Ngaio Marsh

Roderick Alleyn 32. Vražda za scénou

KAPITOLA 1.

První týden

Vrata zadního vchodu divadla Delfín se otevřela a zase zavřela a Perry Jay zaslechl hlasy příchozích. Šéf výpravy s hlavním osvětlovačem přešli po prázdné scéně. Sjeli se třemi tahy, rozvinuli návrhy na dekoraci Macbetha a rozvěsili je po jevišti.

Působily fantasticky. Středem vedlo hrubé kamenné schodiště, stáčející se vzhůru do Duncanovy ložnice.

Po stranách navrhl výtvarník dvě točny. Ta vpravo představovala z jedné poloviny vnější zeď hradu Inverness a z druhé vnitřní nádvoří. Levá točna znázorňovala vysokou kamennou plošinu se šibenicí, na níž se klátila v cáry zahalená kostra, zatímco po otočení představovala druhou zeď nádvoří. Střed za schodištěm zakrýval temně rudý závěs s kusem volné oblohy.

Mistr světel zatím rozvinul tucet skic nejrůznějších změn, jakých je schopen docílit. Jedna vzbuzovala zvlášť uchvacující dojem: Vlahý večer před hradem, celá dekorace koupající se ve sluneční záři. Člověk měl až dojem, že cítí klidný a laskavý vánek, jakoby plný šumu perutí. A hned nato táž scéna s mohutnými otevřenými vraty, hrozivě zejícími do temného nitra, pochodně, pištci a Lady Macbethová v purpuru, scházející k uvítání osudné návštěvy.

„Jeremy,“ ozval se Perry, „myslím, že ses trefil.“

„Dobrý?“

„To nemá chybu! Přesně to, co jsme potřebovali! Hej! Vytáhněte oponu! Jeremy?“

Výtvarník zmizel v portále a stiskl knoflík. S táhle naříkavým zvukem vyjela opona a za ní tajemně zelo zšeřelé hlediště.

„Světla, Jeremy! Tma – a hoď tam pár štychů! Půjde to?“

„Nebude to nic moc, ale zkusím to…“

„Tak dělej, k čertu!“

Jeremy se zasmál, popojel s tahy a přešel k rozvodné desce.

Perry s ostatními prošli spojovacími dveřmi do hlediště. Chvíli byla naprostá tma, a pak se z hlubin vylouply kresby. Náhle byly tu – skvělé a působivé.

„Jen tak ‚jako‘,“ ozval se ze tmy Jeremyho hlas.

„Nech to tak, ať to vidí herci, až přijdou. Musí tu být už každou chvíli.“

„Chceš zahájit zkoušky s polámanýma nohama?“ zeptal se hlas ze tmy.

Nastala rozpačitá pauza.

„Vlastně ne… Hoď tam pracák!“ ozval se Perry s náhlou rozhodností. „Ne! Shoď oponu! Uděláme to s celou parádou!“

Znovu se otevřely zadní dveře a ze tmy se ozval shluk hlasůdva ženské a jeden mužský.

„No fajn!“ volal vesele Perry. „Zůstaňte, kde jste! Tak co je s tím pracákem, Jeremy? Jen co všichni projdou. Dík! Pojďte sem, do hlediště! A pozor na cestu! – Tak, dobrý.“

A byli tu. Jako prvá Margareta Manneringová, stýskající si svým nezaměnitelně sametovým hlasem na krkolomné schody a se smíchem ujišťující, že věděla, že bude „neslušně“ přesná. Perry ji běžel uvítat.

„Maggie, miláčku! To všechno jen proto, abychom měli odpich do začátku. Moc se omlouvám. Počkej, nechoď dál!

Tak – tady… Pojď, posaď se do první řady. – Nino! Jsi v pořádku? Posaď se, lásko. – Ahoj, Bruci! Rád tě vidím! To je prima, že se ti to povedlo skloubit s tvou televizí!“

Moc do toho šlapu, pomyslel si. Nervy… Už jsou tu ostatní.

Teď hlavně klid…

Přicházeli jednotlivě i v párech, míjeli se ve dveřích. Zdravili se s Perrym i mezi sebou, bodře i přepjatě halasili a jeden druhého se vyptával, proč jsou v hledišti místo na jevišti nebo ve zkušebně. Perry je v duchu přepočítával. Sedmnáct – devatenáct…

Teď už věděl, že čekají jen na jednoho: Na „théna“, jak se kdysi dávno říkávalo skotským šlechticům.

Znovu je všechny přehlížel. Byl tu Simon Morten – Macduff.

Vysoká, bezmála dvoumetrová postava s hustými, černými, nakrátko ostříhanými vlasy. Plná, avšak dosud netloustnoucí figura a nádherný hlas. Krása a dokonalost působící skoro až falešně.

Bruče Barrabell – Banquo. Drobný, štíhlý, ani ne metr sedmdesát. Světlé, jemné vlasy, hezký hlas. A král?

Jeho obsazení vyšlo tak nějak samo sebou, skoro automaticky. Hrál už skoro všechny shakespearovské krále s výjimkou Leara a Claudia a pokaždé byl dobrý, i když k naprosté dokonalosti mu vždycky něco chybělo.

Jako král působil majestátně, až příliš majestátně, víc než kterákoli ze zbývajících současných korunovaných hlav Evropy. Dokonce se tak i jmenoval – Norman King. Představitel Malcolma byl i ve skutečnosti jeho synem. Devatenáctiletý mladík, nápadně se podobající svému otci.

Byl tu i Lennox, tak trochu morous, a Nina Gaythornová – Lady Macduffová, zabraná do jakési vážné debaty s představitelem Lékaře. Vsadil bych se, pomyslel si Perry s nechutí, že probírají ty hloupé pověry.

Podíval se na hodinky – dvacet minut zpoždění.

Mám sto chutí začít bez něj. Asi bych to měl udělat.

Zvučný hlas a bouchnutí zadních dveří.

Perry se vyřítil na jeviště. „Dougale, já tě vítám, kamaráde!“ halasil.

„Rejžo, mě to strašně mrzí! Hrozně se omlouvám za to zpoždění. Kde jsou ostatní?“

„Vpředu. Číst nebudeme.“

„Vůbec ne?‘

„Ne. Jen pár slov ke hře. Ukážeme si několik skic k inscenaci a jdeme rovnou na věc.“

„Vážně?“

„Pojď dál. Tudy. Tak, tady ho máme!“

Perry šel napřed. „Sám veliký thén – osobně,“ hlaholil.

Sir Dougal Macdougal měl entrée jak se patří. Na chvíli se zastavil čelem do hlediště, na tváři omluvný výraz. Prima chlapíka zdálo se, že ostatní souhlasí. Všechno hezky na rovinu, jako by říkal, žádné zákulisní nesmysly. Všichni se přece máme rádi!

Jsme jedna parta! – Teď zahlédl Margaretu Manneringovou.

„Senzace! No to je nádhera!“ Rychlý přeběh s rozepjatými pažemi. „Maggie! Lásko! No, to se mi snad zdá!“ Polibky na ruce i na obě tváře. Všechno to působilo dojmem, jako by kdosi náhle roztočil kohoutky topení naplno… Jeden mluvil přes druhého.

Perry tu stál zády k oponě a pozoroval soubor, se kterým bude pracovat. I tentokrát to bylo podobné jako vždycky. Scházejí se z různých míst, aby tu teď každý hledal kus své nové tváře, své nové podoby. Se všemi se přitom cosi přihodí. Každý něco získá a cosi zavrhne. Čekají je nové postavy, nové charaktery.

Budou se jim přibližovat, a bylo-li obsazení správné, posléze s nimi splynou. Alespoň pokud budou na jevišti. Tím si byl jist. A po výstupu bude zase každý sám sebou, a přece trochu jiný.

Začal hovořit.

„Číst nebudeme,“ řekl. „Čtené zkoušky mají smysl pro hlavní role, ale epizody jsou epizody, a pokud se týká Lékaře nebo Dvorní dámy, jsou zatraceně důležité, když přijde na jejich výstup, ale nechápu, proč bych je měl nutit vysedávat hodiny a hodiny u stolu a čekat, až na ně dojde řada.

