž tedy, milý příteli, jak si přejete“

Sotva udělali pár kroků, paní Cockburn-Montfortová si všimla pana Whipplestona a pokývla hlavou na pozdrav.

Něco manželovi říkala, zřejmě mu navrhla, aby se s ním šli pozdravit.

„Dobrý večer!“ zvolala, když se k nim blížili. „Setkáváme se na samých neobyčejných místech. V obchodě se zvířaty a na velvyslanectví.“ A když konečně stanuli proti sobě, dodala: „Vyprávěla jsem manželovi o vás a o vaší ubohé kočičce. Drahoušku, tohle je pan Whipplestone, náš nový soused z jedničky na Walku.“

„Zdravím vás,“ řekl plukovník Cockburn-Montfort.

Pan Whipplestone, který věděl, co by si Alleyn přál, nenápadně uplatnil své společenské zkušenosti: „Dobrý večer,“ řekl a pak se obrátil k dámě. „Abych pravdu řekl, trochu jsem se hanbil. Když jsme se potkali, neuvědomil jsem si, že váš choť je známý Cockburn-Montfort.

Z Ngombwany,“ dodal, když viděl, že tone v rozpacích.

„Ach, opravdu? Snažíme se, aby lidé zapomněli na první polovinu našeho jména. Tak často je špatně vyslovují, že nás to uvádí do rozpaků,“ řekla paní Cockburn-Montfortová a dlouze pohlédla nejprve na Alleyna a pak na pana Whipplestona, který je v duchu ocenil: Dnes jsou alespoň střízliví. Přitom si uvědomil, že patrně nejsou nikdy úplně opilí. Představil Alleyna a v tu chvíli dáma přenesla veškerou pozornost na něho. Příležitostně vrhala šelmovské přátelské pohledy na Troy, kterou plukovník nejdříve obdařil vlhkým pohledem a pak jí poctil svou pozorností.

Ve srovnání se Sanskritovými, uvažoval pan Whipplestone, nejsou tak strašní, nebo snad, přesněji řečeno, jsou strašní přijatelnějším způsobem. Plukovník chraplavým hlasem sdělil Troy, že stáli s manželkou hned za Alleynovými, když je prezident vítal. Zřejmě by byl rád věděl, čemu Alleynovi vděčí za tak srdečné přijetí, a bez velkých cavyků začal vyzvídat. Byla snad paní Alleynová v Ngombwaně? A pokud ano, jak je možné, že se tam nikdy nesetkali? Jistě by na takové setkání nikdy nezapomněl, dodal a hladě si knír, hltal jí očima, jeho galantnosti nebraly konce a Troy usoudila, že jim nejrychleji učiní přítrž, když řekne, že manžel chodil kdysi s prezidentem do školy.

„Ach tak!“ zvolal plukovník. „Tak to je jasné.“ Těžko říct proč, ale Troy se ta poznámka zdála urážlivá.

Společnost se poněkud ztišila, bylo slyšet, co hraje orchestr na galérii. Propracoval se už k současným melodiím a hrál právě úryvky z My Fair Lady. V té chvíli vstoupil do recepční síně prezident se svou svitou. Alleynovi neušlo, že vzápětí se objevil v šerém koutě na galérii Fred Gibson a jal se pozorovat dav dole. Orchestr hrál právě Jen malý kousíček štěstí a Alleyna napadlo, že to by mohla být Gibsonova znělka. Jakmile prezident vystoupil na pódium, hudebníci úslužně zmlkli.

Za prezidentem kráčel nosič oštěpu. Postavil se za něho, nehybný a velkolepý, v plné nádheře lvích koží a barevných per, náhrdelníků a ozdobných kroužků kolem paží a kotníků.

Prezident se posadil. Velvyslanec přešel k okraji pódia.

Kapelník vyloudil z hráčů varovné fanfáry.

„Vaše Excelence pane prezidente, vážení lordi, dámy a pánové,“ oslovil velvyslanec přítomné a uvítal prezidenta a jeho hosty. Zmínil se rovněž o zlepšování vztahů mezi Ngombwanou a Spojeným královstvím, což nepochybně podnítí a povzbudí další rozvoj – zde se zapletl, vůdčí myšlenka poněkud znejasněla, ale zvučně dovedl svůj projev ke zdárnému konci a sklidil uznalý potlesk.

Pak povstal prezident. Troy si v duchu slíbila: Všechno si to vtisknu do paměti. Jasně a přesně. Všechno.

Tu vysokou beranici šedých vlasů. Ta světla, která se odrážejí v prohlubinkách na skráních a ve tvářích.

Ten elegantní modrý kabátec vojenské uniformy, ruce v bílých rukavičkách a třpytící se zlaté knoflíky a přezky. A taky to pozadí, nebesa! Nevím jak, ale musím si to zapamatovat.

Pohlédla na svého muže, který zvedl jedno obočí a šeptl: „Poprosím ho.“

Vděčně mu stiskla ruku.

Prezident mluvil krátce. Hřímal tak velkolepě, že jeho hlas jako by ani nevycházel z lidského hrdla, ale spíše z obrovského kontrabasu. Předpověděl, že pouta přátelství mezi členskými zeměmi Britského společenství národů se budou upevňovat, a potom, už ne tak formálně, projevil radost z návratu na místa, kde trávil mládí. K Alleynově malé radosti toto téma rozvinul, zavzpomínal na studentská léta a na pevné přátelství, které nic neotřese.

Na tomto místě se orlím zrakem zahleděl do řad svých posluchačů, a když našel Alleynovy, věnoval jim jeden ze svých nádherných úsměvů. Mezi hosty to zašumělo a pan Whipplestone pobaveně zamumlal cosi o průsečíku všeobecné pozornosti. Potom prezident projev několika zvučnými frázemi uzavřel.

Když utichl potlesk, velvyslanec hosty požádal, aby přešli do zahrady. Služebnictvo zároveň rozhrnovalo závěsy a otevíralo francouzská okna. Zraku hostů se naskytla nádherná vyhlídka. Postupně se zmenšující nazlátlá světla, podobná hvězdám, se táhla do dáli, zrcadlila se v jezírku a tím ještě zesilovala falešnou perspektivu, které na druhém břehu vévodil jasně osvětlený červenobílý pavilón. Firma Vistas z Baronsgate měla být na co pyšná.

„Lze říct, že režie tohoto kusu je vynikající,“ poznamenal pan Whipplestone. „Už se těším, až vás oba uvidím v pavilónu.“

„Vypil jste moc šampaňského,“ broukl Alleyn a pan Whipplestone se ušklíbl.

Čestní hosté vyšli do zahrady a za nimi se tam odebrali ostatní. Prezidentův pobočník se podle svého slibu zastavil pro Alleyna a Troy a doprovodil je do pavilónu. Tam je nadšeně uvítal prezident a představil je deseti nejvýznamnějším hostům. K Alleynovu pobavení byl mezi nimi i jeho bratr George, jehož diplomatická dráha několikrát vynesla do funkce velvyslance. Jinak čestní hosté sestávali z posledních britských guvernérů v Ngombwaně a představitelů nezávislých afrických států.

Nedalo se říct, že by prezident v pavilónu trůnil. Jeho křeslo nebylo vyšší než ostatní, ale bylo od nich oddělené a stál za ním ceremoniální nosič oštěpu. Křesla pro ostatní hosty byla rozestavena za prezidentským do obou stran tak, že připomínala hrot šípu. Pro ty, kdo zůstal v domě nebo sedí na druhém konci jezera, to musí být nádherná podívaná, pomyslel si Alleyn.

Hudebníci sešli z galérie do zahrady a utvořili skromnou skupinku kousek od domu mezi stromy, které, jak upozorňoval Gibson, částečně zakrývaly okénka dámských toalet.

Když se hosté usadili, vztyčil personál před francouzskými okny velké plátno, obrácené do zahrady a k pavilónu. Na něm se promítla scéna z ngombwanské divočiny.

Před plátnem se objevila skupina ngombwanských bubeníků v originále, světla v zahradě zhasla a bubeníci spustili. Bubny se rozezněly a jejich hlas stále sílil, duněly a rachotily a jejich monotónní hlas vyvolával zvláštní neklid, tak nepatřičný v tomto prostředí; byl to velice zneklidňující hlas a spěl do fortissima. Ze tmy se vynořil houfec válečníků pomalovaných barevnými hlinkami, a se zbraní v ruce předvedl tradiční tanec. Bosé nohy dupaly po pokoseném trávníku. Kdesi ve tmě začalo několik diváků, patrně Ngombwanckých, tleskat do rytmu. Postupně se k nim přidávali další hosté, povzbuzeni patrně šampaňským a pláštíkem tmy. Představení spělo k velkolepému závěru.

Prezident prohodil pár slov na vysvětlenou. Číšníci opět roznášeli šampaňské.

Kromě prezidenta se v Ngombwaně narodil další slavný muž: zpěvák, podle vžitých měřítek basista, ale s úžasným hlasovým rejstříkem, přesahujícím čtyři oktávy.

Přecházel z oktávy do oktávy tak plynule, že si to posluchač sotva dokázal uvědomit, a v jeho hlase nezazněl nikdy falešný tón. Protože jeho vlastní africké jméno se Evropanům špatně vyslovovalo, zjednodušili je a celý svět ho teď znal pod jménem Karbo.

V následujícím okamžiku se měl objevit na scéně.

Vyšel z temného sálu; před filmovým plátnem ho vyhmátl bodový reflektor; Černý muž ve večerním obleku působil velice důstojně.

Všechny zlaté hvězdy v zahradě a světla v domě zhasla. Kapela měla lampičky zastíněné. Svítila jen lampa nad prezidentem, k velké nelibosti pana Gibsona. A tak ve ztemnělé zahradě bylo jasně vidět pouze dva muže: na jednom břehu jezírka prezidenta a na druhém zpěváka.

Orchestr zahrál úvodní takty.

Ze zpěvákova hrdla vylétl jediný silný a krásný hluboký tón.

Ještě se nesl, když všichni uslyšeli zvuk připomínající prásknutí biče a kdesi v domě se hystericky rozkřičela nějaká žena.

Světlo v pavilónu zhaslo.

To, co následovalo, připomínalo větrnou smršť: zmatený šum hlasů, jednotlivé výkřiky, i když zdaleka ne tak pronikavé, jako hlas, který stále ještě doléhal z domu; povely, rachot překocených židlí a konečně žbluňknutí vody, do níž něco spadlo. Alleyn položil Troy ruku na rameno: „Nehýbej se, Troy, zůstaň, kde jsi,“ řekl jí. Pak uslyšel silný hlas, nade vší pochybnost prezidentův. Volal něco v mateřštině a Alleyn křikl: „Ne, to nesmíš!“ Ne Odněkud z těsné blízkosti uslyšel krátký hrdelní výkřik a žuchnutí. Následovalo mnohohlasé volání „Světlo! Světlo!“, které připomínalo ochotnické výkřiky krále a jeho dvořanů na divadle.

Rozsvítily se lampy, nejprve v sále a potom nad hlavami hostů v zahradě. Ukázalo se, že na obou koncích jezera část hostů zůstala sedět, mnozí ale vyskočili a mluvili jeden přes druhého. Velký zpěvák stále ještě nehybně stál ve světelném kruhu; mezitím se z různých stran cílevědomě sbíhal větší počet mužů, zčásti do pavilónu, zčásti do domu.

V pavilónu bránilo Troy v rozhledu několik mužů, kteří se k ní otočili zády, srazili se do hloučku a úplně jí oddělili od manžela. Odkudsi zezadu se čas od času ozývaly ženské výkřiky.

Slyšela svého švagra, který zvýšeným hlasem uděloval banální rady jako: „Nepropadejte panice!

Zachovejte klid! Není důvod k panice.“ A přesto, že sama nevěděla co dělat, připadalo jí, že jeho báječné rady jsou bohužel směšné.

Vzápětí nato udělil podobné pokyny vysoký statný muž, který se nečekaně objevil vedle zpěváka, a tentokrát na nich nebylo nic směšného.

„Dámy a pánové, prosím vás, zachovejte klid a zůstaňte každý na svém místě,“ řekl muž úvodem a Troy hned poznala způsoby člověka z Yardu.

Žena, jejíž jekot k nim doléhal z domu, zřejmě už odešla od okna. Jekot se změnil v nesrozumitelné hysterické blábolení. Doléhalo k nim zdáli a posléze zaniklo.

Onen vysoký energický muž vstoupil teď do pavilónu.

Pánové, kteří až dosud bránili Troy ve výhledu, se rozestoupili a ona konečně uviděla to, na co se všichni dívali. Postavu v nádherné uniformě, ležící tváří k zemi s rozhozenýma rukama. Mrtvému trčel ze zad oštěp s péřovým chocholem. Na nebesky modrém kabátci se v místě, kudy vnikl do těla, rozlila rudá skvrna.

Péra poblíž skvrny zrudla.

Alleyn klečel u nehybného těla.

Statný muž, který postupoval tak metodicky, se postavil před Troy a zastínil jí výhled. Slyšela, jak Alleyn říká: „Snad by bylo líp to tu vyklidit.“ Krátce nato k ní přiběhl, vzal jí za paži a odváděl jí. „V pořádku?“ zeptal se.

„Opravdu?“ Přikývla a než se nadála, byla spolu s ostatními hosty venku z pavilónu.

Když všichni odešli, Alleyn se vrátil k probodenému muži a opět k němu přiklekl.

Zvedl hlavu ke svému kolegovi a lehce pokýval hlavou.

Superintendent Gibson zabručel: „Tak to přece jenom udělali.“

„Ale dopadlo to jinak,“ namítl Alleyn. Vstal a skupina detektivů odstoupila ještě o krok. Uviděl prezidenta, sedícího pěkně zpříma v křesle, které nebylo tak docela trůnem. Dýchal zhluboka a hleděl přímo před sebe.

„Dostal to velvyslanec,“ řekl Alleyn.

KAPITOLA 4

NÁSLEDKY

Vyšetřování vraždy na ngombwanském velvyslanectví vstoupilo do policejních análů jako klasická ukázka příkladného postupu. Gibson, hnán špatně zastíraným hněvem, s Alleynovou pomocí přeměnil během několika minut salóny v jakési cvičiště s vysoce postavenými vojáčky. Zvláště pozoruhodná byla rychlost, s níž to zvládl.

Hosty nejprve shromáždil v sále, odkud je, jak se později Gibson vyjádřil, „prosívali“. Po jednom je vypouštěli do jídelny k dlouhému banketnímu stolu, k němuž zasedlo šest úředníků ze Scotland Yardu.

Rafinované kulinární výtvory Costard a spol. odsunuli stranou, místo nich rozložili seznamy hostů a s předepsaným taktem prověřovali jména a adresy.

Většině hostů doporučili, aby odešli postranním vchodem, kam také přivolali jejich auta. Malou skupinu zdvořile požádali, aby se pozdržela.

Když přišla ke stolu Troy, uviděla mezi úředníky z Yardu na konci řady inspektora Foxe, dlouholetého Alleynova spolupracovníka. Pokaždé, když zvedl hlavu, pošimral ho za levým uchem ocas mistrně naaranžovaného studeného bažanta. Podíval se na ní přes okraj staromódních brýlí a podivil se.

Naklonila se k němu. „Ovšemže jsem to já, pane Foxi, Troy Alleynová, Regency Close 48, 5.W.3.“

„To je překvapení,“ řekl Fox do svého seznamu. „Co takhle jít domů?“ mumlal. „Chcete?“

„Samozřejmě. Máme najaté auto. Rory někoho požádal, aby tam zavolal.“

Pan Fox odškrtl jméno. „Děkuji vám, madam,“ řekl nahlas.

„Nebudem vás zdržovat.“ Troy tedy odjela domů a teprve tam si uvědomila, jak velice jí to vyčerpalo.

Pavilón byl zavřený a kolem stály policejní hlídky.

Uvnitř se svítilo a tak v temné zahradě zářil jako červenobílý pruhovaný balón. Po stěnách se míhaly, zvětšovaly se a mizely deformované stíny. Policejní specialisté tam měli plné ruce práce.

V malé kanceláři správce budovy se Alleyn s Gibsonem pokoušeli přimět paní Cockburn-Montfortovou k rozumné řeči.

Přestala ječet, ale dalo se čekat, že při první příležitosti začne znovu. Líčidlo na tvářích měla rozmazané, ústa dokořán a neustále se potahovala za spodní ret. Vedle ní stál plukovnický manžel a nesmyslně držel v ruce lahvičku s čichacími solemi.

Tři ženy v levandulové uniformě s čepečky a stylovými zástěrkami seděly v řadě u stěny jako sboristky – jako by čekaly na společný výstup. Nejstarší z nich byla policejní seržantka.

Uniformovaný policista za psacím stolem dělal poznámky, Alleyn se o stůl opíral, obrácen k paní Cockburn-Montfortové. Vedle něho stál Gibson s bradou v dlani a snažil se ovládnout hněv.

Alleyn řekl: „Paní Cockburn-Montfortová, skutečně je mi velice líto, že vás takto musíme obtěžovat, ale vaše výpověď je velice důležitá. Já teď zopakuji, jak nejlépe dovedu, fakta, která jsem z vaší řeči vyrozuměl. Pokud to bylo jinak, laskavě mě přerušte a opravte. Souhlasíte?“

„No tak, Chrissy, děvenko,“ naléhal manžel. „Vzmuž se, už je to za tebou! Tu máš!“ Podal jí čichací sole, ale žena; jeho ruku odstrčila.

„Tak tedy,“ začal Alleyn, „byla jste na dámské toaletě.

Zastavila jste se tam cestou, když všichni hosté vycházeli ze sálu. Pak jste chtěla jít za manželem do zahrady, podívat se na program. Na toaletě nebyly žádné dámy, pouze tyto tři toaletářky, že? Bylo to tak?

Dobrá, půjdeme dál.

Zašla jste do jedné ze čtyř kabin, do té druhé zleva. A ještě jste tam byla, když zhasla světla. Pořád ještě souhlasí!

Přikývla a přenesla zrak z Alleyna na manžela.

„A teď, jak to bylo dál? Co nejpodrobněji, prosím vás.

Co se dělo od té chvíle, kdy zhasla světla?“

„Nemohu na to ani pomyslet. A proč taky? Už jsem vám to řekla. Skutečně si myslím,“ řekla paní Cockburn-Montfortová a slova ze sebe mačkala jak zubní pastu, „že byste mě měli pustit domů. Utrpěla jsem strašný šok, čekala jsem, že mě užuž zabije. Vážně. Hughie…“

„Propánakrále, Chrissy, vzchop se. Nikdo tě nezabil.

Tak mluv, co se dělo dál. Čím dřív jim to povíš, tím dřív odtud vypadneme.“

„Jsi na mě zlý,“ zafňukala. A s pohledem na Alleyna:

Nemám pravdu? Že je na mě zlý?“

Po chvilce dalšího přesvědčování se přece jen dala zase pohnout k řeči.

„Byla jsem prostě tam,“ řekla. „V té kabince. Čestné slovo, bylo to strašné! Zhasla všechna světla, ale těmi žaluziovými okénky jsem venku viděla záři. Myslím, že patřila k tomu představení. Víte, k tomu bubnování a tanci.

Říkala jsem si, že se na mě určitě zlobíš, Hughie, že tě nechávám čekat, když koncert už začal, a vůbec, ale v té chvíli se nedalo nic dělat.“

„O nic nejde. Všichni víme, že ti není dobře.“

„Pak to skončilo – tedy to bubnování a tanec – a já taky. Zrovna jsem chtěla vyjít ven, když vtom se rozletěly dveře a udeřily mě. Pořádně, do zad. A on mě popadl, surově mě popadl za rameno a vystrčil mě ven. Jsem samá modřina a odřenina a nemohu se z toho otřesu vzpamatovat a vy mě tu držíte. Smýkl se mnou tak prudce, že jsem v předsíni upadla na zem. Byla tam mnohem větší tma než v kabince. Tma jako v pytli. Ležela jsem na zemi a zvenku jsem slyšela potlesk a potom hudbu a nějaký hlas. Muselo to být nádherné, ale mně, jak jsem tam bezmocně ležela, to znělo jako zvuky ze záhrobí.“

„Jen pokračujte, prosím.“

„A pak se ozval ten strašný výstřel. Úplně blízko. V té kabince. Nervy drásající výstřel. Hned nato z kabinky vyrazil a nakopl mě.“

„Nakopl tě. Chceš říct, že tě schválně…“

„Zakopl o mne a přitom málem upadl,“ upřesnila paní Cockburn-Montfortová. „A v té chvíli jsem si myslela, že mě určitě zabije. Přirozeně jsem vykřikla. A křičela jsem.“

„Ano?“

„A chlap vzal nohy na ramena.“

„Co bylo dál?“

„Potom přiběhly ty tři.“ Ukázala na toaletářky.

„Motaly se tam a taky mě koply. Samozřejmě náhodou, v té tmě.“

Tři ženy se vrtěly na židlích.

„Odkud přiběhly?“

„Jak to mám vědět? Jenomže já to náhodou vím, protože jsem slyšela, jak bouchly dveře. Byly v těch dalších třech kabinkách.“

„Všechny?“

Alleyn pohlédl na seržantku. Vstala. „Jak to bylo?“ zeptal se.

„Chtěly jsme se podívat na Karba, pane,“ řekla celá červená. „Byl přímo před námi a zpíval.“

„A vy jste patrně stály na sedátkách, jedna jako druhá.“

„Ano, pane.“

„O tom si ještě pohovoříme. Sedněte si.“

„Ano, pane.“

„Tak, a co se dělo dál, paní Cockburn-Montfortová?“

Ukázalo se, že jedna toaletářka měla baterku a v jejím světle pomohly paní Cockburn-Montfortové na nohy.

„To jste byla vy?“ zeptal se Alleyn policistky, která přisvědčila. Z dalšího líčení vysvitlo, že paní Cockburn-Montfortová křičela dál a v zahradě a v celém domě byl velký rozruch. Pak se rozsvítilo světlo. „A tohle děvče,“ řekla a ukázala na policistku, „ano, tohle – víte, co udělala?“

„Patrně vás udeřila do tváře, abyste přestala křičet?“

„Jak se mohla opovážit! Po tom všem. A zavalila mě otázkami. Nakonec – kde se v ní jen vzala ta drzostmi řekla, že se mnou nemůže ztrácet čas, a nechala mě na starost těm dvěma. Ty měly aspoň tolik slušnosti, že mi daly aspirin.“

„To rád slyším,“ řekl Alleyn zdvořile. „A teď vás prosím, abyste pečlivě uvážila odpověď na tuto otázku: máte sebemenší představu, jak ten muž vypadal? Žaluzie přece Jen trochu světla propouštěly. Stačila jste se na něho alespoň letmo podívat?“

„Ale ano,“ odpověděla úplně klidně. „Byl to černoch.“

Po tomto prohlášení zavládlo v místnosti významné ticho. Gibson si odkašlal.

„Jste si tím jistá? Opravdu?“ ujišťoval se Alleyn.

„Naprosto. Viděla jsem jeho hlavu proti oknu.“

„Nemohl by to být, dejme tomu, běloch s černou punčochou přes hlavu?“

„Ne. Myslím, že skutečně měl na hlavě punčochu,“ ale vím určitě, že to byl černoch.“ Pohlédla na manžela a ztišila hlas. „Kromě toho, řekla, „mám nos. Kdybyste mezi nimi žili tak dlouho jako my, také byste je poznali podle pachu.“

Její manžel souhlasně zabručel.

„Opravdu?“ opáčil Alleyn. „Mimochodem, víte, že oni o nás tvrdí to samé? Jeden africký přítel se mi svěřil, že téměř rok mu bylo v londýnských výtazích na omdlení.“

A dřív než na to mohl někdo odpovědět, dodal: „Potom už se vás ujal jeden z našich lidí, takže další informace máme od něho a vás nemusíme déle zdržovat.“ Pohlédl na Gibsona. „Ledaže bys…“

„Ne,“ ujistil ho Gibson. „Děkuji. Až přepíšeme záznam tohoto rozhovoru na stroji, předložíme vám jej k podpisu, madam, pokud s ním budete souhlasit. Lituji, že jsme vás museli obtěžovat.“ Přidal ještě zdvořilostní frázi: „Velice jste nám pomohla.“ Alleyn se v duchu ptal, kolik přemáhání ho tahle profesionální zdvořilost stála.

Plukovník, který Gibsona ignoroval, vyštěkl na Alleyna: „Jestli jsem vám dobře rozuměl, mohu manželku odvést domů. Měl by se na ní podívat lékař.“

„Samozřejmě. Kdo je vaším lékařem, paní Cockburn-Montfortová? Máme zavolat a požádat ho, aby k vám zajel?“

Otevřela ústa a zase je zavřela, protože zasáhl plukovník: „Děkuji, nebudeme vás obtěžovat. Přeji vám dobrou noc.“

Byli už u dveří, když Alleyn vyslovil poslední otázku:

„Ještě něco. Nevšimla jste si náhodou, jestli měl ten muž na sobě nějakou uniformu? Nebo livrej?“

Následovalo dlouhé ticho. Pak paní Cockburn-Montfortová odpověděla: „Bohužel jsem si nevšimla. Ne, opravdu nevím.“

„Ne? Mimochodem, plukovníku, ta čichací sůl je vaše?“

Plukovník na něho zíral jako na zjevení, pak zavadil nepřítomným pohledem o lahvičku, kterou držel v ruce.

„Moje? Proč by, k sakru, měla být moje?“

„Je moje,“ řekla jeho choť vznešeně. „Vypadáme snad na to, že jsme jí ukradli? To by chybělo!“

Zavěsila se do manžela, přilepila se na něho a Alleynovi věnovala rozmrzelý pohled.

„Když nás ten podivínský Whipples – nevím, jak se jmenuje dál – představoval, taky mohl říct, že jste od policie. Jdeme, milý Hughie,“ řekla paní Cockburn-Montfortová a vynesla se z místnosti jako královna.

Alleyn musel uplatnit veškerý takt, trpělivost a autoritu, aby dostal prezidenta do knihovny, což byla nevelká místnost v prvním patře. Když se vzpamatoval ze šoku, patrně většího, než si byl ochoten přiznat – pomyslel si Alleyn –, měl tisíc chutí pustit se do vyšetřování na vlastní pěst.

Situace byla nadmíru choulostivá. V budově velvyslanectví se prakticky nacházeli na ngombwanské půdě.

Gibson a jeho zvláštní oddělení tu byli výhradně na pozvání ngombwanského velvyslance, a jak daleko sahala jejich pravomoc poté, co byl velvyslanec za okolností bezmála rokokových v této budově zavražděn, to byla delikátní otázka.

Alleyn si byl vědom, že jeho postavení je podobné, i když jde o něco jiného. Zvláštní oddělení je zvyklé pracovat samostatně a nezávisle. Fred Gibson v této chvíli stěží potlačoval vztek profesionála a navíc zažíval osobní ponížení. Za normálních okolností by nebyl nucen hned na začátku požádat o pomoc, a navíc teď Alleynova přítomnost způsobila v situaci už tak dost choulostivé téměř groteskní obrat. Od okamžiku, kdy došlo k vraždě, přeneslo se těžiště odpovědnosti na Alleyna, neboť vraždy byly jeho doménou.

Gibson toto dilema vyřešil jednoduše tak, že zavolal svým nadřízeným a požádal, aby za předpokladu, že s tím velvyslanectví bude souhlasit, byli vyšetřováním pověřeni oba. Alleyn si byl vědom, že se snadno mohou dostat do prekérní situace.

„Budeme pokračovat ve vyšetřování, dokud nám to někdo nezarazí,“ řekl Gibson. „Takový jsem alespoň dostal pokyn. Ostatně ty také, a to hned ze tří míst: od zástupce komisaře, z tvého oddělení a také od ngombwanského prezidenta, který o to požádal.“

„A který se v této chvíli chystá svolat veškerý personál velvyslanectví, včetně toho chlapa, co za ním nosí oštěp, a pronést k nim řeč v jejich jazyce.“

Zatracená komedie!“ zamumlal Gibson.

„Co naděláš, když na tom trvá – poslyš,“ napadlo cosi Alleyna, „to shromáždění by nemuselo být tak marné, kdybychom věděli, co se tam říká.“

„Ale…“

„Mám nápad, Frede. Co kdybychom zavolali panu Samuelovi Whipplestonovi, naprosto soukromě, a požádali ho, aby sem přišel – prostě – ‚Kdyby byl tak moc laskav – a podobné zdvořilosti, aby neměl pocit, že je to policejní příkaz.“

„A co z toho?“ ptal se Gibson bez velkého nadšení.

„Mluví ngombwansky. Bydlí pět minut odtud v jedničce na Capricorn Walk a teď bude určitě doma.

Můžeme mu zavolat. Myslím, že ještě není v seznamu, seržante, sežeňte číslo,“ požádal Alleyn seržanta ve službě; když seržant zamířil k telefonu, dodal: „Jmenuje se Samuel Whipplestone. Až ho seženete, zavolejte mě k telefonu.

A pro něho pošlete auto.“

„Co si od toho slibuješ?“ řekl Gibson upjatě.

„Necháme prezidenta, ať mluví k zástupům – když se to tak vezme, stejně mu v tom nemůžeme zabránita když nic jiného, dozvíme se alespoň, o čem mluvil.“

„Kde vlastně je, u všech čertů Kam si ho uklidil?“ sháněl se Gibson po prezidentovi jako po nějakém založeném náprstku.

„V knihovně. Slíbil mi, že tam zůstane, dokud se nevrátím. Na chodbě je stráž.“

„To doufám. Jestli vrah před chvílí trefil nepravého, může zkusit štěstí podruhé.“

Seržant hovořil do telefonu.

„Chtěl by s vámi mluvit superintendent Alleyn, pane.“

Alleyn vycítil v hlase pana Whipplestona profesionální chladnokrevnost. „Milý Alleyne,“ řekl, „to je velice špatná zpráva. Velvyslanec byl prý – zavražděn?“

„Ano,“

„To je hrozné. Nic horšího se stát nemohlo.“

„Ledaže by byl vrah zasáhl plánovaný cíl.“

„Ovšem chápu, myslíte prezidenta.“

„Poslouchejte,“ řekl Alleyn a přednesl mu svou prosbu.

„Propánakrále!“ zvolal pan Whipplestone.

„Vím, že od vás žádám velkou službu. Po pravdě řečeno, je to ode mne troufalost. Ale trvalo by nám hodnou chvíli, než bychom sehnali neutrálního tlumočníka. Nikdo z Ngombwanců nepřichází v úvahu…“

„Ne, ne, to v žádném případě. Dej pokoj, kotě, nezlob.

Co se dá dělat, tak já přijdu.“

„Jsem vám velice zavázán. Auto na vás bude čekat před domem. Na shledanou.“

„Přijede?“ zeptal se Gibson.

„Ano. Seržante, vyřiďte panu Foxovi, aby pro něho zajel a doprovodil ho sem. Je to pobledlý pán kolem šedesátky, s monoklem. A zacházet s ním, prosím, jako ve vatičce.“

„Jak si přejete, pane.“

Za pár minut do místnosti rozvážně vešel pan Whipplestone. Frak stačil vyměnit za poněkud obnošený smoking. Provázel ho inspektor Fox, který na Alleynův pokyn zůstal.

Gibson se panu Whipplestonovi mrzutě omlouval.

Vidíte, v jak nepříjemné jsme situaci. Prezident se rozhodl promluvit k personálu a…“

„Ovšem, ovšem, úplně vás chápu, pane Gibsone. Je to obtížná situace. Mohl byste mi říct, co se vlastně stalo?

Tlumočník samozřejmě nemusí být do věci zasvěcený, ale – alespoň v kostce?“

„To je samozřejmé,“ řekl Alleyn. „Budu opravdu stručný: někdo vystřelil – ten výstřel jste jistě slyšel – patrně z dámské toalety. Nezasáhl nikoho, ale když se opět rozsvítilo, v pavilónu ležel velvyslanec mrtvý – někdo ho probodl ngombwanským ceremoniálním oštěpem, který se při slavnostních příležitostech nosí za prezidentem.

Nosič oštěpu se svíjel opodál a nakolik jsme vyrozuměli, protože ten člověk nemluví anglicky, tak ho prý potmě, když se po výstřelu strhla ta divoká vřava, někdo udeřil do šíje a oštěp mu vytrhl z ruky.“

„Vy tomu věříte?“

„Nevím. Byl jsem v pavilónu s Troy. Seděla téměř vedle prezidenta a já seděl za ní. Když třeskl výstřel, řekl jsem jí, aby zůstala sedět. V tu chvíli se Rozruch nadzvedl, jako by chtěl někam jít. Uviděl jsem jeho stín na filmovém plátně na druhé straně jezera proti Karbovu reflektoru. Vtiskl jsem ho zpátky do křesla, řekl jsem mu, aby se ani nehnul, a stoupl jsem si před něho. Ve zlomku vteřiny mi něco padlo k nohám.

Nějaký osel vykřikl, že prezidenta zastřelili. Rozruch a spousta lidí se hlasitě dožadovali světla. Když se zase rozsvítilo, ležel na zemi velvyslanec, doslova připíchnutý oštěpem k zemi:“

„Byl to tedy omyl?“

„Všichni si to zřejmě myslí. Byli přibližně stejně vysocí a měli stejnou postavu. A vzhledem k tomu, že oba měli na sobě uniformu, jejich siluety se nelišily. Nezapomeňte, že velvyslancova postava se v té chvíli rýsovala proti osvětlenému plátnu a vrah ho bodl zezadu. A ještě jedna věc. Tady můj kolega říká, že dva jeho detektivové stáli nedaleko zadního vchodu do pavilónu. Ti ho informovali, že po výstřelu tam odtud vyrazil černý číšník. Zadrželi ho, ale ukázalo se, že se prostě jenom lekl výstřelu. Říkám to správně, Frede?“

„Bylo to tak. Potíž je v tom, že zatímco zjišťovali, koho vlastně zadrželi, mohl někdo v té zatracené tmě – promiňte, pane – prostě někdo mohl do pavilónu v mezičase vklouznout.“

„Někdo?“ opáčil pan Whipplestone.

„Vlastně kdokoli,“ konstatoval Alleyn. „Host, číšník, kdokoli. Je to sice nepravděpodobné, ale vyloučit to nemůžeme.“

„A pak zase vyklouznout ven? Po – po té události?“

Platí totéž – vyloučit se to nedá. A teď, pane Whipplestone, kdybyste proti tomu nic neměl…“

„Samozřejmě.“

„Kde se vlastně bude konat to kmenové shromáždění, Frede? Prezident říkal, že v sále. Souhlasí?“

„Souhlasí.“

„Ověř to, prosím tě, a já zatím zaběhnu do pavilónu.

Podívám se, co je nového, a přijdu za vámi. Nemáš nic proti tomu?“

„V pořádku.“

„Foxi, půjdete se mnou?“

Cestou řekl Foxovi stručně o výpovědi paní Cockburn-Montfortové a o výstřelu z pistole – pokud to byl opravdu výstřel z pistole – načasovaný přesně na okamžik, kdy program v zahradě vrcholil.

„Záhadička, souhlasil Fox.“

V pavilónu zastihli dva uniformované policisty a dva odborníky: seržanta Baileyho, který snímal otisky prstů, a seržanta Thompsona s fotoaparátem. S nimi tam byl sir James Curtis, o němž se v novinách psalo vždy jako o „proslulém patologovi“. Sir James právě skončil ohledání. Hrůzostrašně trčící šikmo zabodnutý oštěp stále ještě vězel v těle oběti, a Thompson jej fotografoval zblízka. Kousek od mrtvého ležela převrácená židle.

„Máte tu pěkný zmatek, Rory,“ řekl sir James.

„Projel oštěp srdcem?“

„Ano, projel, a až s mrtvým pohneme, patrně zjistíme, že hrot vězí v trávníku. Jinak by ten oštěp nemohl takhle stát: Řekl bych, že vrah nejdřív vbodl oštěp do těla, pak se o něj opřel a oběť doslova připíchl k zemi.“

„Divoké.“

„Velice.“

Když se Thompson napřímil, zeptal se Alleyn: „Hotovo? Máte záběry ze všech úhlů? Všechno?“

„Ano, pane Alleyne.“

„Bailey, jak jste daleko s otisky?“

Bailey, důstojník se sklonem k tvrdohlavosti, řekl, že prohlédl celý oštěp a našel tam jen jednu sadu otisků, a ty jsou ještě rozmazané. Dodal, že na fotografii se možná objeví něco, co oko nevidí, ale nedělá si velké naděje.

Zaměřili úhel, který svíral oštěp s tělem zavražděného.

Sir James usoudil, že zásah byl veden shora dolů. „Z toho plyne,“ řekl, „že vrah musel být určitě vysoký.“

„A nebo to byl muž střední postavy a stál na židli,“ uvažoval Alleyn.

„Také jedna možnost.“

„Dobrá, teď bychom měli ten oštěp vytáhnout,“ řekl Alleyn.

„Tak si poslužte,“ vyzval ho sir James.

Vyndávali jej spolu a nebylo to nic příjemného. Nezbylo, než tělo přidržet a oštěp vytáhnout prudkým škubnutím, jež provázel odporný zvuk a proud krve.

„Obraťte ho,“ řekl Alleyn.

Velvyslanec měl oči otevřené a spadlou čelist, takže jeho tvář připomínala groteskní masku úžasu. V

místě, kudy oštěp vnikl do těla, byla rána větší než v místě, kde vyšel. Ostříhaný trávník byl vlhký.

„Hrůza,“ řekl Alleyn stručně.

„Snad bychom ho měli dát odvézt,“ doporučil sir James. „Udělám pitvu.“

„Tím si nejsem tak jistý. Jsme na ngombwanské půdě a jsme tu pouze trpěni. Pohřební vůz stojí před domem, ale bojím se, že s tělem nemůžeme nic bez jejich souhlasu udělat.“

„Ach, bože.“

„Musíme počítat s tím, že v Ngombwaně platí různé zvyklosti a obyčeje, určitá tabu…“

„V tom případě,“ řekl sir James nepříliš nadšeně, „se odporoučím. Když mě budete potřebovat, dejte vědět.“

„Samozřejmě. Všichni se tu pohybujeme jako mezi porcelánem, je to delikátní záležitost. Á, Fred Gibson.“

„Přišel jsem říct, že na prezidentovo přání máme mrtvolu dopravit do salónu.“

„Proč to?“ zeptal se Alleyn.

„Ale, kvůli tomu shromáždění nebo co to bude. Pak bude uložena v prvním patře. Prezident má v úmyslu jí letecky poslat do Ngombwany.“

„Takže přeji vespolek dobrou noc,“ řekl sir James a odešel.

Alleyn poslal strážníka pro dva nosiče, nosítka a plachtu. Načež se představitel státu vrátil do svého úřadu, konečně zbaven veškeré odpovědnosti, jež na něho tak těžce doléhala.

Alleyn řekl strážníkům: „Nepřeju si, aby se v pavilónu s něčím hýbalo. Jeden to tu pohlídejte.“ A na adresu Foxe dodal: „Dovedete si to představit, Foxi? Jak tady všichni sedíme, rovný tucet, patrně vás překvapí, že včetně mého bratra…“

„Vážně, pane Alleyne, to je zajímavá shoda okolností.“

„Když dovolíte, Foxi, tak tomuhle výrazu se raději budeme vyhýbat. Od toho výletu do Ngombwany na něj narážím s pravidelností až monotónní.“

„V tom případě se omlouvám.“

„Není proč. Kde jsem to přestal? Aha. Židle byly rozestavené tak, že půdorys připomínal hrot šípu – prezidentovo křeslo stálo na špici. Tohle je jeho židle a tady, vedle něho, seděla Troy. Po druhém boku měl velvyslance. Za prezidentovým křeslem stál nosič oštěpu, který je teď pod dohledem na pánské toaletě. Vzadu na těch stolech byly připravené nápoje. Kousek před nimi leží převrhnutá masivní dřevěná židle – k čemu ta tu byla, nemám ponětí. Zadní vchod do stanu používali číšníci. Byli dva: větší, ten je z domácího služebnictva; druhý, růžolící pořízek, byl v livreji Costardovy firmy. Když zhasla světla, stáli oba v pavilónu.“

„Takže,“ pravil Fox, který rád všechno upřesňoval, „když se objevil Karbo, zaměřili na něho bodový reflektor a ten vrhal na plátno za jeho zády světelný kruh. To znamená, že z pavilónu, z místa, kde stál ten expert na oštěpy, se každý, kdo se postavil mezi něho a osvětlené vyjímal jako opozdilec v kině.“

„Trefil jste to přesně.“

„Po výstřelu jste prezidentovi zabránil, aby vstal, zato velvyslanec vyskočil. Jak se říká, váš anděl strážný stál při vás.“

„To tedy ano.“

„Co tam máme dalšího – aha, ten výstřel,“ pokračoval Fox, důstojně jako vždycky. „Podle výpovědi té dámy, o níž jste mi říkal, rána vyšla z okénka dámské toalety.

Předpokládám, že zbraň se nenašla.“

„Dejte nám čas.“

„Potvrdil někdo výpověď té dámy o velkém špinavém černochovi, který jí nakopl?“

„Ne.“

„A chlapa jste dopadli?“

„Rozplynul se jak fata morgána.“

„A my bychom se teď měli domnívat, že když vystřelil a minul cíl, musel jeho komplic, nosič oštěpu nebo někdo jiný, udělat práci za něho.“

„Patrně se od nás očekává, že si to budeme myslet. Ale mně to nějak nesedí. Nevím přesně proč, ale prostě mi to nesedí.“

„Takže co…“

Mne se Foxi, neptejte. Ať už to byl záměr nebo nebyl, ten výstřel vyvolal paniku mezi lidmi.

„Jak to vypadalo, když se rozsvítilo?“

„Prezident seděl v křesle, do něhož jsem ho vtiskl, a Troy také. Dvě další dámy zůstaly také sedět na svých místech. Tělo leželo asi metr od prezidenta, nalevo. Hosté většinou pobíhali po pavilónu. Můj velký bratr jim chvějícím se hlasem doporučoval, aby nepropadli panice. Nosič oštěpu byl na kolenou a držel se za krk, takhle, v místě, co prochází krkavice. Židle byla převržená a po číšnících ani stopy.“

„Živě si to představuji.“

„Prima. Pánové, každou chvíli už musí propuknout to slavnostní shromáždění nebo zasedání, zkrátka ten potlach, tak ať je nezdržujeme.“ Obrátil se na Baileyho a Thompsona. „Nic radostného vás teď nečeká, mládenci, ale jestli se vám podaří najít na dámské toaletě v druhé kabince vlevo něco, co se vám bude zdát na otisk dámské ruky moc velké, bude to balzám na naše rány. Jde se, Foxi.“

Cestou potkali Gibsona, jehož zdvořile provázel pan Whipplestone. Gibson byl viditelně otrávený.

„Stalo se něco, Frede? Tvůj vztah k černé rase je opět narušen?“

„Dá se to tak nazvat,“ připustil Gibson. „Začíná dělat potíže.“

„Prezident?“

„Prezident. Odmítá spolupráci s kýmkoli kromě tebe.“

„Palice jedna dubová.“

„Nevyjde z knihovny, dokud za ním nepřijdeš.“

„Propánakrále, co to do něho vjelo?“

„Možná sám neví.“

„Anebo nechce, abych šel s vámi na to shromáždění,“ dohadoval se pan Whipplestone.

„To se mi nezdá, pane,“ namítl nešťastně Gibson.

„Dělá ze sebe pěkného protivu,“ mínil Alleyn. „Promluvím s ním. Ngombwanci jsou už všichni v recepční síni?“

„Ano, čekají na svého pána,“ informoval Gibson.

„Je něco nového, Frede?“

„Nic zvláštního. Trochu jsem si popovídal s tou seržantkou převléknutou za toaletářku. Řekl bych, že od chvíle, kdy opustila vyhlídku a přiběhla k paní Cockburn-Montfortové, nestrácela čas, ani hlavu. Našla nejbližšího z našich lidí a oznámila, co se stalo. Okamžitě začali po tom chlapíkovi pátrat, ale bezvýsledně. Informovali mě, co se stalo. Muži, kteří hlídali před ambasádou, řekli, že nikdo ven nevyšel.

A když to říkají, tak je to pravda,“ dodal Gibson a vysunul bradu. „Začali jsme hledat zbraň, tu pušku nebo z čeho to střílel.“

„Mně to připadalo jako rána z pistole,“ řekl Alleyn.

„Tak abych zašel do knihovny a utkal se se lvem. Sejdeme se tady. Moc se omlouvám, Same, že tu takhle trpíte.“

„není třeba, milý příteli. Mne to spíše baví,“ řekl pan Whipplestone.

Alleyn neměl tušení, jak ho prezident přijme, ani jakou taktiku má sám uplatnit.

I v tomto případě se prezident zachoval podle osvědčeného vzoru. Dlouhým krokem vyšel Alleynovi v ústrety a stiskl mu obě ruce.

„Vida!“ zahřímal. „Konečně jsi tady. To jsem rád.

A teď sprovodíme celou tu záležitost se světa.“

„Mám vážné obavy, že do toho máme zatím daleko.“

„A to všechno kvůli té bandě policajtských tlučhubů.

Ale ujišťuji tě, milý Rory, že tebe do téhle kategorie nepočítám:“

„To je od vás moc laskavé, pane.“

Pane! Pane! Pane – co to zase meleš? Ale to nic, nebudeme ztrácet čas maličkostmi. Dospěl jsem k rozhodnutí a ty jsi první, komu je svěřím.“

„Díky, potěšení je na mé straně.“

„Tak dobře poslouchej. Naprosto chápu toho tvého legračního kolegu – jakže se to jmenuje?“

„Gibson?“ nabídl Alleyn.

„Jo, Gibson. Mám za to, že Gibson – připouštím, že to dobře myslí –, tak tedy, že Gibson s celou partou goril tu byl na pozvání mého velvyslance. Je to tak?“

„Je.“

„Výborně. Ale můj velvyslanec leží bradou vzhůru, jak jsme říkávali v Davidsonce, a v každém případě platí to, co řeknu já. Je to tak?“

„Samozřejmě.“

„Samozřejmě,“ opakoval prezident s nesmírným zadostiučiněním. „Platí to, co řeknu já, a já toho tudíž využiju. Někdo mě chtěl připravit o život a nevyšlo mu to, protože všechny takovéto pokusy jsou předem odsouzené k nezdaru. To jsem ti objasnil už při té milé příležitosti, když jsi byl u mne na návštěvě.“

„Pamatuji se.“

„Ale přesto se o to někdo pokusil,“ opakoval prezident.

„Zabili mého velvyslance a případ se musí objasnit.“

„Vřele s tebou souhlasím.“

„Proto jsem svolal personál. Hodlám je všechny vyslechnout v souladu s naší historicky zakotvenou demokratickou praxí. Ngombwanskou praxí.“

Protože Alleyn neměl představu, co by se z této praxe mohlo nakonec vyklubat, řekl opatrně: „Máš pocit, že by za vraždu mohl být odpovědný někdo z pracovníků velvyslanectví?“

„Možná že se přesvědčím o opaku. V tom případě…“

Dunivý hlas se odmlčel.

„V tom případě…?“ vybídl ho Alleyn.

„V tom případě, kamaráde, počítám jak s tvou spoluprací, tak se spoluprací toho svědomitého Gibsona.“

Má to všechno náramně promyšlené, řekl si v duchu Alleyn. Rozruch si to osobně vyřídí s černochy a mně a celé kriminálce ponechá na vůli, jak naložit s bělochy.

Tohle už pomalu vypadá jako nějaký apartheid naruby.

„Jistě ti nemusím říkat, že úřední činitelé od nejnižších až po ty nejvyšší budou mít velký zájem na objasnění toho, co se tu odehrálo. A zvláštní oddělení především.“

„Ha!“ řekl Rozruch s gustem, „tak proto bylo poschováváno v křoví tolik statných chlapů! Co?“

„Máš pravdu. Touché.“

„Milý Rory, pokud jsem ale opravdu měl být obětí já, pak za svůj život vděčím tobě.“

„Nesmysl.“

„To není nesmysl. Uvažuj logicky. Mne jsi vtiskl do křesla a ten nešťastný velvyslanec tam stál a mával rukama. Zezadu jsme oba vypadali úplně stejně a vzápětí bum! Ano, ano. V tomto případě ti vděčím za svůj život.

Takový dluh bych jinému přiznával nerad, ale tobě s radostí.“

„Nic takového,“ řekl Alleyn a tonul v rozpacích. „Třeba se ještě ukáže, že můj zásah byl úplně zbytečný, ba proklatě troufalý…“ zaváhal, měl totiž tisíc chutí dodat, „jak jsme říkali v Davidsonce,“ ale protože to neříkali, dal si chuť zajít a mluvil dál.

„Kdybychom to brali takhle, mohl by někdo stejně tak říct, že jsem odpovědný za velvyslancovu smrt.“

„To je něco úplně jiného,“ mínil prezident velkoryse.

„Poslyš,“ zeptal se ho Alleyn, „co si myslíš o tom výstřelu z pistole?“

„Neříkej!“ reagoval prezident okamžitě. „Tak vy jste tu zbraň už našli?“

„Ne. Používám toho výrazu prozatímně. Stejně tak bych mohl říct puška, revolver nebo automat. Kdybys dovolil, začali bychom tu zbraň hledat.“

„Kde?“

„No – v zahradě. Například v jezírku.“

„V jezírku?“

Alleyn ho ve stručnosti seznámil s výpovědí paní Cockburn-Montfortové. Ukázalo se, že prezident zná Cockburn-Montfortovy velmi dobře a skutečně byl s plukovníkem v době, kdy se tam podílel na organizování Gombwanské armády, v častém styku.

„Byl to schopný člověk,“ řekl prezident, „ale bohužel se dal na pití. Jeho žena, jak jsme říkávali v Davidsonce, taky pije jako duha.“

„Tvrdí, že ten muž na toaletě byl černoch.“

Následovala poměrně dlouhá pauza. „Je-li to pravda, tak ho najdu,“ řekl konečně.

„Budovu určitě neopustil. Všechny východy byly přísně střežené.“

Jestli měl Rozruch sto chutí říct zase něco nelichotivého o metodách pana Gibsona, nechal si to tentokrát pro sebe.

„Co je na tom pravdy, že na mě ten ostrostřelec vystřelil a minul se cílem? Máte na to nějaký důkaz?“

„Nemáme žádný důkaz. Poslyš – máš naprostou důvěru k tomu nosiči oštěpu?“

„Naprostou. Ale budu ho vyslýchat, jako bych jí neměl:“

„Rád bych tě o něco požádal, jenže nevím, jak to přijmeš. Nevadilo by ti, kdybych se toho shromáždění zúčastnil?“

V prvním okamžiku se zdálo, že prezident odmítne. Ale pokud mu to prolétlo hlavou, ihned tuto myšlenku zapudil. Máchl rukou.

„Samozřejmě, samozřejmě že proti tomu nic nemám.

Jenomže, milý Rory, vždyť nebudeš rozumět ani slovo.“

„Znáš Sama Whipplestona? Dělal na ministerstvu zahraničí a nedávno šel do penze.“

„Slyšel jsem o něm, samozřejmě. Byl často ve spojení s naší zemí. Ale až do dnešního večera jsme se nesetkali.

Pozvali jsme ho na recepci. Slyšel jsem, že je tady, ve společnosti tvého Gibsona. Nechápu, proč.“

„Požádal jsem ho, aby přišel. Mluví plynně tvým jazykem a je to můj velmi dobrý přítel. Kdybys proti tomu nic neměl, sedl by si vedle mne. Byl bych ti velice vděčný.“

A teď – pomyslel si Alleyn, teď už se mnou vážně vyběhne. Ale nic takového – po rozpačité odmlce prezident řekl: „To není tak jednoduché. Takovéhoto vyšetřování se nemohou zúčastnit soukromníci a jeho průběh nikdy nezveřejňujeme.“

„Mohu ti zaručit, že ani tentokrát na veřejnost nic nepronikne. Whipplestone je ztělesněná diskrétnost, mohu se za něho zaručit.“

„Skutečně?“

„Ano. Osobně za něho ručím.“

„Tak dobrá“, souhlasil Rozruch. „Ale žádné Gibsony mi tam nevoď.“

„Prosím, prosím. Ale proč sis vlastně na chudáka Gibsona tak zasedl?“

„Proč? Ani nevím. Snad proto, že je tak velký.“ Prezident, sám jako hora, se na okamžik zamyslel. „A bledý,“ vytasil se nakonec s argumentem. „Ten člověk je strašně bledý.“

Alleyn ho upozornil, že všechen personál se už shromáždil v sále, a prezident řekl, že je připraven.

Cosi v jeho chování Alleynovi připomínalo hvězdu před vstupem na scénu.

„To je hloupé,“ uvažoval Rozruch. „Při takovéto příležitosti by mě měl provázet velvyslanec a osobní strážce, můj mlinzi. Ale vzhledem k tomu, že první je mrtev a z druhého se možná vyklube jeho vrah, je to neřešitelný problém.“

„Máš to těžké.“

„Tak jdeme.“

Vyšli z knihovny, minuli jednoho z Gibsonových mužů v livreji firmy Costard a spol., a v hale našli pana Whipplestona, trpělivě sedícího v křesle s vysokým opěradlem.

Prezidentovi zřejmě záleželo na tom, aby svou věc provedl dokonale, a tak byl neobyčejně laskavý. Pan Whipplestone pronesl vytříbený projev soustrasti a prezident ho ujistil, že velvyslanec o něm hovořil velice vřele a hodlal ho pozvat na čaj.

Gibsona nebylo nikde vidět, ale jeden z detektivů Alleynovi mlčky předal složený papír. Zatímco si pan Whhipplestone s Rozruchem vyměňovali zdvořilosti, spěšně do něj nahlédl.

„Našla se pistole,“ stálo tam. „Promluvíme si později.“

Sál byl uzavřen. Na francouzských oknech byly zatažené těžké závěsy. Svícny zářily, všude spousta květin. Jen lehká vůně šampaňského, sandaraku a cigaretového dýmu dávala tušit, že se tu ještě před nedávnem konala slavnost.

Teď se recepční síň změnila v Ngombwanu.

Hlouček Ngombwanců čekal na jednom konci, tam, kde v rudém výklenku byly předměty rozvěšené jako válečné trofeje.

Shromáždění bylo početnější, než Alleyn čekal. Vpředu stáli muži ve večerních oblecích, kteří zastávali na velvyslanectví vyšší funkce: tajemník, podtajemníci, správce.

Za nimi byl asi tucet mužů v livreji a stejný počet bíle oděných žen s bílými šátky na hlavě. A konečně hrstka pomocných sluhů v bílých kazajkách, kteří se stáhli až úplně dozadu. Celá skupina byla zřejmě uspořádána podle důležitosti funkcí, jež zastávali. Prezidentovi pobočníci čekali vzadu na pódiu. A po obou stranách pódia nehnutě stála prezidentova garda ve zbroji a slavnostních uniformách: šarlatových blůzách, bílých suknicích skotského střihu, vycíděných kožených kamaších a s nablýskanými zbraněmi.

Před pódiem stál masivní stůl a na něm, pod lví kůží, se rýsovalo mrtvé tělo.

Alleyn a pan Whipplestone vešli v patách za prezidentem. Garda se postavila do pozoru, v zástupu nikdo ani nehlesl. Rozruch kráčel k pódiu pomalu, majestátně. Na jeho příkaz postavil sluha k márám pod pódiem dvě židle. Alleyn by se byl mnohem raději postavil nenápadně někam dozadu, ale nedalo se nic dělat. Museli si sednout.

„Poznámky si patrně dělat nemohu, co myslíte?“ šeptl pan Whipplestone. „A překládat vám teprve ne.“

„Budete si to muset všechno zapamatovat.“

„To je nadělení,“

Prezident seděl ve velkém křesle zpříma, s rukama zkříženýma na prsou. Bradu vysunul, nohy pevně přitiskl k sobě, takže vypadal jako vlastní portrét. Koulel planoucíma očima, jako vždy trochu podlitýma krví, zuby se mu leskly. Jako by se jazyk, jímž mluvil, skládal výhradně ze samohlásek, hrdelních souhlásek a mlasknutí.

Hlaholil tak, že se pan Whipplestone, tak trochu jako břichomluvec, odvážil říct pár slov.

„Líčí, co se stalo.“

Prezident projev gradoval. Obě dlaně položil důrazně na opěradla křesla. Alleyn by byl rád věděl, jestli se posluchačů skutečně zmocňuje stále větší napětí, nebo se mu to jen zdá. Odmlka, po níž následoval zcela určitě nějaký příkaz.

„Mají předvést toho chlapa s oštěpem,“ opět se pokusil o břichomluvecký výkon pan Whipplestone.

Dva muži z gardy se elegantně postavili do pozoru a vykročili proti sobě. Když se setkali, obrátili se k prezidentovi, zasalutovali, udělali čelem vzad a odpochodovali.

Následovalo absolutní ticho, zvuky sem doléhaly pouze zvenčí. Po zahradě se zřejmě pohybovali tajní.

Jednou zaslechl Alleyn dokonce Gibsonův hlas.

Když už ticho začínalo být velice skličující, vojáci se vrátili a vedli mezi sebou nosiče oštěpu.

Pořád ještě byl ve slavnostním oděvu. Náramky na pažích a kolem kotníků se v elektrickém světle třpytily, stejně jako tělo a údy. Alleyn si uvědomil, že ve skutečnosti muž není černý: kdyby ho Troy malovala, byl by všechno jiné, jen ne černý – snad modrý, tmavošedý, purpurový, a v místech, kde se odrážel koberec a stěny, dokonce červený. Muž se celý leskl. Nakrátko ostříhaná hlava seděla na vrstvě nákrčních kruhů jako velká ebenová koule. Ve lví kůži se sám nesl jako lev. Alleyn si všiml, že pravou paži zasunul pod kůži, jako by jí nesl na pásce.

V doprovodu obou strážců došel k márám. Tam ho strážci opustili, nechali ho samotného mezi mrtvým velvyslancem a jeho prezidentem. Stál tak blízko Alleyna a pana Whipplestona, že oba cítili nasládlou vůni oleje, jímž měl napuštěné tělo.

Začal výslech. Většinou Alleyn neměl ponětí, o čem je řeč. Oba muži mluvili velice klidně. čas od času se zaleskly oči a zuby, ale zvučné hlasy se držely stále ve stejné tónině. Ani z gest se nedalo nic uhodnout – až do chvíle, kdy nosič oštěpu naznačil úder.

„Patrně karate nebo něco podobného,“ šeptl pan Whipplestone.

Brzy nato se oba muži odmlčeli. Téměř minutu nikdo z nich nepromluvil. Potom k Alleynově překvapení a nelibosti se prezident obrátil na něho, stále ještě ngombwansky. Byla to jen krátká poznámka. Nakonec prezident kývnutím hlavy požádal pana Whipplestona o překlad.

Ten si odkašlal.

„Pan prezident mi přikázal, abych se vás zeptal, zda jste ochoten popsat to, čeho jste vy sám byl v pavilónu svědkem. Přikázal mi rovněž, abych vaše slova překládal, neboť si přeje, aby se veškeré jednání vedlo v ngombwanském jazyce.“

Povstali. Alleyn popsal, co se událo v pavilónu, a prezident ho poslouchal, jako by nerozuměl jedinému slovu.

Pan Whipplestone překládal. Po této pracné operaci se prezident Alleyna zeptal, jestli po objevení mrtvoly nabyl dojmu, že nosič oštěpu je skutečně raněn.

Při pohledu na nádhernou bytost, stojící tu jako skála, bylo těžko si představit, že úder do krční tepny nebo kamkoli jinam by muži mohl sebeméně ublížit. Alleyn odpověděl: „Klečel a pravou rukou se držel za krk tak, jak před chvílí naznačil. Hlavu měl skloněnou, levičku sevřenou v pěst a ramena pokleslá. Zdálo se, že ho něco bolí.“

„A potom,“ překládal pan Whipplestone, „co se dělo potom?“

Alleyn potlačil bláznivou chuť připomenout Rozruchovi, že tam byl také, a požádat ho, aby nechal té komedie a mluvil anglicky.

Nahlas řekl: „Byl tam dosti velký zmatek. Ten utišil…“ pohlédl přímo na Rozrucha – „prezident, který řekl něco ngombwanskému nosiči oštěpu. Měl jsem dojem, že ten mu buď něco vysvětloval, nebo popíral. V

následujícím okamžiku přišlo dovnitř pět mužů ze zvláštního oddělení kriminální policie se dvěma příslušníky prezidentské stráže, kteří stáli před pavilónem. Nosiče oštěpu odvedli do budovy velvyslanectví.“

Pan Whipplestone zase překládal.

Dál chtěl Rozruch vědět, jestli policie při prohlídce oštěpu našla nějaké stopy. Alleyn odpověděl, že žádné hlášení v tom smyslu nepřišlo. Tím byl zřejmě výslech, dá-li se to tak nazvat, u konce. Posadil se.

Opět se rozhostilo ticho – Alleyna napadlo, že Ngombwanci jsou přímo odborníky na odmlky v pravou chvíli a potom prezident vstal.

Těžko říct, proč atmosféra, už tak dost napjatá, zhoustla až k nedýchání. V následující chvíli prezident autoritativně ukázal na improvizované máry a zřejmě vyslovil nějaký rozkaz.

Nosič oštěpu, na němž nebylo patrné nejmenší rozrušení, okamžitě natáhl levou ruku – pravou měl ještě schovanou na prsou – a odhrnul pokrývku. Objevil se velvyslanec s vytřeštěnýma očima a ústy otevřenými, jako by chtěl učinit jakési nesrozumitelné prohlášení.

Nosič oštěpu položil ruku na mrtvé tělo a krátce a důrazně pronesl několik slov. Prezidentova odpověď byla ještě kratší. Pak mrtvého opět přikryli lví kůží a obřad, shromáždění či proces, ať už to nazveme jakkoli, byl u konce. Za celou tu dobu prezident o Alleyna ani okem nezavadil. Teď krátce oslovil shromážděné. Pan Whipplestone zamumlal, že je vyzývá, aby se přihlásil každý, kdo ví něco třeba jen vzdáleně souvisejícího s případem. Odpovědí na jeho výzvu bylo naprosté mlčení. Na závěr ještě oznámil, že o všech záležitostech na velvyslanectví bude teď rozhodovat sám. Potom odešel a za ním v patách jeho pobočníci. Ten, s nímž se Alleyn znal, se u něho zastavil a vyřídil mu, že si prezident přeje, aby přišel do knihovny, přijdu za deset minut,“ řekl Alleyn. „Vyřiďte panu prezidentovi mé poručení.

Pobočník zakoulel očima, řekl: „Ale…“ a pak si to rozmyslel a vykročil za svým pánem.

„To jste řekl snad až příliš příkře,“ upozornil ho pan Whipplestone.

„Jestli se mu to nezamlouvá, ať nechá být. Potřebuji mluvit s Gibsonem. Pojďme.“

Gibson s Foxem čekali v improvizovaném hlavním stanu, v kanceláři správce budovy. Gibson měl evidentně špatnou náladu. Na psacím stole, na rozestřeném vlhkém kapesníku, ležela pistole. Vedle čekali Thompson a Bailey, každý se svým nádobíčkem.

„Kde jste ji našli?“ zeptal se Alleyn.

„V jezírku. Pomohl nám pátrací reflektor. Ležela na modrých dlaždicích na dně v rohu proti toaletám, dobrý metr od kraje.“

„Hodit ji tam z okénka dámských toalet byla maličkost“

„Správně.“

„Našli jste něco?“ zeptal se Alleyn Baileyho.

„Nic pro vás, pane Alleyne. Střelec pracoval v rukavicích.“

„Je to luger,“ konstatoval Alleyn.

„Ty se v Ngombwaně seženou celkem snadno,“ upozornil pan Whipplestone.

„A mně se zdálo,“ řekl Alleyn, „že hned po výstřelu něco žbluňklo do jezírka. O zlomek vteřiny dřív než vypukl všeobecný chaos.“

„Zajímavé,“ řekl Fox. „To od něho nebylo zvlášť rozumné, ať se na to díváte z kterékoli strany,“

zauvažoval.

„Ale všichni mají stejné nápady.“

„Kdo všichni, Foxi?“

„Političtí vrazi – amatéři. V každém případě je to zvláštní čeládka.“

„Řekl jste velkou pravdu, Teddy,“ souhlasil Gibson.

„Doufám, že nám tenhle luger zůstane zachován,“ dodal na adresu Alleyna.

„Za daných okolností budeme rádi, když si zachováme zdravý rozum. Ať visím, jestli vím, co to všechno má znamenat. Čím dál víc mi připadá, že si z nás někdo dělá šašky.!“

„Volal sem někdo jménem komisaře z vašeho oddělení.“

„Co chtěl?“

„Ohlásil, že sem přijede zástupce londýnského policejního komisaře prezidentovi kondolovat, nebo jak se to říká. A nepochybuji,“ dodal Gibson otráveně, „že mi sdělí svůj názor a poblahopřeje k úspěšné operaci.

Ach jémine!“ vzdychl a obrátil se ke kolegům zády.

Alleyn s Foxem se po sobě podívali.

„Víc jsi udělat nemohl,“ řekl Alleyn po chvíli. „Když se to tak vezme, líp se to opravdu zajistit nedalo.“

„Ale ta zatracená seržantka na toaletě.“

„Budiž. Ale jestli si paní Cockburn-Montfortová nevymýšlela, seržantka by toho chlapa ve tmě stejně nezastavila, ať by byla kdekoli.“

„Říkal jsem jim to. Já jsem přece těm mizerům říkal, aby nezhášeli.“

„Podívejte,“ řekl Fox uvážlivě, „střelec svůj úkol tak jako tak nesplnil. A to je rozhodující, nemám pravdu, pane Gibsone?“

Gibson na to neodpovídal. Obrátil se a řekl Alleynovi:

„Musíme zjistit, je-li prezident ochotný zástupce londýnského komisaře přijmout.“

„Kdy.“

„Jede sem z Kentu. Počítám, že tu může být nejdříve za hodinu.“

„Zeptám se.“ Alleyn se obrátil na pana Whipplestona.

„Nevím, jak vám poděkovat, Same, řekl. „A mohu-li vás ještě o něco požádat, napište mi, prosím vás, pár slov o tom mysteriózním procesu v recepční síni, dokud to všechno máte v živé paměti. A já se vydám do knihovny za tím naším pantátou.“

„Samozřejmě, napíšu,“ ujistil ho pan Whipplestone.

„Velice rád.“

Usadil se za stolem s psacími potřebami a hned se začal tvářit stejně, jako když sedával za psacím stolem ve své nevšední pracovně v péči uctivé sekretářky.

„Co nás čeká a co nás nemine, Frede?“ zeptal se Alleyn.

Kladl tuto otázku s oblibou při každé příležitosti, až se jí stal pověstný v celém Yardu.

Pořád ještě tu čeká těch pár čestných hostů, kteří byli v pavilónu. Kromě těch, kteří nám evidentně neměli g případu co říct. Včetně paní Alleynové, dodal Gibson poněkud neohrabaně. „Odešla domů, samozřejmě:“

„V případě potřeby jí vždycky mohu vyslechnout doma.“

„A pak je tu ještě – ehm pokračoval v neohrabanostech Gibson, „tedy – ehm – tvůj bratr.“

„Cože!“ zvolal Alleyn. „George! Neříkej! Jak se vám podařilo přimět George, aby si sedl na zadek v očekávání brutálního policejního výslechu?“

„Totiž…“

„Paní Alleynová a sir George řekl Fox s předstíranou vážností, a pak nemáme mluvit o shodách okolností.“

Chudinka George! To je švanda! „Foxi, vyslechněte tu společnost, prosím vás. Včetně George. Já zatím zaběhnu ještě jednou za prezidentem. Na co se vrhneš ty, Frede.“

Mně nezbývá, než se přidržet obvyklé rutiny. Můžeš-li „mi půjčit ty dva“ – ukázal na Baileyho a Thompsona, „porozhlédneme se trochu po dámských toaletách – ne že bych si od toho moc sliboval.

Kromě toho se nám někde po budově potuluje ten chlap, co střílel z lugeru. A taky se musí najít kulka, to se rozumí, jenomže to je jako hledat jehlu v kupce se na,“ dodal mrzutě a odkráčel.

„Pusťte se do těch toalet, mládenci,“ doporučil Alleyn Baileymu a Thompsonovi, a sám se vydal do knihovny.

„Podívej, věc se má tak,“ řekl Alleyn, „ty, Vaše Excelence, nás odtud můžeš vyprovodit, kdy se ti zamane.

Pokud jde o vyšetřování na půdě velvyslanectví, stačí kývnout a z každého z nás je persona non grata.

Tím by se naše činnost, o níž máš zřejmě to nejhorší mínění, omezila na zajišťování tvé bezpečnosti pouze mimo budovu velvyslanectví. Vyšetřování mimo exteritoriální půdu přirozeně nepřerušíme. Prostě a jednoduše, jde o to, jestli si přeješ, abychom pokračovali v pátrání jako dosud, nebo chceš-li, abychom odtud vypadli. Plukovník Sinclaire, zástupce komisaře metropolitní policie, je na cestě sem. Doufá, že ho budeš moci přijmout. Pravděpodobně vysloví hluboké politování nad tím, co se stalo, a předestře ti situaci víceméně stejnými slovy jako já: Poprvé za tu dobu, co navázali na starou známost, vycítil Alleyn v prezidentově chování jakousi váhavost.

Nejprve jako by chtěl něco říct, ale zarazil se, zahleděl se vážně na Alleyna a potom začal chodit sem tam po knihovně. Byl to velkolepý pohyb a Alleynovi nutně připomenul otřepané přirovnání k tygrovi v kleci.

Nakonec zastavil před Alleynem a prudce ho popadl za ruce. „Co si myslíš o našem vyšetřování?“ zeptal se.

„Řekni mi to po pravdě.“

„Udělalo na mě hluboký dojem,“ odpověděl Alleyn bez váhání.

„Opravdu? Ale zdá se ti divné, viď, že já, původem právník s advokátskou praxí, se mohu propůjčovat k takovému divadlu. Uznávám, že s postupem vyšetřovatele podle britského práva to moc společného nemělo.“

„To opravdu nemělo.“

„Ale přesto mi, milý Rory, prozradilo mnohem víc, než by zjistil ctihodný soudní dvůr.“

„Skutečně?“ opáčil Alleyn zdvořile. A dodal s lehkým pousmáním: „Můžeš mi říct, co se tvá Excelence dozvěděla?“

„Moje Excelence se dozvěděla, že můj nkuki mtu mwenge – tedy můj mlinzi, nosič oštěpu, mluvil pravdu.“

„Ano?“

„Tváříš se vyhýbavě. Zajímá tě, jak jsem to zjistil?“

„Jestli považuješ za vhodné mi to říct…“

„Jsem synem nejvyššího náčelníka,“ oznámil mu Rozruch. „Můj otec a otec mého otce a tak dále daleko do minulosti byli nejvyššími náčelníky. Kdyby tento muž, který přísahal, že mě bude chránit, byl vinen vraždou nevinného člověka a oddaného služebníka, nemohl by odhalit před mými zraky mrtvolu a prohlásit, že je nevinen.

Ale on to udělal. Kdyby byl vinen, nedokázal by to.“

„Chápu.“

„Mohl bys namítnout, že před britským soudem by takovýto důkaz neobstál.“ podle mého soudu by obstál, kdyby jej využil šikovný obhájce. Ovšem nemohl by být přijat ipso facto jako důkaz neviny. Ale to víš stejně dobře jako já.“

„Řekni mi, věříš tomu, co jsem ti řekl? Je to pro mne velice důležité.“

„Nejspíš ano,“ odpověděl Alleyn zvolna. „Znáš své lidi.

A když to říkáš – nejsem si jistý, ale myslím, že bych tomu dokázal uvěřit.“

„Ach!“ zvolal Rozruch, „teď je to mezi námi jako za starých časů. To je dobře.

„Ale jedno musí být jasné. Ať si myslím cokoli, nikterak to neovlivní můj postup při vyšetřování, ať už mimo budovu velvyslanectví nebo uvnitř, jestli nás tu necháš.

Pokud se najde proti tomuto člověku usvědčující důkaz, budeme ho stíhat.“

„Protože došlo k vraždě na půdě velvyslanectví, nemůže být v žádném případě projednávána před britským soudem,“ konstatoval prezident.

„To je pravda. Ať zjistíme cokoli, bude to zjištění ryze akademické. Provinilce bychom vám museli vydat.“

„A co ten člověk, který vystřelil z německé zbraně na dámské toaletě? Říkáš, že to byl také černoch.“

„Říká to paní Cockburn-Montfortová.“

„Je to husa.“

„Nepřu se:“

„Její manžel by udělal líp, kdyby jí čas od času nějakou střihnul a nevodil jí všude s sebou,“ řekl Rozruch a opět jednou propukl v bohatýrský smích.

„Rád bych, kdybys mi mohl něco říct o nebožtíkovi velvyslanci, pokud to není pro tebe příliš bolestné. Měl jsi ho rád? Byl to tvůj blízký člověk? Jsi ochoten si se mnou o tom popovídat?“

Prezident si velkou rukou zakryl ústa a odkudsi z hlubin se mu vydral dunivý zvuk. Sedl si.

„Odpověď na tvou otázku není lehká. Co to bylo za člověka? Starý nádiva, jak jsme říkávali na Davidsonce. Pocházel z rolnické rodiny – vy Angličané byste řekli, že začínal od píky a dotáhl to daleko.

Za čas byl přímo nesnesitelný. Viděl sám sebe jako organizátora jakéhosi převratu, ale bylo to spíš směšné. Nedaly se mu upřít jisté správní schopnosti, ale neměl skutečnou autoritu. To je v hrubých rysech všechno.“

Alleyn vědomě přehlédl ukázku ngombwanského snobismu a podotkl, že velvyslanec musel být velice schopný člověk, když se dopracoval takového postavení. Rozruch máchnutím ruky tuto možnost připustil a dodal, že jeho kariéru příznivě ovlivnil politický vývoj v zemi.

„Měl nějaké nepřátele?“

„Milý Rory, v národě, který právě vstupuje na světovou scénu, měl nebo má každý člověk v určitém postavení nepřátele. Konkrétně však nikoho jmenovat nemohu.“

„Dělal si velké starosti o tvou bezpečnost tady v Londýně,“ prohodil Alleyn, ale prezident na to reagoval jen neurčitým: „Ach! Vážně?“

„Telefonoval Gibsonovi a mně v průměru dvakrát denně.“

„To se teda pěkně naotravoval,“ opáčil Rozruch, který perfektně vklouzl do středoškolské hantýrky.

„Největší starost mu dělal koncert v zahradě při zhasnutých světlech. Ostatně nám také.“

„Ten vždycky kolem všeho nadělal řečí,“ broukl prezident.

„Nakonec se ale, u všech čertů, ukázalo, že se nebál pronic zanic.“

Prezident sešpulil silné rty jako dvě moruše a zvedl obočí. „Taky se to dá tak říct.“

„Koneckonců je mrtvý.“

„To je pravda,“ připustil.

Nikdo na světě nedokáže dát tak výmluvně najevo, že se nudí, jako černoch. Přivře oči, takže vidíte jen spodní okraj bělma, koutky úst svěsí a nakloní hlavu. Celý jako by najednou zvadl. Rozruch nyní předvedl všechny tyto příznaky nudy, a protože je Alleyn znal ze starých časů, řekl: „No nic, nebudu tě zdržovat.

Jestli dovolíš, vyjasníme si na závěr dvě věci. Zaprvé, přijmeš zástupce londýnského komisaře?“

„Samozřejmě,“ táhl Rozruch odpověď, aniž otevřel oči.

„Za druhé, přeješ si, aby kriminální policie pokračovala ve vyšetřování na půdě velvyslanectví, nebo bys byl raději, abychom odešli? Rozhodnutí je na tvé Excelenci, ale byli bychom povděčni, kdyby bylo konečné.“ prezident otevřel oči lehce podlité krví a pohlédl na Alleyna.

„Zůstaňte,“ řekl.

Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř vešel vysoký bledý Gibson s omluvným výrazem ve tváři. „Prosím za prominutí,“ řekl prezidentovi. „Přišel plukovník Sinclaire a doufá, že ho přijmete.“

Prezident o Gibsona ani nezavadil pohledem. Řekl pouze: „Požádejte mého pobočníka, aby ho uvedl.“

Alleyn se zvedl a šel ke dveřím. V očích svého kolegy četl naléhavou výzvu.

„Nechoď ještě, Rory,“ řekl Rozruch.

„Bohužel, musím.“

Za dveřmi na chodbě našel pana Whipplestona, který si nervózně potahoval kravatu a zřejmě byl velice vyvedený z míry. „Co se děje?“ zeptal se Alleyn.

„Možná že to není vůbec důležité, odpověděl mu Gibson. „Jenom jsme mluvili s tím číšníkem od firmy Costard, který obsluhoval v pavilónu.“

„Takový rozložitý statný blonďák?“

„To je on. Jmenuje se Chubb,“ řekl Gibson.

„Bohužel,“ dodal pan Whipplestone.

KAPITOLA 5

HODINY PO PŮLNOCI

Chubb stál víceméně v pozoru s rukama připaženýma a hleděl přímo před sebe. V diskrétní livreji firmy Costard a spol., tmavě modrých kalhotech a kabátci se zlatým lemováním, vypadal docela sympaticky.

Řídnoucí světlé vlasy měl nakrátko ostříhané a pečlivě učesané, svěží pleť venkovana ze západní Anglie a modré oči mu klamně dodávaly vzezření člověka pracujícího pod širým nebem. Na rukou měl pořád ještě bílé rukavice.

Alleyn souhlasil s panem Whipplestonem, že bude lépe, pohovoří-li s Chubbem v přítelově nepřítomnosti.

„I když nemáme sebemenší důvod předpokládat, že by Chubb měl s celou věcí více společného než třeba můj bratr, ten starý osel George,“ řekl Alleyn.

„Já vím, já vím,“ ujistil ho pan Whipplestone. „Samozřejmě. Je to sice hloupé a nelogické, ale byl bych o moc raději, kdyby Chubba nepřidělili právě do toho proklatého pavilónu. A stejně tak bych byl raději, kdyby si nepřivydělával ve volném čase úklidem právě u Sheridana a těch příšerných manželů Montfortových.

Ostatně by bylo dosti pikantní, kdybych byl při výslechu, nezdá se vám? Připouštím, že jednám dětinsky, ale nevymlouvejte mi to.“

A tak měl Alleyn s jedním seržantem ve správcově kanceláři Chubba pro sebe.

Alleyn řekl: „Zopakuji základní fakta, abych měl jistotu, že jsem vám dobře rozuměl. Roznášel jste společně s jedním sluhou z velvyslanectví šampaňské, které bylo uloženo v chladničce za pavilónem, proto jste chodil sem a tam. Váš kolega obsluhoval prezidenta osobně a hosty v prezidentově nejbližším okolí, že? Vzpomínám si, že brzy po našem příchodu obsloužil i mou ženu a mne.“

„Ano, pane, souhlasil Chubb.“

„A vy jste obsluhoval všechny ostatní.“

„Ano, pane.“

„Dobrá. Podívejte, Chubbe, nechali jsme vás tu tak dlouho, protože doufáme, že nám pomůžete ujasnit, co se vlastně v pavilónu odehrálo.“

„Moc vám toho nepovím, pane. Nevšiml jsem si ničeho, co by stálo za pozornost, pane.“

„Tak to jsme, bohužel, už dva,“ mínil Alleyn. „Přišlo to jako blesk z čistého nebe, že? Když zhasla světla, byl jste zrovna v pavilónu nebo venku?“

Ukázalo se, že Chubb byl uvnitř, stál vzadu. Podnos odložil na stůl, protože číšníci byli upozorněni, že světla brzy zhasnou. Zůstal tam během celého prvního čísla programu.

„A byl jste tam ještě pořád, když se na scéně objevil ten zpěvák, Karbo?“ Ujistil jej, že ano. Stál tam pořád.

Celou tu dobu měl ničím nerušený výhled na zpěváka, který stál v záři reflektoru a vrhal stín na bílé plátno za sebou.

„Všiml jste si, kde stál strážce s oštěpem?“ Ano, Chubb si všiml, že stál vzadu za prezidentovým křeslem.

„Tedy po vaší levici?“

„Ano, pane.“

„A váš kolega, druhý číšník?“

„Ten negr?“ opáčil Chubb, ale když pohlédl na Alleyna, dodal: „Promiňte, pane, chtěl jsem říct domorodec“

„Ano, ten Afričan.“

„Byl tam taky někde. Vzadu. Nezajímal jsem se o něho,“ řekl Chubb s kamennou tváří.

„Mluvil jste s některým z nich?“

„Ne, díkybohu. Nezdálo se mi, že by se uměl nějak dohovořit.“

„Vy nemáte rád černochy, že?“ řekl Alleyn lehce.

„Ne, pane.“

„Tak dál. Dostáváme se do okamžiku, kdy zazněl výstřel. Shromažďuji co nejvíce svědeckých výpovědí od lidí, kteří byli v té době v pavilónu, a proto bych rád slyšel i vaši verzi. Jistě si vzpomenete, že Karbo stačil zazpívat jeden jediný, takový táhlý tón. Co se podle vás dělo potom?“

„Pak třeskl výstřel, pane.“

„Dokázal byste určit, odkud přišel?“

„Z domu, pane.“

„Výborně, Chubbe. A teď mi, prosím vás, řekněte, jak nejlépe dovedete, vlastními slovy, co se v pavilónu odehrálo po výstřelu.“

Chubbovou výpovědí nic pozoruhodného najevo nevyšlo. Lidé vstávali, nějaká dáma vykřikla a jeden gentleman nabádal ostatní, aby nepodléhali panice. George, řekl si Alleyn v duchu.

„Dobrá, a teď mi řekněte, co jste na vlastní oči viděl z místa, kde jste stál – tedy od zadní stěny pavilónu.“

„Těžko říct přesně,“ odpověděl Chubb prkenně. „Někteří lidé vstali a pobíhali.“ Alleyn mínil, že viděl patrně spíš jejich obrysy na osvětleném pozadí. „Ano, černé siluety na osvětleném plátně,“ souhlasil Chubb.

„A co ten strážce s oštěpem? Měl jste ho po levici, stál přece kousek od vás.“

„Na začátku, pane. Než zhasla světla v pavilónu.“

„A Potom?“

Po výrazné odmlce Chubb řekl: „To vám neřeknu, pane. Nevím.“

„Jak tomu mám rozumět?“

Chubb náhle vybuchl: „Někdo na mě zezadu skočil a sevřel mě. Mě! A zezadu!“

„Někdo vás napadl? Vy myslíte, že to byl ten strážce s oštěpem?“

„Ne. Ten druhý pacholek.“

„Číšník?“

„Ten. Skočil na mě zezadu. Na mě!“

„Jak to udělal? Nasadil vám nelsona?“

„Popadl mě za krk. Nemohl jsem ani pípnout. A vrazil mi koleno do zad.“

„Jak to víte, že to byl ten číšník?“

„Vím to moc dobře. Nemohl jsem se zmýlit.“

„Ale jak jste to poznal?“

„Za prvé jsem viděl holou ruku. A potom, ten pach, něco jako salátový olej. Cítil jsem ho:“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Dost, dost dlouho, řekl Chubb a třel si přitom krk.“

„dost dlouho na to, aby jeho kumpán stačil zabodnout oštěp.“

„Držel vás, dokud se nerozsvítila světla?“

„Ne, pane. Jenom tak dlouho, dokud ho nebodli. Proto jsem neviděl, jak ho bodli. Držel mě kolenem v kříži s hlavou zvrácenou dozadu. Mě!“ Chubb to opakoval a sršel hněvem. „Ale slyšel jsem ten zvuk. Něco takového člověku neujde. A pak jsem taky slyšel, jak tělo žuchlo na zem.“

Seržant si odkašlal.

Alleyn řekl: „Vaše výpověď je nesmírně důležitá, Chubbe. Jistě si toho jste vědom. Tvrdíte, že ngombwanský číšník vás napadl a držel vás, zatímco strážce zabil velvyslance oštěpem.“

„Ano, pane.“

„Hm. A proč si myslíte, že to udělal? Proč napadl zrovna vás?“

„Přece proto, že jsem byl nejblíž. Byl bych se jim mohl připlést do cesty nebo třeba nějak zasáhnout, ne?“

„Tu těžkou stoličku někdo převrhl při útoku?“

„To je možné,“ mínil Chubb po malé odmlce.

„Kolik je vám let, Chubbe?“

„Mně, pane? Dvaapadesát.“

„Kde jste sloužil za druhé světové války?“

„Ve speciálním přepadovém oddíle, pane.“

„Aha,“ řekl Alleyn.

„Tehdy bych se takhle nenechal doběhnout, pane.“

„Rád věřím. Ještě něco, Chubbe. Když se ozval ten výstřel, ještě než vás ten člověk přepadl, viděl jste, že velvyslanec vstal? Myslím, jestli jste viděl jeho siluetu na plátně.“

„Ano, pane.“

„Poznal jste ho?“

Chubb neodpovídal.

„Tak co, poznal jste ho?“

„To nemohu tvrdit. Nemohu to tvrdit se vší určitostí.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Všechno se sběhlo tak rychle. Spíš jsem si myslel, že je to ten druhý. Prezident.“

„Proč?“

„Proč, proč – prostě proto, že stál blízko místa, kde seděl prezident. Zřejmě odstoupil trochu od svého křesla, nemyslíte? Stál tam, abych tak řekl, jako na velitelském můstku. A prezident křičel něco v té jejich hatmatilce, „že?“

„Vy se tedy, Chubbe, domníváte, že velvyslanec byl zabit omylem místo prezidenta?“

„To víte, pane, tvrdit to nemohu. Ale řekl bych, že jeto možné. Snadno se to mohlo stát.“

„Neviděl jste, že by někdo napadl nosiče oštěpu?‘ „Toho! Toho přece neměl kdo napadnout. Nářez jsem dostal já, ne on. Ten tam byl kápo.“

„Tvrdí, že ho někdo udeřil a zároveň mu vytrhl z ruky oštěp. Prý neviděl, kdo to byl. Možná si vzpomenete: když se rozsvítila světla a našli jsme velvyslancovo tělo, nosič oštěpu se krčil na zemi u zadní stěny pavilónu“

Než Alleyn domluvil, Chubbovo vzrušení vyvanulo a číšník se začal chovat jako předtím. Hleděl přímo před sebe s kamennou tváří, jako by předchozí zblednutí vystřídané návalem krve do tváře nebylo s jeho pocity vůbec v souvislosti.

Když opět promluvil, zaujímal už zase svou oblíbenou pózu.

„To nevím,“ řekl. „Ničeho jsem si nevšiml.“

„Opravdu? Ale byl jste velice blízko, stál jste prakticky vedle něho. Náhodou jsem vás tam zahlédl.“

„Nemohl jsem se vzpamatovat z toho, co mi ten chlap provedl. Byl jsem v šoku.“

„Vypadá to tak. Když se rozsvítila světla, byl ten číšník, co vás, jak říkáte, napadl, pořád ještě na místě?“

„Ten! Zmizel jako pára.“

„Viděl jste ho od té doby?“

Chubb řekl, že neviděl, dodal však, že nerozezná jednoho černého mizeru od druhého. Úplně zapomněl na uhlazené vystupování vlastní obsluhujícímu personálu, i na spisovnou řeč. Byl pln zloby. Když se ho Alleyn zeptal, proč okamžitě neoznámil policii, že byl napaden, reagoval uraženě a popuzeně. Stěžoval si, že k tomu vůbec neměl příležitost, všechny je nejdříve nahnali do řad a potom rozdělili na skupinky a doporučili jim, aby byli zticha a nehnuli se z místa, vyslechnuti budou později.

Začal se potit a založil si ruce za záda. Řekl, že mu není dobře. Alleyn mu oznámil, že seržant přepíše jeho výpověď na stroji později a pak mu jí dá k podpisu. Zatím ale může jít domů k panu Whipplestonovi.

Chubbovi se vrátila dřívější zdvořilost a řekl znepokojeně: „Promiňte, pane, nevěděl jsem, že…“

„Znám se s panem Whipplestonem velice dobře. Vyprávěl mi o vás.“

„Ano, pane. To je všechno, pane?“

„Prozatím ano. Přeju vám dobrou ţnoc, Chubbe.“

„Děkuji vám, pane. Dobrou noc, pane.“

Odcházel z místnosti se zaťatými pěstmi.

„Tak tedy ve speciálním přepadovém,“ utrousil seržant do svých poznámek.

Inspektor Fox zatím dělal, co mohl, se skupinou pěti osob sedících unaveně v místnosti, která toho večera měla sloužit jako bar a zároveň kuřárna pro mužskou polovinu hostů. Páchlo to tam zatuchlým cigaretovým kouřem, výpary alkoholu, těžkými čalouny a především sandrakem, který prostoupil úplně všechno. Páchlo to tam vyvanulou prostopášností.

Skupinka, kterou Fox vyslýchal za pomoci seržanta, který dělal poznámky, sestávala z jednoho černošského zplnomocněného ministra se ženou, posledního guvernéra Britské Ngombwany, rovněž s chotí, a baroneta sira George Alleyna. Ti jediní si z původní společnosti dvanácti hostů pamatovali něco, co by mohlo eventuálně mít souvislost s událostmi v pavilónu; zbyli po přepečlivém prosévání, po němž byla většina hostů poslána domů.