Namísto toho bych rád, abychom se společně podívali na hru jako na celek. Jsou v ní chyby, které se vloudily za staletí přepisů a přetisků. Spousta hloupostí, které Shakespeare nikdy nenapsal.

) e však sevřená a nelítostně se řítí ke svému drsnému konci. Dělal jsem ji dvakrát a vždycky dopadla dobře, aniž se cokoli přihodilo, a tak nevěřím na všechny ty povídačky a herecké pověry o smůle, která se na ni lepí. Vy, doufám, také ne. A pokud ano, nechtě si to laskavě pro sebe.“

Udělal krátkou pauzu, jen takovou, aby si ověřil účinek na posluchače. Stačil si povšimnout rychlého, bezděčného posunku Niny Gaythornové i toho, jak jej hned potlačila.

„Řeknu to rovnou,“ pokračoval. „V postavě Macbetha nevidím nic složitého, nic, co by si nějak protiřečilo.

Víme, že je přecitlivělý, má chorobnou představivost a je nezřízeně ctižádostivý. Od chvíle, kdy se dopustí vraždy, vnitřně se bortí. Jeho slova i myšlenky, jakkoli vznešené, se mění v trpký škleb, jeho žena ho zná lépe než on sám sebe. ]e jí od samého počátku jasné, že to musí být ona, kdo ponese tíhu jeho činu, ona, kdo ho bude povzbuzovat, bičovat jeho odvahu až po okraj únosnosti, podepírat ho i utěšovat. A přece si myslím,“ teď se Perry podíval směrem k Margaretě Manneringové, „že Lady Macbethová není nějaká železná, bezcitná stvůra, páchající zlo z vlastní přirozenosti. Naopak! Je to citlivá bytost, jen její vůle je z oceli. A tato vůle ji žene k rozmyslným a vědomě ďábelským činům. V závěru se nezhroutí, ale náměsíčně blouzní ze spaní. A v tom je její prokletí.“

Maggie se naklonila vpřed, ruce pevně sevřeny, třpytivý pohled visel na rtech režiséra. Tu a tam bezděčně přikývla. Věřila mu. Alespoň teď, pro tuto chvíli, mu bezmezně věřila.

„A je ďábelsky sexy,“ dodal. „A využívá toho. Do všech důsledků.“

Pokračoval. Mluvil o Čarodějnicích, které je třeba brát tak, jak jsou. Hra vznikla v době vlády Jakuba 1. a na jeho žádost. Král Jakub věřil na čarodějnice. Věřil v jejich zhoubnou moc. „Ukažme si, jak to myslím. – Jeremy, můžeme?“

Krátká tma, a už tu byly kresby, ostré a zřetelné ve tvrdých světlech reflektorů.

„První scéna,“ řekl Perry. „Uděláme to tak: Šibeniční vrch s viselcem, obklopeným Čarodějnicemi.

Seskakují z břevna šibenice a tančí svůj zlověstný tanec. Hrom a blesky. Vřískot, jekot. Jen pár vteřin, abychom stačili zahlédnout, jak se odlepují od země.

Krátká tma. V tu chvíli musí všechny zmizet na hromadě matrací, nachystaných za praktikáblem. Šibenice mizí. Fanfáry, zářící pochodně – a jsme jinde.“

Chytil jsem je. Aspoň pro tuhle chvíli. Kdyby Pánbůh dal! To je taky všechno, co zatím mohu chtít.

Procházel další postavy, poukázal na úspornost textu i na to, jak rafinovaně dokáže autor soustředit pozornost na slabocha, jakým je Macbeth.

„Slabocha?“ zeptal se Macdougal. „Vážně si myslíš, že je to slaboch?“

„Slaboch, vzhledem k nestvůrnosti činu, který má vykonat. Jinak je to úspěšný voják. Ověnčen vítězstvími vládne jevištěmimpozantní figura. Sám král ho zahrnuje svou přízní. Vše je plné nadějí a skvělých vyhlídek. Až na…“

„Manželku?“ pokusil se doplnit Dougal. „A čarodějnice!“

„Jistě. A to je důvod, proč pokládám Čarodějnice za tak strašně důležité. Člověku připadá, že právě ony ovládly nejtajnější Macbethovy myšlenky. V celé hře nenajdeme jedinou postavu, která by zpochybňovala jejich děsivou moc. Známe inscenace, které je vykládají i jinak. Jako někoho, kdo pouze tiše a hrozivě sleduje účinky svého díla.

Vrhají Macbetha směrem, odkud už není návratu. Jakmile zabije svého vladaře, stává se královrahem.

Jednou provždy. Neschopen změny. Jeho chorobná představivost koná své dílo. Vražda. Vražda a další vražda – to je to jediné, co od této chvíle zaplňuje jeho mysl. Povšimněte si jeho dikce, jeho slovníku.

Všechno se koncentruje dovnitř, do jeho nitra, v něm se uzavírá celá hra. Všechno houstne a těžkne, i jeho oděv jako by mu byl náhle velký a příliš, přespříliš těžký. On sám se mění v postavu z hrůzného, těžkého snu.

A přichází předěl, jakýsi nový nádech pro hlavní postavu, přeryv, obvyklý ve všech tragédiích. Znovu vidíme Macbetha s Čarodějnicemi a brzy nato následuje scéna v Anglii, kdy se mladý Malcolm neobratně pokouší zjistit, zda může Macduffovi věřit, jeho následná cesta do Skotska, děsivá noční scéna blouznící Lady Macbethové, její dutý, náměsíčný hlas.

A tu se s ním setkáváme znovu. Je hrozně změněn, zestárlý, zoufalý, zanedbaný. Jeho těžký královský hábit mu překáží, hodil by se spíš pro Seytona, který jako by vedle něj vyrůstal. A tak to pokračuje až do konce.“

Chvíli počkal. Nikdo nepromluvil.

„Než se budeme věnovat začátečním výstupům,“ pokračoval Perry, ,,rád bych řekl pár slov k epizodním postavám. Říkává se, že jsou málo zajímavé. Já si to nemyslím. Vezměte si třeba takového Lennoxe.

Sympaťák na první pohled, duchaplný, ale přesto opatrný ve svých soudech. Existují jisté důkazy o drobných nejasnostech v tom, který text mu vlastně náleží. My uděláme z Lennoxe posla Lady Macduffové. Když se s ním potkáme příště, vidíme ho ve scéně s Malcolmem. Jeho dialog s bezejmenným thénem (tenhle text dáme Rossovi), kdy oba podezřívají Macbetha a přitom se vzájemně snaží zjistit postoj svého druha, ústí do tichého srozumění a je svou stavbou vysloveně moderní, řekl bych, že až s nádechem černého humoru.“

„A Seyton?“ zeptal se hlas z pozadí. Nápadný, nezvykle hluboký hlas.

„Ach ano, Seyton! To máte tak: Štítonoš, zbrojnoš, bezejmenný sluha, provázející Macbetha jako stín, nosí jeho obrovitý dvouruční obřadní meč, připojuje se k oběma vrahům a teprve později, v průběhu hry, jej poznáváme pod jeho vlastním jménem – Seyton. Nemá téměř žádný text, a přesto působí hrozivě. Mohutný, tichý průvodce, bezcharakterní a všudypřítomný, opouští svého pána až na samém konci hry. Do téhle role jsme obsadili Gastona Searse.

Sears je, jak dobře víte, nejen herec, ale i na slovo vzatý odborník na středověké zbraně a my s ním budeme spolupracovat i po této stránce.“ Souhlasné mručení se ozvalo po krátké, jen trochu rozpačité pauze.

Zasmušilý, osaměle sedící muž si odkašlal a promluvil. „Budu nosit,“ ozval se zvučným basem, „posvátný šaršoun.“

„Ovšem,“ přisvědčil Perry. „Jste přece Macbethův štítonoš.

A jako takový…“

„Lidé říkávají – zcela nesprávně –.dvouručák*. Já ovšem zásadně užívám termínu ‚šaršoun‘, což původně neznamenalo jen dvojsečný meč, ale i – a to především…“

„Jistě, jistě, Gastone. – A nyní –“

Chvíli se jejich hlasy mísily, bylo slyšet, jak bas pronáší útržky vět o železe kutém v bouři a blescích a o posvátných obřadech starých zbrojím…

„Abychom pokračovali!“ vykřikl Perry. Štítonoš ztichl.