Bývalý guvernér sir John Smythe si vzpomněl, že hned poté, co zazněl výstřel, se všichni vrhli k přední otevřené stěně pavilónu. Odporovala mu lady Smytheová, která řekla, že ona například zůstala sedět na židli jako přibitá.

Žena zplnomocněného ministra, jejíž znalost angličtiny se omezovala na pár základních výrazů, sdělila manželovým prostřednictvím, že ona také zůstala sedět.

Inspektor Fox si uvědomil, že ze židle nevstala, na pokyn svého muže, ani paní Alleynová. Zplnomocněný ministr pak uvedl, že židle byly rozestavené ve tvaru obráceného V, s prezidentem a velvyslancem na špici u zadní stěny pavilónu, takže židle hostů tvořily dvě doširoka otevřená křídla.

„Tak to tedy bylo,“ řekl Fox klidně. „Chápu. Takže když jste vy, pánové, vstali, byli jste blíže otevřené stěně než prezident. Říkám to správně?“

„Zcela správně,“ vmísil se do hovoru sir George, který poněkud rozpačitě co chvíli své chování vůči Foxovi měnil. Hned na začátku ho žoviálně ujistil, že toho o něm hodně slyšel, načež se Fox zeptal: „Opravdu, pane? Mohl byste mi říct své jméno?“

Sir George si pamatoval přesný zasedací pořádek a přestože Fox měl už tuto informaci od Alleyna, vážně si dělal poznámky. Po prezidentově levici seděl velvyslanec, sir John a lady Smytheová, žena zplnomocněného ministra a ministr sám, jeden host, který už odešel domů, a sir George osobně. „Chtěli mě trápit hladem v koutě,“ zažertoval sir George na adresu Smytheových, kteří cosi nesouhlasně zamumlali.“

„Ano, rozumím. Děkuji vám, sire, řekl Fox. „A po prezidentově levici?“

„Ach,“ máchl rukou sir George. „Tam seděl můj bratr.

Můj bratr se ženou. Ano. Zajímavá shoda okolností.“

Zřejmě pocítil potřebu to ostatním vysvětlit. „Můj bratr je totiž polda. Legrační, že?“

„Vynikající policista,“ zabručel sir John, na což sir George opáčil: „Svatá pravda! Svatá pravda. Nehodí se, abych to říkal, ale je to tak.“ Zasmál se a žoviálně se ušklíbl.“

„Ano, a čtyři další hosté, kteří už odešli,“ řekl Fox do svých poznámek. „Děkuji vám, sire.“ Přes okraj brýlí se podíval na své posluchače. „A teď se dostáváme k vlastní události; k výstřelu z pistole nebo jiné zbraně. Světla v pavilónu zhasla. Kromě prezidenta a dam jste všichni vyskočili. A co jste dělali pak?“

„Jak to myslíte, co jsme měli dělat?“ zeptal se sir John Smythe.

„Tedy, například, sire, dívali jste se všichni do zahrady ve snaze zjistit, co se tam vlastně děje – kromě koncertu, který, pokud vím, skončil poté, co se ozval výstřel.“

„Pokud mne se týče,“ zasáhl sir George, „já zůstal tam, kde jsem byl. Viděl jsem mezi hosty příznaky – ehm neklidu, ehm – paniky. Takové věci je třeba potlačit v zárodku, jestli nechcete, aby se rozrostly.“

„Potlačil jste je v zárodku?“ zeptal se Fox.

„No, to bych nechtěl tvrdit. Ale dělal jsem, co jsem mohl. Chci říct – prostě jsem k lidem promluvil. Hlavně klidně.“

„Pokud byly nějaké příznaky paniky,“ řekl sir John Smythe suše, „nerozvinuly se.“

„… nerozvinuly se,“ zopakoval Fox. „Když jste pronášel varovná slova, stál jste tváří obrácen do pavilónu, zády do zahrady?“

„Ovšem,“ řekl sir George.

„Zpozoroval jste něco neobvyklého, sire?“

„Neviděl jsem vůbec nic, milý pane. Úplně mě oslepilo to prudké světlo, které dopadalo na plátno a na zpěváka.“

„Neodráželo se to světlo i v pavilóně?“

„Ne,“ řekl sir George mrzutě. „Nic takového. Bylo příliš daleko.“

„Rozumím,“ řekl Fox klidně.

Lady Smytheová najednou podotkla, že světlo na plátně se zrcadlilo v jezírku. „Oslňovalo a mátlo.“

Všichni souhlasně zabručeli.

Inspektor Fox se zeptal, jestli se v té době, co nesvítila světla, ještě někdo obrátil zády do zahrady a podíval do pavilónu. Odpovědi byly zmatené a nejasné a vyplynulo z nich, že pronikavý křik paní Cockburn-Montfortové v domě vyvolal větší pozornost, než samotný výstřel. Oba Smytheovi slyšeli, jak Alleyn řekl prezidentovi, aby zůstal sedět. Po výstřelu rovněž všichni slyšeli, že prezident něco volal ngombwansky. Zplnomocněný ministr upřesnil, že to byl příkaz, aby rozsvítili světla. A těsně předtím nebo potom cítil sir John Smythe, že mu něco padlo k nohám.

Pak se rozsvítilo.

„Mohu dodat pouze tolik, inspektore,“ řekl sir John, „že už skutečně nevím nic, co by mělo s tou tragickou událostí sebemenší souvislost. Dámy utrpěly otřes, a proto vás prosím, abyste je ušetřil dalšího výslechu.“

Všichni sborově souhlasili a sir George řekl hlasitě:

„Slyšte! Slyšte!“

Fox uznal, že jeho žádost je zcela na místě, a on lituje, že je musel tak obtěžovat. Ujistil dámy, že je nebude déle zdržovat. Vzhledem k závažnosti případu nemohl ovšem postupovat jinak, což všichni zajisté chápou.

„Pak tedy…“ řekl sir John a všichni začali vstávat.

V té chvíli vešel do místnosti Alleyn.

Těžko říct, čím to bylo, ale bylo to zajímavé; jeho příchodem všichni přítomní ožili. Jako když na jeviště vstoupí, byť i nenápadně, dlouho očekávaná hvězda a obecenstvo zbystří pozornost.

„Velice litujeme,“ řekl, „že jsme vás tu zdržovali tak dlouho. Pan Fox to ovšem jistě vysvětlil. Došlo k záhadné, složité a tragické události. Pro mne je tím složitější, že se nacházím v dvojité roli neuspokojivého svědka a vyšetřujícího policisty.“

Omluvně se usmál na lady Smytheovou a ta ke svému údivu řekla: „Chudáčku.“

„Je to tak a mohu pouze doufat, že někdo z vás se ukáže jako bystřejší pozorovatel, než jsem byl já.“

Jeho bratr řekl: „Udělali jsme, co bylo v našich silách.

Nemám pravdu?“

„To je od vás hezké,“ poděkoval Alleyn a pročítal seržantovy poznámky.

„Doufáme“, řekl sir John, „že nás už pro pustíte. Dámy…“

„Ale samozřejmě. Byl to otřesný zážitek a všichni jste jistě vyčerpáni.“

„A co vy?“ zeptala se lady Smytheová; zřejmě to byla duchaplná dáma.

Alleyn zvedl oči od poznámek. „Ach, přece mi to nebudete oplácet. Vidím, že poznámky jsou zcela vyčerpávající, a já bych vám na závěr rád položil už jen jednu jedinou otázku. Vím, že v pavilónu vypukl zmatek, ale přesto se vás chci zeptat, máte-li, ať už z jakéhokoli důvodu nebo i bezdůvodně, na někoho podezření.“

„Propánakrále!“ zvolal George. „Vážně, milý Rory, kdo jiný by to mohl udělat, než ten chlap, co ho policajti odvedli. Mimochodem, musím ti gratulovat k rychlé práci.“

„Myslíš…“

„Jezuskote, samozřejmě toho velkého neohrabaného tupce s oštěpem. Promiňte,“ dodal na adresu černošského zplnomocněnce a zrudl. „Ještě jsem se nevzpamatoval z otřesu. Jistě chápete.“

„George,“ řekl jeho bratr s vybranou zdvořilostí, „nechtěl bys jít domů?“

„Proč já? Všichni chceme jít domů. Přece nezběhnu ze zákopů. Nežádám pro sebe žádné výjimky.“

„Ujišťuji tě, že jsem nic takového neměl v úmyslu.“

Mám tomu tedy rozumět tak, řekl Alleyn ostatním, „že všichni považujete za vraha nosiče oštěpu?“

„Nu – ano,“ řekl sir John Smythe. „Stál u toho. Kdo jiný to mohl udělat? A pak, panebože, vždyť velvyslanec byl zabit oštěpem!“

Žena černého zplnomocněnce řekla dosti hlasitě cosi v rodném jazyce.

Alleyn tázavě pohlédl na jejího manžela, který si odkašlal. „Žena říká, že něco slyšela, protože tělo leželo hned vedle ní.“

„Ano? A co slyšela?“

„Slyšela, jak velvyslanec padl na zem a smrtelně chroptěl.“ Po krátké poradě s manželkou dodal: „A také jedno slovo. Ngombwansky. Pronesl je velice tiše mužský hlas. Myslí, že to byl sám velvyslanec.“

„Co to bylo za slovo?“

„Zrádce,“ řekl zplnomocněný ministr. Po krátké pauze dodal: „Žena by už chtěla jít domů. Má na šatech krev.“

Prezident převléknutý do županu vypadal jako Othello ţv posledním jednání. Župan byl černozlatý a pod ním měl karmínové pyžamo. Přikázal, aby ho vzbudili, až s ním bude chtít Alleyn mluvit. Nyní tedy seděl v knihovně s Alleynem, Foxem a poněkud uondaným, ale stále ještě čilým panem Whipplestonem. V první chvíli měl Alleyn dojem, že je prezident přítomností pana Whipplestona dotčen. Když ho spatřil, zarazil se a chystal se patrně něco říci, ale pak se rozhodl pro velkorysost. Pan Whipplestone to ostatně s prezidentem uměl. Svou diplomacii podbarvil vítanou uctivostí, ne však pochlebováním, a nadal jí rozvahou prostou jakékoli domýšlivosti.

Když Alleyn řekl, že by chtěl mluvit s ngombwanským Číšníkem, který je toho večera obsluhoval v pavilónu, vzal Rozruch beze slova domácí telefon a vydal stručný pokyn.

„Neobtěžoval bych tě s tím,“ omlouval se Alleyn, „ale nenašel jsem nikoho, kdo by byl ochoten vzít na sebe odpovědnost za to, že bych mluvil s tím člověkem bez tvého výslovného souhlasu.“

„Jsou v těžké situaci,“ mínil prezident. „Proč s ním chceš mluvit?“

„Anglický číšník v pavilónu tvrdí, že ho napadl.“

Rozruch přivřel víčka. „Jak rokokové,“ řekl, a nemusel ani dodávat, „jak jsme říkali na Davidsonce.“ V

posledním ročníku to byla jejich nejoblíbenější fráze, častým opakováním otřepaná. S úžasnou přesností mu vyvolala před očima onu temnou místnost vonící topinkami a uhlím doutnajícím v krbu a připomněla mu slovní šablonu party, k níž před mnoha lety s Rozruchem patřili.

Dostavil se číšník, který na něho neudělal žádný dojem. Měl na sobě bílé kalhoty, tílko a špatně zapnutou kazajku. Zjevně byl rozčílený a prezident mu naháněl velký strach.

„Promluvím s ním sám,“ oznámil Rozruch.

Učinil tak, a to, soudě podle tónu jeho hlasu, pěkně zostra. Muž, který valil bulvy na protější stěnu knihovny, odpovídal s přesností vojáka na slavnostní přehlídce. Alespoň to Alleynovi tak připadalo.

„Říká, že nikoho nenapadl,“ sdělil jim prezident.

„Nemohl bys ho přitlačit trochu ke zdi?“

„To nepomůže, ale zkusím to.“

Tentokrát byla odpověď delší. „Říká, že v té tmě do někoho narazil a přitom klopýtl, tak se toho člověka na chvilku chytil. Prý je směšné označit to za napadení. Už na to dávno zapomněl. Nevylučuje, že to byl ten číšník.“

„Co dělal potom?“

„Byl v té chvíli kousek od zadního vchodu a tak vyběhl ven, vyděšený všeobecnou vřavou. Obklopili ho policisté a odvedli ho do recepčního sálu, kde při jedné stěně shromáždili domácí služebnictvo.“

„Věříš mu?“

„Neodvážil by se lhát,“ řekl Rozruch klidně.

„V tom případě ho, myslím, můžeme zase poslat do postele.“

Když sluha odešel, prezident vstal a s ním přirozeně Alleyn, Fox a pan Whipplestone.

„Milý Rory,“ řekl prezident. „Jednu záležitost je potřeba vyřešit hned teď. Jde o velvyslancovy pozůstatky.

Pošleme je do Ngombwany a pohřbíme podle našich zvyklostí.“

„Mohu ti přislíbit veškerou pomoc. Doufám, že se ti dostalo podobného ujištění i od zástupce komisaře.“

„Ano, velice mi vyšel vstříc. Je to příjemný člověk. Slyšel jsem, že váš patolog mluvil o pitvě. Nic takového si nepřeju.“

„Rozumím.“

„V Nvgombwaně uděláme pořádné ohledání.“

„V pořádku.“

„Myslím, že když jste skončili vyšetřování vy, stálo by za to zjistit, jak daleko je ten dobrý Gibson. Jestli je také hotov, chtěl bych policii požádat, aby mi po odchodu z velvyslanectví podle možnosti poslala zprávu o výsledcích pátrání. Já to tu mezitím dám trochu do pořádku.“

Znělo to jako výzva k odchodu a Alleyn ho ujistil, že Yard své lidi z velvyslanectví odvolá. Prezident ocenil námahu, kterou vynaložili, a zdvořile přislíbil, že bude-li jako pachatel odhalen někdo z jeho lidí, neopomine Alleyna už z pouhé zdvořilosti informovat. Naproti tomu policie bude jistě pokračovat v bezpečnostních opatřeních mimo území velvyslanectví. Jeho slova zapůsobila tak, že nebylo dál o čem mluvit. Alleyn se sbíral k odchodu, když ho prezident přerušil. Řekl: „Je tu přece jen jedna věc kterou bych rád vyjasnil.“

„O co se jedná?“

‚O můj další pobyt v Anglii. Těžko se mi rozhoduje, jak dál.“

Nemá snad šťastnou náhodou Rozruch v úmyslu vrátit se co nejdříve do Ngombwany? uvažoval Alleyn.

Možná dokonce hned s mrtvolou? Kdyby to byla pravda, Fred Gibson by se radostí zbláznil.

„Večeři v Buckinghamském paláci přirozeně odřeknout nemohu,“ pokračoval prezident. „Patrně by se měla odbývat v klidnější atmosféře, než se původně předpokládalo, ale to není moje věc,“ připustil.

„Kdy se koná?“

„Zítra večer. Vlastně už dnes večer, vždyť jsou skoro dvě po půlnoci.“

„Máš ještě nějaké závazky?“ zeptal se Alleyn.

„Sázení stromků odvolám a na dostihy samozřejmě nepůjdu. To by se po tom všem nehodilo,“ dodal zamyšleně.

„To jistě.“

„A pak je tu ještě návštěva na ministerstvu financí.

V tomhle případě si opravdu nevím rady.“ A s veškerou noblesou, jíž byl v té chvíli schopen, se Rozruch milostivě obrátil na pana Whipplestona. „Těžko říct, viďte?

Co byste mi radil vy?“

Alleyn cítil, že touto otázkou prezident podrobuje diplomatické schopnosti pana Whipplestona zatěžkávací zkoušce. Ten v ní ovšem skvěle obstál.

„Jsem si naprosto jistý,“ řekl, „že ministerský předseda a všechny organizace a hostitelé, kteří doufali, že budou moci uvítat Vaši Excelenci, správně pochopí, že po této strašné události nic takového nepřichází v úvahu.“

„Ach!“ řekl prezident.

„Vaše Excelence nemusí mít v této věci žádné obavy,“ uzavřel uhlazeně pan Whipplestone.

„Tak dobrá,“ řekl prezident a Alleynovi se zdálo, že byl poněkud zaražený.

„Nebudeme tě už déle zdržovat,“ řekl Alleyn, „ale jestli dovolíš, rád bych ti ještě před odchodem položil jednu nekonvenční otázku.“

„A to?“

„Jsi přesvědčen, že vrahem není ani ngombwanský číšník, ani tvůj osobní strážce, mlinzi, nemám pravdu?“

„Jsem si tím jistý.“

„A myslíš si, že se paní Cockburn-Montfortová mýlí, když tvrdí, že jí napadl Afričan.“

„Je to velice hloupá hysterická ženská. Tomu, co říká, nepřikládám vůbec žádnou váhu.“

„Mají manželé Cockburn-Montfortovi důvod k zášti vůči tobě nebo vůči velvyslancovi?“

„Zajisté,“ odpověděl bez váhání. „Mají důvod a nepochybuji, že jej stále živí. Je dobře známo, že plukovník, který se podílel na budování našich ozbrojených sil, očekával, že v armádě zůstane a bude mít zajištěný postup.

Myslím, že se už viděl ve velmi vysokém postavení.“ Ale jak víš, mou politikou bylo stavět na klíčová místa vlastní lidi. Nic bych za to nedal, že nešel do výslužby dobrovolně a dštil přitom oheň. „V každém případě,“

dodal prezident, jako by mu to teprve dodatečně přišlo na mysl, „propadl alkoholu a stejně už na něho nebylo spolehnutí.“

„Ale na recepci jste je přesto pozvali?“

„Proč ne? Hodilo se to a pak, bylo to pouhé gesto. Nemohli jsme ho úplně přehlédnout. Tak kdy se vytasíš s tou nekonvenční otázkou, milý Rory?“

„Je velmi prostá. Podezíráš z vraždy velvyslance nějakou konkrétní osobu?“

Opět jednou ten dobře známý zastřený pohled zpod přimhouřených víček. Po velice dlouhé odmlce prezident řekl: „Nemám nejmenší ponětí, kdo to byl, vím jen tolik, že můj mlinzi je nevinen.“

„Tak někdo z tvých hostů v pavilónu?“

„Určitě ne.“

„To jsem opravdu rád,“ řekl superintendent suše.

„Kamaráde!“ Chvilku byl Alleyn přesvědčen, že v nejbližším okamžiku zažijí jeden z jeho záchvatů homérského smíchu, ale namísto toho mu přítel položil měkce ruku na rameno a v jeho pohledu bylo tolik dobré vůle a náklonnosti, až ho to podivně dojalo.

„Samozřejmě že to nebyl host,“ ujistil ho prezident.

„A teď už nemám co dodat.“

„V tom případě…“

Alleyn vybídl pohledem Foxe a pana Whipplestona, kteří se opět začali sbírat k odchodu.

„Já mám také jednu otázku,“ oznámil prezident a tak opět všichni zůstali stát.

„Naše vláda si přeje, aby v zasedací síni parlamentu visel můj obraz. A tak se ptám zcela oficiálně, jestli by se toho tvoje žena ujala.“

„Vyřídím jí tvůj vzkaz,“ řekl Alleyn a snažil se nedat najevo své překvapení.“

U dveří zašeptal ostatním: „Přijdu hned za vámi, a když odešli, obrátil se k prezidentovi: „Musím ti ještě něco říct. Dáš na sebe pozor, viď?“

„Samozřejmě.“

„Koneckonců…“

„Nedělej si starosti. Když můj mlinzi stojí přede dveřmi, mohu spát jako nemluvně.“

„Snad mi nechceš říct…“

„Ovšem. To je privilegium, kterého si nadevšechno vážím.“

„Panenko skákavá!“

„A kromě toho se taky zamknu.“

Alleyn odešel, provázen bujarým smíchem.

Vraceli se mlčky do vypůjčené kanceláře. Když vešli dovnitř, přejel pan Whipplestone štíhlou rukou řídnoucí vlasy, dopadl na židli a řekl: „Lhal nám.“

„Prezident, pane?“ zeptal se Fox a vložil do svého hlasu veškeré pobouření, jehož byl schopen. „O tom nosiči oštěpu?“

„Ne, ne, to ne! Lhal, když řekl, že ze zločinu nepodezírá konkrétní osobu.“

„Neříkejte! Proč myslíte?“ zeptal se Alleyn.

„Z důvodu, který pro vás bude zcela nepřijatelný. Prozradilo mi to jeho chování. Svého času jsem tyto lidi znal tak dobře, jak jen je běloch může poznat. Mám je rád.

Vím, že neumějí lhát. Ale vy, milý Alleyne, vy sám přece znáte prezidenta velmi dobře. Neměl jste stejný dojem?“

Alleyn řekl: „Je to čestný muž a dobrý přítel. Řekl bych, že mu opravdu bylo proti srsti lhát mi. Máte pravdu, byl celý nesvůj. Možná že někoho podezírá, ale v tom případě si to nechává pro sebe.“

„Chápete, proč to dělá?“

Alleyn strčil ruce do kapes kalhot a přecházel po místnosti. Frakem, bílým motýlkem a celkovým dojmem nedbalé elegance se nápadně lišil od Foxe ve všedním obleku, od seržanta v uniformě a dokonce i od pana Whipplestona, který měl na sobě obnošený smoking a šálu.

„Naše dohady by na denním světle neobstály, nechme toho a držme se faktů,“ řekl Alleyn. „Same, ještě než se rozejdeme, mohl byste krátce shrnout, co se říkalo na tom představení v recepčním sále? Vím, že jste napsal zprávu, a jsem vám za ní nekonečně vděčný. Přečtu si jí svědomitě slovo od slova. Ale teď to vezměte alespoň v hrubých rysech. A také mi řekněte co možná nejpřesněji, co říkal číšník, když přišel do knihovny.“

„Pokusím se,“ řekl pan Whipplestone. „Tak nejdříve ten číšník. Prezident ho úvodem vyzval, aby mu řekl, co dělal v těch kritických minutách před vraždou a po ní.“

Odpověděl mu doslova toto: „Řeknu, co musím říct.“

„Mělo to ten smysl, že musím mluvit pravdu?“

„Ano, ale klidně to mohlo znamenat také: Řeknu, co jsem nucen říct.“

„Jako by chtěl naznačit, že ho někdo zastrašoval?“

„Snad. Nevím. Potom řekl, že se ve tmě srazil s tím druhým číšníkem.“

„S Chubbem?“

„Ano,“ řekl pan Whipplestone stísněně.

„A Chubb tvrdí, že ho ten muž napadl.“

„To jste mi říkal.“

„Myslíte, že ten člověk lhal?“

„Stačilo by prostě nemluvit o podrobnostech toho střetnutí.“

„Ano, chápu. A co si myslíte o tom nosiči oštěpu, o mlinzim? Myslíte, že je to stejný případ?“

Pan Whipplestone váhal. „Ne,“ řekl nakonec. „To je jiný případ. Ten řekl – myslím, že si to pamatuji doslova –, že složil prezidentovi strašnou přísahu věrnosti.

Strašnou v tom smyslu, že jej naplňuje bázní, a proto by nikdy nemohl nad tělem své oběti prezidentovi tvrdit, že je nevinen, kdyby to nebyla pravda.“

„To přesně odpovídá tomu, jak mi jeho výpověď přeložil prezident.“

„Myslím, že mluvil pravdu. Jenomže, poslyšte, Alleyne, doufám, že to ode mne nebudete považovat za přílišnou troufalost, mně se zdá, že prezident je dost naivní a nepostřehne nejasnosti nebo dvojsmysly ve výpovědích, které by eventuálně vrhly na jeho lidi stín. Ovšem, vy ho znáte a já ne.“

„Znám ho doopravdy?“ zeptal se Alleyn. „Snad. A přece o tom někdy pochybuji a ujišťuji vás, že to není vůbec jednoduché.“

„Je něčím velice sympatický. Vzpomínám si, jak jste říkal, jací jste byli ve škole kamarádi.“

„Pořád tvrdí, že jsem byl jeho nejlepší přítel. On patřil rozhodně k mým nejbližším. Je to velice chytrý člověk.

Prokousal se tím svým právem jakoby nic. Ale máte pravdu,“ řekl Alleyn zamyšleně, „čemu nechce věřit, to prostě přehlíží.“

„A přirozeně nechce věřit, že by někdo z jeho lidí spáchal vraždu,“ řekl pan Whipplestone.

Fox souhlasně zabručel.

Alleyn řekl: „Ne, nejspíš nechce,“ a mrzutě se poškrábal na nose. „Ale přesto není vyloučeno, že lovíme v nesprávném rybníku,“ dodal. „A v každém případě ve velice kalných vodách.“

„Poslyšte, mohu se vás na něco otevřeně zeptat?“

„Jak vám to mohu říct, když nevím, na co?“

„Taky pravda. Myslíte, že ten útok byl skutečně namířen na prezidenta?“

„Ano.“

„A myslíte si, že to vrah zkusí znovu?“

„Je to velice pravděpodobné.“

Následovalo dlouhé ticho.

„Co teď, pane Alleyne?“ zeptal se nakonec Fox.

„Ať visím, jestli to vím. Prezident nám dal srozumitelně najevo, že odtud máme zmizet, tak půjdeme. A cestou to musíme oznámit také Fredu Gibsonovi.“

Fred Gibson vůbec nelitoval, že z ambasády dostali vyhazov. Zbavil se tak neproveditelného a nejasného úkolu a uvolnil si ruce, aby mohl organizovat obvyklá bezpečnostní opatření v okolí zastupitelského úřadu a všude tam, kam by prezidenta ve zbývajících dnech londýnského pobytu mohlo napadnout zajít. A netajil se potěšením, když mu Alleyn řekl, že prezidentova vystoupení na veřejnosti budou pravděpodobně omezena nebo úplně zrušena.

„Konečně důvod k veselosti na tomto smutném představení,“ zabručel. Potom jim prozradil, že našli nábojnici kulky, vypálené z lugeru. Ležela na zemi před okénkem toalety. Kulku se jim najít nepodařilo.

Ale nemáme proč plakat,“ dodal Gibson spokojeně.

„Podívejte se na tohle.“

Otevřel velkou bledou dlaň. Alleyn s Foxem se sklonili.

„Těsnění patrony?“ řekl Fox. „To jste našli tady? Moment, mě něco napadá.“

„Je to tak,“ potvrdil jeho dohad Alleyn. „Frede, vždyť vy jste našli nábojnici ze slepé patrony!“

Odešli z velvyslanectví.

Když se Alleyn vrátil domů, byla Troy ještě vzhůru. Zavolala na něho, aby mu ušetřila ohledy z obavy, že jí vzbudí. V ložnici jí zastihl na posteli s rukama kolem kolen.

„To nebyl pěkný večírek,“ řekl. „Omlouvám se ti, miláčku.“

„Máš…?“

„Ne, Troy. Musel jsem tě nechat odejít bez jediného slova. Nemohl jsem se o tebe postarat. Byl to pro tebe velký otřes?“

„Nic jsem neviděla. Vlastně ano – viděla, ale bylo to tak zvláštní, jako by to ani nebyla pravda. A trvalo to jen okamžik, jednu dvě vteřiny. Nějak jsem tomu ani nemohla uvěřit.“

„To je dobře.“

„Všichni se tam nahrnuli.“

„Máš pravdu.“

„A ty jsi nás tam odtud všechny velice rychle vyprovodil.“

„Já?“

„Ano. Ale…,“ kousla se do rtu a řekla honem: „Byl to ten oštěp, viď? Probodli ho?“

Přikývl a odhrnul jí rozcuchané černé kadeře z očí.

„Takže jste zatkli tu nádhernou bytost?“

„Rozruch říká, že to nádherná bytost neudělala. Kromě toho nemáme právo v budově velvyslanectví někoho zatýkat. Je to moc divný případ. Chceš to slyšet?“

„Teď ne. Raději se trochu vyspi.“

„A ty také. Půjdu se vykoupat. Dobré jitro, miláčku. Ach – málem jsem zapomněl. Mám pro tebe dáreček od Rozrucha.“

„Pro mne? Jak to?“

„Chce, abys ho portrétovala. Byl to jeho nápad, nemusel jsem mu říkat.“

Troy seděla několik okamžiků bez hnutí. Potom vrhla na Alleyna rychlý rozjásaný pohled a zabořila tvář do polštáře.

Díval se na ni, a uvažoval, co je dobré vědět o temperamentu umělců. Pohladil jí po vlasech a odešel do koupelny. Oknem se do ložnice vkrádal bledý úsvit.

KAPITOLA 6

ODPOLEDNE V CAPRICORNS

Následujícího odpoledne zašel Alleyn do domu číslo jedna na Capricorn Walk, poslušen telefonického vzkazu, který mu vyřizovala Troy. Na schůdcích před domovními dveřmi ho uvítala Lucy Lockettová, kočka.

Seděla na nejvyšším schodě jako paní domácí a vlídně si ho prohlížela.

„Vím, kdo jsi,“ řekl jí Alleyn. „Dobré odpoledne, milá Lucy.“ Natáhl ukazovák. Lucy vstala, s chutí se protáhla, zívla a vousky přiblížila téměř až k nataženému prstu.

Pan Whipplestone vyhlédl z otevřeného klenutého okna.

„Vítám vás. Hned jdu otevřít.“

Lucy obratně skočila na okenní parapet a odtud dovnitř rovnou pánovi na hruď. Ten vzápětí nato otevřel domovní dveře, stále ještě s Lucy v náručí.

„Pojďte dál, jen pojďte, čekáme na vás,“ švitořil.

„Máte překrásný dům.“

„Líbí se vám? Přiznávám, že mně také.“

„Včera v noci – přesněji řečeno dnes k ránu – jste to neměl daleko.“

„Ne, ale něco vám povím, Alleyne, když jsem šel domů – nesvádějme to na hodinu duchů – přistihl jsem se, že pochybuji, zda se to všechno skutečně stalo nebo zda to byla jen nějaká halucinace. Nějaký takový nesmysl jako cestování v čase, jak se o tom teď píše ve vědeckofantastických románech; jako by se to odehrálo mimo čas a prostor. Nezdá se vám?“

„Něco na tom je,“ souhlasil Alleyn.

Napadlo ho, že sám pan Whipplestone je tak trochu z jiného světa, jak tak korektně sedí za psacím stolem v obleku dokonalého střihu, s účesem á la Trumper, nevtíravou vázankou, elegantními manžetovými knoflíčky, monoklem a černým kotětem, schovávajícím hlavičku pod bezvadně padnoucí vestu.

„Jde o Chubba,“ řekl pln úzkostí. „Chubb mi dělá velké starosti. Abyste rozuměl, nic nevím, neřekl mi ani slovo, a paní Chubbová vypadá tak strašně, že se jí neodvažuji zeptat.“

„Neřekl vám, že ho napadl ten černý číšník?“

„Neřekl mi vůbec nic. A vycítil jsem, že není radno na to zavést řeč.“

„Co si myslíte o Chubbovi? Jaký je váš celkový dojem za tu dobu, co vám Chubbovi vedou domácnost?“

Panu Whipplestonovi působilo jisté potíže vyjádřit se, ale nakonec se ukázalo, že podle jeho názoru Chubbovým nechybí k dokonalosti téměř nic. Člověk by si myslel, uvažoval pan Whipplestone, že takoví lidé dnes slouží leda u milionářů.

„Někdy jsem se ptal sám sebe, jestli nejsou příliš dokonalí na to, aby to byla pravda. A to je špatné znamení,“ dodal.

„Neříkal jste mi, že Chubbovi nemohou vystát černochy?“

„Ano, ano. Ale možná že se mi to jen zdálo. To bylo tehdy, když jsem si prohlížel tenhle dům. Byli jsme zrovna v pokoji v prvním patře, když vtom kráčel dole po ulici ten chudák starý, velvyslanec. Chubbovi stáli kousek od okna a zahlédli ho. Vlastně se vůbec nic nedělo. Prostě se na něho dívali jako na zjevení.

Milý Alleyne, doufám, že z té scény nevyvodíte groteskní závěr, že Chubb – ale to vy jistě neuděláte.“

„Napadlo mě jenom, že takovýto předsudek by mohl ovlivnit jeho výpověď. Když jsem s ním mluvil, netajil se tím, že nemá černochy v lásce.“

„Na tom není nic překvapivého, když říkáte, že ho jeden bezmála uškrtil.“

„Ale to mi tvrdil on!“

„Vy mu nevěříte?“

„Nevím,“ řekl Alleyn poněkud vyhýbavě. „Možná, ale určité pochybnosti přece jen mám.“

„Třeba se nakonec ukáže, že vysvětlení je velice prosté,“ řekl pan Whipplestone. „Což když se z nějakého důvodu domluvil ngombwanský číšník s prezidentovým strážcem na vraždě prezidenta nebo velvyslance?

V kritickém okamžiku se jim připletl pod nohy Chubb, a tak na něho černý číšník zaútočil, aby měl strážce volné pole k vraždě. Strážce pak zabil velvyslance a před prezidentem předstíral, že on sám byl bit jako žito, abych použil slovníku chudáka Chubba.“

„Krásně jste to vykonstruoval, téměř dokonale – téměř!“

„Tak vidíte, tak vidíte,“ řekl pan Whipplestone a pohladil kočku.

„A co ten výstřel z pistole?“

„Patřil ke spiknutí – nevím – vlastně ano. Ta příšerná dáma přece vypověděla, že střílel černoch. Tak co?“

„Ať střílel kdokoli, vystřelil slepou patronu.“

Vážně? Tak vidíte. Manévr, který měl odvést pozornost. Falešná stopa. Výstřel měl odpoutat pozornost hostů od pavilónu a přimět prezidenta, aby vstal.“

„I to je možné,“ připustil Alleyn. „To všechno tu už někdy bylo.“

„Tak proč…?“

„Nevím, člověče, čestné slovo, nevím. Cítím to v konečcích prstů, ale to nepatří k příznakům, které připouštějí policejní příručky. Prostě se mi to všechno zdá příliš dokonalé, jako ty ryby v aspiku, které se v tropech na zaoceánských lodích vystavují, ale nikdy neservírují.“

„Ale jděte!“

„Nazíráno logicky, je tu více hádanek, které bychom měli zodpovědět. Na příklad černý násilník paní Cockburn-Montfortové s punčochou přes hlavu. Nejasně ho zahlédla proti záchodovému okénku v kabince, ale neviděla ho, když jí pak napadl v toaletním pokoji. Z dámské toalety vyběhl do vstupní haly – nikam jinam tam odtud vyběhnout nelze – jenomže v hale stáli čtyři Gibsonovi policisté, jeden dokonce těsně u dveří. Všichni měli baterky. A žádný z nich nepostřehl, že by se někdo vřítil do haly. Hned vedle hlavního vypínače na chodbě vzadu stál náhodou další pracovník zvláštního oddělení, který asi deset vteřin poté, co uslyšel výstřel z pistole, rozsvítil světla. V těchto deseti vteřinách došlo zřejmě v pavilónu k vraždě.“

„No a?“

„Naše přítelkyně tvrdí, že jí útočník nejprve vystrčil z kabinky, pak vystřelil, vyběhl do předsíně, zakopl o ní a vyrazil ven, zatímco ona, ubohá oběť, zůstala ležet na zemi – pořád ještě potmě. Tvrdí, že teprve potom se objevily toaletářky, včetně naší červenající se seržantky, a také o ní zakoply. Podle slov paní Cockburn-Montfortové byla totiž pořád ještě tma. Toaletářky naproti tomu trvají na tom, že vběhly do předsíně okamžitě po výstřelu.“

„Byly jistě celé popletené.“

„Ne však seržantka.“

„K čertu s tím!“ řekl pan Whipplestone. „Co má tohle všechno společného s mým ubohým Chubbem?“

„Nemám nejmenší představu. Ale všechno mě svádí k domněnce, že pokud jde o falešné výpovědi, nemají si vaši černí kandidáti s paní Cockburn-Montfortovou co vyčítat.“

Pan Whipplestone se nad tím zamyslel. Lucy několikrát hrábla packou po jeho bradě a potom usnula.

„Mám tomu rozumět tak?“ zeptal se konečně, „že když paní Cockburn-Montfortová vykládala o černochovi s punčochou přes hlavu, lhala, jako když tiskne?“

„Podle mého si to vymyslela.“

„Kdo potom ale, propánakrále, vystřelil z pistole?“

„Ach,“ řekl Alleyn. „Na to je snadná odpověď.

Ona sama.“

Pan Whipplestone byl těmito slovy úplně vyveden z míry a potřeboval hodnou chvíli na to, aby zvážil jejich dosah.

Zvedl kočku a položil jí na zem. Lucy dala okázale najevo, že je uražena, a pustila se do své toalety. Pan Whipplestone si oprášil vestu, hodil si nohu přes nohu, spojil konečky prstů a nakonec řekl: „Je to velice spletité.“ Po další odmlce se Alleyna zeptal, jestli má nějaké další, konkrétnější údaje, jimiž by mohl svůj ohromující názor na činnost paní Cockburn-Montfortové doložit.

Alleyn připustil, že nic konkrétního nemá. Poukázal však na to, že černoch, který by chtěl vystřelit z pistole záchodovým okénkem, ať už naostro nebo slepou patronu, by to měl pohodlnější z pánské toalety. Tam by si ho nikdo ani nevšiml, kdežto na dámské toaletě byl nápadný už pouhou přítomností. Na pánské toaletě by jej považovali za sluhu, pokud byl v livreji, jinak za hosta.

„Musel by být úplně praštěný,“ řekl Alleyn, „kdyby se cpal do dámské kabinky, kde by mohl zastihnout – a podle paní Cockburn-Montfortové skutečně zastihl – dámu in situ.“

„To je pravda,“ bručel pan Whipplestone rozladěně.

„To je pravda.“

„Navíc naše seržantka, pomineme-li chybu, jíž se dopustila, se blýskla opravdu zajímavou informací,“

pokračoval Alleyn. „Podle její výpovědi ticho na onom místě nenarušil kromě výstřelu a křiku paní Cockburn-Montfortové žádný rámus, ba vůbec žádný zvuk.“

„Chápu.“

„Pokud jde o zbraň, dnes dopoledne byla hlaveň podrobena expertize. Ta potvrdila, že s největší pravděpodobností použil osamělý střelec slepý náboj. Na pistoli nejsou žádné otisky prstů. To nic nedokazuje, ale seržantka i obě skutečné toaletářky vypověděly, že paní Cockburn-Montfortová měla na rukou dlouhé rukavice, které kryly i celou paži. Za normálních okolností dáma, která má na rukou takovéto rukavice, je v případě potřeby, například na toaletě, na zápěstí rozepne a vyvlékne ruku. Prázdný spodek rukavice zastrčí, aby jí nepřekážel, za dlouhou manžetu, která se nerozpíná. Ale ruce paní Cockburn-Montfortové vězely v dlouhých, po celé délce zapnutých rukavicích, ačkoli podle toho, co sama řekla, neměla jistě čas navléknout zase spodní část rukavic na ruce a pozapínat na zápěstí. Těžko věřit, že seděla na podlaze, ječela a navlékala si přitom rukavice.“

„Je mi to jasné,“ řekl pan Whipplestone a Alleyn si pomyslel, že si rychle urovnává myšlenky, aby je přizpůsobil novému vývoji.

„Myslím,“ řekl Alleyn, „že to nějak takhle muselo být.

Za nic na světě mě nenapadá jiné vysvětlení, které by smířilo všechny rozpory ve výmyslech té dámy. A ještě něco – hojně si dopřávala čichacích solí, které si přinesla s sebou, aby jí tekly slzy. V každém případě k ní zajdu.“

„Kdy?“ téměř vykřikl pan Whipplestone.

„Cestou od vás. Proč? Co je vám?“

„Nic,“ pospíšil si s odpovědí. „Opravdu nic. Ale s největší pravděpodobností vám přijde otevřít Chubb.“

„Chubb!“

„Ale, v pátek odpoledne vždycky pracuje pro Cockburn-Montfortovy. Abyste rozuměl, Alleyne, nic na tom není. Chubbovi chodí tu a tam v sousedství vypomáhat.

Například každou druhou neděli hlídají dítě v čísle sedmnáct. Podle dohody.“

„A paní Chubbová uklízí vašemu nájemníkovi dole v suterénu, že?“

„Chodí tam obden na hodinu. Mimochodem, přinese nám čaj.“ Pohlédl na hodinky. „Požádal jsem jí, aby jej dnes přinesla dřív, protože jsem doufal, že si také vezmete. Paní Alleynová se zmiňovala, že jste neměl čas ani poobědvat.“

„To je od vás milé, rád si vezmu.“

Lucy chvíli dorážela na spodek dveří, až se jí podařilo otevřít je natolik, že mohla odejít. Učinila tak manifestačně se zdviženým ocáskem.

„Někdy mám tisíc chutí z Chubbových něco vytáhnout,“ řekl pan Whipplestone.

„O Sheridanovi a Cockburn-Montfortových?“

„Ano, jen tak, nenápadně. Ale přirozeně, takové věci se nedělají. Nebo alespoň,“ řekl pan Whipplestone odmítavě, „já je nedělám.“

„Vy určitě ne,“ souhlasil Alleyn. „Ale snad by vám nevadilo, kdybych si s paní Chubbovou trochu pohovořil já.“

„Tady? A teď?“ zeptal se pan Whipplestone, kterého tento nápad zřejmě vylekal.

„Dobrá, tak tedy později, chcete-li.“

„Je strašně rozčílená, protože Chubba napadl ten černý číšník a potom jste ho vyslýchal.“

„Budu se snažit, abych jí nepřidělal starosti. Ale sám přece víte, Same, že je to běžná policejní praxe.“

„Inu, opravdu doufám, že z toho nevzejde nic horšího.

Pst!“

Zvedl prst. Odkudsi zvenku k nim doléhaly v pravidelných intervalech jakési údery či klepnutí, a to stále hlasitěji.

Alleyn šel ke dveřím do haly, které po odchodu Lucy Lockettové zůstaly pootevřené, vyhlédl ven a uviděl kotě, jak couvá po schodech dolů jako rak a táhne za sebou na řetízku jakýsi drobný předmět. Pokaždé, když jej stáhla z vyššího schodu na nižší, bouchl o dřevo. Když se octla dole, podařilo se jí se značnými nesnázemi uchopit předmět do tlamičky. Zkresloval mňoukavé zvuky, které vydávala, když procházela kolem Alleyna. Opět vplula do salónu a složila svou trofej panu Whipplestonovi k nohám.

„To snad není možné!“ zvolal. „Dej s tím pokoj! Propánakrále, dej s tím pokoj!“

Lucy skutečně opět přinesla bílou keramickou rybu.

Pan Whipplestone na ní pořád ještě znechuceně zíral, když do salónu dolehl z chodby cinkot porcelánu.

Alleyn po rybě skočil a strčil jí do kapsy.

„Ani slovo,“ řekl.

Paní Chubbová vešla dovnitř s čajovým podnosem.

Alleyn jí pozdravil a přisunul ke křeslu pana Whipplestona servírovací stolek. „Je to tak dobře?“ zeptal se.

Nervózně mu poděkovala a podnos tam odložila. Teprve když slyšel, že jde po schodech nahoru, řekl: „To není Sheridanova ryba. Přitáhla jí shora.“

Panu Whipplestonovi poklesla brada. Hleděl na Alleyna, jako by ho nikdy předtím neviděl. „Ukažte mi jí,“

řekl nakonec.

Alleyn vytáhl předmět z kapsy a houpal jím na řetízku panu Whipplestonovi před očima. „Ano, je to ona, už mi svítá. Máte pravdu.“ ‚ „Na copak jste si vzpomněl?“

„Mám dojem, že jsem vám o tom už vyprávěl, když jí ukradla poprvé. Přesněji řečeno, ne tuhle rybu, ale úplně stejnou ze suterénu. Měl jsem tehdy zvláštní pocit, že jsem jí už někdy někde viděl. Pak jsem jí večer vracel Sheridanovi a na zpáteční cestě jsem zahlédl stejnou věc na tlustém krku Sanskritovic příšerky. Ten pocit, že jsem jí už někde viděl, se vrátil. A teď se mi konečně rozsvítilo.

Poprvé jsem rybu viděl toho dne, kdy jsem si přišel prohlédnout tenhle dům. Visela v bytě Chubbových v podkroví na fotografii toho děvčete se smuteční stuhou přes rámeček. Dost morbidní. Tohle je ona,“

uzavřel pan Whipplestone. Schoval tvář do dlaní. „A to je mi moc nepříjemné.“

„Nakonec se možná ukáže, že v podstatě o nic nejde.