„A Čarodějnice?“ ozvala se nesměle jedna Divá žena.

„Ďábelsky zběsilé,“ odpověděl s úlevou Perry. „Ve fantastických cárech, avšak s děsivými tvářemi. My ovšem ty tváře přímo nespatříme, až na ‚kdo to jsou, ty zchrtliny tak hrůzně vystrojené‘, při jejich druhém výstupu. Musí být cítit samotným peklem.“

„A výslovnost?“

„Skotský přízvuk.“

„A co já, Perry? Taky se mám nutit do skotštiny?“ tázal se představitel Vrátného.

„Jasně. Vstupuješ středním propadlem, odkud vlečeš palivo na otop, což jsou ve skutečnosti fantasticky pokroucené, vybělené klacky z mořských naplavenin. Mazlíš se s nimi, jako bys s každým kusem rozprávěl dřív, než jej svěříš plamenům.“

„Mám působit komicky?“

„Doufám, že budeš.“

„Tak jo. To mi sedí. Prima nápad s tím dřívím,“ liboval si Vrátný.

Perry chvíli počkal a snažil se odhadnout, nakolik si získal jejich důvěru. Pak přešel k rozkresům na dekorace a vysvětlil princip, na kterém mají fungovat, a posléze i k návrhům na kostýmy.

„Chtěl bych říci rovnou, že návrhy dekorací i kostýmů – Jeremy dělal obojí – jsou přesně podle mého gusta. Všimněte si, že náznakově připomínají skotské klanové tartany. Nebo alespoň něco, z čeho se později mohly vyvinout. Kostka se objevuje i na pláštích. Macbethovo služebnictvo i družina králova nesou barvy svých pánů. Lennox, Angus a Ross mají pláště v barvách a vzorech svých vlastních klanů. Banquo a Fleance mají kostky zvlášť výrazné, krvavě rudé, s černo-stříbrnými okraji. Pro ostatní jsou tu kožešinové kazajky a vlněné kukly. Masivní šperky. Látky krumplované drahokamy, zlaté řetězy a mohutné náramky, v případě Macbetha dosahující až po loket. Celkově by měly působit barbarským, ale zároveň eroticky vyzývavým dojmem. Vysoké, zlatem vroubené rukavice. A koruny! Zvlášť Macbethova musí být těžká a mohutná.“

„Nic proti tomu,“ ozval se Macdougal, ,,ale aby v tom šlo hrát.“

„Ovšem, samosebou. Bude lehká, z dentakrylu. A co ty, Maggie, co ty na to?“

To, na co se dívala, byla upjatá říza z temně kovového materiálu s rozparkem na boku, umožňujícím chůzi. Přes ni těžký karmínový, kožešinou zdobený plášť, vpředu rozhalený, s jedním jediným šperkem – obrovskou sponou.

„Snad v tom budu vypadat dobře,“ řekla Maggie.

„Na to vem jed,“ odpověděl. „A teď“ – náhle cítil slabý tlak v okolí žaludku – „sklidíme jeviště a dáme se do práce. Ale ještě jedna věc, na kterou bych neměl zapomenout. První týden budeme mít pár večerních zkoušek. Musíme to sladit se Sirem Dougalem, který dotáčí svůj poslední film. V divadle bude klid, protože protikomedie je na zájezdě. Je to trochu nezvyklé, ale doufám, že to nikomu z vás nebude vadit.“

Sir Dougal rozhodil paže v němě omluvném gestu.

„Musím se přiznat, že se mi to dvakrát nehodí,“ dal se slyšet Banquo.

„Něco točíš?“

„Teď zrovna ne, ale může se něco objevit.“

„Doufejme, že ne,“ řekl Perry. „Všechno? Dobrá. Náznak na jeviště, prosím. Prvá scéna – Čarodějnice.“

2

„Jde to dobře,“ řekl Perry o tři dny později. „Až moc dobře. Dougal je jako beránek, a to se o něm říká, že dělat s ním je jako krotit příšeru z Frankensteina.“

„Tak drž palec, ať to vydrží,“ řekla jeho žena Emily. „Jsi teprve na začátku.“

„Taky pravda.“ Zvědavě na ni pohlédl. „Vlastně jsem se tě nikdy nezeptal,“ řekl. „Ty na to věříš? Myslím všechny ty pověry?“

„Ne,“ řekla rychle.

„Ani trošku? Skutečně?“

Emily na něj ostře pohlédla. „Chceš to opravdu vědět?“

„Chci.“

„Měl by sis ale uvědomit, že moje matka byla původem skotská horalka.“

„No a?“

„Takže ti těžko mohu odpovědět jednoduše. Některé pověry jsou jen takové drobné hlouposti, které člověk dělá, aniž by jim přikládal nějakou váhu – myslím všelijaké to chytání se za knoflík, když potkáš kominíka, a takové ty věci. Ale jsou i jiné pověry – ne tak primitivní. Samosebou, že na ně taky nevěřím, ale vyhnu se jim, když to jde.“

„Jako ty o Macbethovi?“

„Ano. Ale nevadí mi, že ses do něj pustil. Aspoň ne natolik, abych ti v tom bránila. Doopravdy nevěřím na všechny ty kletby, o kterých se v souvislosti s Macbethem povídá,“ ujistila ho Emily.

„Já na tyhle řeči nedám vůbec. Ani v nejmenším. Dělal jsem tu hru už dvakrát, obě inscenace měly úspěch a jakživo se nic nepřihodilo. Krom pár nepatrných maličkostí… Vzpomínám si, že jednou se Macbethovi zlomil meč, úlomek z něj vletěl do hlediště a kohosi lehce poranil. Nebo jindy se uvolnilo závaží a jen tak tak minulo jednoho herce. Jenže kdyby se tohle všechno stalo v jiné hře, nikdo by netvrdil, že to ona nosí neštěstí. Když se tenkrát zřítil lustr a roztříštil se napadrť jen o vlásek vedle Rexe Harrisona – nikoho ani nenapadlo tvrdit, že My Fair Lady je prokletá komedie.“

„To máš pravdu, to asi nikoho nenapadlo.“

„Tak vidíš,“ souhlasil Perry.

„Ale stejně to není dobrý příklad.“

„Proč ne?“

„Nestalo se přece nic vážného. Víš nic…“

„To říkáš ty, protože jsi u toho nebyla,“ namítl Perry.

Přešel k oknu a pohlédl na nábřeží Temže s rušným odpoledním provozem. Srážel se a kupil na jižním břehu a v hustém proudu se sléval na most, ústící na druhou stranu řeky. A vysoko nad ním, v paprscích slunce, zářila budova divadla. Nevelká, ale nápadná svou bělostí, působila uprostřed shluku baráků, krčících se podél břehu, mohutně a téměř majestátně.

„Poznáš snadno,“ pokračoval, „kteří z nich se trápí všemi těmi historkami o smůle, lepící se na paty tomuhle dramatu. Nikdy nevysloví jeho jméno. Místo Macbeth říkají ‚Thén‘ a.Skotská hra‘ a ‚Lady Je to jako nákaza. Lady Macduffová – ta husička Nina Gaythornová – je těmi nesmysly prosáklá skrz naskrz a mele o nich v jednom kuse. Sice toho nechá, kdykoli si všimne, že jsem nablízku, ale ostatní ji poslouchají.“

„Pusť to z hlavy, brouku. Na práci to snad vliv nemá?“ zeptala se Emily.

„Ne.“ ‚

„No tak!“

„Já vím, já vím…“

Emily přistoupila k němu a dívali se teď spolu napříč přes Temži, kde zářila kupole Delfína. Vzala ho za ruku. „Já vím, lehko se to řekne,“ chlácholila ho, „jenže někdy se tomu člověk těžko brání. Ale přestaň se tím obírat. To ti nesedí. Radši mi řekni, co ten tvůj veliký Skot. Jak si vede jako Macbeth?“

„Jde to docela dobře.“

„Zatím jeho největší role, co?“ vyzvídala Emily.