Na vašem místě bych tomu nepřikládal velký význam.

Třeba je ta ryba symbolem nějakého neškodného hloupého kultíku, který všichni vyznávají.“

„Dejme tomu, ale co mezi nimi dělá Chubb? Co má společného s těmi pochybnými, ba co dím, víc než pochybnými Cockburn-Montfortovými a s těmi nechutnými sourozenci Sanskritovými? Ne, ne, vůbec se mi to nechce líbit.“

Jeho roztržitý pohled padl na Lucy, která zaujala slušivou pózu s packami pod hrudí. „I ta kočka před nimi utíká,“ vzpomněl si. „Kočka, o jejichž trestuhodných mravech raději pomlčím, se vyděsila při pouhém pohledu na ten strašný párek a dala se na úprk. Pirelliovi z Napoli si myslí, že původně patřila Sanskritové a ta s ní velice špatně zacházela.“

„Nerozumím vám tak docela…“

„Dobrá, dobrá. Nechme toho. Nalejte si čaj,“ vybídl pan Whipplestone Alleyna roztržitě, „a řekněte mi, co s tím mám dělat. Co si mám počít s rybím medailónem?“

Alleyn vytáhl rybu z kapsy a obracel jí v dlani. Na rubu byla vypálená značka výrobce ve tvaru vlnitého X.

„Jednoduché dílko,“ řekl. „Štěstí že je Lucy nerozbila.

Jestli proti tomu nic nemáte, zajdu nahoru a vrátím jí majitelce. Usnadní mi to začátek.“

„To jistě. Když to musí být, tak jděte.“

„Ušetřím vás nepříjemného rozhovoru, Same.“

„Děkuji, to jsem rád.“

„Vyběhnu nahoru dřív, než zase odejde do kuchyně.

Kde mají pokoj?“

„První dveře na patře.“

„Dík.“

Zatímco si pan Whipplestone mrzutě naléval čaj, vyběhl po schodech a zaklepal.

Po chvilce mu otevřela paní Chubbová. V očích jí četl hrůzu. Zeptal se, může-li jít na chvilku dál. Už, už to vypadalo, že řekne ne a zavře mu dveře před nosem. Ale s prsty na ústech ustoupila stranou a vpustila ho dovnitř.

Hned první mu padla do oka fotografie na stěně. Bylo na ní děvče asi šestnáctileté s milou a svěží kulatou tváří, velice podobné paní Chubbové. Na fotografii bylo úhledně napsáno: 4. duben 1953 – 1. květen 1969.

Alleyn vytáhl z kapsy medailón. Paní Chubbové se vydral z hrdla podivný tichý fistulkový zvuk.

„Lucy si bohužel zopakovala zase ten starý kousek,“ řekl. „Pan Whipplestone mi svěřil, že to není dnes poprvé. Ty kočky jsou ale zvláštní, že? Když si jednou vezmou něco do hlavy, nikdo jim to nevymluví.

Patří to sem, viďte?“

Nehnula se, aby od něho rybu vzala. Napínáček ležel na stole pod fotografii. Alleyn jej opět zastrčil do dírky a řetízek na něj pověsil. „Kočka jej asi vytáhla,“ řekl a pokračoval. „Paní Chubbová, vám není dobře, viďte? To je mi líto. Sedněte si přece, a řekněte, co pro vás mohu udělat. Chcete se napít vody? Ne. No, tak si alespoň sedněte.“

Vzal jí pod paží. Bezmocně dopadla na židli, vedle níž stála. Byla bledá jako stěna a chvěla se.

Alleyn si přitáhl druhou židli.

„Pan Whipplestone mi řekl, že vás velice rozčílily události včerejší noci. Obávám se, že jsem tomu nasadil korunu,“ řekl.

Ani teď nepromluvila a tak mluvil dál: „Předpokládám, že nevíte, kdo jsem. To já jsem včera v noci vyslýchal vašeho manžela. Jsem starý přítel pana Whipplestona a vím, jak velice si cení vašich služeb.“

Paní Chubbová šeptla: „Vy jste od policie?“

„Ano, ale vůbec vás to nemusí znepokojovat. Opravdu.“

„Skočil po něm,“ řekla. „Ten – na okamžik zavřela oči – „ten černoch. Skočil po něm.“

„Já vím. Řekl mi to.“

„Je to pravda.“ A s překvapivou naléhavostí to zopakovala nahlas. „Je to pravda, pane. Věříte tomu, pane? Věříte tomu, že je to pravda?“

Alleyn chvíli váhal.

V duchu se ptal sám sebe: Věřím mu nebo věřím tomu druhému? Každý se mě ptá, jestli mu věřím. To slovo ztrácí smysl. V tomhle zmatku platí jenom to, co člověk bezpečně ví.

Po chvilce mlčení odpověděl: „Policista může věřit jenom tomu, o čem se sám přesvědčí. Jestli byl váš manžel napaden, jak tvrdí, určitě to zjistíme.“

„Díky bohu,“ zašeptala. Potom dodala: „Promiňte, že mi tak povolily nervy. Nevím, co se to se mnou stalo.“

„To nic.“

Vstal a šel k fotografii. Paní Chubbová se vysmrkala.

„Přitažlivá tvář,“ řekl Alleyn. „To je vaše dcera?“

„Ano, byla to naše dcera.“

„Promiňte. Už je to dávno?“

„Šest let.“

„Nemoc?“

„Nehoda.“ Zdálo se, že chce něco říct, sevřela pevně rty a pak vybuchla, jako by z ní promluvil vzdor: „Bylo to naše jediné dítě. Naše Glenys.“

„Byly jste si podobné.“

„To byly.“

„Tohle je její medailónek?“

Neodpověděla. Obrátila se a shledala, že upřeně hledí na fotografii. Olízla si rty. Ruce měla sevřené.

„Jestli byl její,“ řekl, „nedivím se, že vás rozčílilo, když se ztratil.“

„Nebyl její.“

„Ne?“

„Vůbec jsem si nevšimla, že tu není. Proto jsem na vás tak zůstala koukat, když jste mi jej přinesl.“

„Moc se omlouvám,“ řekl Alleyn.

„Nic se nestalo.“

„K té nehodě došlo v Londýně?“

„Ano,“ řekla a zaklapla ústa jako past.

Alleyn řekl jakoby mimochodem: „Je to velice neobvyklý medailón, že? To bude asi nějaký řád nebo odznak…?“

Rozpřáhla ruce, jako by k tomuto gestu bylo zapotřebí síly.

„To je mého muže, Chubba,“ řekla.

„Klubový odznak?“

„Něco na ten způsob.“

Stála zády ke dveřím. Otevřely se a na prahu stál její manžel.

„Nic o tom nevím,“ řekla hlasitě. „S ničím to nesouvisí vůbec s ničím.

Chubb řekl: „Máš jít dolů.“

Vstala a odešla z pokoje, aniž o Alleyna nebo o Chubba zavadila pohledem.

„Čekal jste tu na mne, pane?“ zeptal se Chubb bezvýrazně. „Právě jsem přišel.“

Alleyn mu vysvětlil, jak to bylo s kočkou a medailónem. Chubb mu lhostejně naslouchal.

„Zaujal mě ten medailón,“ řekl Alleyn nakonec, „a ptal jsem se, jestli to není nějaký odznak.“

Chubb odpověděl okamžitě a bez zaváhání: „Uhodl jste, pane. Je to odznak malé společnosti, která se schází a debatuje o duchovních problémech, například o posmrtném životě a podobně.“

„Pan Sanskrit a jeho sestra jsou také členy?“

„Ano, pane.“

„A pan Sheridan?“

„Ten také, pane.“

„A vy?“ řekl Alleyn jakoby mimochodem.

„Byli tak laskavi a přijali mě, abych tak řekl, za čestného člena. Někdy jsem na schůzkách obsluhoval, pane, a tak si všimli, že se o tyto problémy také zajímám.“

„O posmrtný život?“

„A podobné otázky.“

„Vaší ženu to také zajímá?“

Odpověděl mdlým hlasem: „Ta do toho nepatří. Ta ryba je něco jako odměna za mé služby. Kdysi se takhle nosíval odznak londýnského cechu.“

„Rozumím. Budete si na něj muset najít jiné místo,“ řekl Alleyn nenuceně. „Z dosahu Lucy Lockettové.

Přeji vám hezké odpoledne, Chubbe.“

Chubb odpověděl jen pohyby úst, z nichž nevycházel zvuk. Alleyn ho zanechal stejně bledého, jako byla jeho žena pět minut předtím.

Pan Whipplestone stále ještě seděl u čaje. Na koberečku před krbem si Lucy pochutnávala na misce mléka.

„Konečně si snad vypijete trochu čaje,“ řekl pan Whipplestone a nalil mu. „A také něco zakousnete.

Doufám, že nepohrdnete toastem s očky. Myslím, že jsou ještě celkem teplé.“ Odklopil víko z vyhřívané mísy, v níž se jídlo udržovalo teplé. Hned se z ní začala linout vůně, která Alleynovi ze všeho nejvíc připomněla studentské časy s Rozruchem.

Vzal si toast a napil se čaje.

„Nemohu se zdržet dlouho,“ řekl. „Vlastně bych tu už neměl vůbec být, ale dopadlo to takhle.“

„Tak co Chubbovi?“ zeptal se odvážně pan Whipplestone. Alleyn ho stručně informoval o návštěvě v podkroví.

Zdálo se, že ho to uklidnilo. „Jak jste předpokládal, je to odznak nějakého bezvýznamného společku a z Chubba udělali něco jako poddůstojníka za to, že jim roznáší chlebíčky a nápoje. Možná že ho považují za dobré médium. To by všechno přijatelně vysvětlovalo. Nemám pravdu?“

„Ano, samozřejmě.“

„Ostatně, není bez zajímavosti, že ten Sanskrit má záznam v trestním rejstříku právě jako podvodný jasnovidec a médium. Navíc byl podezřelý z pašování drog.“

„To mě v nejmenším nepřekvapuje,“ prohlásil pan Whipplestone rázně. „Co se podvodů týče, ten je určitě capable de tout, všeho schopný. Už proto velice lituji, že se s ním Chubb stýká, o ostatních důvodech nemluvě.“

„A pak tu máme paní Cockburn-Montfortovou, která je, jak karta ukazuje, pravděpodobně zapletená do atentátu na prezidenta. Od té taky nic dobrého nepochytí, co?“

„Aby je čert vzal!“ řekl pan Whipplestone. „Milý příteli, věc se má tak. Jsem sobecký, jak se na pravého starého mládence sluší, a nechci, aby se mým Chubbovým stalo něco zlého, protože jejich zásluhou vedu příjemný život.“

Rozhněvaně pohlédl na kočku. „Pokud jde o tebe,“ huboval jí, „kdybys do všeho nestrkala tlapky, tak by se to nestalo. Pamatuj si to.“

Alleyn dopil čaj, dojedl toast a zvedl se.

„Snad nechcete už jít, milý příteli?“ ptal se pan Whipplestone zamyšleně.

„Povinnost volá. Díky za pohostinství. Na shledanou, milá Lucy,“ řekl kotěti. „Na rozdíl od tvého pána jsem ti velice vděčný. A teď už opravdu jdu.“

„Za paní Cockburn-Montfortovou?“

Nikoli. Za slečnou Sanskritovou. Ta má teď momentálně přednost.“

Alleyn se na velvyslanectví nesetkal se sourozenci Sanskritovými tváří v tvář. Jako všech hostů, kteří nebyli v pavilónu nebo v jeho těsné blízkosti, se i jich ptal na jména a adresy inspektor Fox, odškrtl je na seznamu a poslal domů. Proto se Alleyn nedomníval, že by se slečna Sanskritová rozpomněla na jeho tvář, a i kdyby rozpomněla, že by jí přikládala větší význam než kterékoli jiné, kterou spatřila mezi stovkami ostatních na recepci.

Kráčel po Capricorn Mews postupně kolem Napoli, květinářství a garáží. Pozdní odpoledne bylo teplé, vzduchem se nesla vůně kávy a zákusků, karafiátů a červených růží a z nějakého důvodu právě vyzváněly zvony na bazilice.

Na druhém konci Mews, tam, kde se ulice spojuje s pasáží do Baronsgate, stála přestavěná konírna, která teď sloužila jako hrnčířství. Průčelím se otočila do Mews, a proto jí bylo z celé ulice dobře vidět. Jak se k ní Alleyn blížil, vybavila se mu představa dupajících koní, zalitých potem, pacholků v plné práci, zápachu koňské moče a rachotu dickensovských kol. Holubi plachtící nad hlavou co chvíli s plesknutím křídel přistávali na kočičích hlavách a propůjčovali jeho fantazii zdání skutečnosti.

Teprve když ho od konírny dělilo posledních pár kroků, uviděl onen neuvěřitelný vývěsní štít: K. a X.

Sanskritovi. Prasátka. Slabá červená záře vycházející z výklenku v zadní stěně svědčila o tom, že v hloubi krámku stojí hrnčířská pec. Na jejím pozadí se rýsovala temná a mohutná postava slečny Sanskritové.

Předstíral, že chtěl právě zahnout do pasáže, ale v poslední chvíli si to rozmyslel, zastavil se a oknem si prohlížel výrobky, vystavené na polici hned vedle. Obzvláště potměšilé prasátko s pomněnkami na bocích se na něho mračilo téměř jako slečna Sanskritová, která obrátila hlavu a zkoumavě si ho prohlížela ze svého příšeří. Otevřel dveře a vešel dovnitř.

„Dobrý den,“ pozdravil.

S námahou se zvedla a šinula se k němu. Napadlo ho, že se z výklenku noří jako dinosaurus ze své sluje.

„Možná že byste mi mohla pomoci,“ řekl tónem člověka, který jedná pod vlivem okamžitého nápadu.

„Sháním hrnčíře, který by mi udělal pár kousků, jedná se o malý keramický emblém. Má to být odznak nově založeného klubu.“

„Nepracujeme na zakázku,“ zaduněl překvapivě hluboký hlas kdesi v nitru slečny Sanskritové.

„To je škoda. V tom případě,“ řekl Alleyn, „udělám to, co jsem měl původně v úmyslu, a koupím si vaše prasátko. Zarážku na dveře. Nemáte také hliněné kočky? S květy nebo bez nich.“

„Je tam ještě jedna kočka jako zarážka na dveře. Na spodní polici. Přestala jsem je dělat.“

Skutečně tam byla jediná: smutná hubená černá kočka se zvednutou hlavou, modrýma očima a blatouchy kolem boků. Alleyn jí koupil. Byla těžká a stála pět liber.

„Je opravdu roztomilá,“ liboval si, zatímco slečna Sanskritová tlustýma bledýma rukama kočku spěšně a nešikovně balila.

„Abych pravdu řekl, je to dárek pro kočičku. Bydlí v jedničce na Capricorn Walk a určitě je to dvojník téhle vaší, až na to, že má špičku ocásku bílou. To jsem zvědav, jak se bude tvářit, až jí uvidí.“

Slečna Sanskritová na okamžik přestala balit, ale neřekla ani slovo.

Vykládal tedy dál. „Je to kočka s charakterem. Vlastně se chová víc jako pes. Snáší pánovi domů věci. Ale nesbírá kdeco, krade jen tu a tam.“

Otočila se k němu zády. Šustil papír. Alleyn čekal. Pak se obrátila a podala mu balíček. Upírala na něho zapadlé oči zpod nesmyslné ofiny barvy červené řepy.

„Děkuji,“ broukla a Alleyn si vzal balíček.

„Nemohla byste mi náhodou poradit,“ řekl omluvně, „na koho se obrátit s těmi odznaky? Nechci nic zvláštního. Potřeboval bych pár kousků bílé ryby s ocasem v hubě. Asi takhle velkých.“

V jejím pohledu bylo něco, co mu groteskně připomnělo rozhovor s paní Chubbovou. Byl to divoký pohled, pohled člověka, který se k smrti vyděsil a teď se má na pozoru. Znal ten pohled velice dobře. Snad ani nebylo zapotřebí velké dávky fantazie, aby si dokázal představit, že vydává i obranný zápach.

„V tom vám, bohužel, neporadím, řekla. „Na shledanou.“

Obrátila se k němu zády a kolébavě odcházela. Řekl: „Slečno Sanskritová.“

Zastavila se.

„Mám dojem, že jsme včera byli oba na stejné recepci.

Na ngombwanském velvyslanectví.“

„Ach,“ řekla bez ohlédnutí.

„Myslím, že jste tam byla s bratrem. Vašeho bratra jsem určitě viděl před několika týdny v Ngombwaně.“

Žádná odpověď.

„Zvláštní shoda okolností,“ dodal Alleyn. „Na shledanou.“

Když zahýbal za roh do Capricorn Place, pomyslel si: Tak nevím, jestli tohle byl dobrý nápad. Určitě je vyvedená z konceptu, pokud ovšem lze soudek velrybího tuku vyvést z konceptu. Poví to Velkému bratrovi, a co potom spolu ti dva ukuchtí? Budou si myslet, že se ucházím o členství? Spojí se v tom případě s ostatními rybami a budou zjišťovat, co kdo o mně ví? Anebo tuší nejhorší a začne okamžitě, na vlastní pěst, kroužek obvolávat a všechny je bude varovat? V

kterémžto případě se dozví, že jsem od policie v několika vteřinách, které stačí paní Cockburn-Montfortové, aby zvedla stavidla výmluvnosti.

Pak si jí ovšem budeme muset po čertech dobře ohlídat, aby nám i s Velkým bratrem neupláchla. Vsadil bych se, pokračoval v duchu, když se po Capricorn Place blížil k číslu 19, že v tom podivném domě nenašla útulek jenom hliněná prasátka. Nechal Velký bratr opravdu obchodu s drogami? To by bylo příliš krásné pro tento svět. Vida, a jsem tu.

Dům číslo 19 na Capricorn Place byl postavený prakticky ve stejném stylu jako domek pana Whipplestona, ale byl větší. Truhlíky v oknech však působily všedně, protože v nich rostly pelargonie.

Když Alleyn přecházel ulici zahlédl za pelargoniemi bizarní tvář paní Cockburn-Montfortové; vypadala mnohem sešleji a pozorovala ho s výrazem hrůzy. Vzápětí zmizela v místnosti.

Musel zvonit třikrát, než mu plukovník v oparu ginu přišel otevřít. V první chvíli měl Alleyn stejný dojem jako u Chubbových – že mu zavře dveře před nosem. Uvnitř někdo telefonoval. Plukovník řekl: „Přejete si?“

„Jestli dovolíte, rád bych si krátce pohovořil s paní Cockburn-Montfortovou.“

„To je, bohužel, vyloučeno, není jí dobře a leží.“

„Škoda. V tom případě s vámi, jestli vám to není proti mysli.“

„Teď se mi to nehodí. Lituji. Každopádně nemáme k naší včerejší výpovědi co dodat.“

„Možná že byste raději se mnou zašel do Yardu, plukovníku. Nebudeme vás dlouho zdržovat.“

Chvíli upíral červené oči do prázdna a potom řekl: „Hrom do toho! Dobrá, tak pojďte dál.“

„Velice vám děkuji,“ řekl Alleyn a vstoupil do domu.

Obratně předešel plukovníka do haly, v níž viděl schodiště a dvoje dveře. První byly pootevřené.

Za nimi slyšel tlumený hlas, který neomylně patřil paní Cockburn-Montfortové. „Xeny,“ říkala právě „je to pravda. Už je tady. Musím zavěsit.“

„Do těch dveří ne! Vedle,“ volal plukovník, ale to už byl Alleyn šťastně uvnitř.

Měla na sobě soudobou verzi oděvu, který Alleynova matka nazývala čajový úbor; náročný model, který držely pohromadě stužky, navlečený přes pyžamo. Vlasy měla upravené jen tak halabala, takže vypadala rozcuchanější, než kdyby se vůbec nečesala. Totéž se dalo říct o její tváři. Kouřila.

Když spatřila Alleyna, začala mávat oběma rukama, jako by zaháněla mouchu létající kolem nosu.

Ustoupila o krok a v té chvíli spatřila na prahu manžela.

„Chrissie? Měla jsi zůstat v posteli.“

„Šla jsem si – šla jsem si pro cigarety.“ Namířila obviňující prst na Alleyna. „Už zase vy!“ Mělo to vyznít rozmarně, ale výsledek byl ubohý.

„Už zase já, bohužel,“ řekl. „Promiňte, že jsem vás tak zaskočil, ale musím si ještě pár věcí ověřit.“

Vjela si rukama do vlasů. „Ale já jsem neupravená. Jaká hanba! Co si o mně pomyslíte.“

„Uděláš líp, když se vrátíš do postele,“ řekl jí manžel drsně. „Pojď, odvedu tě.“

Varovala jí, uvědomil si Alleyn. Tomu jsem nemohl zabránit.

„Musím se trochu upravit,“ řekla. „Hned jsem zpátky.“

Vyšli z pokoje. Plukovník jí vedl za paži.

Teď mu řekne, že mluvila se Sanskritovou. Dal bych krk za to, že to byla Sanskritová. Dohadují se, co mi řeknou.

Slyšel, jak nahoře klaply dveře.

Rozhlédl se po obývacím pokoji. Byl zařízený zpola tuctově, zpola moderně. Různobarevné stěny ladily s doplňky podle bruselské módy, ale koláže a mobil beznadějně trčely mezi kulatými polštářky, uculenými akvarely a plukovníkovými fotografiemi ve vojenském. Na jedné pózoval v šortkách s přilbou na hlavě před nastoupeným ngombwanským plukem. Psací stůl spíše pro dámu, a na něm telefon, který právě zacinkal.

Alleyn stál u stolu. Zvedl sluchátko a slyšel nejdříve, jak někdo vytáčí číslo, potom vyzvánění. Za nějakou dobu tlumený hlas řekl: „Ano?“

„To jsi ty, Xenocleo?“ ptal se plukovník. „Chrissie ti před chvílí volala, že? Dobrá. Je tady.“

Buďte opatrní.“ (Určitě je to Sanskritová.) „Samozřejmě. Chtěl jsem tě jenom varovat.“

„Že jsi pil?“

„Ale Xenny, miláčku! Nemysli si, k tobě taky může přijít.“

„Proč?“

„Bůh suď. Potom se zastavím. Anebo zavolám. Tak ahoj.“

V telefonu to cvaklo a Alleyn slyšel volací tón.

Zavěsil a přešel k oknu, odkud byla vyhlídka na vzdálenou baziliku. Tam ho zastihl plukovník. Alleyn hned poznal, že se rozhodl změnit postup. Bodře hlaholil: „Tak to vidíte. Chrissie trvá na tom, že se musí hodit do gala. Přijde za chvilku. Říká, že se cítí podle toho, jak vypadá. Posaďte se u nás. Myslím, že sklenička na posilněnou ukrátí čekání. Co si dáte?“

„To je od vás milé,“ přizpůsobil Alleyn slovník, „i když já si nedám nic. Ale nenechte se tím odradit.“

„Aha, ve službě se nesmí pít, co? Škoda. Dobrá, dám si sám, aby bylo jasné, že mě jen tak něco nerozhází,“ žertoval plukovník.

Otevřel dveře na druhém konci salónu a zašel do sousední místnosti, což byla zřejmě jeho pracovna.

Alleyn zahlédl sbírku zbraní, rozvěšených po stěně: meč, automatickou pistoli a masivní loveckou pušku.

Vrátil se s lahví ginu v jedné ruce a nalitou sklenicí v druhé.

„Tak na vaše zdraví,“ řekl a vypil naráz půl sklenice.

Takto posilněn a osvěžen se nenuceně rozvykládal o vraždě. Považoval za hotovou věc, že nosič oštěpu zabil velvyslance omylem místo prezidenta, nebo to alespoň předstíral. Řekl, že s černochy člověk nikdy neví, on je zná a odvažuje se tvrdit, že s nimi má větší zkušenosti než většina lidí. „Jsou po čertech dobří bojovníci, to si pište, ale věřit se jim dá jen do určité míry.“ Podle jeho názoru si Alleyn může být jistý, že až se prezident se svým doprovodem vrátí do Ngombwany, celou záležitost vyřídí po svém a nikdo se o tom moc nedozví. „Nedivil bych se, kdyby prostě a jednoduše nastoupil nový mlinzi; nikdo by si netroufl klást nějaké otázky. Na druhé straně se ovšem prezident může rozhodnout, že z věci vyvodí poučení pro nejširší veřejnost.“

„Myslíte tím veřejnou popravu?“

„Neberte všechno doslova, člověče,“ řekl plukovník a nalil si další dvojitý gin. „K těmhle metodám zatím nesáhl. Na rozdíl od drahého zesnulého, například.“

„Velvyslance?“

„Správně. Ten měl, mezi námi děvčaty, v tomhle směru zvlášť temnou minulost.“

„Vážně?“

„Jako mladík vedl jednu záškodnickou skupinu. To jsme tam ještě byli my. Nikde se to nedočtete, ale všichni to vědí. Na stará kolena se z něho stal nóbl člověk.“

Do salónu vešla plukovníkova žena, pečlivě oblečená, učesaná a politováníhodně zmalovaná.

„Už je čas na skleničku?“ zeptala se. „To je báječné.

Nalej mi také, miláčku, potřebuji nějaký životabudič.“

Alleyn si pomyslel: Ta v sobě přinejmenším jednu už má. Odporné.

„Hned ti naleju,“ řekl manžel, „sedni si, Chris.“

Usadila se a nejistě se zasmála.

„O čem jste si tady povídali?“ zeptala se.

„Velice se omlouvám,“ řekl Alleyn, „že vás ruším v nevhodnou dobu, zvláště když se necítíte dobře, ale rád bych vám položil jednu otázku, paní Cockburn-Montfortová.“

„Mně? Opravdu? A jakou?“

„Proč jste vystřelila z toho lugera a pak jej hodila do jezírka?“

Otevřela ústa. Vyšel z nich zvláštní kňučivý zvuk, který mu opět připomněl paní Chubbovou. Dříve než mohla promluvit, řekl její manžel: „Mlč, Chris. Tohle vyřídím já.

Buď zticha.“

Obrátil se k Alleynovi. Ruka, v níž držel sklenici, se chvěla, ale jinak se výborně ovládal, to musel Alleyn uznat. Tihle těžcí pijáci se zřídkakdy doopravdy opijí.

Utrpěl šok, ale drží se.

„Žena nebude odpovídat na žádné otázky, dokud se neporadíme s naším právním zástupcem,“ prohlásil.

„Vaše obvinění je bezdůvodné a navíc směšné. A krajně urážlivé. Ještě o nás uslyšíte, vy – vy…“

„Bohužel, máte pravdu,“ souhlasil Alleyn. „Vy o mně také. Přeju vám dobrý večer. Neobtěžujte se, ke dveřím trefím.“

„Jedno je na té epizodě zajímavé, Foxi. Když moje maličkost odposlouchávala u Cockburn-Montfortových hovor na telefonní přípojce, načapala slečnu Xenocleu Sanskritovou, krátce zvanou Xenny, při zdánlivě bezdůvodné lži.

Galantní plukovník o mně řekl: ‚Může přijít i k tobě! na to zabručela jenom: ‚Proč? místo aby řekla podle pravdy: U mne už byl. „Od upřímné přítelkyně to není zrovna pěkné, co říkáte?“

„Jestli tahle banda,“ řekl Fox opatrně, „mluvím o plukovníkovi a jeho ženě, obou Sanskritových, panu Sheridanovi a o tom chlapíkovi Chubbovi, jestli se tihle lidé spřáhli a založili nějaký klub nepřátel černé rasy a mají prsty v té vraždě, což není vyloučeno vzhledem k tomu, že většina z nich byla na recepci, a také vzhledem k tomu, jak se tam chovala paní Cockburn-Montfortová…“

Musel se nadechnout.

„Nemohu čekat, až se vymáčknete, upozornil ho Alleyn.

„Chtěl jsem říct jenom tolik, že vzhledem ke všem těmto okolnostem by nebylo nic divného, kdyby se teď měli, jeden před druhým na pozoru.“ Povzdechl si. „Ale když se na to podíváte z druhé strany, mohla by to taky nakrásně být úplně jednoduchá záležitost. A abych pravdu řekl, skoro se k tomu názoru přikláním.

Muž s oštěpem svou zbraní zabil a všechno ostatní, co se tam v té tmě dělo, nemá s případem nic nebo jen málo společného.“

„A co paní Cockburn-Montfortová s lugerem na dámské toaletě?“

„Aby do toho hrom bacil,“ ulevil si Fox.

„Kdo se v tom má, u všech ďasů, vyznat,“ bručel Alleyn.

„Nebylo by špatné, kdybychom si to spolu celé v krátkosti prošli,“ navrhl Fox.

„Tak se do toho dejte.“

„Za A,“ řekl Fox a vztyčil palec. „Událost sama. Velvyslanec zabit oštěpem. Nosič v tom okamžiku zaujímal výhodné postavení za jeho zády. Tvrdí, že ho někdo napadl a oštěp mu vytrhl z ruky. Za B, Chubb. Bývalý parašutista z přepadového oddílu. Stál také vzadu. Připomeňme, že je členem tajného spolku a netají se nenávistí k černochům. Tvrdí, že napaden byl on, a to černošským číšníkem. Za C, paní Cockburn-Montfortová. Vystřelila z okénka dámské toalety, patrně slepý náboj. Proč? Aby upoutala pozornost? Aby prezident vyskočil a vrah ho mohl probodnout oštěpem? Ale kdo je vrah? To je ten problém,“ povzdechl si Fox. „Jestli je ten spolek skutečně protičernošský, dá se předpokládat, že by spolupracoval s nosičem oštěpu nebo s černošským číšníkem? Odpověď zní: těžko. Je to velice nepravděpodobné. Kam nás toto zjištění přivádí?“

„Jen tak dál, Foxi.“

„K Chubbovi,“ prohlásil Fox. „Přivádí nás to k Chubbovi. Nemyslíte? Chubb, pověřený tajným spolkem, napadne nosiče oštěpu a zabije velvyslance. Potom tvrdí, že číšník napadl jeho a po celou tu dobu ho držel sevřeného jako v kleštích.“

„Jenomže číšník říká, že ve tmě zakopl a náhodou se zachytil Chubba. Jestliže se Chubb skutečně zmocnil oštěpu, co z toho vyplývá?“

„A nemohlo to být tak, jak říká? Což nemohl zakopnout a zachytit se Chubba?“

„Před tím nebo po tom, co Chubb přepadl nosiče oštěpu a zmocnil se jeho zbraně?“

Otázkou Alleyn zřejmě uvedl Foxe do rozpaků. „Moc se mi to nezamlouvá,“ připustil. „Ale jakžtakž to sedí.

Ano, jakžtakž.“

„Je to odvážná hypotéza, Foxi, a je vám ke cti. Tak dál.“

„Nevím, jestli vám mám vůbec ještě co nabídnout. Zastavme se u těch Sanskritových. Když nic jiného, tak on má záznam v trestním rejstříku. Jestli se nepletu, mluvil jste o podvodném věštění budoucnosti a o drogách. Velký dovoz do Ngombwany, dokud tomu dnešní vláda neučinila přítrž. A jestli se pan Whipplestone nemýlil a skutečně u nich viděl ten medailón, znamená to, že jsou také členy tajného spolku.“

„Nejen to,“ navázal Alleyn. Otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl černou kočku z pálené hlíny. „Podívejte se na ní,“ řekl a obrátil jí dnem vzhůru. Byla tam značka výrobce, rozvlněné X. „Na spodku medailónu je stejné X,“ řekl. „Patrně X jako Xenoclea. Xenny medailón nejen nosí – ta tlustá čarodějnice je i vyrábí.“

„Vidím, že z toho děláte případ, pane Alleyne. Ale koho máte na mušce a proč?“

„To ještě nevím. Ať se děje kolem ambasády cokoli, já se porozhlédnu po Capricorns, jestli bych tam něco na Sanskritovy nesehnal. Svého času nás učili pěkné nesmysly, když tvrdili, že člověk v našem povolání se na případu nemá osobně zaangažovat. Samozřejmě že se našinec pokaždé angažuje, jenom jsme se naučili nedat to na sobě znát.“

„Ale jděte, pane Alleyne, vy nikdy.“

„Vážně? Tak dobrá, Foxíku, asi mluvím nesmysly. Ale vůči la belle Xenny a jejímu Velkému bratrovi jsem silně zaujat a budu si na to muset dát pozor. Víte co, projdeme ještě jednou záznamy v trestním rejstříku.

Fred Gibson tehdy ještě o Sanskritovy neměl zdaleka takový zájem jako my. Dal to za úkol jednomu ze svých lidí. Ten nenašel nic, co by se přímo příčilo jejich poslání – zajistit prezidentovu bezpečnost, a Gibson nám proto podrobnosti ani neříkal.“

Zašli tedy do kartotéky pro záznam pod jménem Sanskrit.

Alleyn jej pročetl a řekl: „Je to tak, jak Fred říkal. Podvody, jasnovidectví, podezření na drogy. To vše v minulosti, než nadělal peníze jako dovozce módního zboží do Ngombwany. A než byl nucen prodat podnik do místních rukou, nadělal zřejmě ohromné peníze.“

„Někdy nedávno?“

„Jo, nedávno. Jak jsem tam byl, tak jsem ho čirou náhodou zahlédl na ulici před ředitelstvím jeho někdejšího podniku. Zřejmě si v očích dnešní vlády zachoval určitou vážnost, jinak by ho nezvali na recepci.“

„Ale stejně, nezdá se vám to divné, že je pozvali?“

„Zdá,“ připustil Alleyn zamyšleně. „Je to opravdu divné.“

„Máte dojem, že hrnčířství jeho sestry je zlatý důl?“

„Ne, to nebude valné.“

„Byla zapletena do některého z bratrových podvodů?“

„Záznam v trestním rejstříku nemá. Ale počkejte, tady je nějaký odkaz: Viz McGuiganová, O. Přineste nám fascikl s Macy,“ požádal seržanta ve službě.

„Tady je to,“ hlásil Fox, „podívejte.“ A aniž čekal, pokračoval svým lehce nastuzeným hlasem, jímž obvykle čítal nahlas: „McGuiganová, Olive, údajná vdova po Seanu McGuiganovi, o němž neni nic známo. Sestra Kennetha Sanskrita (viz Sanskrit K.). Později si přisvojila křestní jméno Xenoclea. Podezřelá z obchodování drogami společně s bratrem. Obviněna z podvodného věštění, v červnu 1953 pokutována. V

roce 1967 na ní podána Spolku pro ochranu zvířat stížnost, že týrá kočku. Obviněna a odsouzena k úhradě soudních výloh. Tak toho si ten Gibsonův maník nevšiml. Dostane co proto,“ řekl Fox.

„Hm. Sam Whipplestone si myslí, že týrala jeho kočku.

Pěkně se nám vybarvuje, co? A mně se hned zdálo, že Xenoclea je příliš krásné jméno, než aby bylo pravé,“ zabručel Alleyn.

„To je vymyšlené jméno?“

„Není vymyšlené, alespoň je nevymyslela ona. Xenoclea byla mytologická věštkyně, která odmítla věštit Herkulovi, protože se nevykoupal – patrně po vyčištění Augiášova chléva. Vsadil bych se, že se naše krásná Xenny překřtila a vrátila se k dívčímu jménu, když se dala na jasnovidectví.“

„Kde vlastně ti dva bydlí?“

„Nad obchodem s prasátky. Zvenčí se zdá, že je tam docela slušný byt.“

„Bydlí bratr s ní? – moment,“ přerušil Fox sám sebe, „kde je seznam hostů ze včerejší noci?“

„V mé kanceláři, ale nepotřebujeme jej. Díval jsem se, mají společnou adresu. U všech hromů, Foxi, když už jsme tady, měli bychom se podívat, jestli by se tu nenašlo něco na A. R. G. Sheridana, bytem v Capricorn Walk 1.“

Ale pan Sheridan žádný záznam v trestním rejstříku neměl.

„Přes to všechno, řekl Alleyn, „si musíme zjistit, jestli neměl někdy něco společného s Ngombwanou. I kdybych se na to měl zeptat přímo prezidenta. Na recepci ho ovšem nepozvali. Tak, tady bychom to měli všechno, teď sebou musíme hodit.“

Opustili policejní archív a vrátili se do Alleynovy pracovny. Alleyn se spojil se superintendentem Gibsonem.

„Něco nového, Frede?“

„Nic, co by stálo za řeč,“ řekl Gibson svým bezbarvým hlasem. „Na velvyslanectví je zřejmě klid. Zarazili jsme úklid. Běžné bezpečnostní opatření.“

„Jaký úklid?“

„Úklid po recepci. Měli přijít lidi od firmy Vistas a elektrikáři. Je to vážně hloupé, že nesmíme dovnitř. Jestli se dál nic nebude dít, tak je tam pustíme.“

„Nějaké zajímavé návštěvy? Přišel někdo nebo naopak někdo vyšel ven?“

„Pošťák, pár dodavatelů. Všechny dodávky jsme prohledali, umíš si představit to nadšení. Kondolenční návštěvy. A pak samozřejmě novináři. Došlo jen k jediné mrzutosti.“

„Copak?“

„Věř mi nebo nevěř, zase Jeho Blahorodí.“

„Prezident?“

„Přirozeně. Zčistajasna vyšel hlavním vchodem na ulici s ohavným velkým psem na vodítku a řekl, že ho jde vyvenčit do parku.“

Alleyn hlasitě zaklel.

„Co říkáš?“ ptal se Gibson.

„Ale nic. Mluv dál.“

„Seržant, který stál před vchodem na stráži, se mu to snažil rozmluvit. Jel jsem zrovna kolem ve služebním voze, tak mě zavolali. Taky jsem se pokoušel ho od té procházky odvrátit, ale odbyl mě z vysoka – že naděláme kolem všeho spoustu řečí. Je to nepříjemné,“ uzavřel Gibson nevesele.

„Jak jsi to vyřešil?“

„Něco jsem musel udělat. Tak povídám, že ho doprovodíme. A on na to, že jestli mi jde o ostrahu, tak že má psa a vlastního strážce. Vtom se otevřely dveře a hádej, kdo se v nich objevil?“ vyzval Gibson Alleyna stále ještě tím nevzrušeným hlasem.

„Nosič oštěpu ze včerejší noci?“

„Správně. Můj podezřelý číslo jedna, kterého bychom si, kdybychom měli volnou ruku, byli včera v noci pěkně podali. Stál ve dveřích v celé své velikosti.“

„To mě nepřekvapuje. Jak to dopadlo?“

„Můžeš hádat. V tu ránu se kolem něho seběhli novináři a lidi od televize. Pronesl jedinou větu: Nemám, co bych řekl,“ a odkráčel na zdravotní procházku se psem, podezřelým číslo jedna a pěti mými muži, kteří naskákali do policejního vozu, jeli krokem za ním a dělali, co mohli.

A tak se všichni prošli po Kensington Gardens, prohlédli si Petra Pana, sochu chlapečka, který nechtěl vyrůst,“ pokračoval Gibson zatrpkle, „a jakýmsi zázrakem nikdo na nikoho nevystřelil ani po nikom nehodil bombu, a tak se šťastně vrátili domů. Dnes večer se povyrazí v Paláci:“

„Myslel jsem, že proti původnímu plánu bude slavnost velice přitlumená.“

„To bude. Přeprava tajná, trasa změněná, malá vybraná společnost.“

„Alespoň tam s sebou nepotáhne chlapa s oštěpem.“

„Podle mých informací nikoli. Ale u něho mě nic nemůže překvapit.“

„Jsi chudák, Frede.“

„Inu, tuhle práci mi jistě nezávidíš,“ řekl Gibson. „Jo, abych nezapomněl. Chce s tebou mluvit osobně nebo alespoň telefonicky.“

„Nevíš proč?“

„Ne. Když odcházel, prohodil to jen tak přes rameno.

Je to hrozný člověk.“

„Možná že chce zkrátit pobyt v Anglii.“

„Pro mne nemůže být nikdy dost krátký,“ sdělil mu Gibson a rozloučil se.

Když Alleyn položil sluchátko, řekl: „V případě, jako je tento, se ptáme, kde je zakopaný pes. Potíž je v tom, že já to nevím, Foxíku. Máme nejvyšší čas něco udělat, ale čím začít?“

„Co kdybychom začali tím Sheridanem,“ dumal Fox.

„Mně se zdá, že ho v té tajné společnosti nějak odsunuli na vedlejší kolej.“

„To se vám zdá proto, že nebyl na recepci.“

„Ale členem toho záhadného spolku přece je.“

„To jistě. Jenomže my máme jeden jediný důvod – jeden jediný přijatelný důvod – k tomu, abychom mohli tu jejich bláznivou skupinku podezírat, že má ve vraždě prsty; a to je fakt, že na dámské toaletě vystřelila paní Cockburn-Montfortová z pistole slepý náboj. Jsem pevně přesvědčený, že to udělala ona, už proto, jak ona i galantní plukovník reagovali na má slova. Dokázat to, to bude zase jiná kapitola. Při tomto vyšetřování neustále zvedá prázdnou hlavu to vysoce podezřelé a pro mě krajně nepřijatelné slůvko ‚náhoda‘, ale ať visím, jestli se smířím s tvrzením, že během pěti minut došlo na recepci jednoho zastupitelského úřadu ke dvěma naprosto nezávislým pokusům o vraždu.“

„Myslíte,“ zeptal se Fox, „že paní Cockburn-Montfortová a její banda si naplánovali vraždu, ale stačili udělat jen první krok, protože pak do věci zasáhl nosič oštěpu?“

„Myslel jsem to tak? Ano, samozřejmě jsem to tak myslel, a ono to nezní tak úplně hloupě, jak jsem čekal.“

„Mně to připadá divné.“

„Nedokážete si to představit?“

„Dalo by mi to dost práce.“

„Inu, kdoví, možná že to budete muset podstoupit. Já vám něco řeknu, Foxíku. Pokusíme se najít něco víc na Sheridana, když pro nic jiného, tak pro pořádek. A uděláme ještě jednu věc: dáme si tu práci a zjistíme, jak v Londýně na prvního máje 1969 zahynula šestnáctiletá dívka jménem Glenys Chubbová.“

„Že by dopravní nehoda?“

„Nevíme. Měl jsem dojem, že i když padlo slovo nehoda, nebylo použito správně. Jak tak pátrám v zákoutích mé ochabující paměti, jméno Chubbová se mi vybavuje v souvislosti s nějakou nevypátranou vraždou, ale nemusí to tak být. Naše oddělení se tím nezabývalo, nebyla to naše věc.“

„Chubbová, Chubbová,“ uvažoval Fox, „taky se mi to vybavuje. Ano, bylo to něco takového. Co to jen mohlo být? Počkejte, pane Alleyne, vydržte.“

Fox upřel skleněný pohled do prázdna. Vyburcoval ho Alleyn, když udeřil dlaní do psacího stolu.

„Notting Hill Gate,“ řekl Alleyn. „Květen 1969. Znásilněné a potom uškrcené děvče. Pachatel byl spatřen na útěku, ale nikdy nebyl dopaden. To je ono. Budeme si to muset ověřit, samozřejmě, ale vsadil bych se, že je to ono. Případ není uzavřený dodnes. Vrah zapomněl na místě činu červený šátek, který byl identifikován.“

Zatraceně, máte pravdu. Ten případ zhasl jak svíčka.

Policie zná pachatele, ale nikdy ho nedopadla:

„Správně, nikdy ho nedopadla.“

„Byl to barevný,“ řekl Fox. „Že to byl barevný?“

„Ano,“ přisvědčil Alleyn. „Byl to černoch. A navíc, moment, najdeme si to v seznamu nevyřešených případů, a raději to uděláme hned.“

Nemuseli hledat dlouho. V seznamu nevyjasněných případů našli pod květnovým datem 1969 stručnou zprávu o vraždě šestnáctileté Glenys Chubbové; zavraždil jí černoch, patrně z Ngombwany, což nebylo nikdy prokázáno.

KAPITOLA 7

MINULOST PANA SHERIDANA

Když odložili pořadač roku 1969 s nevyřešenými případy vražd, oddíl znásilnění a uškrcení, začal Fox meditovat:

„Zatím se nám zdálo, že Chubb neměl motiv, ale teď je jasné, že ho bezpečně měl. Je sice trochu za vlasy přitažený, ale motiv to je.“ Všechno nasvědčovalo tomu, že tento spolek – s gustem jej nazýval „rybím spolkem“ – si dal za úkol podrobení a likvidaci černochů.

„Začínám Chubba podezírat,“ oznámil Fox.

V té chvíli zazvonil na Alleynově stole telefon. K jeho velkému překvapení se ozvala Troy, která, jak dobře věděl, neměla ve zvyku volat mu do Yardu. Řekl: „Stalo se něco, Troy?“

„Nestalo se nic a moc se omlouvám,“ ujistila ho hned, „ale myslela jsem, že bude líp, když ti to řeknu za tepla.