„Ano. Byl docela fajn jako Beneš v.Povyku‘, ale to byla zatím jeho jediná shakespearovská postava.

Aspoň mimo Skotsko. Jako Othello bouchnul, když ještě začínal u smíry, ale byl senzační v titulní roli Bridiova Anatoma, když to vytáhli pro to nové nastudování v Haymarketu. To ho taky tenkrát vyneslo do West Endu.

Teď je samozřejmě hvězda na vzestupu. Jeden z nejnadějnějších hráčů.“

„Jak je na tom se ženami?“

„Víš, že vlastně nevím? Myslím, že to tak trošku hraje na Lady Macbethovou, jenže Maggie Manneringová si ho už udrží od těla, to se neboj.“

„Miláček Maggie!“

„Ty jsi miláček!“ opáčil. „Ulehčuješ mi to, jak můžeš. – Co myslíš, mám si tu Ninu podat a zakázat jí ty řeči, nebo mám dělat, že nic nevidím?“

„A co jí chceš říct? ‚Nino, zlato moje, jen tak mimochodem, mohla bys být tak laskavá a přestat mi děsit soubor, než se všichni pominou hrůzou?‘“

Perry vybuchl smíchy a plácl Emily po zádech. „Já ti něco povím. S tou tvou vyřídilkou bys to dokázala srovnat lip než já. Pozvu ji na skleničku, ty si vyčíhneš správnou chvíli a nandáš jí to za mě.“

„To myslíš vážně?“

„Ne. – Vlastně ano. Třeba by to pomohlo.“

„Těžko. Nikdy u nás nebyla a bude si myslet bůhvíco.“

„No a? Já vlastně nevím. Asi to nechám na později. Bude to tak lepší.“

„Taky bych řekla,“ mínila Emily. „Počkej, třeba to všechno skončí do ztracena.“

„Třeba, „ souhlasil a doufal, že jeho hlas zní dostatečně přesvědčivě. „Doufejme, že to tak dopadne. Měl bych se vrátit na pevnou zem.“

3

Kdyby byl mohl v té chvíli vidět dámu, o níž byla řeč, velkou radost by neměl. Nina Gaythornová vstoupila do svého minibytečku ve Westminsterské čtvrti a bez prodlení se pustila do očistného rituálu. Aniž stáhla rukavice, zalovila v kabelce, vytáhla křížek, který políbila, položila na stůl stroužek česneku a modlitební knížku. Zalistovala v ní, nasadila si brýle, pokřižovala se a začala nahlas předčítat 91. žalm.

„Kdo v úkrytu Nejvyššího bydlí,“ četla školeným, melodickým hlasem profesionální herečky. Když došla na konec, políbila modlitební knížku, znovu se pokřižovala, položila oxeroxovaný text své role na stůl, na něj modlitby, na ně křížek a po krátkém zaváhání ještě stroužek česneku k nohám krucifixu.

„Tak! To jim udělá čáru přes rozpočet,“ řekla a teprve teď si sundala rukavice.

Její víra v šťastné a nešťastné vlivy nevycházela z nějakého přesného systému, ale zakládala se na

spoustě drobných maličkostí, fám a úkonů, shromážděných generacemi lidí od divadla. Tohle riskantní řemeslo, ve kterém se dnes a denně může přihodit bezpočet různých nepříjemností, kde tolik záleží na štěstí, jak dopadne premiéra, a kde pět neděl dřiny se může rázem obrátit v hromádku popela, či naopak v trvalý plamen, zářící i několik let, právě tenhle svět vždy tvořil živnou půdu pro pověry všeho druhu.

Nina byla čtyřicetiletá spolehlivá herečka, šťastná, podařilo-li se udržet hru dlouho na repertoáru, a dávala si v takovém případě vždycky záležet, aby se její výkon nezměnil v mechanickou rutinu. Její poslední příležitost tohoto druhu skončila před půl rokem a od té doby nenarazila na žádnou novou možnost, a tak tahle malá rolička, Lady Macduffová, tentokrát výjimečně neseškrtaná, se jí stala vítanou záchranou. A Delfín! Ta prestiž, spojená s tímhle angažmá! Už to je štěstí samo o sobě, nemluvě o tom, že právě zde bývá pravidlem dávat novou příležitost především těm, kteří se tu již jednou objevili, naskytne-li se pro ně vhodná role. Prostě šťastné angažmá! Honem to zaklepat!

Takže už se nesmí, ne, opravdu se už nesmí bavit s ostatními kolegy na téma „Skotská hra“. Perry Jayovi by se to určitě nelíbilo, kdyby na to přišel. Musím se rozhodnout jednou provždy, pomyslila si Nina. Pevně zavřela své velké, hluboce vystínované oči a pronesla nahlas: „Dávám své čestné slovo a slavnostně slibuji na tuto modlitební knihu, že už nikdy nebudu veřejně hovořit o – o tamtom.

Amen.“

4

„Maggie, počkej na mě,“ volal Simon Morten. „Jenom na moment!“

Margareta Manneringová se zastavila na vrcholku Wharfingers Lané, přesně v místech, kde navazoval hlavní silniční tah. Kolem rachotil proud kamionů. Morten vyběhl na strmý vršek. „Ulovil mě Gaston Sears,“ supěl. „Nešlo se ho zbavit. Co takhle dát si něco k jídlu? Taxíkem bychom to zvládli.“

„Simoně, zlato! Mě to strašně mrzí! Ale slíbila jsem, že půjdu dnes na večeři s Dougalem.“

„Ale – kde ho máš, toho Dougala?“

„Šel si pro vůz. Domluvili jsme se, že na něj počkám tady na rohu. Řekli jsme si, že něco uděláme s tím naším prvním setkáním.

Na jevišti, myslím.“

„Jasně – to chápu…“

„Promiň, lásko.“

„V pořádku, rozumím.“

„To doufám, Simoně.“

„Vždyť říkám, že ti rozumím. Tady už máš svého vznešeného théna v jeho purpurovém povozu.“

Otočil se k odchodu, ale pak se zastavil. Zahlédl, jak Dougal Macdougal zajel k obrubníku.

„Miláčku, tady jsem!“ hlásil. „Ahoj Simoně! Aspoň že je tu někdo, kdo podrží dámě dveře, abych nevypad rovnou do jízdní dráhy.“

Morten smekl rádiovku a s přehnanou dvorností nastavil paži.

„Dík, zlato,“ řekla Margareta a nastoupila, aniž na něj pohlédla.

Zabouchl dvířka.

„Mužem vás, Simoně, někam hodit?“ zeptal se Dougal, jako by ho to napadlo až teď.

„Ne, dík. Nevím sice, kam máte namířeno, ale já jdu opačným směrem.“

Dougal protáhl obličej, ale přikývl a zařadil se do proudu vozidel. Simon Morten se za nimi díval – rozladěný dlouhán s černými čupřinami, vlajícími ve větru. „Trhni si nohou a jděte k šípku – oba dva.“

Narazil si rádiovku, obrátil se zpět a zapadl do hospůdky U delfíního mláděte.

„Co hněte našeho vznešeného théna z Fifu?“ zeptal se Dougal jen tak bokem.

„Nic. Je to blázen.“

„Nežárlí tak trošku, chlapeček?“

„Možná. To ho přejde.“

„Doufejme. Pokud možno dřív, než se na sebe vrhneme s Gastonovými dvouručáky.“

„Pravda, vidíš! Taky trošku cvok, tenhle Gaston Sears, co říkáš?

Všechny ty řeči o zbraních. Jakživ s tím nedá pokoj.“

„Neškodný blázen. Jednou prý – to už je nějaký čas – trávil prázdniny v jakémsi odlehlém hotýlku. Celou dobu tam chodil s mečem u pasu a mluvil středověkou angličtinou. Taky miláček.

Perry chce, aby s námi nacvičil ty souboje. Budeme je trénovat denně, celých pět neděl. Nejdřív hodně pomalu, aby nám zesílily svaly, a pak stále rychleji a rychleji, v rytmu kovářského sboru z Trubadúra.“

„Ne – fakt?“

„Ne při představení. Jenom na zkouškách. Prý abychom se postupně dostali do rytmu. Tyhle dvouručáky, to je strašlivá váha.“

„Jsem ráda, že se mě to netýká,“ zasmála se Maggie.