Měla jsem na drátě tvého Rozrucha.“

„Chtěl se mnou mluvit?“

„Budeš se divit, ale nechtěl. Chtěl mluvit se mnou.“

„Cože!“ řekl Alleyn prudce. „Tak to bude muset počkat.

O co šlo? Vlastně, nic mi nemusíš říkat. Samozřejmě, o ten portrét.“

„Je na cestě k nám, v plné parádě, abych ho portrétovala. Řekl, že mi může věnovat půldruhé hodiny.

Pokoušela jsem se něco namítnout, ale má hlas jak polnici a vůbec neslyšel, že něco povídám. Řekl, že mu jde o čas, protože jeho pobyt v Anglii se zkracuje. Dodal ještě, že v hovoru můžeme pokračovat, až přijede, a zavěsil. Tak mám dojem, že už je tady, slyším jeho hlas.“

„Panebože, to je kvítko z čertovy zahrádky. Za půl hodiny jsem u tebe. Možná že to stihnu dřív.“

„To nemusíš. Nemysli si, že mě to vyvedlo z míry. Prostě jsem chtěla, abys to věděl.“

A dobře jsi udělala. Zaveď ho do ateliéru, ty to zvládneš. Jsem tam coby dup.“

Alleyn zavěsil a řekl Foxovi: „Pochopil jste, o co jde?“

„Zavolejte mi auto, prosím vás, a pokuste se spojit s Fredem Gibsonem. Počítám, že o tomhle kousku už ví, ale jistota je jistota. A zůstaňte tady, pro případ, že by se něco stalo. Kdyby se dělo, tak mi zavolejte domů. Já letím.“

Když přijel do té milé slepé uličky, kde stál jejich dům, bylo už auto z ngombwanského velvyslanectví s vlaječkou zaparkované u chodníku. Za volantem seděl černý šofér s nehybnou tváří. Alleyna nepřekvapilo, že o kousek dál, na druhé straně ulice, stálo policejní auto s civilní značkou. Tentokrát použil Gibson dodávku. Na předním sedadle zahlédl Alleyn dva nakrátko ostříhané mládence. Neušlo mu, že další Gibsonův maník sedí u stolku před hospůdkou. Před domem patroloval strážník v uniformě, a když Alleyn vystoupil z policejního vozu, mládenec se sebevědomým pohledem mu zasalutoval.

„Jak dlouho máte už na mušce můj dům?“

„Půl hodiny, pane. Pan Gibson je uvnitř. Zrovna tu byl a požádal mě, abych vám to vyřídil.“

„Což jste udělal,“ přikývl Alleyn a zašel také dovnitř.

Gibson byl v hale.

Na jeho tváři bylo patrné, že s Alleynovým příchodem ožil. Byl pochopitelně v rozpacích. O posledním prezidentově žertíku se dozvěděl z rádiové depeše – nejprve jenom tolik, že velvyslanecký rolls royce se vztyčenou ngombwanskou vlaječkou předjel před hlavní vchod velvyslanectví. Seržant ze zvláštního oddělení se od řidiče dozvěděl, že je to příkaz prezidenta, který si chce vyjet.

Seržant se vysílačkou spojil s Gibsonem, ale než se superintendent dostal na místo, prezident s osobním strážcem v patách vyšel z domu, o drazil všechny pokusy nešťastného seržanta zadržet ho, křikl na šoféra adresu a auto vyjelo. Gibson a jeho lidé, kteří byli před budovou velvyslanectví, se za nimi pustili a u cíle zaujali příhodná stanoviště, na nichž je Alleyn zastihl. Když přijeli, byl prezident a jeho mlinzi už uvnitř.

„Kde je teď?“

Paní Alleynová řekl Gibson a lehce zakašlal, „ho zavedla do ateliéru. Požádala mě, abych ti to vyřídil. ‚Do ateliéru,‘“ řekla. „Prezident žertoval na můj účet. Připadalo mu komické, že jsem tady,“ sděloval Gibson otráveně.

„A co podezřelý číslo jedna?“

„Stojí před vchodem do ateliéru. Velice se omlouvám, pokud jsem nechtěl sáhnout k násilí, bylo vyloučeno ho odtamtud dostat. Ale paní Alleynová si nestěžovala. Ach jo, od začátku bych si toho chlapa s chutí podal,“ řekl Gibson.

„To je v pořádku, Frede. Uvidím, co se dá dělat. Nalej si něco k pití. Všechno najdeš v jídelně. Vezmi si láhev do pracovny a udělej si tam pohodlí.“

„Dík,“ řekl Gibson unaveně, „to si dám říct.“

Ateliér byl v samostatném pavilónu v zahradě. Svého času si jej dal postavit jeden viktoriánský člen Akademie s pověstí podivína. Měl nesmyslný vchod; vedlo k němu několik schůdků krytých baldachýnem, který nesly sebevědomé štukové karyatidy. Troy říkala, že jsou příliš legrační, než aby se jich zbavila.

Mezi těmito karyatidami se fantasticky vyjímal obrovský mlinzi, který v tmavém obleku dělal téměř stejný dojem jako ve lví kůži s náramky. Pravou ruku měl zasunutou pod sakem. Vchod zaplňoval beze zbytku.

„Dobrý večer,“ pozdravil Alleyn.

„Dobrý večer, pane,“ řekl mlinzi.

„Chci – jít – dovnitř,“ vyslovil Alleyn velice zřetelně.

Když se muž ani nehnul, své sdělení opakoval a poklepal si při tom na hruď a ukázal na dveře.

Mlinzi zakoulel očima, rázně se otočil, zaklepal a vstoupil. Jeho silnému hlasu odpověděl jiný, ještě dunivější, a Troy připojila poznámku: „Ach, to je Rory.“

Mlinzi ustoupil a Alleyn vešel dovnitř; sám nebyl s to přesně odhadnout míru svého podráždění.

Pódium, na němž stál model, bylo na druhém konci ateliéru. Jako pozadí použila Troy lví kůži, hozenou přes paraván. Před ní stál rozkročen a s rukama v bok prezident ve slavnostní uniformě, na níž se třpytila vyznamenání, zlaté šňůry, knoflíky a přezky.

Troy si za půldruhametrovým plátnem připravovala paletu. Na podlaze ležely dvě kvapně uhlem načrtnuté skici. V zubech držela štětec. Otočila hlavu a několikrát energicky kývla na manžela.

„Ho-hó!“ volal na něho Rozruch. „Odpusť mi, milý Rory, že nepolezu dolů. Jak vidíš, jsme v plné práci.

Odejdi!“ křikl na mlinziho a stručně dodal něco v jejich mateřštině. Muž odešel.

„Omlouvám se za něho,“ řekl Rozruch velkoryse. „Od včerejšího večera je nervózní, bojí se, aby se mi něco nestalo. Dovolil jsem mu, aby sem šel se mnou.“

„Koukal jsem, že si nějak chová ruku.“

„Jo, ukázalo se, že mu někdo zlomil klíční kost.“

„Včera v noci?“

„Jo, ten, co ho napadl.“

„Byl u doktora?“

„Ano, u doktora Gomby, který se stará o zaměstnance vyslanectví. Je to dobrý doktor. Praktikoval v nemocnici svatého Lukáše.“

„Co řekl o povaze zranění?“

Úder, pravděpodobně hranou ruky, protože na těle nejsou stopy po nástroji. Nejde vlastně o zlomeninu, ale prasklinu.“.

„A co ti o tom řekl sám mlinzi?“

Trochu rozšířil ten svůj stručný popis ze včerejška, že ho někdo udeřil do krku a vytrhl mu oštěp z ruky.

Nemá nejmenší tušení, kdo to byl. Musím se omluvit, starý brachu, že jsem svou návštěvu u vás předem neohlásil, pokračoval prezident vlídně v hovoru. „Můj pobyt v Londýně se krátí. Ale já chci portrét výhradně od tvé ženy a od nikoho jiného, a chci ho mít co nejdřív. Tak jsem si řekl, že nebudu dělat žádné ciráty, jak jsme říkali na Davidsonce, a zajel jsem k vám rovnou.

Troj se chopila štětce, který dosud držela mezi zuby.

Jestli tu chceš zůstat, Rory, můžeš, řekla a obdařila ho jedním ze vzácných úsměvů, jež mu pořád ještě působily takovou radost.

„Jestli nepřekážím,“ mínil – a podařilo se mu to říct tak, že to neznělo ironicky. Troy zavrtěla hlavou.

„Ne, ne,“ řekl Rozruch velkomyslně. „Těšíme se z tvé společnosti. Dokonce se můžeme bavit.“ A s hurónským smíchem dodal: „Pokud si člověk od odpovědi nic neslibuje. Tak je to. Nemám pravdu, maestro?“ zeptal se Troy, která otázku přešla. „Nevím, jak se dělá ženský rod od maestro,“ přiznal. „Nedá se přece říct maestryně, to by nesvědčilo o dobrém vkusu.“

Troy pokrčila nos.

Alleyn si sedl do vysloužilého křesla.

„Když už jsem tady a pokud nebudu rušit v práci –“ nakousl větu.

„Mne vůbec nic neruší,“ skočil mu do řeči Rozruch.

„Tím lépe. V tom případě bych rád, kdyby mi Vaše Excelence mohla říct něco o dvou hostech na včerejší recepci.

„Moje Excelence se pokusí. Je tak směšný s těmi jeho Excelencemi,“ dodal na adresu Troy. Alleynovi sdělil:

„Vysvětlil jsem totiž tvé ženě, jak to chodilo na Davidsonce.“

„Chci se tě zeptat na jednu dvojici, je to bratr se sestrou a jmenují se Sanskritovi.“

Rozruch se až dosud usmíval, ale v této chvíli oslnivě bílý chrup zmizel za sevřenými rty. „Obávám se, že jsem se trochu pohnul,“ řekl.

„Ne,“ odpověděla Troy. „Jste báječně klidný.“ A širokými tajuplnými gesty začala malovat.

„Sanskritovi,“ opakoval Alleyn. „Jsou oba hrozně tlustí.“

„Ach tak! Ty znám.“

„Mají nějaké styky s Ngombwanou?“

„Ano, obchodní. Dováželi k nám módní zboží.“

„Dováželi?“

„Dováželi,“ opakoval prezident bez mrknutí oka.

„Potom podnik prodali.“

„Ty je znáš osobně?“

„Byli mi představeni.“

„Sanskritovi chtěli z Ngombwany odjet?“

„Předpokládám, že ne, protože se vracejí.“

„Cože.“

„Co já vím, tak se chtějí vrátit. Změnili plány. Bylo mi řečeno, že mají v úmyslu vrátit se co nejdříve. Jsou to bezvýznamní lidé.“

„Rozruchu,“ řekl Alleyn, „mají nějaký důvod chovat tobě zášť?“

„Vůbec žádný. Proč?“

„Prostě mě to zajímá. Koneckonců, zdá se mi, že Se tě někdo na tvé recepci pokoušel zavraždit.“

„To sis nevsadil na ty pravé. Když nic jiného, měli by mi být vděčni.“

„Proč?“

„Vracejí se se souhlasem mé vlády. Předchozí vláda s nimi jednala dost tvrdě.“

„Kdy jste jim povolili návrat?“

„Nech mě chvilku přemýšlet – asi před měsícem. Možná ještě dřív.“

„Když jsem byl před třemi týdny u tebe na návštěvě, zahlédl jsem náhodou Sanskrita na schodech jeho někdejšího podniku. Právě zamalovávali jeho jméno.“

„Určitě se mýlíš, Rory. Pravděpodobnější je, že je tam právě naopak znovu psali.“

„Jak myslíš,“ řekl Alleyn a na pár vteřin se odmlčel.

„Tobě jsou ti Sanskritovi sympatičtí?“

„Ne,“ ujistil ho prezident. „Jsou prostě nechutní.“

„Tak proč tedy…“

„Toho člověka vyhodili omylem. Odvolal se,“ odpovídal prezident s pozoruhodnou zdrženlivostí. „Má všechny důvody, aby se cítil zavázán, a žádný důvod k nepřátelství.

Toho klidně pusť z hlavy.“

„Než ho pustím z hlavy, jedna otázka: měl důvod k nepřátelství vůči velvyslanci?“

Ještě delší odmlka. „Důvod? Žádný neměl,“ řekl prezident. „Vůbec žádný. A potom dodal: „Nevím, co tím sleduješ, Rory, ale vím jistě, že podezíráš-li toho člověka z vraždy, jsi – jsi – jak se to říká – jsi úplně vedle. Ale,“ – dodal žoviálně, „přece se nebudeme bavit o té hrozné záležitosti před paní Alleynovou.“

„Ta nás neslyší,“ řekl Alleyn prostě. Z místa, kde seděl, viděl, jak Troy pracuje. Jako by se hluboké porozumění pro muže, jehož malovala, měnilo v energii, jež z ruky proudila do štětce, aby je promítla na plátno. Ještě nikdy jí neviděl pracovat tak rychle. Tichounce si cosi šeptala.

Říkával si obvykle, že je to její inspirace, která si žádá volný rozlet. To, co namalovala, bylo nádherné. Její dílo v sobě tajilo mystérium. „Ta nás neslyší,“ opakoval.

„Myslíš‘?“ opáčil Rozruch a dodal: „Já to dovedu pochopit, moc dobře to chápu.“

A Alleyn cítil, že se v něm náhle vzedmul cit, který by těžko definoval. „Vážně, Rozruchu? Myslím, že ty opravdu ano.“

„Kousíček doleva,“ požádala Troy. „Rory, prosím tě, posuň si to křeslo. Tak to bude dobré. Děkuji.“

Prezident trpělivě pózoval a jak plynuly minuty, bylo stále méně o čem mluvit. Zavládl mezi nimi jakýsi nejistý mír.

Po půl sedmé Troy řekla, že teď zatím model nepotřebuje. Prezident se zachoval mile. Řekl, že by byla možná raději, kdyby se nepodíval, co zatím namalovala. Dlouze se zahleděla na plátno; pak odtrhla oči, zavěsila se do něho a vedla ho ke stojanu, aby se podíval. Po celou tu dobu neřekl ani slovo.

Teprve potom se k ní obrátil: „Jsem vám velice zavázán.“

„A já vám,“ opáčila Troy. „Mohl byste přijít zítra dopoledne, dokud bude ještě malba vlhká?“

„Zítra dopoledne, platí,“ přislíbil prezident. „Všechny ostatní závazky ruším a žádného nelituji,“ dodal a rozloučil se.

Alleyn ho doprovázel. Mlinzi stál dole pod schody. Jak šel Alleyn ze schodů, zvrtla se mu noha a zavadil o strážce. Ten bolestí zasykl, ale hned se opanoval. Alleyn omluvně zabručel a prezident, který šel před ním, se ohlédl.

„Nešikovně jsem stoupl a způsobil jsem mu bolest,“ informoval ho Alleyn. „Řekni mu, že se omlouvám.“

„Však on to přežije,“ halasil prezident vesele. Řekl strážci pár slov, a ten zašel napřed do domu. Rozruch se zastavil a vzal těžkou rukou Alleyna kolem ramen.

„Opravdu má naprasklou klíční kost,“ řekl. „Zeptej se doktora Gomby nebo, jestli chceš, podívej se sám.

Ale prosím tě, přestaň se už starat o mého mlinziho. Opravdu jen plýtváš svým drahocenným časem.“

Alleyn si pobaveně uvědomil, že když dojde na jejich podřízené, jsou oba, jak pan Whipplestone, tak Rozruch, hned plni obav o jejich blaho, byť mu to rozmlouvá každý po svém. Řekl: „Dobrá, dobrá. Ale skutečnou starost mi děláš ty. Naposledy a z hloubi duše tě prosím, abys přestal riskovat. Jsem opravdu přesvědčený, že včera v noci jsme byli svědky spiknutí, které tě mělo stát život, a musíme počítat s tím, že to ti lidé zkusí znovu.“

„Jak by to, podle tvého názoru, provedli? Máš na mysli bombu?“

„Není to vyloučené. Jsi si jistý, skutečně jistý, že si všechen personál na velvyslanectví zaslouží tvou důvěru?

Například služebnictvo…“

„Jsem si tím jistý. Nejenže celé velvyslanectví prohledal ten tvůj únavný, ale neocenitelný Gibson, ale totéž udělali i moji lidé. A udělali to důkladně. Žádné bomby tam nejsou. A není tam jediný sluha, na němž by lpěl stín podezření.“

„Jak si můžeš být tak jistý? Kdyby například někdo nabídl pořádnou sumu…“

„Kamaráde milý, nikdy se mi nepodaří vysvětlit ti všechno tak, abys to pochopil. Neumíš si představit, co pro naše lidi znamenám. Ti by měli menší strach zabít sebe než vztáhnout ruku na mne. Přísahám, že pokud opravdu existovalo spiknutí s úmyslem zabít mě, nevzešlo z těchto lidí a nikdo z nich je neorganizoval. Ne!“ řekl a jeho neobyčejný hlas zněl jako zvon. „Nikdy! To je vyloučeno.“

„Dobrá. Beru na vědomí, že pokud nepustíte dovnitř někoho neznámého, jsi v budově velvyslanectví v bezpečí. Ale, pro všechny svaté, alespoň nechoď do parku venčit toho zatraceného čokla.“

Rozesmál se, až se za břicho popadal jako klaun. „Promiň mi to, ale nemohl jsem odolat. Byla to ohromná švanda. Tvářili se tak zděšeně a vyplašení byli jako zajíci. A jak kolem mne všichni ti ostatní hloupí chlapi pobíhali! Uznej, byla to švanda k popukání.“

„Předpokládám, že ti bezpečnostní opatření dnes večer přijdou stejně k smíchu.“

„Nebuď protivný,“ řekl Rozruch.

„Nenapijeme se něčeho, než pojedeš?“

„Rád bych, ale musím se už vrátit.“

„Počkej, jen to řeknu Gibsonovi.“

„Kde je?“

„V mé pracovně. Zalévá tam frustraci. Dovolíš?

Alleyn nahlédl do pracovny. Gibson si udělal pohodlí u sklenice piva.“

„Jede,“ oznámil mu Alleyn.

Gibson vstal a šel za Alleynem do haly.

„Vida „ řekl prezident milostivě, „pan Gibson. Tak se zase vydáme na cestu, co, pane Gibsone?“

„Ovšem, Vaše Excelence,“ odpověděl Gibson bezbarvým hlasem. „Vydáme se zase na cestu. Omluvte mě prosím.“

Vyšel na ulici a dveře za sebou nechal otevřené.

„Těším se na zítřejší sezení,“ mnul si ruce prezident.

„Nesmírně se těším. Uvidíme se zítra?“

„Bohužel asi ne.“

„Ne?“

„Mám spoustu práce s tím případem,“ řekl Alleyn zdvořile. „Troy tě uvítá se všemi poctami za nás za oba, jestli mi to promineš.

„Dobrá, dobrá,“ řekl prezident bodře. Alleyn ho doprovodil k autu. Mlinzi mu otevřel dvířka levou rukou.

Policejní vůz nastartoval a Gibson nasedl. Muži ze zvláštního oddělení se odlepili ze svých stanovišť. Na otevřeném konci slepé uličky zadržovali policisté dosti početný dav.

V ulici se utvořily hloučky místních obyvatel.

Tajemný bledý a úplně holohlavý muž v elegantním tmavém obleku, který četl noviny u stolku před hospůdkou, si nasadil klobouk a odešel. Několik lidí přeběhlo přes ulici. Policisté je žádali, aby ustoupili.

„Co to má všechno znamenat?“ zeptal se prezident.

„Patrně uniklo tvé pozornosti, že noviny nezahálely.

Večerníky vyšly vesměs s palcovými titulky.“

„Člověk by řekl, že místo v novinách se dá využít líp.“

Popleskal Alleyna po zádech. „Hodně štěstí!“ halasil.

Nasedl do vozu a ještě zavolal: „Zítra o půl desáté jsem tu jako na koni. A nějak si to zařiď, abys mohl zůstat doma.“

Auto se rozjelo.

„Hodně štěstí tobě,“ zabručel Alleyn, který pozoroval, jak prezident milostivě kyne okolostojícím.“Bůh ví, že ho budeš potřebovat.“

Policejní vůz, jedoucí vpředu, zahnul do postranní ulice, která ústila na hlavní třídu. Auto ngombwanského velvyslance jelo za ním. Z davu na druhém konci ulice se ozývalo zklamané volání, které postupně sláblo.

Alleyn pln pochybností, se vrátil domů. Namíchal dvě sklenice a odnesl je do ateliéru. Troy zastihl ještě v malířské haleně. Natáhla se do velkého křesla a mračila se na plátno.

V takovýchto chvílích mu vždycky připomínala malého kluka. Do čela jí sklouzl pramínek krátkých vlasů, ruce měla od barev a výraz zadumaný. Najednou vstala, vrátila se ke štaflím a za hlavu, vystupující z hnědožlutého pozadí, nanesla černou linku. Pak pozpátku udělala několik kroků směrem k němu. Ustoupil a tehdy si ho teprve všimla.

„Co tomu říkáš?“

„Nikdy jsem tě neviděl pracovat tak rychle. Je to úžasné.“

„Příliš rychle, než aby to mohlo být dobré?“

„Jak můžeš říct něco takového? Jsi kouzelnice.“

Opřela se o něho.

„Je fantastický,“ řekla. „Přímo symbol černé rasy. A je v něm něco – něco téměř zoufalého. Tragédie?

Osamělost? Nevím. Doufám, že se mi to podaří vyjádřit štětcem.“

„Už se ti to začalo dařit. Takže na komickou stránku zapomeneme?“

„Ale kdeže! Samozřejmě že je ohromně legrační. Postava jak do viktoriánské operety. Ale cítím, že je to jenom slupka, nic podstatného. To je moje sklenice?“

„Troy, miláčku, musím tě požádat o něco, co tě nejspíš dopálí.“

Odnesla si svou sklenici ke stojanu a přes její okraj se mračila na plátno.“Myslíš?“ řekla roztržitě. „A co to má být?“

„Zítra dopoledne ti bude zase sedět. Prosím tě, abys od této chvíle až do zítřka nepustila do domu nikoho a nic, co neznáš. Žádní čističi oken nebo muži od plynu, žádní obchodní cestující, žádné balíčky adresované do cizích rukou. Prostě nikoho a nic, za co bys nemohla nést odpovědnost.“

Troy, stále ještě myšlenkami u portrétu, řekla: „No jo,“ a potom najednou jako by přišla k sobě. „Myslíš na bombu?“

„Ano.“

„Dobrý bože!“

„A nemluvím do větru. Chápeš?“

„To je tedy pěkná otrava.“

„Slib mi to.“

„To víš, že jo,“ řekla Troy a na paletu vytlačila proužek kadmiové červeně. Odložila skleničku a vzala do ruky štětec.

Alleyn žasl, jak to, k čertu, dokáže, za všech okolností se neústupně soustředit na to, co je pro ní na světě nejdůležitější. Pozoroval, jak si nervózní ruka se skvrnami od barev pohrává chvilku se štětcem a pak jej přiloží na plátno s jistotou houslového virtuosa, dotýkajícího se smyčcem struny. A zamyslel se nad tím, jak je vůbec možné, že jejich manželství je tak zázračně šťastné, přestože připomínají dvě planety, obíhající po různých drahách.

Troy se po něm ohlédla. „Poslouchala jsem,“ řekla.

„Slibuji ti to.“

„Děkuji ti, má lásko.“

Toho večera, přibližně v době, kdy prezident královsky hodoval v Buckinghamském paláci, se Alleyn ve Foxově doprovodu vydal na obhlídku Sheridanova suterénního bytu na Capricorn Walk číslo jedna. Jeli v policejním voze s civilním číslem a mnohokanálovou vysílačkou. Protože se pan Whipplestone před Alleynem zmínil, že večeří mimo dům se sestrou, která přijela do Londýna, nemusel se superintendent obávat, že vzbudí jeho pozornost.

Od hlídkového vozu se dozvěděli, že obyvatel suterénního bytu je doma, ale na oknech má zřejmě velice husté závěsy, které vůbec nepropouštějí světlo. Alleyn s Foxem přijeli z Capricorn Square a zaparkovali ve stínu platanů.

Byl dusný pošmourný večer a široko daleko vládl obvyklý klid. Z hostince U zlatého slunce, který stál poblíž Square, k nim doléhal nepříliš hlasitý šum.

„Ještě k našemu problému, Foxi,“ řekl Alleyn. „Lámu si hlavu, jestli byl ten včerejší nezdařený pokus o atentát dílem celé bandy nebo jestli plukovník a paní Cockburn-Montfortová jednali nezávisle na ostatních v alkoholickém zápalu. Ale to se mi nezdá pravděpodobné. A jestli vraždu plánovali společně, není vyloučeno, že se sejdou, aby zhodnotili situaci a eventuálně se dohodli na novém pokusu.“

„Nebo aby si vjeli do vlasů,“ podotkl Fox.

„I to je možné.“

„Dejme tomu,“ řekl Fox prostě, jak bylo jeho zvykem, „že velvyslance zabil Chubb omylem místo prezidenta.

V tom případě ho nezahrnou chválou. A říkal jste přece, že se vám zdál nervózní.“

„Velice nervózní.“

„Co máte pro tuto chvíli za lubem?“

„Myslím, že bychom tu měli počkat, abychom viděli, jestli půjdou hosté k panu Sheridanovi nebo naopak jestli si vyjde na čerstvý vzduch on.“

„Víte, jak vypadá?“

„Sam Whipplestone mi řekl, že je snědý, holohlavý, středně velký, že se dobře obléká a trochu si šlape na jazyk. Nevzpomínám si, že bych ho někdy viděl.“ Odmlčel se. Po chvíli upozornil Foxe: „Vykukuje škvírou.“

V suterénním okně v domě číslo jedna se na jednu dvě vteřiny objevil kolmý proužek světla a vzápětí zase zmizel.

„Nezdá se mi, že by si dnes dali schůzku v tomhle bytě.

Za daných okolností a s panem Whipplestonem nad hlavou.“

„Taky se mi to nezdá.“

Fox zabručel a spokojeně si udělal na sedadle pohodlí.

Po Capricorn Walk směrem k Baronsgate projelo několik vozů. Poslední byl taxík, který zastavil před číslem jedna.

Mezi detektivy a taxíkem v té chvíli projíždělo půl tuctu dalších osobních aut a za nimi dodávka; jedno po druhém zastavilo, Baronsgate byla zřejmě ucpaná. Došlo k jednomu z těch náhlých vpádů dopravy do klidných uliček Capricorns, které jsou, zejména později večer, tak řídké.

Když všechna auta odjela, zpozorovali, že v domě číslo jedna právě prochází muž brankou před schůdky, vedoucími do suterénu; na sobě měl tmavý oblek, šálu a buřinku. Pustil se po Walku směrem k Baronsgate. Alleyn chvíli vyčkával a pak se rozjel za ním. Zahnul za roh, projel kolem čísla jedna a zaparkoval o tři domy dál.

„Jde do Mews, oznámil. A skutečně, pan Sheridan přešel ulici, zahnul doprava a zmizel.

„Oč se vsadíte, že jde navštívit prasátka?“ zeptal se Alleyn. „Nebo myslíte, že má namířeno ke galantnímu plukovníkovi a jeho choti? Počkejte tu, Foxi.“

Nechal Foxe v autě, přeběhl ulici a po druhém chodníku šel rychlým krokem až na roh Capricorn Walk a Capricorn Mews; ale nezastavil se tam, ušel po Walku ještě dalších asi dvacet metrů a pak teprve se vrátil na roh, protože rohovou výlohou fasádnické firmy bylo vidět do celé Mews: na lahůdkářství Napoli, na ústí další ulice – Capricorn Place, v níž bydlel plukovník Cockburn-Montfort, i na hrnčířství až na samém konci Mews. Pan Sheridan kráčel pořád rovně, ve skromném pouličním osvětlení se tu vynořil, tu opět ztratil v šeru, až došel k hrnčířství. Zastavil se u postranního vchodu, rozhlédl se a zvedl ruku ke zvonku. Dveře se otevřely a z šeré chodby se vynořila mohutná postava, již si nelze s nikým splést. Pan Sheridan vešel dovnitř a dveře se zavřely.

Alleyn se vrátil k autu.

„Tak je to jasné,“ konstatoval. „Šel k prasátkům. Zmizme odtud. Musíme si dát po čertech dobrý pozor.

Pan Sheridan má oči na stopkách.“

U garáže, kde se pan Whipplestone poprvé setkal s Lucy Lockettovou, byl tmavý průjezd do dvora. Alleyn do něj zacouval, vypnul motor a zhasl světla. Oba otevřeli dvířka, opile se zasmáli, zavolali cosi, čemu nebylo rozumět, práskli dvířky – a pak se opět uvelebili každý na svém sedadle.

Nečekali dlouho; z Capricorn Place zahnul do Mews plukovník s paní Cockburn-Montfortovou. Prošli kolem nich. Měli zřejmě namířeno na konec ulice. Ona se potácela na nesmyslných podpatcích, on rázoval s udivující jistotou zkušeného pijáka.

Do stejných dveří je vpustila táž mohutná postava.

„Měl by přijít ještě jeden,“ řekl Alleyn, „pokud ovšem není už vevnitř.“

Ještě tam nebyl. V následující minutě nešel po Mews vůbec nikdo. Hodiny na bazilice odbíjely devět.

Ještě zcela nedozněl poslední úder, když zaslechli na své straně chodníku blížící se kročeje. Alleyn s Foxem se na sedadlech svezli co nejníže. Chodec se k nim blížil vojensky rázným krokem, minul je a pokračoval v cestě k hrnčířství. Kročeje, jindy tak všední, vyvolávaly v temné uličce znepokojující pocit jako na divadle. Byl to Chubb.

Když zmizel v domě, řekl Alleyn: „Škoda že nemáme představu, jsou-li v tom spolku ještě další členové.

Třeba nějaká neznámá veličina.“

„Co budeme dělat?“

„Snad abychom ještě počkali, uvidíme, co se bude dít.

Je to lákavá představa, viďte, Foxíku, že bychom je nechali trochu ohřát, pak tam vykonali ve vší zdvořilosti úřední návštěvu a jim by srdce spadlo do kalhot. Pokud jde o tuhle bandu, učinili bychom tím přítrž všem dalším pokusům o atentát na Rozrucha, pokud ovšem mezi nimi není fanatik. Ale Chubb například na fanatika nevypadá.“

„Tak se o to pokusíme?“

Bohužel ne. Na žádného z nich toho nevíme tolik, abychom ho mohli zatknout, a navíc bychom se tím připravili o možnost dostat se jim na kobylku. Škoda, přeškoda:“

„Tak co podnikneme?“

„Doporučuji počkat, až se rozejdou, a potom, bez ohledu na noční hodinu, navštívit pana Sheridana.

Pozor, někdo jde!“ řekl Alleyn.

„Neznámá veličina?“

„Dejme se překvapit.“

Tentokrát slyšeli lehký krok, který se k nim rychle blížil z druhého konce Mews. Na rohu Capricorn Place svítila lucerna. Chodec vkročil do kužele světla a přecházel ulici. Mířil přímo k nim.

Byl to Samuel Whipplestone.

Samozřejmě, vyšel si na večerní procházku, pomyslel si Alleyn. Ale proč mi říkal, že dnes večeří se sestrou?

Fox po jeho boku seděl tiše jako pěna. Oba čekali ve tmě, až se, pan Whipplestone obrátí a bude pokračovat v procházce.

Ale ten se zastavil a zahleděl se do průjezdu. Jednu chvíli měl Alleyn nepříjemný pocit, že se dívají jeden druhému přímo do očí. Potom pan Whipplestone obešel kapotu a tichoučce zaťukal na boční okénko u řidiče.

Alleyn stáhl sklo.

„Mohu dál?“ zeptal se pan Whipplestone. „To, co vám chci říct, může být pro vás důležité.“

„Sedněte si dozadu. Kdyby někdo šel kolem, přestaňte mluvit. A nebouchněte dvířky, prosím vás. Co se děje?“

Pan Whipplestone spustil pološeptem rychlý, přesně formulovaný monolog. Nakláněl se přes opěradlo, takže měl hlavu mezi hlavami svých posluchačů.

„Vrátil jsem se domů brzy,“ řekl. „Sestra Edith má migrénu. Přijel jsem taxíkem a zrovna jsem vcházel do domu, když jsem zaslechl, jak se zavírají dveře v suterénu a někdo jde po schodech nahoru. Připouštím, že jsem až chorobně přecitlivělý na všechno, co se děje dole. Došel jsem do salónu, nerozsvítil a pozoroval Sheridana, jak otvírá branku. Dobře jsem si ho prohlédl. Měl na hlavě klobouk, ale jednu chvíli mu tvář ozářil přední reflektor, jak tam stála v ucpané ulici řada aut. Viděl jsem ho velice jasně. Velice, velice jasně. Už jsem se, tuším, jednou zmínil, že mi připadá povědomý, ale ne a ne si vzpomenout.

Za chvilku se k tomu vrátím.“

„Dobrá,“ řekl Alleyn.

„Stál jsem ještě pořád u okna,“ když tohle auto vycouvalo ze stínu stromů na náměstí, zahnulo doprava a zaparkovalo o pár domů dál. Zapamatoval jsem si číslo.“

„Aha!“ pochopil Alleyn.

„V té chvíli zrovna Sheridan zmizel v Mews. Řidič vyskočil z auta – a dál víte, jak to bylo.“

„Odhalil jste mě.“

„Vlastně ano. Dá se to tak říct. Viděl jsem, jak stojíte na rohu a pak se vracíte k vozu. Potom jste zajel do Mews. Přiznávám, že jsem byl zvědavý, ale věřte mi, Alleyne, že jsem neměl v úmyslu se plést do věci nebo vám překážet v – ehm…“

„V kontrašpionáži?“

„Ale, milý příteli! Povím vám, jak to bylo dál. Odešel jsem od okna a chtěl jsem právě rozsvítit, když šel po schodech dolů Chubb. Slyšel jsem jeho kroky v hale, pak se zastavil přede dveřmi salónu. Jen na okamžik. Byl jsem na vahách, jestli mám rozsvítit a říct: „Jsem tady, Chubbe, nebo něco takového, anebo mám-li ho nechat odejít. Ale atmosféra byla tak nepříjemná, že jsem se rozhodl pro druhé řešení. Vyšel ven, zamkl na dva západy a odešel stejným směrem jako Sheridan a vy. Do Mews.“

Pan Whipplestone se odmlčel, těžko říct, zda pro zvýšení dramatického účinu nebo ve snaze najít vhodný výraz.

„A v tu chvíli,“ řekl, „jsem se rozpomenul. Proč mi, jak se říká, dopadl šesták zrovna v téhle chvíli, to vám nedokážu vysvětlit, ale rozpomenul jsem se.“

„Na co?“

„Na Sheridana.“

„Aha.“

„Rozpomenul jsem se, kde jsem ho viděl. Před více než dvaceti lety v Ngombwaně.“

Fox znenadání zhluboka vydechl.

„Povídejte, člověče!“ naléhal Alleyn.

„Bylo to u soudu. V té době to byl přirozeně ještě britský soud. A on seděl na lavici obžalovaných.“

„Neříkejte!“

„Měl tehdy jiné jméno. Říkalo se, že přišel z portugalského východu, a jmenoval se Manuel Gomez. Patřily mu obrovské kávovníkové plantáže. Byl souzen za neúmyslné zabití. Na jeho rozkaz totiž přivázali jednoho dělníka řetězy ke stromu a zbili ho tak, že ten člověk dostal sněť a zemřel. Bylo to otřesné.“

Fox několikrát nesouhlasně mlaskl.

„A to ještě není všechno, milý Alleyne. Státním žalobcem byl mladý právník, který v Anglii jako první Ngombwanec vystudoval práva.“

„Panebože, Rozruch,“

„Správně. Matně si vzpomínám, že tvrdě trval na tom, aby byl Gomez obviněn z vraždy a odsouzen k smrti.“

„Jak nakonec porota rozhodla?“

„To už si nepamatuji, ale mám dojem, že dostal asi patnáct let. Plantáže jsou teď přirozeně v rukách vlády, ale pokud se pamatuji, podařilo se prý Gomezovi ulít velké peníze. Snad v Portugalsku, ale mohlo to být stejně tak v Londýně. Těmito podrobnostmi si nejsem jistý.“

„Ale jste si jistý tím, že je to on?“

„Naprosto. A tím žalobcem jsem si také jistý. Byl jsem na tom procesu, a navíc mám deník, který jsem si tehdy vedl, a pěkně tlustou obálku výstřižků. Tam si to ověříme. Ale jsem si naprosto jistý.“ Mračil se, protože se ocitl v záři automobilových reflektorů. „Ta vzpomínka se mi vybavila úplně živě, ale až po jedné, dvou minutách.“

„Herci tomu říkají pomalé zapalování.“

„Ano?“ opáčil pan Whipplestone roztržitě a pokračoval:

„Když byl odsouzen, udělal tam strašnou scénu. Nikdy jsem nic takového nezažil. Zanechalo to ve mně neobyčejný dojem.“

„Běsnil?“

„Velice. Řval, vyhrožoval. Nasadili mu pouta, ale i pak prostě, choval se jako zvíře,“ řekl pan Whipplestone.

„Tak je to správné,“ brumlal Fox, který stále sledoval jakousi vlastní myšlenku.

„Ani jste se mě nezeptal, proč jsem šel za vámi až sem?“ zašeptal pan Whipplestone.

„Proč tedy?“

„Byl jsem přesvědčený, že jste sledoval Sheridana, protože jste taky čekal, že si ti lidé tady někde dají schůzku, buď u Cockburn-Montfortových nebo u Sanskritových. Naneštěstí jsem tušil, že na tu schůzku půjde i Chubb. Neměl jsem představu, máte-li v úmyslu na tu sedánku vpadnout, ale předpokládal jsem, že moje informace pro vás může být důležitá. Viděl jsem, že Chubb zašel k Sanskritovum, a pokračoval jsem v cestě, protože jsem se domníval, že budete někde v Mews. Až jsem zahlédl váš vůz a jsem tady,“

řekl pan Whipplestone nakonec.

„Jste tady, a z muže, který zdánlivě neměl motiv k vraždě, se může vyklubat podezřelý s prvořadým motivem.“

„Taky mě to napadlo,“ souhlasil pan Whipplestone.

„Dalo by se říct, že pokud jde o motivy,“ uvažoval Fox, „připadá teď na každého jeden. Chubb přišel o dceru, Sanskritovi o firmu, Sheridanův případ se právě vyjasnil.

Ale co plukovník a paní Cockburn-Montfortová?“

„Rozruch mi naznačil, že když plukovníka poslali do výslužby, byl vzteky bez sebe. Viděl se už v uniformě polního maršálka nebo tak něco. Místo toho šel do penze a nečekalo ho už nic jiného než ta láhev.“

„Myslíte, že tyto motivy platí pro velvyslance jako možnou oběť stejně tak, jako pro prezidenta?“ zeptal se Fox.

„V Sheridanově případě zřejmě nikoli.“

„To máte pravdu,“ souhlasil pan Whipplestone.

„V jeho případě to tak není.“

Pak seděli hodnou chvíli mlčky. Nakonec řekl Alleyn:

„Už vím, jak to uděláme. Vás tu, Foxíku, necháme na stráži, i když se obávám, že z pozorování hrnčířství tentokrát nic nekápne. Nevíme, k jakému rozhodnutí spiklenci dospějí, vlastně nevíme ani, o čem jednají.

O dalším atentátu na prezidenta? O zrušení rybího Ku-Klux-Klanu? To všechno jsou jen dohady. Ale přece jen není vyloučené, že na něco přijdete. A co vy, Same, vydržíte ještě jednou ponocovat? V tom případě bych se rád podíval na ty vaše výstřižky.“

„Samozřejmě, s největší radostí.“

„Tak jdeme.“

Vystoupili z auta, ale superintendent ještě strčil hlavu do okénka. „Pokud jde o Sanskritovy, tak to nesedí.“

řekl.

„Ne? Chcete říct, že nemají motiv?“

„Správně. Rozruch řekl, že jim ngombwanská vláda tu firmu vrací. Nepamatujete se?“

„To je zajímavé,“ mínil Fox. „Nějak mi to ušlo.“

„Alespoň máte o čem hloubat,“ řekl Alleyn. „Zůstaneme ve spojení.“

Dal si do kapsy malou přenosnou vysílačku a odešel s panem Whipplestonem do Capricorn Walk číslo jedna.

V hale na stolku ležela tuhá karta s úhledným tištěným sdělením JSEM VENKU. „Necháváme to tady, aby druhý věděl,“ vysvětloval pan Whipplestone. „Kvůli pojistnému řetězu na dveřích.“ Obrátil kartu na druhou stranu, kde se objevil nápis JSEM DOMA. Pak uvedl Alleyna do salónu, zavřel dveře a rozsvítil.

„Něčeho se napijeme,“ řekl. „Whisky se sodou? Skočím pro sodovku. Posaďte se, hned jsem tu.“

Vyšel ven pln někdejšího mladistvého elánu.

Nad obrazem, zavěšeným nad krbem, svítilo světlo. Byla to jedna ze starších prací Troy – rozjásaná, zpola abstraktní krajina. Alleyn se na ní dobře pamatoval.

„Á, prohlížíte můj poklad,“ řekl pan Whipplestone. Vracel se se sifonovou lahví v ruce a Lucy se mu pletla pod nohy. „Získal jsem jej na jedné skupinové výstavě brzy po vaší svatbě. Tak dávej přece pozor, kotě, propánajána!

Pojďme raději do jídelny, abych mohl rozložit výstřižky po stole. Ale nejdříve se napijeme. Můžete začít, já zatím skočím pro ty výstřižky.“

„Opatrně s tou whisky! Musím si uchovat jasnou hlavu.

Mohu si zavolat domů?“

„Jen volejte. Telefon je tamhle na stolku. Krabici s výstřižky mám nahoře. Dá mi to chvíli hledání.“ Troy zvedla sluchátko téměř okamžitě. „Haló, kde jsi?“ zeptal se Alleyn.

„V ateliéru.“

„V plné práci?“

„Samozřejmě.“

„Jsem u Sama Whipplestona a s největší pravděpodobností se tu ještě nejméně hodinu zdržím. Máš po ruce tužku?“

„Počkej chvilku.“

V duchu si jí představoval, jak jí hledá po kapsách malířské haleny.

„Mám tu kus uhlu.“

„Stačí. Poznamenej si číslo telefonu.“

„Počkej. Tak mluv.“

Nadiktoval jí číslo.“Pro případ, že by mě někdo sháněl. Například ty.“

„Rory.“

„Co je?“

„Ty si děláš hlavu kvůli tomu, že maluji Rozrucha, viď?“

„Jsi tam?“

„Jsem tady, neboj se. Mám radost z toho, co děláš, a lituji, že to musíš dělat za takových okolností.“

„Tomu říkám přímá odpověď na přímou otázku,“ řekla Troy.

„Dobrou noc, miláčku.“

„Dobrou noc, miláčku.“

Pan Whipplestone byl pryč dosti dlouho Nakonec se vrátil s velkým staromódním fotografickým albem a s obálkou plnou novinových výstřižků. Otevřel dveře do jídelny, položil své objevy na stůl a zahnal Lucy, která o ně projevila vrtošivý zájem.“Býval jsem tehdy vášnivý sběratel,“ řekl.“Všechny výstřižky jsou roztříděné a na každý jsem poznamenal datum. Nebude problém to najít.“

A skutečně. Alleyn listoval albem melancholicky vybledlým, jak už to nese život. Pan Whipplestone zatím probíral výstřižky. Pokud se texty vztahovaly přímo k fotografiím, byly v albu pečlivě nalepené vedle nich.

Objev udělal Alleyn.

„Tady je to,“ hlásil. Měl před sebou tři fotografie, k nimž kdysi pan Whipplestone připsal úhledným rukopisem datum a legendu. A vedle nich se skvěla zažloutlá stránka z Ngombwana Times s titulkem: Proces s Gomezem. Rozsudek vynesen, scény v soudní síni.

První fotografie byla momentka oparukovaného soudce na tmavém pozadí, dále snímek davu, převážně černošského, čekajícího ve slunečním žáru před soudní budovou, a konečně kabriolet se staženou střechou, černým řidičem a cestujícími v tropických oblecích; v jednom z nich, ve čtyřicátníkovi jako ze škatulky, poznal pana Whipplestona. Cestou k soudu. Fotografie v novinách byly výmluvnější. Černoch v paruce a taláru nemohl být nikdo jiný než mladý Rozruch. Pan Bartholomew Opala, státní žalobce. A konečně na dalším snímku snědý, už tehdy zpola lysý muž, zuřící, s pouty na rukou; před zjevně rozezleným davem Ngombwanců ho chránili dva černošští policisté. Po vynesení rozsudku. Vězeň, vychází ze soudní budovy, hlásala legenda.