Dougal začal pomalu prozpěvovat: „Bing – výdrž. Bing – zase výdrž. A bing – bing – bing – bingho! Výdrž.

Bing!“

„Oběma rukama?“

„Jasně. Ten krám se jinak vůbec nedá uzvednout. Gaston nám přinesl originál, abychom si to vyzkoušeli.“

„Prý bude pro vás vyrábět repliky. Nešlo by to nějak ožulit, použít třeba nějaký lehčí materiál, kašírovaný jílec nebo tak?“

„To právě nejde. Zbraň se musí přesně vyvážit.“

„Tak buďte aspoň opatrní,“ řekla Maggie trochu nejistě.

„Ovšem. Ty krámy nebudou mít ostří. Budou tupé z obou stran. Ale kdyby to někdo koupil, tak mu to roztříská kosti.“

„Vážně?“

„Na maděru,“ ujistil ji Dougal. „Na to můžeš vzít jed.“

„Myslím, že budete vypadat jako blázni vy dva – až tam tak budete do sebe mydlit. Lidi se budou smát.

Taky může spousta věcí nevyjít.“

„Například?“

„Někdo z vás bude chtít dát ránu, netrefí se a píchne meč do kulis.“

„Bude to trvat jen krátce. Půl minuty, nebo tak nějak. On se odklidí do levého portálu a já se na něj vyřítím.

Jen tak mimochodem, Simon má sílu jako hrom. A přesto když tuhle zvedl dvouručák a zatočil jím, aby se kryl, ztratil balanc a nemoh se zastavit.

Visel na meči a tvářil se absolutně vyděšeně. Byla to děsná legrace. Myslel jsem, že puknu, jak jsem se musel smát.“

„To nemáš dělat, Dougale. On si všechno hrozně bere.“

„A – pendrek! – Poslyš, zlato. Zkoušíme od půl deváté. Navrhuji stavit se na nábřeží U Marcella na nějakou maličkost, abychom se na ten krvák jaksepatří posilnili a upevnili naše vztahy.

Co ty na to? Ráda, nebo se necháš nutit?“

„Nechci se moc cpát před zkouškou.“

„Všeho všudy tucet ústřic a plátek černého chleba s máslem.“

„Tak fajn.“

„Platí,“ řekl Dougal.

„Tím upevňováním vztahů jsi měl samozřejmě na mysli Macbetha, že?“

„Myslíš? Budiž. Aspoň prozatím,“ odtušil chladně a zatočil do spleti uliček směřujících k Savoy Minor, kde zastavil.

„Nejdřív se ale stavíme tady – půjčil jsem si tu byt na dobu zkoušek. Patří Teddymu Somersetovi, který je na rok v Americe,“ řekl Dougal. „jsi pro?“

„Zvenku to vypadá náramně.“

„Hotová rezidence, viď?“

Vstoupili.

Přepychovému interiéru dominoval akt vyvedený v nadživotní velikosti a přehnaně realisticky. Maggie na obraz jen letmo pohlédla, posadila se pod něj a řekla: „Je tu pár věcí, které bych si ráda ujasnila. O

Duncanově zavraždění jsme patrně mluvili ještě před začátkem děje. To je jasné. Ale vždycky jen v rovině ‚co by‘ nebo.kdyby‘, nikdy zatím nenastala situace, abychom si mohli říci, ‚už je to tady. Král přijíždí – takže teď, nebo nikdy!‘ Souhlas?“

„Ano.“

„Bylo to tedy něco, o čem jsme mluvili jen jako o vzdálené možnosti. Nebylo třeba se přímo rozhodovat.

Nešlo o něco skutečného.“

„Až teď. A proto se Macbeth tak vyděsí.“

„Právě! Ona to ví a taky ví, že bez jejího podněcování by se nikdy nerozhoupal. Proto užije všech prostředků. Všech – včetně sexu. Perry o tom mluvil hned na začátku. Musíme z toho vyrazit, co se dá!“

„Jsem pro,“ řekl a položil jí ruku na rameno.

„Uvědomil sis někdy,“ pokračovala Maggie, „jak málo mají společných výstupů? A jak je Macbethka po té hodovní scéně zdrchaná? Když konečně celá ta zatracená banda dvořanů vypadne a ona zůstane sama s tím svým rozklepaným morousem, vlečou se spolu do ložnice, i když vědí, že stejně spát nebudou. Už není o čem mluvit. Naposled ji divák vidí, jak náměsíčně bloumá po hradě a blábolí ze spaní. Došlo ti někdy, že celá tahle slavná role je vlastně čurda?“

„Jak já mám vlastně reagovat, když ty zkolabuješ? Myslíš, že si toho vůbec všimnu? Nebo už nemám v hlavě nic než další stupidní vraždění?“

„Musíš si toho všimnout.“ Otočila se k němu a v jejím pohledu se objevilo cosi, co ho donutilo stáhnout ruku, kterou se jí dotýkal.

„Měl bych brnknout Marcellovi, aby nám rezervoval stůl,“ zavrčel.

„To bys měl.“

Rychle to vyřídil a Maggie pokračovala: „Prohlížela jsem si ty návrhy. Hromada šatstva jako cent. Jsem ráda, že si dal Jeremy záležet. Ty impozantní rozevláté pláště bez opasků, obrovské koruny – jeden má strach, že se v tom úplně ztratí. Všechno dohromady to působí jako noční můra.“

„jak vlastně vidíš moji figuru, Maggie?“

„Létavice. Zběsile ctižádostivá kometa, která se sama spaluje žárem vlastní představivosti. Vesmírná katastrofa. Kosmický kolaps. Hroutící se nebesa. Apokalyptičtí jezdci.“

Dougal se hluboce nadechl, vysunul bradu a jeho modré oči vysílaly blesky zpod hustého kaštanového obočí. Měřil hodně přes metr osmdesát a vypadal, že je ještě větší.

„A o to jde,“ pokračovala Maggie. „Říkala jsem si, že tomu dáš tu pravou skotskou atmosféru, jen tak mimochodem – to nádherně skotské jméno – Dougal Macdougal – doopravdy se tak jmenuješ?“

„Ano – je to moje vlastní jméno…“

„To tedy sedí!“

Diskutovali o tom, mají-li užívat skotského přízvuku, ale nakonec to zavrhli, protože by tím nutili tak mluvit i ostatní šlechtice.

„Bude tak mluvit jen služebnictvo a vrahové. Perry to přece říkal. A já bych to beztak nedovedla,“ a pokusila se žertem několika větami napodobit skotskou výslovnost. Neznělo to špatně.

„Nenapijeme se? Neříkej, Maggie, že nemáš chuť.“

„Zase jsi mě ukecal.“

„Dobře. Whisky? Momentík.“

Přešel na druhou stranu místnosti a stiskl tlačítko. Mechanická dvířka odhalila malý bar.

„Pane jo!“ nezdržela se Maggie.

„Dobrý, co? Teddyho specialita.“

Vydrápala se na barovou stoličku. Dougal dál mluvil o své roli, zatímco hledal whisky a sodovku.

„Původně jsem si říkal, že je to jen takový pitomý svalovec. Ale ty máš pravdu. Ano, máš zatraceně pravdu.“

„Dost! – jestli tahle má být pro mě.“

„jak myslíš. Na co se napijem?“

„jasně že na Macbetha.“

Pozvedl sklenku, je vlastně docela fešák, pomyslela si Maggie.

Bude v tom vypadat dobře. Ale Dougal ji zarazil: „Ne, nic neříkej!

Ať to nezakřikneš!“ a hodil do sebe nápoj dřív, než stačila promluvit.

„jsi pověrčivý?“ zeptala se.

„Ani ne. To byl jen najednou takový pocit. – Vlastně – trošku. Trošičku ano. A ty?“

„Taky jen trošku.“

„To jsme asi všichni. Kdo by nebyl?“

„Třeba Perry,“ řekla Maggie náhle.

„Máš pravdu, ten na to nevypadá. Ale potom nechápu, proč mu tak strašně záleží na tom, abychom o těchhle věcech nemluvili.“

„Právě. Má za sebou dvě úspěšné inscenace a nikdy se nic nestalo,“ řekla Maggie.