Autor článku popisoval soudní přelíčení a vychutnával dramatické okamžiky. Byl tu také úvodník.

„Tak tohle je pan Sheridan z vašeho suterénu.“

„Poznal jste ho na první pohled?“

„Ano. Původně jsem si myslel, že jsem ho viděl poprvé teprve dnes večer, a to ještě nejasně. Jenomže teď se mi vybavuje, že tuhle tvář jsem zahlédl už dřív. Dnes odpoledne, když byl Rozruch u Troy, seděl v naší ulici na chodníku před hostincem.“

„Nepochybuji,“ řekl pan Whipplestone suše, „že ho uvidíte ještě mnohokrát. Vůbec se mi to nelíbí, Alleyne.“

„Myslíte, že mně ano?“ zahučel Alleyn začten do výstřižků. „Koukám, že jim sliboval pomstu s vynalézavostí hrdinů Marlowových dramat.“

„Kdybyste ho byl slyšel tehdy! A veškerou pomstu svolával na hlavu toho vašeho Rozrucha,“ řekl pan Whipplestone. Sklonil se nad albem. „Odhaduji, že je to nejméně deset let, co jsem tyhle fotografie viděl naposledy. Ve starém bytě jsem je měl zarovnané v kufru mezi spoustou dalších věcí. Ale stejně jsem se na něho měl rozpomenout hned, jak jsem ho uviděl.“

„Jistě se změnil. Dvacet let je dvacet let.“

„Na pohled se moc nezměnil a pochybuji, že by změnil povahu.“

„Nemáte ponětí, co dělal po propuštění z vězení?“

„Ne. Možná že odešel na portugalský východ. Anebo do Jižní Ameriky. Nebo si změnil jméno. A získal, ať už legálně nebo nelegálně, britský pas.“

„Co vlastně dělá v City?“

„Možná dováží kávu,“ odbroukl pan Whipplestone.

„Anglicky mluví dobře?“

„Ale ano. Nemá žádný cizí přízvuk, pouze si trochu šlape na jazyk, ale v jeho případě to může být následkem přílišného pití. Mohu vám ještě nalít?“

„Ne, jedna sklenice stačí, děkuji, Same. Musím si uchovat jasnou mysl.“ Chvilku váhal a potom řekl: „Je tu ještě něco, co byste asi měl vědět. Týká se to Chubbových.

Ale než vám to povím, musíte mi slíbit, že to v nejmenším neovlivní vaše chování k nim. Jestli mi to takhle naslepo nemůžete slíbit, budu radši držet jazyk za zuby a oba budeme dělat, že se nic nestalo.“

Pan Whipplestone řekl klidně: „Poškozuje to jejich dobrou pověst?“

„Ne,“ odpověděl Alleyn zvolna. „Ne přímo. Ne.“

„Diskrétnost mám za léta praxe v krvi.“

„Já vím.“

„Můžete se na mě spolehnout.“

„Jsem o tom přesvědčen,“ řekl Alleyn a vylíčil, jak to bylo s dívkou na fotografii. Pan Whipplestone neodpovídal ještě dlouho poté, co Alleyn domluvil. Nakonec vstal, začal chodit po pokoji a šeptal si spíše pro sebe než k Alleynovi: „To je strašné. Je mi jich velice líto. Chudáci Chubbovi!“ A po krátké odmlce dodal: „Vám se to přirozeně jeví jako motiv.“

„Jeden z možných motivů, nic víc.“

„Ano. Děkuji, že jste mi to řekl. Na mém vztahu k nim to nic nezmění.“

To sem rád. A teď už bych vás opravdu neměl zdržovat, je téměř půlnoc. Jen ještě zavolám Foxovi: Foxův hlas zněl z vysílačky hlasitě, jasně a klidně.

„K vašim službám, pane Alleyne,“ řekl. „Zatím se nic nedělo, ale myslím, že se chystají k odchodu. Vidím světlo v okně na schodišti. Zůstaňte na příjmu.“

„Dobrá,“ řekl Alleyn a čekal. Panu Whipplestonovi řekl: „Večírek je u konce. Za minutku máme Sheridana-Gomeze i Chubba doma.“

„Haló!“ ozval se Fox.

„Ano?“

„Právě přicházejí Cockburn-Montfortovi. Jdou po druhé straně chodníku. Nemluví. Chubb jde po této straně a spěchá. Už je skoro u mne, počkám, až přejde, pane Alleyne.“

„Dobrá.“

Alleyn z vysílačky slyšel, jak se blíží kroky a pak se opět vzdalují.

„Už přešel, hlásil Fox. „Za minutku bude u vás. A teď přichází pan Sheridan. Jde sám, po druhém chodníku.

Cockburn-Montfortovi zahnuli za roh. Zaslechl jsem její poznámku. Řekla: ‚Byla jsem blázen! Už tehdy jsem to věděla. Ale on jí zřejmě umlčel. To by bylo všechno. Přepínám – ne, počkejte. Zůstaňte na příjmu, pane Alleyne.“

„Co se děje?“

„Pootevřely se domovní dveře u Sanskritových. Uvnitř je tma, ale vidím jasně, že někdo pootevřel dveře.

Zřejmě pozorují odcházející hosty.“

„Sledujte, co se bude dít, Foxi. Kdyby něco, zavolejte.

Jinak jsem za pár minut u vás. Vypínám.“

Alleyn a pan Whipplestone čekali ještě asi tři minuty.

Pak se ozvaly Chubbovy kroky a vzápětí bylo slyšet, jak otáčí klíčem v zámku.

„Chcete s ním mluvit?“ zamumlal pan Whipplestone.

Alleyn jen zavrtěl hlavou. Slyšeli, jak Chubb dává na řetěz. Chvíli vyčkával v hale a pak vyšel po schodech nahoru.

Uplynula ještě jedna minuta a klapla branka. Pan Sheridan šel po schodech do suterénu a otevřel dveře.

„Tady ho máme,“ řekl pan Whipplestone. „Ve svém suterénu ho vidím rád asi jako časovanou bombu.“

„Já také. Jestli vás to utěší, domnívám se, že to není nadlouho.“

„Myslíte?“

„Doufám. Ještě než půjdu, zkusím zavolat Gibsonovi, jestli dovolíte. Toho Gomeze-Sheridana musíme mít pod dohledem čtyřiadvacet hodin denně.“

S omluvami vytrhl Gibsona ze zdravého spánku, řekl mu, co udělal, co doporučuje a co by od něho potřeboval.

„A teď abych se vrátil k tomu trpělivému dobrákovi Foxovi,“ řekl panu Whipplestonovi. „Přeji vám dobrou noc a vřelé díky. Ty výstřižky nechte, prosím vás, po ruce.“

„Samozřejmě. Vyprovodím vás.“

Alleynovi neušlo, jak opatrně sundával řetízek ze dveří, aby nezpůsobil hluk, a jak tiše za ním zavřel dveře.

Tentokrát šel po Capricorn Mews rázným krokem a nikterak se neskrýval. Viděl, že tu přibylo několik zaparkovaných aut. Ve většině bytů byla už tma, včetně bytu nad hrnčířstvím. Když došel k jejich vozu a vklouzl na sedadlo vedle řidiče, řekl Fox: „Dveře byly pootevřené jen asi deset vteřin a pak je zavřeli.

Jasně jsem to viděl.

Světlo dosáhlo až na mosazné klepadlo. Nejspíš to není důležité, ale v každém případě to bylo divné. Tak co, zabalíme to tu?“

„Ano, ale napřed si poslechněte, co jsem zjistil.“

Řekl Foxovi o výstřižcích a o minulosti pana Sheridana.

„Neříkejte!“ zavrtěl Fox pokojně hlavou. „To jsou věci.“

„Takže my máme v rybím spolku páreček skutečných darebáků, Sanskrita a Sheridana. Začíná to být zajímavé, co, pane Alleyne?“

„Jsem rád, že to berete z humorné stránky, Foxíku. Co mne se týče…“ náhle se odmlčel. „Dívejte se,“

zašeptal.

Dveře Sanskritova domku se opět otevřely a na ulici vyšel Sanskrit osobně – splést si tu sloní postavu s někým jiným bylo vyloučeno. Měl na sobě dlouhý plášť a měkký klobouk.

„No ne! Co má tohle znamenat!“ zašeptl Fox.

Muž zamkl dveře a obrátil se. Na okamžik dopadlo na jeho tvář, podobnou velkému měchýři, světlo z ulice. Nesl se po Mews lehkým krokem, jakým často tlouštíci chodí.

Když zahnul do Capricorn Place, zmizel jim z očí.

„Tam přece bydlí Cockburn-Montfortovi,“ upozornil Fox.

„Ale také se tam tudy jde k Palace Park Gardens, kde zase bydlí Rozruch. Jak je to dlouho, co jste naposledy někoho sledoval, Foxi?“

„Mno…“

„Tady máme příležitost si to trochu zopakovat.

Tak pojďte.“

KAPITOLA 8

NA HLÍDCE

Fox zvolna projel křižovatkou do Capricorn Place.

„Tamhle jde. Ale ne k Montfortům. Jednak je u nich tma, a kromě toho jde po druhém chodníku, kde je hluboký stín. Zastavte na okamžik, Foxi. Ano. Nechce se mu kolem jejich domu, je to riskantní. Že by přece? Podívejte se, Foxi.“

Po Capricorn Place jelo pomalu směrem k nim opožděné taxi. Zdálo se, že taxíkář hledá číslo. Zastavil.

Obrovská Sanskritova postava, ve stínu sotva patrná a lehká jako vánek, vyrazila vpřed a kryta taxíkem, proklouzla okolo domu.

„Jeďte, Foxi, jeďte. Míří k cihlové zdi na druhém konci ulice. My zahneme tamhle doleva a pak ještě jednou doleva na Square, a potom doprava a znovu doleva. Zastavte dřív, než zase přijedeme na Capricorn Place.“

Fox provedl spletitý manévr. Míjeli číslo jedna na Walku, kde přes záclony prosvítalo světlo z Whipplestonovy ložnice, a hostinec U zlatého slunce, které bylo o této hodině ovšem už zapadlé. Zahnuli na opačný konec náměstí, tam zamířili doleva, ujeli ještě pár metrů a zaparkovali.

„Před námi je Capricorn Place,“ řekl Alleyn: „Tuhle ulici uzavírá na konci cihlová zeď, ale dírou se lze dostat do úzké uličky, která se táhne zadem kolem baziliky; na jednom místě z ní vede odbočka do Palace Park Gardens.

Vsadil bych se, že má namířeno tam, ale připouštím bez mučení, že střílím od boku. Podívejte, tamhle ho máme.“

Minul je plavným krokem tlouštíka. Připomínal ze všeho nejvíc stan na pochodu. Dali mu pár vteřin náskok, pak vystoupili z vozu a šli za ním.

Když zahnuli za roh, nebylo po něm vidu, ale za zdí slyšeli jeho lehký krok. Alleyn hlavou ukázal na díru ve zdi.

Prolezli právě včas, aby zahlédli, jak zahýbá za další roh.

„Vidíte ho?“ řekl Alleyn. „Rychle, Foxi, a po špičkách.“

Rozběhli se uličkou, pak zvolnili krok a klidně zahnuli do další. Naskytl se jim nerušený výhled na Sanskrita, který byl už na druhém konci. Za ním se neurčitě rýsovala široká ulice a průčelí honosného domu s vlajkovou žerdí na balkóně v druhém patře. Před vchodem stáli dva policisté.

Alleyn s Foxem se přesunuli do tmavé brány a pozorovali ho.

„Jde k nim, jako by se nechumelilo,“ šeptl Fox.

„Opravdu.“

„Něco jim podává, nezdá se vám?“

„Ba ne, něco těm poldům ukazuje. Gibson vymyslel pro velvyslanectví celý systém propustek s prezidentovou parafou. Mají je zaměstnanci a nejbližší spolupracovníci. Dal si s tím obrovskou práci.

Možná jí má.“

„Jak by k ní přišel?“

„Mne se neptejte. Dívejte se, co dělá.“

Sanskrit něco vytáhl, patrně obálku. Jeden z policistů rozsvítil baterku. Paprsek světla putoval od Sanskritovy tváře k jeho rukám. Policista sklonil hlavu a cloněné světlo na okamžik ozářilo jeho tvář. Pak se nějakou chvíli nedělo nic. Nakonec strážník kývl na druhého a ten zazvonil. Otevřel Ngombwanec v livreji, patrně noční vrátný. Sanskrit mu něco řekl, muž ho mlčky vyslechl, vzal obálku, odstoupil ode dveří a zabouchl je za sebou.

„To byl fofr!“ pravil uznale Fox.

„Teď něco vykládá poldům.“

Zaslechli vysoký hlas a odpověď obou strážníků: „Dobrou noc, pane.“

„Troufalý kousek, to se musí nechat.“ Pokračovali v cestě směrem k velvyslanectví. Po jejich straně se táhl úzký chodník. Groteskní figura, v nejasném šeru připomínající stan, se jim vyhnula do středu uličky.

Když jí míjeli, řekl Alleyn Foxovi nahlas: „Celkově vzato, řekl bych, že je to v pořádku. Doufám, že jste se nenudil.“

„Ale ne,“ řekl na to Fox, „uvažuji o tom, že se přidám.“

„Skutečně? To jsem rád.“

Kráčeli dál, až přišli k velvyslanectví. Kdesi v dálce dozněly Sanskritovy lehké kroky. Pravděpodobně se vrátil otvorem ve zdi.

Alleyn s Foxem došli k oběma strážníkům.

„Superintendent Alleyn, oddělení C,“ představil se.

„Dobrý večer,“ řekli.

„Popište přesně a podrobně, co se tu teď odehrálo. Zapsal jste si jméno toho muže?“ zeptal se strážníka, který předtím jednal se Sanskritem. „Ne, pane. Měl zvláštní propustku.“

„Prohlédli jste si jí dobře?“

„Ano, pane.“

„Ale jméno jste si nepřečetl?“

„Přečetl, ale – ono to moc nešlo. Začínalo to na S a bylo tam K. San a něco, pane. Propustku měl naprosto v pořádku, s fotografií jako na cestovním pasu. A určitě byl na té fotce on. A pak, pane, nechtěl dovnitř. Chtěl jenom předat obálku. Kdyby chtěl dovnitř, určitě bych si to jméno zapsal.“

„Zapsat jste je měl v každém případě.“

„Ano, pane.“

„Co vám řekl?“

„Řekl, že něco nese pro prvního tajemníka. Vytáhl obálku a já jí prohlédl. Skutečně byla adresována prvnímu tajemníkovi a v rohu bylo připsáno Na vědomí Jeho Excelenci, prezidentovi. Obálka byla z tuhého hnědého papíru, pane, ale moc toho v ní nebylo.“

„Tak dál!“

Řekl jsem, že tohle není hodina na předávání vzkazů.

Nabídl jsem, že obálku od něho převezmu a ráno jí odevzdám, ale slíbil prý, že jí předá osobně. Povídal, že je to fotografie, kterou si prezident objednal a přál si, aby byla hotová co nejdříve. Prý jim to dalo moc práce a skončili teprve před hodinou. Podle pokynu jí má odevzdat nočnímu vrátnému, který jí předá prvnímu tajemníkovi.“

„A co vy?“

„Já? Vzal jsem jí, prosvítil jí zdola baterkou a viděl jsem, že je v ní nějaký tuhý předmět, něco jako lepenkové desky. Určitě tam nebyla žádná prskavka, pane.

A pak, měl přece zvláštní propustku, tak jsme mu to dovolili. No, a to je všechno, pane.“

„Vy jste zazvonil?“ zeptal se Alleyn druhého strážníka.

„Ano, pane.“

„Co říkal noční vrátný, když otevřel?“

„Myslím, že neumí anglicky, pane. Promluvil s doručitelem dopisu jen pár slov ngombwansky – myslím, že to bylo ngombwansky. Potom prostě vzal tu obálku a zavřel dveře. Ten člověk nám popřál dobrou noc a odešel.“

Během celého rozhovoru Fox upřeně hleděl vždy na toho strážníka, který právě mluvil, což oba nelibě nesli. Potom pravil neadresně pohřebním hlasem, že by ho nepřekvapilo, kdyby to všechno jen tak neprošlo. Načež oba strážníci úplně ztuhli.

Alleyn řekl: „Měli jste to okamžitě ohlásit. Máte z pekla štěstí, že o tom neví pan Gibson.“

Pravili jednohlasně: „Děkujeme, pane.“

„Za co.“ broukl Alleyn.

„Řeknete o tom Fredovi Gibsonovi?“ zajímal se Fox, když se vraceli touž cestou, kudy přišli.

„O té příhodě?“ Řeknu, ale nebudu se zvlášť šířit o tom, jak to provedli – i když bych měl. Byla to však těžko řešitelná situace. Měl zvláštní propustku s parafou prezidenta. A policista byl poučen, že každý majitel takové propustky je persona grata. Odmítnout ho by bylo riskantní.“ Alleyn položil Foxovi ruku na rameno. „Podívejte,“ řekl, „odkud se tu vzal?“

Na druhém konci dlouhé uličky, v hlubokém stínu, před nimi někdo pelášil. Zahlédli ho na poslední chvíli, hned na to zmizel za rohem a tím i z očí. Slyšeli jen měkký dusot spěchajících nohou. Proběhli uličkou a zahnuli za roh, ale nikdo tam už nebyl.

„Možná že vyšel tady z některého domu a shání taxíka,“ nabídl vysvětlení Fox.

„V žádném domě se nesvítí.“

„To je pravda.“

„A taxík taky není slyšet. Všiml jste si, jak ten člověk vypadal?“

„Ne. Měl klobouk, plášť a kalhoty. Boty určitě s gumovou podrážkou. Neodvažuji se ani hádat, byl-li to muž nebo žena. Zmizel příliš rychle.“

„Zatracená práce,“ ulevil si Alleyn a dál šli mlčky.

„Zajímalo by mě, co bylo v té obálce,“ promluvil konečně Fox.

„Na poldu jste to řekl velice decentně.“

„Zeptáte se?“

„Že váháte.“

„Prezidenta?“

„Koho jiného? Hned jak se rozední, ať se mu to líbí nebo ne. Foxi,“ řekl Alleyn, „mě napadlo něco úžasného.“

„Opravdu, pane Alleyne?“ opáčil Fox úplně klidně.

„Já bych teď všechny ty útržkovité informace, které o tlouštíkovi máme, trochu probral a shrnul, a vám bych byl moc vděčný, kdybyste mě vyslechl a nakonec mi řekl, jak to vidíte vy.“

Naslouchal a mlčky souhlasil. Vraceli se do zcela pustých Capricorns pro auto. Když zase nasedli, řekl Alleyn:

„Tak, to bychom měli, Foxíku. A teď, krátce a stručně: co z toho vyplývá?“

Fox si širokou dlaní přihladil krátký knírek a pak se na ní zahleděl, jako by čekal, že tam najde otisk.

„Vím, kam míříte,“ řekl. „Alespoň si to myslím.“

„Podle mne je to – prostě a jednoduše…“

Alleyn nebral svou hrozbu, že si pohovoří s Rozruchem hned za svítání, sám vážně. Po pravdě řečeno, jeho samotného vzbudil Fred Gibson, který chtěl vědět, je-li skutečně pravda, že si prezident smluvil s Troy na půl desáté další sezení. Když to Alleyn potvrdil, hvízdl ve sluchátku Gibsonův zděšený povzdech.

Prý předpokládal, že Alleyn už viděl ranní vydání bulvárních plátků. Ujistil ho, že nikoli, načež ho Gibson informoval, že všude na prvních stránkách jsou přinejmenším třísloupcové reportáže s fotografiemi o včerejší prezidentově návštěvě. Svým bezútěšným hlasem začal předčítat některé nejnehoráznější novinářské kachny. „Podivné rendezvous. Krásná slavná superintendentova žena a africký diktátor.“

Alleyn ho se skřípajícími zuby požádal, aby toho nechal. Gibson mu vyhověl a podotkl pouze, že když to tak vezme, nechápe, proč Alleyn trpí, aby ta komedie pokračovala.

Alleyn mu těžko mohl vysvětlovat, že přerušit práci na portrétu by se rovnalo vraždě. Začal tedy raději mluvit o té příhodě se Sanskritem a dozvěděl se, že Gibson o ní byl už informován. Tak mu tedy v hrubých rysech vysvětlil, co s Foxem zjistili a jaké z toho vyvodili závěry.

„Zdá se mi,“ mumlal Gibson, „že věci dozrávají.“

„Doufejme, že všechno dobře dopadne. Vyžádám si zatykač. Pro každý případ.“

„Správně. Alespoň budou nahoře vidět, že se činíme.

Mimochodem, mrtvola je pryč.“

„Cože?“

„Velvyslance odvezli, ještě než se rozednilo. Zadním vchodem, v naprosté tichosti. Anonymní dodávka, zvláštní letadlo. Všechno proběhlo klidně a hladce. O kapku hoře míň,“ řekl pan Gibson.

„Možná že byste měli hlídat i letiště, Frede. Při odletech do Ngombwany.“

„Kdykoli. Stačí říct,“ řekl zasmušile.

„Hned teď. Zavoláme si zase,“ řekl a oba zavěsili.

Troy byla v ateliéru a pracovala na pozadí. Řekl jí, že včerejší ochranná opatření platí i pro dnešek a že bude-li to možné, vrátí se před příjezdem Rozrucha.

„To je dobře,“ zaradovala se. „Prosím tě, miláčku, sedni si tam, co včera. Je nádherný, když se dívá na tebe.“

„Máš čertovskou odvahu. Víš, že kromě tebe si všichni myslí, že jsem se zbláznil, když jsem to dovolil?“

„Ano, ale ty jsi ty, a víš přece, jak se věci mají. A ruku na srdce – bude to něco – ne, ne, neříkej to, ale že je to tak?“

„Je,“ přisvědčil. „Je to zvláštní, ale já se téměř ani neodvažuji podívat. Pod štětcem ti to přímo roste.“

Políbila ho. „Jsem ti tak vděčná,“ řekla. „A ty to víš „že?“

Vydal se do Yardu v dobrém rozpoložení, byť i s určitými obavami. Našel tam vzkaz, že má hned volat pana Whipplestona. Vytočil číslo a pan Whipplestone okamžitě zvedl sluchátko.

„Řekl jsem si, že byste o tom měl vědět,“ uvedl se větou, která už byla Alleynovi tak důvěrně známá. Pak mu překotně vykládal, jak kvůli prasklé vodovodní trubce zašel ráno deset minut po deváté do své realitní agentury, což je firma Able a Virtue, aby mu doporučili nějakého instalatéra. V kanceláři zastihl Sanskrita v jednání s mladíkem s předrafaelským účesem. Když Sanskrit uviděl pana Whipplestona, ihned zmlkl; po chvíli jen tiše dodal, že všechno nechává na nich, aby to zařídili, jak sami uznají.

Mladík prohlásil, že to nebude těžké, protože o Capricorns je vždycky zájem. Sanskrit řekl něco, co pan Whipplestone nepochytil, a rychle vypadl z kanceláře.

„Zeptal jsem se jen tak mimochodem,“ řekl pan Whipplestone, „jestli ta budova, co je hrnčířství, nebude k pronajmutí. Dodal jsem, že moji přátelé hledají byt. Úřednice i ten mladík upadli do trapných rozpaků. Ona začala vykládat něco v tom smyslu, že tento dům není zatím oficiálně k mání, a pokud bude, bude na prodej, a nikoli k pronajmutí. Dosavadní nájemník to ale chce prozatím držet pod pokličkou. Umíte si představit, jak mě to zaujalo. Hned z kanceláře jsem se pustil po Capricorn Mews k prasátkům. Na dveřích visí cedule Zavřeno – přejímka materiálu. Přes výkladní skříň jsou sice zatažené takové umolousané závěsy, ale nedoléhají, a tak jsem tam škvírou nakoukl. Krám byl velice mizerně osvětlený, ale měl jsem dojem, že nějaká tlustá osoba chodí sem a tam a balí kufry.“

„To jsou věci!“

„Na zpáteční cestě jsem se zastavil v Napoli pro kousek paštiky. A než jsem jí koupil, přišli tam Cockburn-Montfortovi. On byl tentokrát podle mého odhadu pěkně napařený, ale jako obvykle se držel. Ona vypadala hrozně.“

Pan Whipplestone se odmlčel na delší dobu, takže se Alleyn zeptal: „Jste tam, Same?“

„Ano,“ řekl, „jsem tu. Abych pravdu řekl, přemýšlím, co řeknete mému dalšímu kroku. Dej pokoj, Lucy!

Poslyšte, já zpravidla nejednám z okamžitého popudu.

Řekl bych, že právě naopak.“

„Taky si myslím.“

I když v poslední době – Ale přesto jsem tentokrát jednal impulsívně. Chtěl jsem vědět, jak na to budou reagovat. Pozdravil jsem je, samozřejmě, a potom, jen tak mimochodem, když mi paní Pirelliová podávala tu paštiku, povídám: ‚Tak co tomu říkáte, paní Pirelliová, že přijdete o sousedy?‘ Zatvářila se rozpačitě, tak jsem pokračoval: Přece ti lidé z hrnčířství. Slyšel jsem, že v brzké době odjíždějí. Což není, samozřejmě, tak docela pravda.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

„Myslíte? A potom jsem se obrátil a octl jsem se tváří v tvář Cockburn-Montfortovi. Nedokážu vám popsat, jak se tvářil, nebo spíš jaké výrazy se mu vystřídaly ve tváři.

Nejdřív dostal šok, nemohl věřit svým uším a nakonec se ho zmocnila zuřivost. A přitom čím dál víc brunátněl. Paní Montfortová jen vydechla: „Tomu nevěřím,“ a pak tichounce vykřikla. Popadl jí za ruku a stiskl. Beze slova jí otočil a vyvedl z krámu. Viděl jsem, že jí táhne rovnou k prasátkům. Bránila se, zdálo se, že ho o něco prosí. Nakonec se zase obrátili a šli patrně domů. Paní Pirelliová řekla něco italsky a potom dodala: ‚Jestli odejdou, budu ráda.‘ Vyšel jsem z obchodu. Když jsem přecházel Capricorn Place, viděl jsem, že Cockburn-Montfortovi jdou po schůdcích k domovním dveřím. Pořád ještě jí držel za ruku a ona, myslím, plakala. To je všechno.“

„A odehrálo se to kdy – asi před půl hodinou?“

„Asi tak.“

„Promluvíme si o tom později. Děkuji vám, Same.“

„Zpackal jsem to?“

„Doufám, že ne. Možná že jste něco uspíšil.“

„Potřeboval bych si se Sheridanem promluvit o tom instalatérovi. Je teď doma. Neměl bych…“

„Proč ne, je ovšem pravděpodobné, že to už udělali Cockburn-Montfortovi. Ale za pokus to stojí.“

„Dobrá.“

„A co Chubbovum?“ zeptal se Alleyn.

„Ach jo, tak dobře, když jinak nedáte,“ povzdechl pan Whipplestone.

„A nepřežeňte to. Zmiňte se jen tak mimochodem, jako v Napoli.“

„Dobře.“

„Kdybyste mě sháněl, budu během čtvrt hodiny doma.

Jestli se neozvete, zavolám vás sám,“ řekl Alleyn.

Spojil se s mužem, který pozoroval hrnčířství, a dozvěděl se, že Sanskrit šel z realitní kanceláře rovnou domů a na ulici se už neukázal. Hrnčířství bylo zavřené a záclony zatažené.

O pět minut později Alleyn a Fox shledali, že slepou uličku v celé šíři uzavírá policejní kordón jako při první návštěvě, zato dav, který policisté zadržovali, byl podstatně větší. Vzrostl taky houfec fotoreportérů, kteří častovali superintendenta Gibsona hlasitými poznámkami o policejní aroganci. Alleyn s ním prohodil pár slov, vešel do svého domu; Foxe nechal v pracovně a sám zamířil rovnou do ateliéru k Troy. Ta mezitím velice pokročila v malbě pozadí.

„Troy,“ řekl, „až přijde, musím si s ním promluvit mezi čtyřma očima. Myslím, že to nebude trvat dlouho, ale nedokážu odhadnout, jak moc ho to rozladí.“

„Ale, k čertu.“

„Já vím, jenomže jsem v těžké situaci, nemám na vybranou.“

„Co se dá dělat. Tak dobře.“

„Mrzí mě to…“

„Já vím, nemluv o tom. Mám dojem, že už je tady. Jdi ho přivítat.“

„Vrátím se sem a doufám, že ho přivedu s sebou, což tě teď zajímá ze všeho nejvíc.“

„Taky doufám. Mnoho štěstí.“

„Amen, má krásná paní řekl na rozloučenou. K domovním dveřím dorazil zároveň s Rozruchem, jehož provázel mlinzi: nesl obrovskou kytici červených růží a k překvapení všech držel na černém vodítku bílého afghánského chrta. Prezident vysvětlil, že pes je bezprizorný. „Chybí mu jeho pán.“

Pozdravil se s Alleynem s obvyklou bodrostí, ale stačil jeden pohled na hostitele a hned věděl, kolik uhodilo.

„Tak se mi zdá, že tady něco nehraje.“

„Opravdu,“ odpověděl Alleyn, „musíme si pohovořit, pane.“

„Dobrá, Rory. Kde?“

„Třeba tady, jestli souhlasíte.“

Vešli do pracovny. Když prezident uviděl Foxe, k němuž se v mezičase připojil také Gibson, zarazil se.

„Nepohovoříme si raději mezi čtyřma očima?“

„Je to služební záležitost a týká se i mých kolegů.“

„Vážně? Dobrý den, pánové.“

Řekl něco mlinzimu, který mu podal růže, vyšel i se psem ven a zavřel dveře.

„Přijměte místo, pane,“ řekl Alleyn.

Tentokrát Rozruch proti formálnímu oslovení nic nenamítal. Řekl: „Ale ovšem,“ a uvelebil se do bílého koženého křesla. Měl na sobě uniformu jako na portrétě a vypadal nádherně. Originálu však rudé růže dodávaly fantasticky surrealistické příchuti.

„Můžeš je zatím někam dát?“ řekl a Alleyn je vzal a položil na psací stůl. „Ty jsou pro Troy? Bude mít velkou radost.“

„O čem budeme hovořit?“

„O Sanskritovi. Můžete mi říct, co bylo v obálce, kterou odevzdal na velvyslanectví dnes krátce po půlnoci? Byla adresována prvnímu tajemníkovi s poznámkou, že sdělení má být dáno na vědomí Vaší Excelenci.“

„Vaši lidé jsou v plnění služebních povinností přehorliví, pane Gibsone,“ řekl prezident, aniž na Gibsona pohlédl.

Gibson si odkašlal.

„Zdá se, že pro ně nic neznamená ani zvláštní propustka s mým podpisem,“ dodal ještě prezident.

„Kdyby nebylo toho podpisu,“ zasáhl Alleyn, „tak by obálku pravděpodobně otevřeli. Doufám, že mi povíte, co v ní bylo. Věřte, že bych se neptal, kdyby to nebylo tak velice důležité.“

Prezident, který po celou dobu, co tu seděl, nespustil oči z Alleyna, řekl: „Otevřel jí první tajemník.“

„Ale řekl vám přece, co v ní bylo.“

„Žádost. Žádost o laskavost.“

„Jakou laskavost?“

„Týká se návratu toho člověka do Ngombwany. Řekl jsem ti už přece, že dostal povolení k návratu.“

Nežádal snad o možnost okamžitého návratu, a tudíž o urychlení formalit, udělení víza, povolení a tak dále? Za normálních okolností to trvá několik dní.“

„Ano,“ řekl prezident, „o to žádal.“

„Chápete, proč řekl policistům, že v obálce je fotografie, kterou jste si vy osobně narychlo nechal udělat?“

Teď už se opravdu zlobil a pár vteřin to bylo patrné.

Potom řekl: „Nechápu. Je to směšné. Žádné fotografie jsem si neobjednal.“

Alleyn řekl: „Pane Gibsone, byl byste tak laskav, vy i pan Fox, a nechali nás chvíli o samotě?“

Vyšli z pracovny, vážní a zamyšlení. Zavřeli za sebou dveře.

„Tak co, Rory?“ zeptal se Rozruch.

„Je to tvůj informátor, že?“ řekl Alleyn. „Pan Gibson by použil nehezké, ale přiléhavé slovo ‚špicl‘.“

Navzdory přirozenému temperamentu měl Rozruch vždycky ovladatelné vlohy dělat nečekané odmlky.

Teď právě je uplatnil. Nepohnul se a nepronesl ani slůvko tak dlouho, že hodiny v pracovně si stačily odkašlat a odbít desátou. Potom spojil ruce v bílých rukavicích, opřel si bradu do dlaní a promluvil.

„Za starých časů na Davidsonce,“ řekl a jeho neobyčejně zvučný hlas, jejž naladil do recitativu, propůjčil větě hluboký nostalgický podtón, „jsme se jednoho deštivého večera bavili o všem možném, jak to mládenci v tom věku dělávají. Až jsme se dostali na vládu a výkon moci a najednou, úplně nečekaně, jsme shledali, že stojíme každý na jedné straně hluboké propasti. A nikde žádný most. Byli jsme každý sám, daleko od druhého. Vzpomínáš?“

„Ano, pamatuji se na to.“

„Oba nás překvapilo a rozrušilo, že jsme se dostali do takové situace. Vzpomínám si, řekl jsem tehdy něco v tom smyslu, že jsme narazili na přirozenou bariéru, starou stejně jako naše nezávislé vývojové procesy – v těch letech jsme si potrpěli na velká slova. A ty jsi řekl, že existuje mnoho dosud neznámých území, jež můžeme společně zkoumat, aniž bychom na tuto bariéru narazili.

Dohodli jsme se, že se jich propříště budeme držet. A od onoho deštivého večera jsme tuto dohodu respektovali.

Až dodnes. Až do této chvíle.“

Alleyn se bránil: „Ale já tě teď nemohu provázet vzpomínkami. Když se nad tím zamyslíš, pochopíš proč.

Jsem policista a musím konat svou povinnost. A dobrý policista nesmí nikomu stranit, to je jedna z prvních zásad, které j sem se naučil. Kdybych byl věděl, jak se bude tenhle případ vyvíjet, byl bych požádal o zproštění.

„A jak se vyvinul? Co jsi odhalil?“

„Řeknu ti to. Předevčírem v noci se tě jistá skupina lidí chystala zavraždit, a to tak, aby podezření padlo na tvého mlinziho, na nosiče oštěpu. V té skupince jsou fanatici, všichni víceméně pomatení a každý má v srdci svou hnisavou ránu, která motivuje jeho jednání. A o těchto lidech s tebou teď chci mluvit. Na prvním místě je to Sanskrit. Mám pravdu nebo je má domněnka mylná? Je to tvůj informátor?“

„V tom případě, milý Rory, prosím, abys respektoval mé právo neodpovědět ti.“

„Čekal jsem to. Dále tu máme Cockburn-Montfortovy.

Jeho naděje na vojenskou kariéru v novém režimu se rozplynuly. Byl prý tehdy hněvem bez sebe. Může za ten nucený odchod do výslužby děkovat tobě osobně?“

„Ano,“ připustil prezident chladně. „Musel jsem se ho zbavit. Pil jako duha a nebylo na něho spolehnutí.

Kromě toho, mou politikou bylo jmenovat do vyšších funkcí Ngombwance. Už jsme o tom hovořili.“

„Vyhrožoval ti?“

„Do očí mi neřekl nic. Povolil jsem mu audienci, ale jenom nadával. Doneslo se mi, že když měl v hlavě, vyhrožoval. Ale to všechno jsou dávno zapomenuté hlouposti.“

„Z jeho strany patrně ne. Věděl jsi, že byl pozván na recepci?“

„Na můj návrh. V minulosti prokázal Ngombwaně dobré služby. Dostal za ně vyznamenání.“

„Ach tak! Mimochodem, pamatuješ se na Gomezův případ?“

V první chvíli byl překvapený. „Samozřejmě že se na něj pamatuji. To byl velice špatný člověk. Ukrutník.

Vrah. Měl jsem to potěšení zajistit mu patnáctileté vězení. Ale zasloužil si provaz. Ten…“ Prezident se zarazil.

„Co je s ním?“ zeptal se.

„Tuhle informaci ses ze svých zdrojů zřejmě nedozvěděl. Možná že to tví informátoři sami nevědí. Gomez se přejmenoval a jako pan Sheridan bydlí pět minut od vašeho velvyslanectví. Na recepci nebyl, ale je členem té skupiny a podle toho, co jsem o něm slyšel, se nedá jedním nezdarem odradit. Ten se o to pokusí znovu.“

„To není vyloučené,“ řekl Rozruch a poprvé bylo vidět, že je znepokojený.

Alleyn pokračoval: „Včera odpoledne, když jsi tady seděl s Troy, pozoroval náš dům. A nic bych za to nedal, že je tu dnes zase. Ale dobře ho sledujeme. Myslíš, že by byl schopen jednat na vlastní pěst a hodit ti bombu do auta nebo například sem do okna?“

„Jestli mu nevychladla hlava a má v sobě pořád tolik záští jako při procesu…“ nakousl prezident, ale nedopověděl. Zdálo se, že se ponořil do svých myšlenek, a potom zcela nepřesvědčivě – propukl ve známý bohatýrský smích. „Ať se pokusí, o co chce, stejně to skončí fiaskem.

Bomby! Ne, vážně, to je absurdní.“

Alleyn se obával, že v nejbližším okamžiku vyletí z kůže. S vypětím sil se ovládl a celkem klidně podotkl, že pokud by pokusy o atentát na Rozrucha skončily fiaskem, bylo by to jedině zásluhou bdělosti a schopností toho nesnesitelného pana Gibsona a jeho podřízených.

„Proč toho chlapa nezatkneš?“ zeptal se prezident mimochodem.‘ „Protože, jak sám dobře víš, nemůžeme zatýkat na podkladě nepodloženého podezření. Nedopustil se ničeho, co by nás k tomu opravňovalo.“

Zdálo se, že ho Rozruch téměř neposlouchá. V každém případě na Alleynova slova nereagoval, což Alleynovi nálady nepřidalo.

„Víme o dalším členovi té bandy,“ navázal.

„Sluha jménem Chubb. Znáš ho?“

„Chubb, Chubb: Aha! Už to mám. Myslím, že jsem o něm slyšel. Není to sluha pana Whipplestona? Když jsem s ním hovořil, roznášel ten člověk právě nápoje, a jeho pán se o tom náhodou zmínil. Snad nechceš říct, že…“

„Že je do toho zapletený taky Sam Whipplestone? Ne, to tedy určitě ne. Ale zjistili jsme, že jeho sluha ano.“

Zdálo se, že ho Rozruch opět nevnímá. Náhle vyskočil.

Obří postavě navzdory to byl koordinovaný pohyb nádherné šelmy.“

„Víš, co si nejvíc vyčítám? Jak jsem se mohl odvážit přijít sem a vnutit se tvé ženě, když mám za zády nebezpečného chlapa, schopného provést jakoukoli špatnost, bomba nebomba. Hned odtud vypadnu.

Snad se jí dojdu aspoň omluvit a pak hned zmizím.“

„Tím bys jí moc nepotěšil,“ řekl Alleyn. „V neuvěřitelně krátkém čase udělala obrovský kus práce na obraze, který by mohl být nejlepším portrétem, jaký kdy namalovala. Je hrozné pomyslet si, že zůstane nedokončený.“

Rozruch na něho dychtivě pohlédl a potom řekl velice prostě: „Všechno dělám špatně.“

Stejnou poznámku pronesl kdysi osamocený černošský školák v prvním bezútěšném pololetí; tehdy tím začalo jejich přátelství. Teď se Alleyn musel držet, aby neřekl: „Netvař se tak!“

Místo toho vzal tu obrovskou kytici růží, vtiskl mu jí do ruky a vybídl ho: „Pojď, půjdeme za ní.“

„Mám?“ řekl s pochybnostmi v hlase, ale pln radosti.

„Vážně? Tak dobrá.“

Došel ke dveřím a zeširoka je otevřel. „Kde je můj mlinzi?“ zeptal se hlasitě.

Fox, který byl v hale, mu klidně odpověděl: „Stojí před ateliérem paní Alleynové, Vaše Excelence. Zřejmě je přesvědčen, že tam je ho nejvíc zapotřebí.“

„Múžeme si gratulovat,“ řekl Alleyn, „že si dnes s sebou nevzal oštěp.“

Alleyn doprovodil Rozrucha do ateliéru a díval se, jak se usazuje na trůně. Troy, byť s lehkým nádechem netrpělivosti, pochválila růže a dala je do správné vázy. Afghánského chrta hladila s takovým potěšením, že pes, který měl zřejmě smysl pro estetické hodnoty, vyskočil na trůn a pózoval také, opřen o prezidentovu levou nohu. Působil neodolatelně a Troy ho okamžitě začala domalovávat na plátno.

Alleyn, pln smíšených, vzájemně nesouvisejících pocitů, mezi nimiž převažovaly obavy a úzkost, opustil tuto neskutečnou scénu a vrátil se do haly k Foxovi.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Fox a hlavou ukázal směrem k ateliéru.

„Pokud se domníváte, že je v pořádku, když si moje žena vevnitř spokojeně maluje velkého černého diktátora, zatímco přede dveřmi hlídkuje hlavní podezřelý a pes zavražděného pózuje u prezidentových nohou, pak je všechno nejen v pořádku, ale přímo báječné.“

„No, je to trochu neobvyklá situace,“ připustil Fox.

„Co s tím chcete dělat?“

„Postavím jednoho z těch strážníků, co patrolují před domem, ke vchodu do ateliéru, aby dělal společnost mlinzimu. Omluvte mě na chvíli, Foxi.“

Z chodníku odvolal statného strážníka a vysvětlil mu, co od něho chce.

„Ten člověk patrně anglicky neumí vůbec nebo jen velmi málo, řekl Alleyn. „Počítám, že se bude jen vyhřívat na sluníčku a koukat pánu bohu do oken. Zbraň nemá a za normálních okolností je neškodný.

Vaším úkolem je nespustit ho z očí, dokud nezmizí se svým pánem v autě.“

„Rozumím, pane,“ řekl strážník a namířil si to udaným směrem.

Alleyn se opět vrátil k Foxovi.

„Nebylo by za daných okolností jednodušší ta sezení zrušit?“ troufl si poznamenat Fox.

„To máte tak, Foxíku,“ opáčil Alleyn, „udělal jsem, co bylo v mých silách, abych udržel svou práci z dohledu Troy, a když se to vezme kolem a kolem, tak mi to tentokrát moc nevyšlo. Ale něco vám povím: kdyby se někdy má práce postavila mezi jediný tah jejího štětce a plátno, seknu s ní a otevřu si školu pro detektivy.“

Po delší odmlce řekl Fox uvážlivě: „Má štěstí, že potkala vás.“

„Omyl,“ zavrtěl hlavou Alleyn. „Právě naopak. Mimochodem, co se chystá? Kde je Fred?“

„Venku. Doufá, že si s vámi bude moct promluvit. Nic velkého, jen pár běžných záležitostí.“

Gibson seděl v policejním voze, zaparkovaném hlouběji ve slepé uličce nedaleko hostince. Uniformovaní policisté byli rozestavěni po celé délce ulice a obyvatelé se dívali z oken v patře. Zástup na začátku slepé uličky značně prořídl.

Alleyn s Foxem přisedli do policejního vozu.

„Co nás čeká a co nás nemine?“ zeptali se jeden druhého. Gibson jim sdělil, že podle jeho nejlepšího vědomí se všichni členové skupiny vesměs zdržují doma. Paní Chubbová sice vyběhla nakoupit, ale už se vrátila domů.

Pár lidí ze zvláštního oddělení, vybavených vysílačkami, hlídkuje v okolí.

Nestačil dopovědět, když se otevřely dveře Alleynova domu a ramenatý strážník něco stručně řekl kolegovi na ulici. Ten zamířil k policejnímu vozu.

„To je pro mne,“ řekl Alleyn. „Hned jsem zpátky.“

Volal pan Whipplestone, sice klidný, ale nabitý novinkami. Navštívil pana Sheridana v záležitosti prasklého potrubí a zastihl ho v krajně podivném stavu.

„Byl bílý jako stěna, celý se chvěl a s vypětím sil se vzchopil natolik, aby mě mohl zdvořile vyslechnout.