„jenže to je otázka.“ Chvíli se odmlčel a pak pokračoval jakoby nic: „Kdysi to měli v Delfínu dělat, to už bude nejmíň dvacet let.

Hned jak to tu otevřeli.“

„Proč z toho sešlo?“

„Hlavní představitel umřel, nebo co. Vůbec se nesešli. Ani jediná zkouška. Prostě toho nechali.“

„Vážně?“ zeptala se Maggie. „Co ostatní zdejší pokoje – taky samá nahotina?“

„Chceš se mrknout?“

„Ani ne.“ Podívala se na hodinky. „Nepůjdeme?“

„Perry bere nejdřív Čarodějnice. Máme spoustu času.“

„Víš, že si úzkostlivě potrpím na přesnost. A nemám chuť ty ústřice jíst v klusu.“

„Když na tom trváš…“

„Trvám. Promiň. – Hodím se trochu do pucu. Kde máš koupelnu?“

„Na konci chodby,“ řekl a otevřel dveře.

Protahovala se kolem něj, lovíc cosi v kabelce, a říkala si: jestli po mně vyjede, tak z toho bude scéna a zkažený večer.

Nevyjel, ale také neuhnul. Skotský buran, napadlo ji.

Upravila si vlasy, trochu se napudrovala, ústa přelízla rtěnkou a natáhla si rukavičky. Koupelna byla plná mechanických udělátek, umělých květin a přisprostle dvojsmyslných zarámovaných rýmovaček.

„Mužem?“ zeptala se, když znovu vstoupila do obýváku.

„Mužem.“ Oblékl si plášť a vyšli z bytu. Venku už byla tma.

Vzal ji za loket. „Schody trochu kloužou,“ vysvětloval. „Doufám, že nechceš zkoušet s vyvrtnutým kotníkem, co?“

„To tedy ne.“

Měl pravdu. Schody se leskly předčasnou námrazou a ona byla ráda, že ji podpírá, jeho tvídový plášť lehce voněl kouřem rašelinišť.

Když nastupovala do vozu, zahlédla ve vzdálenosti asi dvaceti metrů vysokého muže v krátkém flaušáku a s červenou šálou.

„To je Simon!“ vykřikla. „Ahoj!“ Zamávala, ale postava se odvrátila a rychle zahnula do boční ulice.

„Myslela jsem, že je to Simon Morten.“

„Kde?“

„Asi jsem se spletla. Už je pryč.“

Projížděli po nábřeží. Světla se třpytila a jiskřila v chladném vzduchu a jako flitrová tříšť se odrážela na neklidné hladině Temže. Když vstupovali do útulné restaurace s obrovitým krbem, bílými ubrusy a nablýskanými sklenicemi, tváře jí planuly a oči zářily. Cítila, že by dokázala milovat celé lidstvo.

„Vypadáš skvěle,“ uznal Dougal. Někteří hosté je poznali a usmívali se. Šéf podniku se kolem nich točil a vytvářel diskrétní rozruch. Uvědomovala si, že zkouší v nádherné hře a známá hvězda že jí dělá společnost.

Hovor plynul lehce a příjemně. Když došlo na šampaňské, napadlo ji, že by mu měla zabránit je otevřít.

Neměla bych pít před zkouškou. Ale škoda toho nádherného večera!

„Naolejuje-li Julie, nebo nenaolejuje-li julie,“ pronesla nahlas.

„Žížala se plouží pláží. Šašek šeptem plaší myši!“

„Co prosím?“

„To nic. Jen si zkouším, jestli nemám trochu špičku.“

„Ani trošičku!“

„Nejsem zvyklá na whisky a tys mi jí nalil moc.“

„To nic nebylo. A vůbec nemáš špičku. Máš jen nádherně povznesenou náladu. Á – ústřice už se nesou!“

„Dám na tebe, když to říkáš.“

„Jasně. A pusť se do toho.“

Poslechla ho a cítila, že opravdu není opilá a že je jí báječně. Po všechny následující dny, po celou dobu zkoušek bude na tenhle večer vzpomínat jako na něco zvláštního. Jako na kouzelný londýnský večer po boku Dougalově. Nic víc a nic míň.

5

Gaston Sears bydlel v rozlehlém, starém dvouposchoďovém domě v temné slepé uličce, navazující na Alleyn Road v Dulwichi.

Dům zabíral celou jednu stranu uličky, zatímco na druhé straně živořilo pár zanedbaných stromů a dávno nepoužívaná benzínová pumpa.

Nájem za tak veliký dům byl jistě vysoký a mezi studentíky z nedaleké koleje se šuškalo, že pan Sears je výstřední americký milionář, který tu žije obklopen starými zbraněmi, kuje meče a věnuje se černé magii.

Jako všechny legendy i tahle se zakládala na překroucené pravdě. Skutečně žil mezi zbraněmi a příležitostně je také vyráběl. Jeho sbírka patřila k nejvzácnějším v Evropě, alespoň mimo zdi muzeí. A koneckonců trochu výstřední skutečně byl.

Finančně na tom nebyl zle. Začínal kdysi jako herec a slavil pár úspěchů v rolích mírně vyšinutých jedinců, ale jeho nesnášenlivá a svárlivá nátura způsobila, že posléze málokdo stál o to, s ním spolupracovat. Dědictví a vrozený čich pro staré zbraně a výzbroj mu umožnily, věnovat se náročnému koníčku. Stal se expertem, vyhledávaným všemi evropskými sběrateli a byl držitelem řady ocenění nejrůznějších univerzit. Pořádal pohádkově placená přednášková turné po Spojených státech a dokázal vyždímat neuvěřitelné sumy z chtivých, ale nezasvěcených kupců, což mu na druhé straně umožňovalo rozdávat zdarma své rady těm, kterých si vážil. A právě k takovým patřil režisér Perry Jay.

Nečekanou nabídku, aby vystoupil v úloze Macbethova štítonoše, přijal s uspokojením. „Dohlédnu na souboje,“ poznamenal.

„Pokusím se odstranit chyby, které se tam vloudí. Dougalu Macdougalovi jako Macbethovi moc nevěřím.“

Zabýval se přípravou materiálu na výrobu zbraní. Z těchto těžkých kusů oceli bude kout skotský šaršoun pro Macbetha. Gaston sám jako Seyton bude při představení nosit vzácný originál z vlastních sbírek.

Posvátná skotská zbraň, opředená temnými legendami. Meč Macbethův.

Jeho dílna byla hluboko ve sklepě. Brnění a pancíře se hrozivě tyčily kolem a sečné i bodné zbraně všech dob i zemí zdobily, spolu s detailními kresbami složitých ornamentů, zdi dílny. Figurína v životní velikosti představovala japonského válečníka, zběsilého zuřivostí, v plné zbroji a v bojovém výpadu, s tváří zkřivenou divokým šklebem a s mečem napřaženým k úderu.

Gaston bručel a cosi nesrozumitelně mumlal, zatímco otáčel rozpáleným železem v kovářské výhni.

Vypadal jako Vulkán, sklánějící svou mohutnou, svalnatou postavu nad žárovištěm.

„Tuplem psot a slot a klopot, ohni hoř a kotli v klokot!“ pobrukoval si do rytmu úderů, jimiž zpracovával žhavou ocel.

„Ten její velí lodi do Aleppa: myš bezocasá v ouplavu na sítu za ním poplavu a dám si, dám si, dám si, dám!“

Při posledním „dám“ odskočila od kovadliny jiskra a spálila ho ve tváři.

6

Bruče Barrabell, obsazený do role Banqua, dnes nezkoušel. Zůstal doma, učil se text a užíral se vlastními starostmi. Jeho nový agent ho dost zaměstnával, ale nebylo to nic, co by ho dvakrát těšilo.

Nemastná neslaná rolička v televizním seriálu. A teď Banquo.

Chtěl se zúčastnit konkursu na Macbetha, ale řekli mu, že role je už obsazená. Macduff – zrovna tak. Už byl tenkrát na odchodu, když ho zadržel jakýsi poskok a zeptal se ho, nechce-li se zkusit ucházet o Banqua. Prý někdo vypadl, či co. Tak se vrátil a roli získal. Roli – spíš štěk nebo čurdu! Spousta němého postávání na jevišti s jednou nohou na těch zatracených schodech. Ale nějaký text tu přece jen byl.

Rozevřel knihu a četl:

„Nebeský hospodář teď šetří svíce hvězd…“

Četl hlasitě. Klidně. Jako by cítil tu zvláštní noční náladu ztichlého hradního nádvoří. Je to dobré, to připouštěl. „Nebeský hos—

podař…“ V tom je cosi důvěrného, co člověku až vhání slzy do očí. Ale pochopí dnešní publikum vůbec ten zvláštní obraz „hospodář – Hospodin“? Nikdo nedokáže několika slovy vystihnout prázdnotu noci tak jako Shakespeare. Ten mládenec, co hraje Fleance, jeho syna, je docela fajn. Čistý, nelomený hlas. A pak Macbethův vstup a Banqova reakce. To by šlo! Je to jeho, Banqova scéna, ale Macbeth do toho bude šlapat a Perry ho nechá. Jako vždycky. I když musím připustit, že se Perry snaží čelit těm Dougalovým skopičinám.

Začal se znovu učit, ale myšlenky se mu rozbíhaly. Vynořovaly se vzpomínky a útržky rozhovorů. Mezi nimi i to, jak Dougal předstíral, že se neznají, že se nikdy nepotkali! A přitom spolu hráli u venkovské společnosti, ještě tam nahoře ve Skotsku, a dokonce Macbetha. Jenže veliký Mistr hrál tenkrát jednu z Čarodějnic! A přitom si to musí pamatovat – pacholek jeden nafoukaná!

Představitel Anguse slavil narozeniny. On, Ross, další Dvořani a Čarodějnice ten večer nezkoušeli, a tak se dohodli s ostatními členy souboru, kteří měli volno, že se sejdou U labutě v Soutwarku, aby to řádně oslavili.

Dostavili se po dvojicích i trojicích, Čarodějnice, které zkoušely odpoledne, dorazily jako poslední. Dvě děvčata a jeden mládenec. Mladík (První čarodějnice) byl maorijský míšenec. Jmenoval se Rangi Western, měl snědou pleť, typické rysy domorodce z Tichomoří a blyštivý pohled. Vládl lahodným hlasem a byl jedním z nejnadějnějších posluchačů londýnské Akademie dramatických umění. Druhá čarodějnice bylo nevýrazné, vytáhlé děvče. Jmenovala se Wendy a pozoruhodný byl na ní drsný, až nápadně rezavý hlas. Třetí čarodějnice byla líbezná, platinová blondýnka s velikýma očima a dětsky znějícím hláskem.

Říkala si Blondie.

Odpolední zkouška je rozrušila a hlasitě ji hodnotily. „Rangi byl jednička! Až mi z něj běžel mráz po zádech! Fakt! Ty pohyby!

Myslela jsem si, že ho Perry zastaví, ale ani ho to nenapadlo! Musely jsme to s Wendy dělat po něm.

Gesta, pohledy a vůbec všechno!“

„Byl to nápad za všechny prachy, obsadit zrovna nás tři. Myslím ten rozdíl mezi námi! Většinou jsou ty Čarodějnice jedna jako druhá a je to nekonečná nuda. Ale my budeme vypadat doopravdy ďábelsky.“

„Angusi!“ povykovala děvčata. „Všechno nejlepší k narozeninám, drahoušku!“

Čarodějnice se staly středem pozornosti. Rangi toho moc nenamluvil, ale zato obě děvčata donekonečna velebila jeho odpolední výkon.

„Stál vedle nás, když Perry vysvětloval, jak si to představuje. Říkal, že máme být vtělením všeho zla. Ani ždibíček dobra. Jak že to povídal, Wendy?“

„Třást se nenávistí,“ doplnila Wendy.

„Tak. A já jsem stála těsně u Rangiho a najednou jsem cítila, že se doopravdy začíná třást. Přísahám, že jo!“

„Vážně, Rangi? Fakt jsi se třas?“

„Tak něco,“ zabručel Rangi. „A přestaňte kolem toho dělat ciráty.“

„Proč? Dělals to báječně! To zvláštní mručení, ten postoj, pohled, ta divoká grimasa!“

„Perry z toho byl úplně vedle a chtěl, abychom to taky zkusily – ale jen tak trošku. Maličko – jenom náznak. Vyšlo to perfektně.“

„Vypadalo to fakt jako nějaký hnusný zaklínadlo!“

„Cvakni si, Rangi, a předveď nám to!“

Rangi udělal prudké odmítavé gesto a otočil se k Angusovi.

Společnost ho obklopila. Nikdo z nich nebyl doopravdy opilý, ale byli hluční a rozjaření. Herci teď zcela ovládli lokál a ostatní hosté se stáhli do rohu, odkud je sledovali se špatně utajovanou zvědavostí.

„Je to na mně!“ vykřikoval Angus. „Platím za všechny a nikdo nebude odmlouvat. Jo, co je zpilo, to mě osmělilo, to, co je ulilo, mně dalo žár!‘“ vyřvával.

Ostatní nápadně ztichli. Chvilku ještě bylo slyšet, jak se Blondie chichotá, ale pak zmlkla i ona. Do ticha zazněl znejistělý Angustův hlas: „Co je? Co se děje? – A jo – do prčic! Já jsem citoval z tý hry. To nic – tak pardon, promiňte! Natě, napijte se!“

Pili mlčky. Rangi vyprázdnil svůj půllitr piva a Angus pokynul hostinskému, aby mu nalil další. Výmluvným gestem ho přitom 36vybídl, aby do piva přidal něco ostřejšího, a prstem na ústech mu naznačoval, aby mlčel. Výčepní přikývl a přilil sklenku ginu. Podal půllitr Rangimu. Ten se otočil a trochu zmateně se zeptal:

„To je pro mě?‘

Ostatní se toho okamžitě chytili. Jeden přes druhého ho přesvědčoval, aby se napil. Konečně tu byl nějaký rozruch, něco, co jim umožnilo na chvilku zapomenout na Angusovo hloupé uřeknutí. Sázeli se, že Rangi nedokáže vypít pivo na ex. Rangi to udělal a sklidil bouřlivý aplaus.

„Rangi, předveď, jak děláš to zaklínání! Nic neříkej a jen to ukaž!“

Rangi náhle, z ničeho nic, vydal zvláštní, podivně znějící neartikulovaný zvuk. Dupl a udeřil se do kolen.

Na tváři se mu objevila děsivá grimasa a bělmo jeho očí zuřivě zasvítilo. Uchopil deštník a zamířil jím před sebe, jako by držel kopí. Všem zamrzl smích.

Trvalo to jen pár vteřin.

Pak se napětí uvolnilo a ozval se potlesk. Obdiv i sprška dotazů.

Jak že to dělá a běží-li o jakési tajemné zvláštní kouzlo či zaklínání. Ne, nic takového. Rangiho oči pomalu ztrácely svůj lesk. „Asi jsem moc pil,“ zakoktal omluvně. „Měl bych už jít. Dobroua promiňte…“

Ozvaly se námitky. Přemlouvali ho, aby ještě neodcházel, ale neznělo to příliš upřímně. „Nezlobte se, ale asi jsem neměl pít.

Moc na to nejsem…“ Zalovil v kapse, vytáhl pár bankovek a hodil je na pult. „Je to na mně,“ utrousil. „Ahoj – a mějte se.“

Udělal pár kroků k lítačkám, na chvíli ztratil rovnováhu, ale vzápětí se ovládl.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Angus.

„Ne,“ ozvalo se ode dveří. „Zdaleka ne.“

Křídla lítaček se rozhoupala a Rangi prošel. Zahlédli, jak se toporně napřimuje, rozhlíží se a ostrým gestem zastavuje projíždějící taxík. Viděli ho nastupovat a pak zaslechli zvuk odjíždějícího vozu.