Měl jsem dojem, že se zrovna chystal z domu. V první chvíli jsem myslel, že mě ani nepozve dál; ale vykoukl na ulici, rychle se rozhlédl vpravo a vlevo a najednou ustoupil a kývl hlavou, abych šel dál. Stáli jsme v předsíni. Ten člověk nejspíš vůbec nevnímal, co mu o tom potrubí vykládám. Jen pokyvoval hlavou a čas od času se zazubil, nebo spíš vycenil zuby.“

„Pěkná podívaná.“

„Ujišťuji vás, že to nebylo nic příjemného. Nebudete mi věřit, ale bylo mi, jako bych se všemi těmi léty, jež uběhla, vrátil zase do soudní síně v Ngombwaně. A on jako by tam zase seděl na lavici obžalovaných.“

„To není ovšem zase tak neuskutečnitelná představa.

Řekl jste něco o Sanskritových?“

„Ano, zkusil jsem to, ale až při odchodu. Doufám, že jsem to provedl dost nenápadně. Zeptal jsem se ho, jestli v hrnčířství v Mews přijímají něco do opravy. Hleděl na mě jako náměsíčný a zavrtěl hlavou.“

„Šel potom ven?“

„Bohužel nevím. Chápete, že jsem neměl v úmyslu spustit ho z očí. Už jsem se chystal zaujmout výhodné stanoviště, když vtom jsem v hale narazil na paní Chubbovou. Oznámila mi, že Chubbovi není dobře, a ptala se, jestli mi oběd může naservírovat sama. Mluvila cosi o tom, že zažil otřes a musí si doběhnout do lékárny pro lék, který v takových případech vždy bere. Přirozeně jsem jí navrhl, že se o sebe postarám a do lékárny ať mu dojde ona. Dodal jsem, že kdyby jí to pomohlo, poobědval bych mimo dům. Tak jako tak, povídám, je teprve deset hodin. Byla tak rozrušená, chudinka, že jsem jí nemohl prostě vystrčit a zapadnout do salónu. Nemohu vám tudíž říct s jistotou, jestli Sheridan alias Gomez odešel nebo je doma.

Ale sám se přikláním spíš k tomu, že není doma.

Jakmile jsem se zbavil paní Chubbové, zašel jsem do salónu k oknu. Branka na ulici byla otevřená a já vím jistě, že jsem ji za sebou zavíral.“

„Jasné. A co Chubb?“

„Správně, Chubb. Představte si, že opravdu odešel. Nijak se neschovával. Zeptal jsem se potom paní Chubbové.

Řekla mi, že stál na svém. Prý chvíli trvá, než lék udělají, a musí se tam čekat.“

„Vrátil se už?“

„Ještě ne. Sheridan také ne – pokud opravdu odešel.“

„Ohlídáte to, Same?“

„Samozřejmě.“

„Díky. Patrně se u vás brzy zastavím.“

Alleyn se vrátil k autu. Řekl Gibsonovi a Foxovi, co se dozvěděl od pana Whipplestona, a společně zhodnotili situaci.

„Podle mého názoru,“ řekl Alleyn, „je důležité, jak spiklenci myslí a cítí. Jestli se nemýlím, zažili té noci na recepci pořádný šok. Všechno měli dobře připravené, zazněl výstřel, zhasla světla a zavládl kýžený chaos. Jenomže když se zase rozsvítilo, našli na zemi nesprávnou mrtvolu, zavražděnou sice správnou zbraní, ale neznámo kým. Strašná situace! Jak asi reagovali? Následujícího večera svolali k Sanskritovým poradu. Nebylo těžké se dopočítat – v podpalubí byla zřejmě krysa.“

„Cože?“ nepochopil Gibson.

„Že mají ve svých řadách zrádce. Práskače.“

„Aha. Hm.“

„Určitě je to muselo napadnout. Dal bych nevímco za to, kdybych věděl, co se odehrávalo na té schůzce, zatímco my tady s Foxem jsme seděli v autě na Mews. Kohopak podezírali? A proč? Co chystali za další tah? Nový útok na prezidenta? Zdá se nepravděpodobné, že by to Sheridan-Gomez vzdal. Věděl někdo z nich, že byl Sanskrit včera v noci na velvyslanectví? Čí to byl stín, který jsme zahlédli na poslední chvíli v uličce?“

„Ven s tím, pane Alleyne! Jakou máte teorii? Kdo to, podle vás, mohl být?“

To vám mohu svěřit, Foxíku, řekl Alleyn a také to udělal. „A stačí jen špitnout, lidičky, že je to pouhý dohad, a dám vás sebrat pro neslušné chování,“ uzavřel svůj výklad.

„Problém se nám redukuje na tyto možnosti,“ navázal hned Fox. „Buď uvažují o dalším atentátu na prezidenta, nebo si vzali na mušku toho špicla, ať je to Petr nebo Pavel. Není vyloučeno, že půjdou po obou. A konečně,“ vyklopil ještě dodatečný nápad, „možná se rozhodli celou věc odtroubit, rozpustit ten rybí Ku-Klux-Klan a rozptýlit se do všech světových stran.“

„Svatá pravda. A s touto myšlenkou se rozejdeme i my.

Jen ještě písničku a jeden rej, Foxíku. Pak za vteřinku všichni k svému dílu! Vy červy v poupatech mi běžte vraždit…“

„Co to sem pleteš?“ zeptal se Gibson mrzutě.

„Citáty,“ objasnil Fox.

„Ano, Frede, ty můžeš jít a strojit váčky s medem z doupat čmeláků, zatímco my s Focem. budeme lovit netopýry a z jejich křidel dáme našít elfům pláštíků.“

„Kdo vlastně napovídal tyhle třesky plesky?“

„Víly. Zůstaneme ve spojení. Tak, a jde se, Foxi.“

Vrátili se k svému autu bez policejního označení a dali se odvézt do Capricorns. Tam se diskrétně přiblížili k jednomu muži ze zvláštního oddělení, seržantovi v civilu, který měl pro ně řadu informací. Rybí bratrstvo nezahálelo. Už přes půl hodiny seržant pozoroval manžele Cockburn-Montfortovy oknem jejich salónu, jak popíjejí a mezi doušky se hašteří. Chubb, jehož sledoval další seržant v civilu, převlečený za malíře, šel do lékárny v Baronsgate. Předložil recept, sedl si a bylo zřejmé, že si na lék hodlá počkat. Když to seržant viděl, vrátil se do Capricorn Mews. A protože měl skutečně malířské nadání, sedl si, jako už mnohokrát předtím, na plátěnou skládací stoličku a tužkou začal skicovat hrnčířství. Měl doma už pěknou sbírku skic; některé stačil dokončit a dokonce vybarvit vodovými barvami, jindy zůstal u hrubých obrysů, neboť musel práci přerušit – buď byl pachatel zatčen, nebo se seržant v zájmu vyšetřování musel přesunout jinam. Pro tyto příležitosti nosil džíny, špinavé sako a skvělou paruku á la malý lord Fauntleroy. Seržant se jmenoval Jacks.

Na ulici se neukázal nikdo; ani pan Sheridan, ani Cockburn-Montfortovi, ani Sanskritovi.

Fox zaparkoval na stejném místě jako večer, pod platany na Capricorn Place, odkud mohl pozorovat dům číslo jedna na Walku. Alleyn se vydal pěšky do Mews. Postál chvilku u talentovaného seržanta a po vzoru náhodných čumilů se zaujetím pozoroval, jak zápasí s náročnou perspektivou. A vzpomněl si přitom, jak asi v této chvíli čaruje u nich v Chelsea Troy.

„Děje se něco?“ zeptal se.

„Obchod je zavřený, pane. Uvnitř se někdo pohybuje, až tam úplně vzadu. Mezi závěsy je štěrbina. Ale pořádně vidět není. Dovnitř nešel nikdo, ven také ne.“

„Jsem k dosažení vysílačkou, dejte vědět, kdyby se něco dělo. Zaběhněte třeba tamhle do vjezdu a zavolejte.“

„Jak si přejete, pane.“

Kolem šli dva mladíci z garáže. Zastavili se a prohlíželi si obrázek. „Já bych na to neměl tu trpělivost,“ řekl Alleyn. „Ne, abyste mě tam namaloval,“ dodal – to byly totiž poznámky, jimiž čumilové nejčastěji častují Troy.

„Je to na prodej?“ uplatnil ještě jednu.

„Ehm,“ pravil seržant poněkud vyvedený z míry.

„Možná že se na to přijdu ještě podívat,“ dodal Alleyn a odešel. Oba mladíci zůstali civět s otevřenými ústy.

Narazil si klobouk do čela, přeběhl Capricorn Place a zamířil na Walk. Prohodil pár slov s Foxem, který zůstal sedět ve voze pod platany, a pak přešel ulici do čísla jedna: Pan Whipplestone ho viděl přicházet a šel mu otevřít.

„Same,“ řekl Alleyn, „Chubb šel vážně do lékárny.“

„To opravdu rád slyším.“

„Ale to ještě neznamená, že se potom nestaví v hrnčířství.“

„Myslíte?“

„Po všech těch otřesech, které v posledních osmačtyřiceti hodinách utrpěl, má právo na bolení hlavy.“

„Taky si myslím.“

„Jeho žena je doma?“

Pan Whipplestone ustaraně přisvědčil.

„Potřebuji s ní mluvit.“

„Opravdu? Ale – ale to jí velice rozruší.“

„Je mi líto, Same. Ale bohužel to jinak nejde.“

„Chcete z ní mermomocí dostat nějaké informace o manželovi?“

„S největší pravděpodobností ano.“

„Všechno je tak – tak nechutné.“

„Práce u policie je skutečně někdy nechutná.“

„Já vím, často si říkám, jak to můžete dělat.“

„Opravdu?“

„Vždycky jsem měl dojem, že jste – s prominutím fajnovka.“

„Lituji, že jsem vás zklamal.“

„A já lituji, že jsem byl netaktní.“

„Same,“ řekl Alleyn mírně, „jedním z rozdílů mezi prací u policie a v jiných, vznešenějších službách, je skutečnost, že my si pereme špinavé prádlo sami, místo abychom je dávali prát těm, co jsou na společenském žebříčku dvě tři příčky pod námi.“

Pan Whipplestone zrůžověl. „Řekl jsem si o to.“

„Ale ne. Bylo to bombastické a také nemístné prohlášení.“

Lucy Lockettová, která se myla s důkladností chirurga před operací, pronesla jednu ze svých dvojsmyslných poznámek, položila přední tlapky Alleynovi na kolena a skočila mu do klína.

„I ty jedna,“ řekl a podrbal jí za ušima, „copak nevíš, že takovéhle věci slušná dívka nedělá?“

„Nemáte ponětí, jak velice byste se měl cítit polichocen. Je to neobyčejný projev přízně.“

Alleyn mu podal kočku a zvedl se. „Půjdu, abych to měl co nejdřív za sebou,“ oznámil. „Nevíte náhodou, jestli je nahoře?“

„Myslím, že ano.“

„Doufám, že to vyřídím brzy.“

„Jestli – jestli vám mohu být nějak nápomocen…“

„Dám vám vědět,“ slíbil Alleyn.

Vyšel po schodech do podkroví a zaklepal. Když paní Chubbová otevřela a uviděla ho za dveřmi, reagovala úplně stejně jako při jeho první návštěvě. Zůstala stát s prsty na rtech a nebyla mocna slova.

Zeptal se jí, může-li vstoupit. Ustoupila stranou a na tváři četl, jak se dalo čekat, neochotu a zděšení.

Vešel dovnitř a opět padl jeho pohled na fotografii děvčete s živou tváří. Medailón nebyl ani tentokrát na svém místě. Napadlo ho, že jej Chubb možná nosí při sobě.“

„Paní Chubbová,“ řekl, „nebudu vás dlouho zdržovat.

Doufám, že vám nenaháním strach. Ale sedněte si přece, prosím vás.“

Stejně jako při jeho první návštěvě sklesla na židli a zírala na něho. Přitáhl židli k její a naklonil se k ní.

„Od včerejška, kdy jsme spolu mluvili, jsem se dozvěděl o událostech na velvyslanectví a o lidech, jichž se více či méně týkají, podstatně víc. Chci vám říct, jakou roli v nich asi sehrál váš manžel.“

Pohnula rty, jako by chtěla říct: „On přece nic…“ ale nevydala hlásku.

„Nechci od vás nic jiného, než abyste mě vyslechla a řekla, jestli mám pravdu úplně nebo alespoň zčásti, anebo se mýlím. Jistě víte, že vás k odpovědi nemohu nutit, ale přesto doufám, že mi jí dáte.“

Chvíli vyčkával a potom pokračoval: „Představuji si, že to bylo nějak takhle: váš manžel jako člen skupiny, o níž jsme včera hovořili, souhlasil s účastí na atentátu na hlavu ngombwanského státu. Souhlasil patrně proto, že velice nenávidí černochy, zvláště ty z Ngombwany.“ Alleyn se zahleděl na usměvavou dívku z fotografie a pokračoval: „Jeho nenávist se zrodila z tragédie a během posledních pěti let se dál jitřila a prohlubovala.

Když se ukázalo, že váš manžel byl přidělen jako číšník do pavilónu, skupina vypracovala plán. Od zaměstnavatele Chubb dostal základní informace o situaci v pavilónu v souvislosti se svými číšnickými povinnostmi.

Další, mnohem podrobnější informace, získala skupina od svého agenta na velvyslanectví. Na základě všech těchto informací byl vypracován postup. Chubb sloužil svého času v přepadovém oddíle a pro práci, kterou měl v pavilónu vykonat, byl jako stvořený. Jeho úkolem bylo, až zhasnou světla v pavilónu a v zahradě a zazní výstřel, odzbrojit a zneškodnit nosiče oštěpu, který držel stráž za prezidentem, vyskočit na židli a prezidenta tímto oštěpem probodnout.“

Paní Chubbová vrtěla hlavou a zmateně gestikulovala.

„Ne?“ zeptal se Alleyn. „Nebylo to tak? Nevěděla jste o tom? Nevěděla jste to předem? Ani dodatečně?

Ale věděla jste, že se něco chystá, že? Měla jste strach? A pak jste se dozvěděla, že to špatně dopadlo.

Je to tak?“

„On ne – on to neudělal,“ zašeptala.

„Ne, neudělal. Může mluvit o štěstí. Odstrčili ho. Takříkajíc spadl do jámy, kterou kopal jinému. Ten druhý číšník ho prostě vyřadil ze hry. A s tím, co se stalo potom, neměl už nic společného.“

„Nemůžete mu nic udělat. Ani sáhnout na něho nemůžete.“

„Proto jsem za vámi přišel, paní Chubbová. Věc se má tak, že bychom mohli vašeho muže klidně obvinit z vražedných úkladů a ublížení na těle. Ale my se především zajímáme o vraždu jako takovou. Jestliže Chubb s tím spolkem skoncuje – a věřte mi, paní Chubbová, je to pěkná sebranka, to vám říkám se vší vážností – a jestliže se bez vytáček vyjádří k tomu, co jsem vám řekl o událostech na recepci, myslím, že policie na jeho obvinění ze spiknutí a pokusu o vraždu nebude trvat. Nevím, jestli mi věříte, ale velice vás prosím: máte-li na něho vliv, přimějte ho, ať s nimi skoncuje, ať už nechodí na žádné schůzky a hlavně, ať se už neplete do žádné akce proti černému ani bílému. Řekněte mu, ať jde od toho, paní Chubbová.

Řekněte mu to opravdu důrazně. A ne aby mu napadla taková hloupost, jako je útěk. Nic horšího by nemohl udělat.“

Už si pomalu myslel, že se od ní nedočká vůbec žádné odpovědi, ale vtom svraštila tvář a propukla v usedavý pláč. V první chvíli bylo téměř vyloučeno pochytit smysl toho, co se mu pokoušela říct.

Vyvzlykávala jednotlivá slůvka náhodně, jako by jí někdo nutil. Postupně se věty stávaly souvislejšími a nabývaly smysl. Řekla, že to, co se stalo před pěti lety, cítí Chubb pořád tak drásavě, jako by se to stalo včera. Několikrát opakovala, že to nemohl přenést přes srdce, že o tom nepromluví, ale ona by mohla vyprávět.“ Prý o tragédii spolu nikdy nehovořili, ani ve výroční den, třebaže to pro oba byl vždycky den hrůzy. O sobě řekla, že když vidí černocha, vždycky se jí sevře srdce, ale Chubba, jak se Alleyn domyslel, pohled na černého muže utvrzuje v nesmiřitelné nenávisti. Došlo už k několika incidentům. Někdy prý jedná opravdu zvláštně, podivně a často si stěžuje na bolesti hlavy.

Lékař mu něco předepsal.

„Lék, pro který si šel dnes do lékárny, je podle toho předpisu?“

Přisvědčila. Pokud jde o tu bandu, dodala, nikdy by jí nenapadlo, že se s takovými dá dohromady.

S těmi schůzkami dělal tajnosti a když se vyptávala, tak jí pokaždé umlčel. Věděla, že něco není v pořádku, že se děje cosi divného.

„Získali ho a zneužili jeho citu, lásky k naší Glen. To mi bylo jasné. Ale nevěděla jsem, co chtějí.“

Alleyn se ještě dozvěděl, že po osudné události v pavilónu byl Chubb sdílnější. Dal se slyšet, že z něho udělali osla. Jednal prý podle příkazů a co z toho? On, se svými zkušenostmi? Byl velice rozzlobený a navíc ho bolelo to zranění.

„Řekl vám, jak to doopravdy bylo? Řekl vám všechno?“

„Ne,“ odpověděla. „Zmínil se jen o tom, že jednoho vyřídil podle plánu, ale zezadu ho někdo odstavil a všechno bylo v háji.“

Alleyn jen stěží zadržel výkřik, který se mu dral z hrdla.

Paní Chubbové to všechno nedávalo smysl. Zmateně cítila, že Chubb by měl mít radost, protože zabili černocha, ale on se zlobí, protože někdo nějak zkřížil jeho plány.

Když Alleyn poznamenal, že nic z toho, co mu řekla, neodporuje jeho verzi, beznadějně na něho pohlédla uplakanýma očima a jako duchem nepřítomná zavrtěla hlavou.

„Snad máte pravdu,“ mínila.

„Podle toho, co jste mi řekla, přichází můj návrh pozdě. Už jste se pokoušela přesvědčit ho, aby s nimi skoncoval. Ale přesto, až se vrátí z lékárny…“

Přerušila ho: „Už by tu měl být! Tak dlouho to netrvá.

Už by měl být doma. Panebože, kde je?“

„Neztrácejte hlavu, zatím nemáte proč,“ chlácholil jí Alleyn. „Buďte ráda, že to takhle dopadlo. Ano, je to tak, jak říkám, paní Chubbová, nemáte proč naříkat. Kdyby se vašemu manželovi bylo podařilo udělat to, co měl v úmyslu, měla byste teprve důvod k pláči. Až se vrátí, vyřiďte mu můj vzkaz. A povězte mu, že ho sledujeme.

Nepouštějte ho ven a než přijde, uvařte si hrnek silného čaje a trochu se seberte. Tak na shledanou.“

Seběhl dolů. Ve dveřích salónu na něho čekal pan Whipplestone.

„Buďte klidný, Same,“ řekl. „Váš Chubb se nikoli vlastní zásluhou, té vraždy nedopustil. Tím nechci říct, že…“

Zazvonil telefon. Pan Whipplestone podrážděně zabručel a zvedl sluchátko.

„Ach!“ zvolal. „Ano, ano, je tady. Ovšem, předávám.“

„To je pro vás,“ řekl. „Vaše žena.“

Jen Troy zaslechla Alleynův hlas, vychrlila na něho:

„Rory, je to hrozně důležité. Právě sem někdo volal, mluvil takovým zastřeným hlasem – a řekl mi, že v prezidentově autě je bomba.“

KAPITOLA 9

FINÁLE

„Nech…“ vyhrkl Alleyn, ale Troy mu skočila do řeči.

„Ne, poslouchej! Věc se má tak, že odtud už odjel. Před pěti minutami. Svým vozem.“

„Kam?“

„Na velvyslanectví.“

„Dobrá. Nikam nechoď.“

„Naléhavá záležitost,“ řekl panu Whipplestonovi. „Uvidíme se později.“

Vyběhl z domu ve chvíli, kdy Fox právě vystupoval z auta zaparkovaného pod stromy a šel mu vstříc.

„Prý je v autě bomba. Ve ventilátoru.“

„Já vím. Jedem na velvyslanectví.“

Nasedli do vozu.

Za jízdy, plné zajížděk – na rozdíl od jednoduché cesty dírou ve zdi – Fox Alleyna informoval o tom, že do Yardu volal zastřený hlas. Z Yardu volali Troy a zburcovali Gibsona a všechny policisty, kteří měli v těchto končinách právě službu.

„Doprovodný vůz je snad už informován.“

„Doufám.“

„Myslíte, že je to bouda?“

Těžko říct, když vezmeme v úvahu, s jak podivnými lidmi máme co do činění. Jako obvykle musíme jednat tak, jako by to byla pravda. Ale něco vám řeknu, Foxíku: mám neblahé tušení, že je-li to bouda, sleduje ten dotyčný, který jí ušil, určitý cíl. Jinými slovy, chce odvést naši pozornost. Zajedeme za Fredem a pak se hned vrátíme na vlastní hřiště. Ten akademický malíř v Mews by měl mít oči na stopkách. Vida, a jsme šťastně tady.“

Se zapnutou sirénou odbočili z hlavní třídy do Palace Park Gardens. Před budovou velvyslanectví právě vystupoval prezident se svým mlinzim a afghánským chrtem z doprovodného policejního auta. Alleyn s Foxem také vyskočili z vozu a zamířili k němu. Bouřlivě je zdravil.

„Haló, haló,“ volal, „to jsou zvraty jako v detektivkách. Doufám, že se k vám ten poslední už donesl.“

„Donesl,“ řekl Alleyn. „Kde máš svoje auto?“

Kde? Kde? Na poloviční cestě odtamtud sem. Odtamtud znamená od tvého domu, abych byl přesný.

Dobrák Gibson a jeho poskokové teď právě nakukují pod sedadla a hledají bombu. Tvá žena mě už nepotřebovala, odjel jsem o chvilku dřív. Půjdeme dovnitř?“

Alleyn se omluvil a byl rád, když skupinka zmizela v budově. Řidič doprovodného policejního vozu říkal právě do mikrofonu: „Přijel pan Alleyn, pane. Ano, pane.“

„V pořádku,“ řekl Alleyn a přisedl si k němu do vozu.

Na drátě byl Gibson.. „Tak jsi to slyšel?“ řekl. „Zatím jsme nic nenašli, ale ještě jsme neskončili.“

„Slyšel jsi ten hlas na vlastní uši?“

Ne, volal do Yardu. A v Yardu si myslí, že ta osoba patrně mluvila přes kapesník: „Byl to muž nebo žena?“

Těžko říct. Prý takový zvláštní hlas. Pisklavý šepot.

Říkají, že zněl vystrašeně nebo rozčíleně nebo obojí dohromady. Přečtu ti přesný text telefonátu: To je Scotland Yard? V černém autě ngombwanského velvyslanectví je bomba. Už to nebude dlouho trvat.

Nezjistilo se, odkud ten člověk volal. Mysleli, že auto pořád ještě stojí u tebe před domem, a ztratili jednu dvě minuty, než zjistili, kdy odjelo. Vyhlásil jsem pro všechny svoje lidi poplach, dostavili se okamžitě na scénu. Jo, mimo chodem prý si ten člověk trochu šlapal na jazyk: Krucinál, to dá přece rozum! Jak by se jim mluvilo s kapesníkem v puse? Kdo má službu v Capricorns.

Polda v paruce s barevnými křídami.

„Toho znám. Nikdo další?“

„Ale jó,“ řekl Gibson, „byli tam, ale odvolal jsem je sem,“ dodal s nádechem rozmrzelosti v hlase. „Mou povinností je zajistit bezpečnost toho zatraceného černého trapiče a ujišťuji tě, že s tím mají všichni práce až nad hlavu.“

Tak se nezlob, Frede. Já vím, že je to otrava. Vracím se do Capricorns. A co ty?“

„Musím zpátky k tomu podezřelému autu. Koukej…“ dodal hlasem téměř plačtivým, „mě už všechno tak štve, že bych dal přednost pořádnému pumovému atentátu, namouduši, to mi věř!“

Alleyn právě hledal pár vět, které by Gibsona smířily se situací, když ho odvolali k vysílačce v jeho autě.

Volal nadaný seržant Jacks.

„Pane,“ řekl vzrušeně,“musím vám podat zprávu:“

„Co se děje?“

„Těsně před tím, než vypukla ta panika s bombou, sem přišel ten voják, plukovník, jméno jsem zapomněl, promiňte pane. Šel jako automat, strnule a opatrně, až k hrnčířství a tam se opřel do zvonku u domovních dveří.

A potom propukla ta panika, pane. Kolega ze zvláštního oddělení, který hlídkoval v autě na kraji Capricorn Passage, ke mně zajel a řekl mi jenom tak okénkem pár slov o tom, že byl vyhlášený všeobecný poplach.

Než to dořekl, z garáže vyjel velký špinavý náklaďák a zastínil mi výhled na hrnčířství. Řídil jsem se vaším příkazem a nehnul jsem se z místa. Mezitím kolega ze zvláštního oddělení ujel. Ten náklaďák Mews úplně ucpal. Na hrnčířství jsem sice neviděl, ale slyšel jsem, jak plukovník nadává. Začal křičet: ‚Otevřte, ksakru, ty zatracený dveře a pusťte mě dovnitř!‘ Řidiči v Mews začali troubit.

Celé to trvalo asi tak pět minut, pane.“

„Mohl někdo – konkrétně dva tlustí lidé – během té doby vyjít ven a zmizet?“

„Řekl bych, že ne, protože když zácpa pominula a ulice se vyprázdnila, stál plukovník pořád ještě u dveří a opíral se o zvonek. A stojí tam doteď. Ještě nadává, ale už tolik nehuláká. Nadrátovaný je ovšem pěkně!

Co mám teď dělat, pane?“

„Kde jste?“

„Přikrčil jsem se za stojanem. Není to nejšikovnější, ale řekl jsem si, že to snad risknu. Můžete zůstat na příjmu, pane?“

Ze sluchátka se teď nesl pouliční ruch. Za okamžik se opět ozval seržantův hlas. „Jsem v průjezdu, pane.

Musel jsem se schovat. Teď právě šel kolem ten muž ze suterénu na Walku číslo jedna. Míří k hrnčířství.“

„Vraťte se ke stojanu a nespusťte ho z očí.“

„Ano, pane.“

„Za chvilku jsem u vás. Končím.“ Řidiči řekl: „Na Capricorn Square. Jeďte co nejrychleji, ale sirénu nezapínejte.“

„Co se děje?“ ptal se Fox. Když ho Alleyn informoval, mínil, že ten kluk malířská je docela šikovný a čilý, přestože je vymóděný jako Charlie Chaplin. Pan Fox byl totiž hluboce zaujat proti osobitým převlekům některých kolegů. On sám používal pro tyto účely výhradně starý hubertus z donegalského tweedu a staromódní plstěný klobouk. Člověk by nevěřil, jak dokonale tyto rekvizity měnily jeho osobnost.

Když dojeli na Capricorn Square, řekl Alleyn: „Bude lepší, když se rozdělíme. Musíme být opatrní. Z celé bandy je Sheridan-Gomez jediný, kdo nás nezná. Ostatní by se mohli rozpomenout, že jste na recepci kontroloval jména a adresy. Máte s sebou ten svůj hacafrak?“

„Jestli myslíte můj donegalský hubertus, tak ten mám vzadu v autě.“

„A tu bouřku?“

„Klobouk je svinutý v kapse.“

„Tak až se vyparádíte, pusťte se přes Square a Capricorn Place k hrnčířství. Já půjdu přes Walk a Mews.

Někde poblíž hrnčířství se sejdeme.“

Když se Fox vydal na cestu, vypadal jako severoirský obchodník obilím na dovolené. Alleyn zahnul do Capricorn Walk a podobal se sám sobě.

Když šel kolem Lucy Lockettové, která se vyhřívala na schodech před domem číslo jedna, rozkošnicky se převalila na záda.

Lidé ze zvláštního oddělení, uvažoval Alleyn, které Gibson odvolal při bombovém poplachu k velvyslanectví, se určitě brzy vrátí do Capricorns. Zatím po nich nebylo vidu ani slechu.

V Capricorns byl v této hodině nejrušnější provoz a po Walku se nepřetržitě oběma směry sunula auta.

Alleyn toho využil a nepozorovaně se přiblížil k úřadovně fasádnické firmy na rohu Mews. Když se odtud díval proskleným rohem výkladu, měl rozhled po celé Mews až na konec, kde stálo hrnčířství. Čas od času zahlédl nadaného seržanta Jackse u stojanu, ale firemní auta, která před garáží zacouvávala a postávala, ho neustále zakrývala.

Hrnčířství se objevovalo v obraze a hned zase mizelo, takže se cítil jako před obrazovkou při reklamním vysílání. Teď se octl v záběru plukovník Cockburn-Montfort, dosud u domovních dveří, a vedle něho Gomez. Najednou, jako mávnutím kouzelného proutku, se vedle nich objevil Chubb a společně se o něčem radili. Vzápětí vjel do Mews náklaďák, zastavil před Napoli a začala vykládka kartónů a laťkových bedniček. A bylo po výhledu.

Mezi Napoli a garážemi, hned vedle květinářství, bylo malé bistro, jmenovalo se Bijou. Za hezkého počasí dával majitel na chodník čtyři stolky, kde se pila káva a mlsaly sladkosti. Jeden stolek byl volný. Alleyn minul dodávku, přešel kolem květinářství, sedl si ke stolku, objednal kávu a zapálil si dýmku. Seděl sice zády k hrnčířství, ale dům se zrcadlil ve výkladní skříni květinářství.

Gomez a Chubb byli poblíž domovních dveří, plukovník se stále ještě o ně opíral a vypadalo to, že je úplně vyřízený. Chubb stál kousek dál a hryzl si nehty. Gomez nakukoval do škvíry mezi závěsy.

V následujícím okamžiku se k němu přidal inspektor Fox, který přišel z Capricorn Place. Zdálo se, že hledá nějakou adresu a našel jí právě tady. Přistoupil ke dveřím obchodu, vytáhl brýle a přečetl si vývěsku Zavřeno, přejímka materiálu. Oslovil Gomeze, který jen pokrčil rameny a obrátil se k němu zády.

Fox kráčel dál po Mews. Zastavil se u talentovaného seržanta Jackse, opět vytáhl brýle a hluboce se k němu naklonil, aby si dílo prohlédl. Alleyn s chutí pozoroval, jak se jeho kolega opět napřimuje, naklání hlavu uznale k jedné straně, ustupuje pár kroků zpátky, omlouvá se kolemjdoucím a pokračuje v cestě.

Když došel k jeho stolku, řekl: „Promiňte, je ta židle volná?“ Alleyn odpověděl: „Ano, sedněte si.“

Fox usedl a objednal si kávu. Když mu jí přinesli, zeptal se Alleyna, kolik je hodin. „Nechte toho, nikdo nás nepozoruje.“

Oba se však dál tvářili, že jde o náhodný rozhovor mezi dvěma cizími pány.

Fox řekl: „Ti tam hrají podivnou hru. Předstírají, že se navzájem neznají. Plukovník toho má evidentně dost.

Kdybyste do něho šťouchl, roztáhl by se na chodníku jak široký tak dlouhý.“

„A co se děje v hrnčířství?“

„V krámě není nic vidět. Závěsy na okně jsou téměř zatažené a uvnitř je tma.“

Foukl do kávy a napil se.

„Jsou v prazvláštním rozpoložení.“ pokračoval. „Gomez se celý třese a je hrozně bledý. Nic bych za to nedal, že by se nezastavil ani před násilím. Myslíte si, pane Alleyne, že Sanskritovi vzali roha?“

„To by byli museli udělat hodně po deváté, v 9.10 byl přece Sanskrit viděn, jak se vrací domů.“

„A ten polda s barvičkami říká, že co on sedí před hrnčířstvím, nemohl odejít.

„Až na to, že jednu chvíli zaběhl do garáže, aby mi mohl zavolat. Hloupé je, že kvůli tomu planému poplachu s bombou Gibson odvolal své lidi. Ale přes to všechno si myslím, že nezdrhli. Řekl bych, že tiše sedí doma a ani nedutají.“

„Jak budeme postupovat?“ zeptal se Fox do kávy.

„Máme povolení k domovní prohlídce. A ať se propadnu, Foxíku, jestli si tuhle příležitost nechám ujít.

Podívejte,“ řekl Alleyn, potáhl z dýmky a spokojeně se zahleděl na oblohu, „mohla by při tom vypuknout nějaká mela.

Vraťte se k vozu a přivolejte posily. Lidé ze zvláštního oddělení by už’zase měli být volní. Jakmile dorazí, vpadneme dovnitř. Zprávu mi dejte k malíři. Potom obklíčíme dům.“

„Co Gomez a plukovník? A co s Chubbem?“

„Budeme postupovat slušně a klidně, ale zadržíme je.

Sejdeme se před domem.“

Fox odložil prázdný šálek, rozhlédl se, vstal, pozdravil Alleyna a odcházel směrem k Capricorn Walk.

Alleyn čekal, až zmizí za rohem, pak dopil kávu a krokem člověka, který nemá co na práci, se loudal k seržantu Jacksovi.

Ten se právě věnoval architektonickým detailům.

„Sbalte své nádobíčko,“ řekl Alleyn, „a uložte si je někde v průjezdu. Za pár vteřin zavolá pan Fox.

„Konečný úder?“

„Patrně ano. Kdyby se tihle lidé před hrnčířstvím pokoušeli odejít, tak bychom je zadrželi. Ale slušně a nenápadně. Tak, to bychom měli. Hoďte sebou. A jakmile dostanete vzkaz od pana Foxe, vyjděte z průjezdu, abych vás viděl, a pustíme se do toho. Jasné?“

„Jasné, pane.“

Mezitím se dodávka u Napoli rozjela a s rachotem kodrcala po Mews. Před hrnčířstvím složitě manévrovala, až se otočila do protisměru a odhrkala pryč. Alleyn vykročil k hrnčířství.

Policejní vůz, jehož sirénu slyšel z Baronsgate, se blížil. Druhá se ozvala z ještě větší blízkosti, z okraje Capricorns.

Seržant Jacks vyšel z průjezdu. Fox s Gibsonem si pospíšili.

Gomez na druhém chodníku se rozběhl po Mews.

Alleyn tedy přešel ulici a zastavil se před ním. Sirény, které zněly z těsné blízkosti, utichly.

„Pan Sheridan?“ zeptal se Alleyn.

Na okamžik živá tvář tohoto rozzuřeného chodce středních let Alleynovi splynula s fotografií muže téže tváře, pouze o patnáct let mladšího, v albu pana Whipplestona.

Zbledl tak silně, že černomodré stíny na čerstvě vyholené bradě zvýrazněly, jako by mu je někdo právě namaloval.

„Jmenuji se Sheridan. A co má být?“

„Nic. Byl byste rád navštívil Sanskritovy, že?“

Udělal nepatrný pohyb. Lehounce se nadnesl, jako když se kotě pana Whipplestona chystá ke skoku nebo k útěku. Alleynovi za zády stanul Fox. Dva uniformovaní muži ze zvláštního oddělení zahnuli do Mews z Capricorn Place. K hrnčířství se scházelo několik dalších statných mužů. Seržant Jacks mluvil s Chubbem a Fred Gibson se tyčil nad plukovníkem Cockburn-Montfortem u domovních dveří.

Gomez hleděl střídavě na Alleyna a na Foxe. „Co to má znamenat?“ zašeptal. „Co chcete? A kdo vlastně jste?“

„Policie. Chystáme se provést domovní prohlídku v hrnčířství a doporučujeme vám, abyste šel s námi.

Snad abychom se raději vyhnuli scénám na ulici, nezdá se vám?“

Gomez se chvíli tvářil, jako by chtěl vyvolat scénu, ale pak procedil mezi zuby: „Chci s nimi mluvit.“

„Teď máte příležitost.“

Chvíli zachmuřeně váhal, potom řekl: „Tak dobrá,“ a zamířil mezi Foxem a Alleynem do hrnčířství.

Gibson a seržant nenarazili na žádné obtíže. Chubb stál vzpřímený jako svíčka a mlčel. Plukovníka Cockburn-Montforta Gibson odtrhl od zvonku, zručně ho otočil a opřel o portál. Plukovník měl skelný pohled a ústa dokořán, ale z jeho vystupování, stejně jako z Chubbova, byla patrna vojácká minulost.

Přišli čtyři uniformovaní policisté a začali se sbíhat zvědavci.

Alleyn zazvonil a zabušil na dveře. Čekal asi půl minuty, pak řekl jednomu strážníkovi: „Je to yaleský zámek.

Doufejme, že není zamčený na dva západy. Máte nějaký nástroj?“

Policista zalovil v náprsní kapse a vytáhl malé polyetylenové měřítko, které se používá k převádění anglických měr na metrickou soustavu.

Alleyn je zasunul do zámku a manipuloval perem.

„Laik žasne, odborník se diví, uznale zabručel strážník, když se dveře otevřely.“

Alleyn řekl Foxovi a Gibsonovi: „Počkali byste tu chvíli s těmi pány?“ Pak kývl na strážníky, aby šli za ním.

Jeden zůstal stát přede dveřmi.

„Haló,“ volal Alleyn. „Je tu někdo?“

Měl zvučný hlas, ale v nevětraném bytě zněl přidušeně. Octli se v úzké hale. Stěny byly potažené jakousi tmavou africkou ruční tkaninou. Do nosu ho udeřil pach prachu a vyčpělá vůně sandaraku. Nalevo hned za dveřmi viděli strmé schodiště. V protější stěně vpravo byly dveře, které vedly patrně do dílny. U zdi stály dva obrovské kufry přepásané řemenem a označené jménem majitelů.

Alleyn otočil vypínačem. U stropu se rozsvítila pseudo orientální lampa z červených sklíček. Přečetl si jmenovky na kufrech: Sanskrit, Ngonbwana.

„Pojďme dál!“ vybídl strážníky.

Šli po schodech nahoru. Na odpočívadle znovu zavolal.

Ticho.

Byly tam čtvery dveře, všechny zavřené.

Dvě malé ložnice, exoticky zařízené, přeplněné, v obou nepořádek. Po neustlaných postelích se válely hromady šatstva. Poloprázdné skříně a zásuvky byly vesměs rozevřené. Dva malé kufříky, ještě nedobalené. A vzduch prosycen všudy pronikajícím protivným zápachem.

Špinavá zatuchlá koupelna páchla horkou vlhkou mastnotou. Skříň ve zdi byla zamčená.

A konečně rozlehlý pokoj s masivním nábytkem, divany a vysokými koberci. Ošklivé lampy s hedvábnými korálkovými stínidly, vykuřovadla a četné okázalé africké artefakty. Ale Sanskritovi tu nebyli.

Vrátili se dolů.

Alleyn otevřel dveře na konci haly a prošel jimi do hrnčířství.

Bylo tam tma. Mezi těžkými závěsy na okně pronikal dovnitř jen tenký paprsek denního světla.

Zastavil se na prahu se dvěma uniformovanými muži za zády. Když oči trochu přivykly šeru, začal rozeznávat zařízení; stůl, hromada papíru a balicího materiálu, otevřené krabice a na policích se od světlé stěny odrážela dvě tři hliněná prasátka, zdobená květinami.

Vzpomněl si, že až úplně vzadu se někdejší stáj zužovala v jakýsi výklenek, připomínající sluj, kde stála hrnčířská pec a dlouhý pracovní stůl. Šířila se odtamtud slabá červená záře.

Náhle pocítil podivnou ochablost. Znal tento pocit odedávna, zmocňoval se ho za určitých okolností jako noční můra, která z člověka vysává sílu jednat.

Jako právě teď; nemohl se přimět, aby zvedl ruku a nahmátl na špinavé stěně vypínač.

Tento pocit trval vždy jen pár vteřin. I tentokrát přešel a zanechal v něm dojem, jako by ho někdo pozoroval.

Ano, pozoruje ho někdo z druhého konce místnosti, z výklenku; na pracovní lavici sedí hora masa, kterou omylem považoval za stín.

Postupně nabývala konkrétní podoby. Korpulentní osoba čtveračivě opírala bradu o rameno jako hravé štěně a oči měla doširoka otevřené.

Alleynova ruka konečně nahmátla vypínač a místnost zaplavilo světlo.

Žena s bradou opřenou o rameno, hlavou vytočenou do strany a ostýchavým pohledem doširoka otevřených očí, byla slečna Sanskritová.

Za lavicí, zády k ní, bezvládně ležel tlustým zadkem vzhůru její bratr. Hlava, paže a trup vězely v bedně.

Připomínal nestvůrnou loutku, pohozenou přes okraj krabice. Oba byli mrtví.

Mezi nimi, na podlaze a na lavici, se povalovaly zakrvácené keramické střepy.

A v bedně ležela bezhlavá mrtvola velkého hliněného prasátka.

Jeden z policistů nečekaně vychrlil proud tichých kleteb, ale když Alleyn zamířil do výklenku, zmlkl a kráčel za ním.

„Zůstaňte všichni na místě,“ přikázal Alleyn. Ale pak se opravil: „Ne! Jeden ať zažene tu bandu z ulice dovnitř a zamkne dveře. Odveďte je do pokoje v patře a zůstaňte tam s nimi. Zaznamenejte všechno, co kdo řekne.

Druhý zavolá na oddělení vražd a oznámí tam, co se stalo.

Požádá, aby sem přišel pan Fox a pan Gibson.“

Policisté vyšli z dílny a zavřeli za sebou dveře. Vzápětí Alleyn slyšel, jak celý houf vchází do domu a jde po schodech nahoru.

Fox s Gibsonem po příchodu zastihli Alleyna, stojícího mezi Sanskritovými. Zamířili k němu, ale když zvedl ruku, zastavili se.

„Příšerný pohled,“ řekl Fox. „Co se tu odehrálo?“

„Pojďte se podívat, ale opatrně.“

Obešli lavici a viděli, že slečna Sanskritová má hlavu týle rozbitou jako skořápku vajíčka. Do rány byly vtlačené temné a mokré vlasy barvy červené řepy. Šaty měla na zádech nasáklé krví a pod paží se na stole leskla temná louže. Oblečena byla ve vycházkovém. Na podlaze ležel zakrvácený klobouk a na pracovním stole kabelka.

Alleyn se obrátil k mohutnému zadku jejího bratra, který měl na sobě velbloudí plášť. Nic víc z něho nebylo vidět.

„Stejný nástroj?“ zeptal se Gibson.

„Ano. Keramické prasátko. Hlava uletěla po prvním úderu a zbytek spadl do bedny po druhé ráně.“

„Ale – jak se to vlastně…“ ptal se Fox.

„Podívejte, co leží na stole, má to pod rukou.“

Byl to list firemního dopisního papíru s hlavičkou „Hrnčířství – Prasátka, Capricorn Mews 12, S. W 3. Pod hlavičkou stačila napsat: Pánové Able a Virtue. Laskavě – a dál už nic.“

„Zelená propisovačka,“ řekl Alleyn. „Drží jí v pravé ruce.“

Fox se dotkl ruky. „Ještě je teplá,“ ţoznámil.

„Ano.“

U pece se povaloval kus kostkované látky. Alleyn jím zakryl rozbitou hlavu. „Opravdu strašný pohled.“

„A co dělal Sanskrit?“ Napadlo Foxe.

„Uklízel hliněná prasátka. Skláněl se nad bednou, a když ho vrah udeřil, složil se do ní.

„Jak se vám to jeví, pane Alleyne?“

„Takhle, pokud nevyjde najevo další fakt, který by byl s mým názorem v rozporu. Ona psala, Sanskrit ukládal prasátka z police do bedny. Někdo přišel a postavil se mezi ně – třeba se nabídl, že jim pomůže. V

každém případě někdo takový, jehož přítomnost jim nevadila. A tento člověk popadl keramické prasátko, zasadil jím dvě mocné rány vlevo a vpravo – byla to blesková operace a odešel.

Gibson mu rozzlobeně skočil do řeči: „Odešel! Kdy?

A kdy vlastně přišel? Posledních dvanáct hodin moji lidé nespustili tenhle barák z očí.“

„Jen do té doby, než vypukla panika s bombou, Frede.“

„Ale zůstal tu seržant Jacks.“

„Mezi ním a hrnčířstvím nepřetržitě jezdila auta.“

„Kurážná práce!“ uznale pravil Gibson.

„A na prahu stál galantní plukovník,“ dodal Alleyn.

„Ten by si podle mého názoru nevšiml ničeho, ani kdyby přijeli hasiči,“ mínil Fox.

„To se ukáže,“ řekl Alleyn.

Odmlčeli se. V místnosti bylo tíživé horko a dusno. Mezi oknem a závěsy s bzukotem létaly mouchy.

Jedna prudce vyrazila do prostoru a jako šipka letěla na druhý konec místnosti.

Zcela nečekaně zazvonil na stole telefon. Alleyn si obalil ruku kapesníkem a zvedl sluchátko.

Nasadil nepřirozený vysoký tón a ohlásil se číslem telefonu. Nemohl se mýlit, muž, který hovořil na druhém konci drátu, byl Ngombwanec.

„Tady je velvyslanectví,“ řekl. „Nepřišel jste na schůzku.“

Alleyn řekl fistulí cosi nesrozumitelného.

Říkám, opakoval hlas, že ste nepřišel na schůzku.

Měl jste si vyzvednout pasy. Letadlo odlétá v půl šesté.“

Alleyn jenom šeptl: „Někdo mi v tom zabránil. Prosím vás, pošlete mi je. Buďte tak laskav.“

Dlouhá pauza.

„Tak dobrá, není to nejlepší nápad, ale udělám to. Za pár minut je budete mít ve schránce. Ano?“

Alleyn už neřekl nic. Ve sluchátku zaslechl hluboký netrpělivý povzdech a pak klapnutí, když muž položil sluchátko.

Zavěsil. Pokud je to k něčemu dobré, řekl, „tak teď alespoň víme jistě, že v té obálce, kterou Sanskrit nesl na velvyslanectví, byly jejich pasy. Ale to jsem víceméně věděl už od prezidenta. Za chvilku je sem přinesou a hodí do schránky. Nedostavil se na schůzku, kde je měl převzít.“

Fox se zahleděl na trčící zadek Kennetha Sanskrita a broukl: „Moc by mu to nepomohlo, co?“

Ozval se domovní zvonek. Alleyn vyhlédl škvírou v závěsu. Přijelo auto s Baileym a Thompsonem a jejich nádobíčkem. Nevelký hlouček zvědavců byl zatlačen do Mews a do pasáže vedoucí do Baronsgate.

Strážník v hale vpustil Baileyho a Thompsona dovnitř.

Alleyn je uvítal: „Pánové, důkladně to tu prohlédněte, hlavně ty hliněné střepy.“

Thompson šel opatrně podle stěny do výklenku. Naráz se zastavil.

„Vida, hned dva!“ prohodil a připravil si fotoaparát.

„Dejte se do toho,“ doporučil jim Alleyn.

Bailey došel ke stolu a nevěřícně pohlédl na obrovská těla a potom na Alleyna, který přikývl a obrátil se zády.

Bailey lehce nadzvedl kostkovaný hadr a řekl:

„No tě bůh!“

„Ošklivé, souhlasil Alleyn.“

Šokovaný Bailey se nechal unést obrazotvorností: „To se mi snad jenom zdá. Děsně připomínají ty nafukovací panáky z grotesek. Giganti. Pánové, z toho jde na člověka hrůza.“

„Máte pravdu,“ řekl Alleyn. „Nevíte náhodou, jestli je už informován sir James?“

„Je, pane Alleyne. Už je na cestě sem.“

To rád slyším. Hoďte sebou!“ obrátil se ke Gibsonovi a Foxovi. „Navrhuji, abychom společnosti nahoře popřáli pohled na tuto scénu.“

„Taktika šoku?“ zeptal se Gibson.

„Něco takového. Souhlasíte?“

„Tady si hraješ na svém písečku, to není moje věc,“ opáčil Gibson, stále ještě zamračený a otrávený. „Já mám pořád dál na krku jeho zatracenou bezpečnost.“

Alleyn věděl, že v zájmu věci musí teď Gibsonovy narážky přeslechnout.

„Zašel byste nahoru, Foxi?“ zeptal se. „Vezměte s sebou toho strážníka, co stojí v hale. Nechte ho v pokoji, a na chodbě si v klidu promluvte s tím druhým, co je tam hlídá teď. Jestli vyslechl něco, co bych měl vědět, přijďte mi to říct. Jinak tam s nimi chvilku pobuďte, prosím vás, „ale neříkejte jim, co se stalo.

Jasné?“

„Jasné, řekl Fox a nevzrušeně se vydal po schodech nahoru. Baileyho aparát cvakal a blýskal. Hrůzná tvář slečny Sanskritové se v travestii života nořila ze tmy a do tmy. Thompson posbíral hliněné střepy a rozložil je na jednom konci pracovního stolu. Podnikavější mouchy zalétaly od okna stále hlouběji do místnosti. Alleyn neustále vyhlížel škvírou mezi závěsem.

Ngombwanec v civilním obleku zajel autem až přede dveře, vyměnil si pár slov se strážníkem u vchodu a vhodil něco do schránky. Alleyn slyšel, jak nadzvednutá klapka dopadla na schránku a vůz se zase rozjel.

Vyšel do haly a vybral obálku.

„Tak co tam je?“ zajímal se Gibson.

Alleyn jí otevřel: dva britské pasy, pečlivě orazítkované a podepsané, a dopis na úředním papíře s hlavičkou velvyslanectví, psaný ngombwansky.

„Nepřekvapilo by mě, kdyby tam byl pokyn zacházet s nimi jako s významnými hosty,“ řekl Alleyn a strčil všechno do kapsy.

Rozjela se obvyklá vyšetřovací mašinérie. Dostavil se sir James Curtis se svým sekretářem. Sir James se poněkud uštěpačně zeptal, jestli tentokrát bude moci postupovat, jak je zvykem, a provést tu zatracenou pitvu, kdy a kde bude chtít. Když mu ukázali obě mrtvoly, manifestoval fyzický odpor, což u něho Alleyn ještě nikdy nezažil, a zděšeně se otázal, jestli mu přidělí buldozer.

Řekl, že smrt patrně nastala teprve asi před hodinou, souhlasil s Alleynovou teorii o způsobu vraždy, vyslechl, jaký další postup navrhuje, a už byl na odchodu, když ho Alleyn pozdržel.

„Ten chlapík má starý záznam v policejním rejstříku o machinacích s drogami. Sami je patrně nebrali, co myslíte?“

„Dám si na to při pitvě pozor, ale překupníci je obvykle neberou.“

„Myslíte, že se vrah potřísnil krví obětí?“

Sir James se zamyslel. „Mohl, a nemusel,“ řekl. „Vražedný nástroj díky svým rozměrům posloužil možná v případě ženy jako štít, a muž měl ve chvíli, kdy došlo k vraždě, hlavu skloněnou.“

„Mohl vrah zbraň hodit, nebo jí mrštit na oběť shora?

Ta keramická prasátka jsou pěkně těžká.“

„To je možné.“

„Hm, hm.“

„Buďte tak laskav, Rory, ty obludy mi potom pošlete.

Přeji vám dobrý den.“

Když se odporoučel, přišel dolů Fox se strážníkem, který byl se zadrženými v pokoji.

„Myslel jsem, že bude lépe, když počkám, až sir James skončí,“ řekl Fox. „Pobyl jsem s nimi v pokoji.

Chubb se chová klidně, ale zřejmě to v něm hárá.“

Toto označení mohlo ve Foxově slovníku znamenat všechno možné od pouhé podrážděnosti až po záchvat zuřivosti nebo sebevražedné úmysly. „Co chvíli se dožaduje vysvětlení, kde jsou Sanskritovi a proč je tu držíme. Zeptal jsem se ho, proč je chtěl navštívit, a on mi sdělil, že je vůbec neměl v úmyslu navštívit. Prostě se pasáží vracel z lékárny domů a narazil na plukovníka a pana Sheridana. Plukovník byl prý v tak špatném stavu, že se ho snažil přemluvit, aby se dal odvést domů, ale ten pořád jenom dál tiskl tlačítko zvonku.“

„Co říká plukovník?“

„To nedává vůbec smysl. Je nad věcí. Mele něco o tom, že Sanskrit je jedovatý had a měl by být postaven před vojenský soud.“

„A Gomez-Sheridan?“

Ten se rozhodl manifestovat spravedlivé rozhořčení.

Dožaduje se vysvětlení. Prý se postará, aby byla informována příslušná místa. Ještě o něm uslyšíme.

Řekl bych, že reaguje celkem normálně, až na to, že mu cuká pod levým okem. A všichni se pořád ptají, kde jsou Sanskritovi.“

„Je na čase, aby se to dozvěděli,“ řekl Alleyn, a na adresu Baileyho a Thompsona dodal: „Je tu cítit spálená kůže. Budeme muset prohrabat ohniště.“

„Máme hledat něco konkrétního, pane Alleyne?“

„Ne. Vlastně – ale ne. Prostě se podívejte, jestli nenajdete zbytky něčeho, co chtěl někdo zničit. Dejte se do toho.“

Odešel s Foxem nahoru.

Když otevřel dveře a vstoupil do pokoje, měl dojem, že Gomez vyskočil. Stál obrácen k Alleynovi; holou hlavu vtáhl mezi ramena a z bílé kozlečí tváře mu svítily oči jako černé knoflíky. Připomínal herce ve špatném latinskoamerickém filmu.

Na druhém konci místnosti stál Chubb, díval se z okna a tvrdošíjně stavěl na odiv kázeň vojáka ve vazbě, jako by vše, co si myslel, co cítil a co dělal, muselo zůstat ukryto za maskou poslušnosti.

Plukovník Cockburn-Montfort ležel v křesle s otevřenými ústy a hlučně a odporně chrápal. Alleyna napadlo, že by na něho nebyl tak nechutný pohled, kdyby svým zevnějškem nehlásal, že je důstojník a – zní to přímo trapně – gentleman. Jeho dokonale střižený oblek, pečetní prsten na správném prstě, ručně šité střevíce, plukovní vázanka, decentně elegantní ponožky a klobouk z Jermyn Street, který se povaloval na podlaze vedle křesla, to všechno bylo v dokonalém pořádku. V nepořádku byl jen plukovník Cockburn-Montfort.

Gomez okamžitě spustil: „Předpokládám, že vy jste ten člověk, na jehož zodpovědnost se s námi takto zachází.

Žádám vás, abyste mi okamžitě vysvětlil, proč mě tu bez důvodu, bez vysvětlení a bez omluvy držíte.“

„Zajisté,“ řekl Alleyn. „Protože doufám, že nám pomůžete v naší práci.“

„Policejní třesky plesky!“ vyprskl a řádně si při tom šlápl na jazyk. Sval pod okem mu zacukal.

„To snad ne,“ opáčil Alleyn.

„O jaké práci tu mluvíte?“

„Vyšetřujeme případ dvojice, bratra a sestry, kteří bydlí v tomto domě. Jmenují se Sanskritovi.“

„Kde jsou?“

„Nedostali se daleko.“

„Jsou v nesnázích?“

„Ano.“

„To mě nepřekvapuje. Jsou to zločinci. Přímo zrůdy!“

Plukovník zachrápal a otevřel oči. Cože, řekl. „O čem to mluvíte? O jakých zrůdách?“

Gomez ho odbyl pohrdavě: „Jděte radši spát,“ řekl.

„Jste nechutný.“

„Takové poznámky si vyprošuji,“ řekl plukovník a znělo to přesně tak, jako když to před dávnými lety řekl major Bloodknock. Zavřel oči.

„Jak víte, že jsou to zločinci?“ zeptal se Alleyn.

„Mám důvěryhodné informace,“ ujistil ho Gomez.

„Odkud?“

„Od přátel z Afriky.“

„Z Ngombwany?“

„Z jedné z těch takzvaných rozvojových zemí. Myslím, že se jmenuje Ngombwana.“

„Měl byste to vědět,“ podotkl Alleyn, „když jste tam tak dlouho žil.“ A v duchu dodal: Je to ale zmije!

„Co to říkáte za nesmysly?“ zašeptal.

„Neřekl bych, že jsou to nesmysly, pane Gomezi.“

Chubb u okna se otočil a hleděl na něho s otevřenými ústy.

„Jmenuji se Sheridan, řekl Gomez hlasitě.

„Když se vám to tak víc líbí –“

Ehm Chubb se prudce vmísil do hovoru. „Co to znamená? Jména!“

Alleyn řekl: „Pojďte blíž, Chubbe, a posaďte se. Chci vám všem něco říct a radím vám, abyste mě ve vlastním zájmu vyslechli pozorně. Plukovníku Cockburn-Montforte…“

„Zajisté,“ broukl plukovník a otevřel oči.

„Jste schopen sledovat můj výklad nebo mám poslat pro nějaký životabudič?“

„Samozřejmě že jsem schopen vás sledovat, i když to nejspíš nebude k ničemu.“

„To jsem rád. Mám totiž v úmyslu říct vám pár slov. Víme, že jste všichni tři členy jedné bandy a že vás spojuje rasová nenávist, přesně řečeno, nenávist k obyvatelům Ngombwany. Předevčírem jste se pokoušeli zavraždit prezidenta.“

Gomez zasáhl: „Co je to za pitomé řeči?“

„Na velvyslanectví jste měli svého informátora; byl to sám velvyslanec, který doufal, že po prezidentově smrti a s vaší pomocí provede státní převrat a chopí se moci.

Odměnou za tuto pomoc měl být váš návrat do Ngombwany, panu Gomezovi by byl vrácen majetek, a vám, plukovníku, vysoká funkce v armádě.“

Plukovník máchl rukou, jako by chtěl říct, že všechna tato tvrzení jsou pouhé banality a nestojí vůbec za pozornost. Gomez elegantně opíral levý kotník o pravé stehno a propletenými prsty pozoroval Alleyna.

Chubb seděl zpříma jako zkamenělý na samém krajíčku židle.

Bratr a sestra Sanskritovi, pokračoval Alleyn, „byli rovněž členy vaší organizace. Slečna Sanskritová dokonce sama vyrobila dole v dílně pro každého medailón.

Sanskritovi byli však dubléři, pracovali pro obě strany.

Od samého počátku až do okamžiku, kdy měl být váš plán uskutečněn, Sanskritovi za zády velvyslance informovali o každém vašem kroku ngombwanské nejvyšší představitele. Domnívám se, že včera v noci, po tajné schůzce v tomto domě, jeden člen vaší skupiny sledoval Sanskrita na velvyslanectví a zdáli viděl, jak tam předával obálku. Šel kolem vašeho domu, plukovníku.“

„V noci teď téměř nevycházím,“ řekl plukovník posmutněle.

„Možná že to byla vaše žena? Nebylo by to poprvé, co jste jí přidělil nevděčný úkol. Ale to není důležité.

Řekl bych, že teprve dnes ráno, když jste se dozvěděli, že Sanskritovi zavřeli obchod a odjíždějí, jste si v plném rozsahu uvědomili, jakou hru s vámi hráli.“

„Opravdu odjeli?“ zasáhl náhle otázkou do hovoru Chubb. „Zmizeli? Kde jsou?“

„Vraťme se k události samé. Zdálo se, že všechno jde podle plánu až do chvíle, kdy padl výstřel, který upoutal pozornost hostů, a vy jste, Chubbe, napadl nosiče oštěpu.

Udeřil jste ho zezadu; abyste na něho dosáhl, vyskočil jste patrně na židli, kterou jsme potom našli převrhnutou. Ale v rozhodném okamžiku někdo jiný napadl vás, také zezadu. Byl to ten ngombwanský číšník. Trošku se opozdil, stačil jste ještě udeřit; ne ovšem do ramene, jak jste měl v úmyslu, pěst se vám svezla na klíční kost mlinziho. Nosič oštěpu byl sice zraněn, ale stále ještě mohl vládnout svou zbraní; vzal jí do obou rukou a s plným vědomím toho, co dělá, proklál velvyslance.“

Alleyn se zahleděl na tři muže. Ani se nepohnuli, ba nezměnili výraz tváře. Chubbovu líc pouze zaplavila temná červeň a plukovníkův vždy tak rudý obličej teď téměř zfialověl. Všichni mlčeli.

„Vidím, že jsem na dobré stopě, protože mi nikdo z vás neodporuje,“ podotkl Alleyn.

„Naopak,“ skočil mu do řeči Gomez. „Vaše historka je pouhým výplodem fantazie a urážkou na cti.

Komedie, k níž je zbytečné se vyjadřovat.“

„Co vy na to, Chubbe?“

„Neodpovím na vaše obvinění, pane, kromě toho, co jsem už uvedl: byl jsem napaden.“

„A plukovník?“

„Cože? Nemám, co bych řekl. Vůbec nic.“

„Proč jste se před půlhodinou všichni pokoušeli dostat se dovnitř?“

„Nemám, co bych řekl,“ opakoval jeden po druhém a Chubb připomněl navíc svou předchozí výpověď, že totiž neměl v úmyslu Sanskritovy navštívit, a zastavil se zde pouze proto, aby nabídl pomoc plukovníkovi a odvedl ho domů.

Plukovník na to zahučel něco jako „zbytečné a nesmyslné“.

„Trváte na tom, co jste uvedli?“ zeptal se jich Alleyn.

„Opravdu jste nechtěli uspořádat pro Sanskritovy slavnost na rozloučenou a dát jim, nebo v každém případě alespoň jemu, něco hezkého na památku?“

Všichni demonstrativně mlčeli. Nedívali se na Alleyna ani jeden na druhého, ale na okamžik jim přes tvář přelétl stín prchavého úsměvu.

Znovu se ozval zvonek a tentokrát zněl vytrvale.

Alleyn vyšel na chodbu.

Byla to paní Chubbová a domáhala se, aby jí pustili dovnitř.

Strážník, který stál u dveří, se obrátil, podíval se na schody a uviděl tam Alleyna.

„V pořádku. Jen ať jde nahoru.“

Byla to úplně jiná paní Chubbová. Vyběhla rychle po schodech nahoru s rameny vysunutými a pohazovala hlavou. Nahoře narazila na Alleyna.

„Kde je?“ ptala se zadýchaně. „Kde je Chubb? Řekl jste, abych ho nepustila z domu, a teď ho tu sám držíte.

A ještě k tomu s těmi lidmi. Vím, že je tady. Byla jsem v Mews a viděla jsem to. Proč? Co mu chcete udělat? Kde je můj Chubb?“ opakovala.

„Pojďte dál,“ vybídl jí Alleyn. „Je tady.“

Nahlédla mu přes rameno do místnosti. Její manžel stál. Zamířila k němu. „Co tu děláš? Pojď se mnou domů.

Nemáš tu co pohledávat.“

Chubb řekl: „Nesmíš takhle mluvit. Nepleť se do toho.

Ty tady nemáš co dělat, Min.“

„Já že tu nemám co dělat? Stojím při svém muži!“

„Poslouchej mě, Min…“

„Nic mi neříkej!“ Obrátila se k druhým dvěma mužům.

„To, že pro vás pracuje, pánové, vám ještě nedává právo zatahovat ho do svých záležitostí, připomínat mu pořád naše neštěstí a nasazovat mu brouky do hlavy. To Glen zpátky nepřivolá. Nechte nás na pokoji.

Pojď, Syde, pojď se mnou domů.“

„To nejde, Min, nemohu.“

„Proč nemůžeš?“ Spráskla ruce. „Snad nejsi zatčený?

Zjistili, že…“

„Zavři klapačku!“ vykřikl. „Huso jedna hloupá, nevíš, co mluvíš. Říkám ti, zavři klapačku!“ Zděšeně zírali jeden na druhého. Odpusť, Min, řekl konečně. „Nechtěl jsem být hrubý. Nejsem zatčený. Všechno je jinak.“

„A co tihle dva?“

Gomez křikl: „Hej, Chubbe, copak si neumíte poradit s vlastní ženou. Postarejte se, ať odtud vypadne.“

„Už toho začínám mít dost,“ řekl příkře Chubb.

Z hloubi křesla se ozval plukovník Cockburn-Montfort překvapivě jasným a rozhodným hlasem: „Chubbe!“

„Přejete si, pane?“

„Zapomínáte se.“

„Promiňte, pane.“

Alleyn řekl: „Paní Chubbová, všechno, co jsem vám dnes dopoledne řekl, jsem myslel naprosto upřímně.

Ale od té doby se okolnosti, o nichž nemáte tušení, podstatně změnily. Brzy se všechno dozvíte. Zatím můžete zůstat buď tady v pokoji a klidně čekat…“

„Poslyš, Min…“ skočil mu do řeči Chubb.

„nebo se vrátit domů a počkat tam,“ pokračoval Alleyn.

„Nebude to trvat dlouho:“

„Jdi raději domů, Min. Bude to lepší.“

„Ne, zůstanu tady, řekla. Odešla na druhý konec místnosti a sedla si.“

Gomez, který se celý třásl, patrně vzteky, zařval: „Naposledy se ptám, kde jsou? Kam se poděli? Utekli? A žádám vás, abyste mi odpověděl. Kde jsou Sanskritovi?“

„Jsou dole,“ řekl Alleyn.

Gomez vyskočil a vykřikl, patrně portugalsky; chvíli jako by byl na vahách, co říct, a potom se s jistou škodolibostí zeptal:

„Zatkl jste je?“

„Ne.“

„Chci je vidět. Nic si tolik nepřeju, jako vidět je.“

Dočkáte se, ujistil ho Alleyn.

Vybídl pohledem Foxe a ten odešel dolů.

Gomez se hrnul ven.

Strážník, který je předtím hlídal, se vrátil a postavil se do dveří.

„Tak půjdeme?“ zeptal se Alleyn a vykročil první.

Vše, co se od tohoto okamžiku v hrnčířství odehrálo, podobalo se hrůzyplné grotesce. Alleyn nemohl později vzpomínat na tyto chvíle jinak, než jako na nejpodivnější epizodu své policejní praxe. Od té doby, co u mrtvého těla slečny Sanskritové vykonal návštěvu první ze tří pánů, začali se postupně všichni měnit v loutkové karikatury sebe samých. Alleynovi se vrývali do paměti jako stínové loutky s přehnaně topornými pohyby. V každé jiné inscenaci by tyto prvky černého humoru nutně rušily. Dokonce i tady, pod hrůzným dohledem Sanskritových, čas od času probleskovaly jako záchvaty nemístné hysterie při špatném představení tragédie z dob Jakuba I.

Místnost v přízemí byla připravena přijmout prvního návštěvníka. Bailey a Thompson čekali u okna, Gibson u stolu a Fox s notesem v ruce poblíž výklenku. Dva uniformovaní policisté stáli v místnosti u dveří a třetí vzadu ve výklenku. Těl sourozenců Sanskritových se nedotkli a ani je nezahalili. V místnosti bylo teď strašně dusno.

Alleyn se připojil k Foxovi.

„Pojďte dál, pane Gomezi,“ řekl.

Gomez stanul na prahu a Alleynovi připomínal ostražité zvíře, vyčkávající s ušima položenýma dozadu před vstupem na cizí území. Aniž otočil hlavu, prohlédl si všechny přítomné, jednoho po druhém. Jako by zaváhal, jako by se ho zmocnilo nějaké podezření; potom se natřásl a vešel dovnitř.

Před Alleynem se zastavil a řekl: „Tak co?“

Alleyn lehkým pohybem ruky nasměroval jeho zrak.

Gomez otočil hlavu – a spatřil je.

Zvuk, který vydal, mohl být výkřikem, ale možná že jím Gomez prostě potlačil dávení. Chvíli stál jako solný sloup a zdálo se, že se se slečnou Sanskritovou vzájemně měří pohledem. A protože v tom, jak neživá hlava spočívala na mrtvé paži, byl kus šelmovství, a oči bez života jako by po něm pošilhávaly, vypadalo to, že slečna Sanskritová v roli Banqua právě Gomeze-Macbetha prokoukla.

Šel dál, až do výklenku. Strážník u hrnčířské pece si lehce odkašlal a polkl slinu. Gomez si obě těla důkladně prohlédl. Obešel lavici a podíval se i do bedny. Vypadal jako návštěvník v muzeu. V místnosti panovalo hluboké ticho, které rušily jen jeho lehké kročeje na dřevěné podlaze a monotónní bzukot much.

Pak se obrátil zády k výklenku, namířil prst na Alleyna a řekl: „Poslyšte, co jste tímhle sledoval? Čekal jste, že ztratím nervy? Že se rozklepu a řeknu něco, co byste potom mohl překroutit a vydávat za moje přiznání? Kdepak, vážený! Já jsem tyhle červy nezašlápl. Ukažte mi člověka, který to udělal, a já ho políbím na obě tváře a pozdravím jako bratra, ale s tímhle nemám nic společného, a taky mi nic nedokážete.“

Odmlčel se. Třásl se jako v zimnici. Zamířil ke dveřím.

Když viděl, že u nich stojí strážník, rozkřičel se: „Přikryjte je! Jsou odporní.“ Odešel k oknu, stále ještě zastřenému závěsem, a obrátil se zády do místnosti.

Fox, jehož Alleyn vybídl pohledem, se odebral do prvního patra. Thompson řekl šeptem: „Můžete mi věnovat minutku, pane Alleyne?“

Vyšli do haly. Thompson vytáhl z kapsy obálku a na dlaň si vysypal její obsah – dva kulaté ploché předměty velikosti staré šestipence, na líci lehce vypouklé. Na rubu měl jeden dírku a druhý výčnělek.

Povrch byl plný puchýřků a nalepily se na něj kousíčky neidentifikovatelné spečené hmoty.

„Z pece?“ zeptal se Alleyn.

„Ano, pane.“

„Výborně. Vezmu si to k sobě.“

Vrátil je do obálky, strčil jí do kapsy a pohlédl nahoru do patra, kde stál u schodů Fox. „Další,“ řekl a připadal si jako v čekárně u zubaře.

Další byl na řadě plukovník. Dolů scházel celkem spořádaně, s bradou vysunutou, ale patami ohmatával každý schod. Když vstupoval do krámu, zakroutil si konečky kníru.

Ve srovnání s Gomezovou hysterii proběhla plukovníkova konfrontace se Sanskritovými klidně. Nakrátko se zastavil, postál několik vteřin v naprostém tichu a pak pravil téměř důstojně: „To je hanebné:“

„Hanebné?“ opakoval Alleyn.

„Byli zavražděni“

„Zřejmě ano.“

„Těla by měla být přikrytá. Tohle se nedělá. A je to nechutné.“ Jako by si to teprve dodatečně uvědomil, prohlásil: „Dělá se mi z toho špatně:“ A opravdu, výrazně změnil barvu.

Obrátil se k Sanskritovum zády a připojil se ke Gomezovi u okna. „Kategoricky protestuji,“ oznámil, zvládaje s úspěchem náročnou větu, „proti způsobům, jakým vedete toto vyšetřování. Přeji si opustit tuto místnost.“

„Bohužel, teď ještě nemůžete,“ řekl Alleyn, když se plukovník rozběhl ke dveřím. „Jeden ani druhý.“

„Jakým právem mě tu zdržujete?“ dotíral Gomez. „Nemáte k tomu nejmenší právo.“

„Jestli si přejete,“ řekl Alleyn mírně, „vaší námitku zaznamenáme, což, jak vidím, inspektor Fox tak jako tak dělá. A trváte-li na odchodu, můžete opustit tento dům během minuty. V tom případě vás přirozeně požádám, abyste s námi zašel do Yardu. Mezitím byste mohl, Foxi, přivést Chubba.“ Chubbova reakce byla ve své lakoničnosti klasická. Do místnosti vpochodoval, jako by ho místo Foxe provázela vojenská eskorta, rázně udělal vlevo v bok, uviděl slečnu Sanskritovou, ztuhl, nevěřícně se zeptal: „Kdo to udělal?“

a skácel se v mdlobách jako padlý voják.

Plukovník, který s ním dosud soupeřil ve vojenském vystupování, zvolal ostrým podrážděným tónem: „Nechutné divadlo!“

Chubb přišel k sobě téměř okamžitě. Jeden ze strážníků mu podal sklenici vody. Pak mu pomohl k jediné židli, která byla v místnosti, a Chubb si sedl zády k výklenku.

„Promiňte, pane,“ mumlal, nikoli na adresu Alleyna ale plukovníka. Jeho zrak spočinul na Gomezovi.

„To jste udělal vy!“ zvolal. Celý se chvěl a pot mu stékal po tváři. „Že jste to byl vy? Řekl jste, že si to s nimi vyřídíte, a taky jste si to vyřídil.“

„Vznášíte obvinění vůči panu Gomezovi?“ zeptal se Alleyn.

„Gomezovi? Nikoho takového neznám.“

„Tedy vůči panu Sheridanovi?“

„Nevím, co tím myslíte, a také nevím, jak to udělal. Ale včera v noci řekl, že jestli se jejich zrada prokáže, dostane se jim na kobylku. Myslím, že dodržel slovo. Dostal se jim na kobylku.“

Gomez vyskočil jako čertík ze škatulky, tak nečekaně a s takovou zlobou, že Gibson a oba strážníci měli co dělat, aby ho udrželi. Vyrážel krátké nesouvislé věty, patrně portugalsky; po namodralé bradě mu tekly sliny; terčem jeho nadávek byl Alleyn. Snad proto, že mu zásoba urážek došla, nakonec zmlkl a nasadil ostražitý výraz, který ho dělal na pohled ještě nebezpečnějším.

„To byla malá ukázka vašich někdejších ngombwanských mravů,“ podotkl Alleyn. „Ale měl byste se krotit, pane Gomezi. Jinak, jak víte, vás můžeme dát pod zámek.“

„Hajzle jeden!“ zařval pan Gomez a neúspěšně se pokusil plivnout tím směrem, kde seděl Chubb.

„Nechutné divadlo! Velice nechutné divadlo,“ znovu opakoval plukovník, který na tomto jevišti zastupoval sbor.

„Nepostrádá někdo z vás rukavice?“ zeptal se Alleyn.

Rozhostilo se ticho.

Jednu dvě vteřiny se nikdo ani nepohnul, potom vstal Chubb. Gomez, jehož stále ještě drželi policisté, se zadíval na své ruce s porostem černých chloupků. Plukovník strčil ruce do kapes. Vzápětí, jako by je něco píchlo, se začali všichni navzájem hloupě a nesouvisle obviňovat z vraždy Sanskritových. A kdo ví, jak dlouho by to byli vydrželi, kdyby se opět nerozdrnčel zvonek u domovních dveří. A jako by někdo přetočil zpět magnetofonový pásek s kulisou k napínavému dramatu a teď jej začal znovu přehrávat, dolehl k nim opět ženský hlas, dožadující se přístupu do domu.

„Chci mluvit s manželem. Nechte toho! A nesahejte na mě. Jdu za svým mužem.“

Plukovník zašeptal: „Ne! Proboha, nepouštějte jí dovnitř. Nepouštějte jí dovnitř!“

Ale to už vtrhla do místnosti i se strážníkem od domovních dveří, který se jí marně snažil zadržet. Dva další strážníci u dveří dílny byli zaskočeni a očima žádali Alleyna o rozkazy.

Chytl jí za ruce. Vlasy měla rozcuchané a pohled nepřítomný. Těžko říct, zda z ní táhl více gin nebo parfém.

Alleyn jí obrátil zády k výklenku, čelem k manželovi.

Cítil, jak jí podklesávají kolena.

„Hughie!“ zvolala. „Neudělal jsi to, viď? Hughie, přísahej, že tys to nebyl! Hughie!“

Snažila se vyprostit z Alleynova sevření, ráda by se byla rozběhla k manželovi.

„Nemohla jsem vydržet sama doma, Hughie,“ bědovala, „po tom, co jsi jim sliboval. Musela jsem se jít přesvědčit na vlastní oči.“

A stejně jako před chvílí spustil na svou ženu Chubb, osopil se teď na manželku plukovník, byť i jiným tónem.

„Koukej držet jazyk za zuby,“ křičel na ní. „Jsi opilá.“

Zápasila s Alleynem a přitom se, jeho sevření navzdory, otočila tváří k výklenku.

Zaječela a ječela pořád dál. Z úst se jí linul příval osudových slov. Plukovník se zoufale na ní chtěl vrhnout a Fox, Bailey a Thompson měli plné ruce práce, aby ho udrželi. Pak z něho dostala strach, zapřísahala Alleyna, aby ho k ní nepouštěl, a nakonec se zhroutila.

Protože jí neměli dole kam položit, zpola ji odvedli, zpola odnesli nahoru a nechali jí tam paní Chubbové.

Jako rozumu zbavená začala vykládat, jak špatně s ní zacházel a jak věděla, když odcházel vzteklý z domu, že udělá to, co sliboval. A toto vše zaznamenával strážník, který je hlídal.

Alleyn neměl u sebe zatykač, a proto mezitím dole v dílně požádal plukovníka Cockburn-Montforta, aby s ním zašel na Yard, kde bude formálně obviněn z vraždy Sanskritových.

„Musím vás upozornit, že cokoli řeknete…“

EPILOG

„Od chvíle, kdy jsme ty mrtvoly uviděli, bylo jasné, že Sanskritovy zavraždil Cockburn-Montfort,“ řekl Alleyn.

„Protože od té doby, co se Sanskrit vrátil z realitní kanceláře, bylo hrnčířství pod přísným dohledem. Až na výjimku, kdy Gibson odvolal své lidi při falešném poplachu s bombou. Mews projížděla spousta vozů a zakrývala seržantu Jacksovi výhled na vchod do domu, kde stál Montfort s prstem na zvonku. Dobýval se dovnitř nejméně pět minut, možná i déle, po celou dobu schovaný za vysokým náklaďákem. Začínal dělat na ulici scény, a tak ho jeden ze Sanskritových vpustil dovnitř, zřejmě aby přestal budit pohoršení.

Sanskritovi spěchali, chtěli stihnout letadlo. Měli v úmyslu vyrazit v nejbližší čtvrthodině. Balili posledních pár prasátek a psali pokyny pro realitní kancelář. Opilého plukovníka nechali, ať si mele co chce, dokud ho to bude bavit, a vrátili se každý ke své práci. Sanskrit uložil do bedny předposlední prasátko a jeho sestra si sedla k psaní. Montfort jim šel v patách, octl se mezi nimi, popadl poslední prasátko a v opileckém hněvu udeřil napravo a nalevo. Šokem z toho, co udělal, částečně vystřízlivěl.

Rukavice měl od krve. Hodil je do pece, vyšel ven, a ať mu to diktoval rozum nebo na něho přišla slabost, znovu se opřel o zvonek. Náklaďák stále ještě bránil Jacksovi ve výhledu, a když odjel, spatřil malíř plukovníka na stejném místě jako předtím.“

„Kdo vyvolal ten poplach?“ zeptala se Troy.

Řekl bych, že jeden ze Sanskritových. Potřebovali odlákat Gibsonovy hlídky, aby mohli fouknout do Ngombwany. Byli strachem bez sebe při pomyšlení, že zjistím, jak to bylo s vraždou velvyslance, ale ještě mnohem více se báli hněvu přátel z rybího spolku. Určitě poznali, že je spojenci prokoukli.“

„Zdá se,“ prohodil pan Whipplestone suše, „že nepřeceňovali své schopnosti.“

„To je pravda.“

„Rory, jak moc byl ten nešťastník opilý?“ zeptala se Troy.

„Nevím, jestli se u alkoholika dá vůbec mluvit o stupni opilosti. Snad ano. Podle slov jeho ženy, a nemáme důvod jí nevěřit, když vycházel z domu, byl pod obraz a planul vražednou pomstou.“

„Myslíte si, že to nebyla předem plánovaná a promyšlená vražda?“ zeptal se pan Whipplestone.

„Myslím, že ne. Ve chvíli, kdy se opřel do zvonku, neměl žádný promyšlený plán. Vedla ho pouze slepá zuřivost alkoholika, touha doběhnout je. Na dílenském stole stálo prasátko a před sebou viděl hlavy. Bum bác, a hned zase vyšel ven. Pro opilce pracovala dopravní zácpa. Pochybuji, že si toho byl vědom, a myslím, že by byl jednal stejně, i kdyby byla ulice průjezdná.“

„Ale tolik rozumu měl, že hodil rukavice do pece,“ připomněl pan Whipplestone.

„To je také jediný věcný důkaz, který proti němu máme. Neodvažuji se odhadnout, do jaké míry vedl šok ze spáchaného činu k jeho vystřízlivění anebo jak dalece svou opilost záměrně přeháněl. V Yardu mu udělali krevní zkoušku, hladina alkoholu byla astronomicky vysoká.“

„Nepochybuji, že všechno bude svádět na svou opilost,“ povzdechl pan Whipplestone.

„To je zaručené. A vsadil bych se, že s jistým úspěchem.“

„A co bude s tím mým hlupáčkem Chubbem?“

„Podívejte, Same, za normálních okolností by byl obviněn z účasti na chystané vraždě. Jestli k tomu dojde, tak ta stará historie – smrt jeho dcery – a fakt, že jednal pod vlivem ostatních, bude mluvit v jeho prospěch. Se skutečně dobrým obhájcem…“

„Poohlédnu se po nějakém. A kauci za něho složím. Slíbil jsem mu to.“

„Nejsem si jistý, jestli vůbec bude obžalovaný. Nehledě na klíční kost prezidentova mlinziho, žádný konkrétní důkaz nemáme. Dali bychom přednost tomu, kdyby nám Chubb po pravdě vylíčil, jak to bylo s tím spiknutím, a my bychom mu zaručili beztrestnost.“

Pan Whipplestone a Troy nebyli zřejmě tímto řešením nadšeni.

„Ano, rozumím vám,“ řekl Alleyn, „ale pomyslete na Gomeze. Jediný, kdo by na Chubbovo doznání doplatil, když si odmyslíme Montforta, který má teď jiné starosti – by byl Gomez. A věřte mi, jestli si někdo na světě zaslouží spravedlivou odplatu za všechno zlo, které spáchal, pak je to on. Pro začátek jsme ho obvinili, že žije v Anglii na falešný pas. To nám umožní pokračovat ve vyšetřování. Udělali jsme prohlídku v kancelářích jeho firmy, která se údajně zabývá dovozem kávy, a vyšly najevo velice pochybné transakce s nebroušenými diamanty. Pochopitelně mu přitěžuje okolnost, že byl už souzen v Ngombwaně za zvláště pobuřující vraždu.“

„A co velvyslanectví?“ zeptala se Troy.

„Správná otázka. Celá ta komická opera, která byla provedena mezi čtyřmi stěnami velvyslanectví, je výlučně jejich záležitostí, jak si neustále opakujeme, byť i v Montfortově případě se nepřímo promítne jako motiv.

Pokud jde o druhé dějství, v němž mlinzi zabil velvyslance, to si musí Rozruch vyřešit sám, a přeju mu dobrou zábavu.“

„Prý zítra odjíždí.“

„Ano, v půl třetí odpoledne. Po posledním sezení u Troy.“

„Vážně!?“ zvolal pan Whipplestone, hledě na Troy se zdvořilou úctou. Ta se rozesmála.

„Ale ne, co vás tak zarazilo?“ zvolala, a k Alleynovu, Whipplestonovu i vlastnímu překvapení mu vlepila pusu na růžové temeno. Viděla, jak světlá pokožka pod praménky řídnoucích vlasů zčervenala, a tak dodala: „Toho si nevšímejte. Jsem z toho portrétu úplně vyšinutá.“

„Neberte mi iluze,“ opáčil s odvahou na Whipplestona neuvěřitelnou. „Doufal jsem, že ze mne.“

„Ať se na to podíváte z kteréhokoli konce,“ řekla Troy následujícího dne v půl dvanácté, „je to nedokončený portrét. A i kdybyste mohl přijít ještě na jedno sezení, myslím, že by to nepomohlo.“

Rozruch stál vedle ní a díval se na její dílo. Po celou dobu, co ho portrétovala, neprojevil ostýchavost, tak obvyklou u modelů, kteří nechtějí říkat banality, a také je nikdy neříkal.

„V tom, jak jste přistoupila k tomuto portrétu, je něco neobvyklého,“ řekl. „Nemáme teď žádného význačného portrétistu, ale kdybychom měli, myslím, že by si počínal podobně jako vy. Když se dívám na váš obraz, nechce se mi věřit, že malíř nevyšel z našeho národa.

„Nemohl jste mi udělat větší radost,“ ujistila ho Troy.

„To jsem rád. A teď už abych šel. Musím ještě prohovořit pár věcí s Rorym a pak se převléknout na cestu.

A tak se s vámi loučím, milá paní Alleynová, a velice vám děkuji.“

„Na shledanou, drahý prezidente, a přijměte mé díky,“ řekla Troy.

Podala mu ruku, na níž byly ještě stopy barev, a vyprovodila ho do domu, kde na něho čekal Alleyn.

Tentokrát přišel prezident bez mlinziho, který, jak řekl, se na velvyslanectví musí věnovat posledním přípravám na odjezd.

Alleyn naplnil dvě sklínky.

„V mnoha směrech to byla neobvyklá návštěva,“ podotkl prezident.

„Trochu neobvyklá byla,“ souhlasil Alleyn.

„Pro tvůj postup, milý Rory, bylo příznačné, jak taktně jsi obcházel nebezpečná místa možných střetů.“

„Dělal jsem, co jsem mohl. Za pomoci diplomatické imunity, dá-li se to tak říct.“

Prezident se pokusil o úsměv. Alleyn si uvědomil, že takto reaguje zřídkakdy. Jeho zvykem je odpovědět buď bouřlivým smíchem a rozzářit se jako maják, nebo zůstat naprosto vážný.

„Ty nepříjemné lidičky tedy zavraždil plukovník Cockburn-Montfort?“ řekl.

„Zřejmě ano.“

„Byli opravdu nepříjemní,“ řekl prezident zamyšleně.

„Neradi jsme je zaměstnávali, ale nebylo zbytí. Ve své práci jsi se určitě setkal s podobnou nutností.“

Protože to byla svatá pravda, neměl na to Alleyn co říct.

„Nezbývalo nám, než jim povolit návrat do Ngombwany, ale vůbec nás to netěšilo,“ pokračoval prezident.

„V tom případě,“ řekl Alleyn suše, „jste této nepříjemnosti ušetřeni.“

„Máš pravdu,“ zvolal prezident vesele. „Jak praví přísloví, všechno zlé je k něčemu dobré. Sanskritových jsme ušetřeni. A to je výborné.“

Alleyn na něho beze slova upřel oči.

„Co zas máš, člověče?“ zeptal se Rozruch.

Alleyn zavrtěl hlavou.

„Aha! Už vím. Zase jsme se přiblížili k té naší propasti.“

„Nic nás nenutí jít dál. Naopak, můžeme se vydat úplně jiným směrem.“

„Tak proto jsi mi nepoložil určité otázky. Například jak dalece jsem byl informován o úspěšné protiakci vůči mému zrádnému velvyslanci. Nebo zda jsem jednal osobně s těmi odpornými Sanskritovými, kteří nám nicméně poskytli tak užitečnou službu. Anebo jaký záměr jsem sledoval tím, že jsem chudáka Gibsona pořád sváděl ze stopy:“

„Nejen Gibsona.“

Na velké černé tváři se objevil výraz hluboké lítosti.

Rozruch položil mohutné tlapy Alleynovi na ramena a velké, lehce krví podlité oči se mu zalily slzami.

„Snaž se to pochopit,“ žádal Alleyna. „Spravedlnosti bylo učiněno zadost podle našich potřeb, v duchu naší zakořeněné tradice, našeho nejvlastnějšího já. Časem vyspějeme, změníme se, přizpůsobíme, určité povahové rysy v nás odumřou. Ale do té doby, příteli z nejmilejších, musíš na nás – na mne, chceš-li, myslet jako…“

Na okamžik zaváhal a potom s úsměvem a také úplně jiným hlasem dodal: „… jako na nedokončený portrét.“

DOVĚTEK

Jednoho zvláště teplého rána uprostřed léta seděla Lucy Lockettová s parádním obojkem, v němž se zřejmě sama sobě velice líbila, přede dveřmi domu na Capricorn Walk číslo jedna. Pozorovala okolí a jedním uchem poslouchala, co se děje v suterénním bytě.

Pan Whipplestone nalezl vhodnějšího nájemníka a Chubbovi teď právě vyklízeli Sheridanův byt. Vysavač hučel a k Lucy doléhaly všelijaké zvuky. Otevřeným oknem se nesly hlasy.

Pan Whipplestone odešel do Napoli pro svůj camembert a Lucy, která s ním do Mews nikdy nechodila, čekala, až se vrátí.

Chubbovi vypnuli vysavač a tiše o něčem hovořili. Lucy, hnaná pověstnou zvědavostí svého druhu a pohlaví, skočila náhle do zahrady a odtud oknem do suterénu.

Majetek předchozího nájemníka byl už vystěhován, ale zůstala tu ještě hromádka krámů. Lucy předstírala, že ničí zmačkaný kus novin, ale pak začala vymetat kouty.

Chubbovi si jí nevšímali.

Když se pan Whipplestone vrátil, našel svou kočičku na nejhořejším schodě. Ležela a cosi svírala v předních tlapkách. Podívala se po něm a pronesla jednu ze svých okouzlujících poznámek.

„Co to tam máš?“ zeptal se. Nasadil si monokl a sklonil se k ní, aby si předmět prohlédl.

Byla to bílá hliněná ryba.