„To je dobrý,“ poznamenal kdosi. „Nebydlí daleko.“

„Fajn chlápek.“

„Moc fajn.“

„Někdo mi říkal, už ani nevím kdo,“ ozval se Angus, „že těmhle maorijským klukům kořalka nesedí. Stoupá jim rovnou do kebule a mění je znova na divochy.“

„Rangiho ne,“ namítl Ross. ,,Rangi je gentleman.“

„Pendrek! Všim‘ sis ho, když tu předváděl ten tanec, nebo co to bylo?“ zeptal se herec obsazený do role Menteitha.

„Já myslím, že ho vzalo to, jak Angus citoval z tý hry,“ mínil Ross.

„Prdlajs!“ ozval se hluboký hlas ze zadního rohu místnosti.

Vznikla zmatená hádka, korunovaná vítězným rykem Menteithovým: „Nikdo z vás si netroufne nazvat tu hru jménem! No, kdo má odvahu? Tak do toho! A hezky nahlas!“

Ticho.

„Tak to vidíte!“

„Mohlo by to vadit ostatním.“

„Jasně!“ ozývalo se ze všech stran.

Ross, starší, střízlivý člověk, poznamenal: „Já myslím, že je to všechno nesmysl. Každý má na tyhle věci svůj vlastní názor.

Pojďte se na to vykašlat a přestaňte se hádat.“

„Někdo by o tom měl napsat knížku,“ mínila Wendy.

„Taková knížka už je. Jmenuje se.Kletba Macbethova‘ a napsal ji Richard Huggett,“ připomenul kdosi.

Dopíjeli. Večírek pomalu končil.

„Tak zítra, mládenci!“ ozval se Ross.

Thénové, jimž Shakespeare nedal jméno ani text, se zvolna rozcházeli.

„Asi jsem to přeťáp‘,“ omlouval se Angus. „ ‚Pili jsme až do druhého kuropění…‘ – A znova, kurnik šopa!“

Udělal nesmělý pokus, jako by se chtěl pokřižovat. „Dobrý – to bude dobrý…“ blekotal opile.

„Jasně, starouši…“

„Dobrou, dědku!“ pozdravil výčepního.

„Dobrou, mistránku.“

Vyšli do noci.

„Herci,“ poznamenal kterýsi host.

„Pravda, pane,“ souhlasil hostinský, sbíraje sklenice.

„Co to povídali o těch pověrách? Nemělo to hlavu ani patu!“

„Myslejí si, že citovat z tyhle hry nosí neštěstí. Vyhýbají se i tomu, aby ji pojmenovali.“

„Blbouni…“ poznamenal kdosi.

„Veřej tomu jako Písmu svatýmu.“

„Třeba je to ňákej reklamní trik toho spisovatele, co to napsal.“

Výčepní cosi zavrčel.

„A jak se teda ta hra jmenuje?‘

„Macbeth.“

8

Nácvik souboje už začal a pokračoval s železnou pravidelností. Každé ráno přesně o půl desáté nastoupili Dougal Macdougal a Simon Morten, aby pod nemilosrdným Gastonovým vedením po sobě v pomalém tanečním rytmu mlátili a třískali přesně vyváženými cvičnými atrapami těžkých dvouručních mečů.

Celý výstup byl krok za krokem a úder po úderu přesně naplánován. Oba muži, nezvyklí takovému vypětí, supěli a potili se námahou. Těžkopádně ponurý zvuk zpomaleně reprodukovaného kovářského sboru z Trubadúra podtrhoval svými falešnými tóny tísnivě nenávistnou atmosféru, ještě zhoršovanou nevrlými Gastonovými povely.

Vztahy mezi těmito třemi muži byly od začátku napjaté. Dougal provokoval ostatní svými rádoby bodrými žerty. „Hej holá, bídáku! Mám tě, zlosyne!“ vykřikoval.

Macduff-Morten na tyto útoky neodpovídal. Zůstával zachmuřený a mrazivě zdvořilý. Když Dougal učinil výpad, při kterém ztratil rovnováhu a se zuřivým výrazem se snažil pozvednout zbraň, objevil se na Mortenově tváři lehký úšklebek. Když posléze Dougal klopýtl a s tlumeným žuchnutím dopadl na zadek, úšklebek se prohloubil.

„Balanc! Držte balanc!“ ječel Gaston. „Kolikrát to mám opakovat? Když neudržíte v rovnováze zbraň, ztratíte balanc a vypadáte pitomě! Jako teď.“

Dougal se snažil postavit. Šlo mu to těžko a meč užíval jako oporu.

„Ne!“ vztekal se Gaston. „Ke zbrani se chováme s úctou! To je meč a ne klacek nebo berla!“

„Je to jen atrapa! Nevím, proč mám mít úctu k atrapě!“

„Má tvar a rozměry jako šaršoun!“

„A mám se zbláznit, nebo co?“

„Znova! A od začátku! Tak pohyb, pohyb, hněte sebou!“

„Nejsem zvyklý,“ ozval se Dougal povýšeně, „aby se se mnou mluvilo tímhle tónem.“

„Ne? Račte prominout, Vaše Lordstvo, ale já, Gaston Sears, zase nemám ve zvyku se chovat jako taneční mistr, vážený Sire Dougale. Uvolil jsem se, že vás budu cvičit jenom proto, že tenhle souboj se má předvádět před soudným publikem a zbraněmi, které budou přesnou kopií originálů.“

„Já si myslím, že by se vůbec nic nestalo, kdyby se ten souboj jen tak markýroval,“ vrčel Dougal, ale zabrzdil, když uviděl upřímně zděšený výraz Gastonovy tváře. „Dobrá, dobrá… Já to vzdávám. Jdeme na to!“

„Jedeme!“ houkl Morten. „V mém meči je můj hlas, ty k nevyřčení krvavý lotře!“

Třísk! Úder a kryt. Meč sklouzl po Macbethově čepeli. „Á teď! – Á dva! Á – uvolnit!“ řval Gaston. „Macbeth – výpad! Macduff kryt! Á – raz! Á – dva! To už je lepší! Dobře! Správně! Teď jste chytli rytmus! A teď si to dáme v tempu.“

„V tempu! Člověče, vy nás zabijete!“

„Zacházíte s tím mečem jako buran s motykou! Já vám to předvedu. Hoďte mi zbraň!“

Dougal popadl meč a oběma rukama jej vrhl proti Seytonovi.

Ten zbraň s neuvěřitelnou pohotovostí chytil za jílec, bleskově otočil a namířil proti Dougalovi.

„Ha!“ vyrazil. „Ha! a Ha!“ Udělal prudký výpad, změnil figuru a švihl těžkým mečem, jako by to byl proutek.

Dougal stačil jen tak tak uskočit. „Kristova noho!“ vykřikl. „Co to děláte, člověče?“

S pohrdavým úšklebkem pozdvihl Gaston meč k obřadnému pozdravu.

„Ovládám svou zbraň, Sire Dougale. A vám nedám pokoj, dokud se to taky nenaučíte!“

Dougal cosi zamumlal.

„Říkal jste něco?“

„Musíte mít strašlivou sílu, Gastone.“

„To není věc síly, ale rytmu a rovnováhy. Tak jedem, dáme si to á tempo. Pohyb, panstvo!“

Obřadně podal dvouručák Dougalovi, který jej pozvedl k rytířskému pozdravu.

„Správně! Děláme pokroky. – Moment!“

Gaston přešel k magnetofonu a nastavil správnou rychlost.

Sbor z Trubadúra se ozval v nemilosrdném rytmu, jako by jásal nad svým znovuzrozením.

„To je naše tempo.“ Otočil se k Šimonovi. „Připraven?“

„Připraven.“

„Narážku prosím!“

„V mém meči je můj hlas, ty k nevyřčení krvavý lotře!“

A začal boj. Měl rytmus i švih. Vše šlo hladce a po minutě a čtvrt stáli oba zpocení zápasníci proti sobě, těžce oddychovali a opírajíce se o dlouhé meče čekali na připomínky.

„Dobře. Mělo to pár chyb, ale to se spraví. A teď, když jste se zahřáli a rozcvičili, sjedeme si to znova, ale tentokrát bez muziky. – Už jste se vydýchali?“

„Ne, ještě ne,“ supěl Dougal.

„Pro dnešek to bude naposled. Tak jedem. Bez hudby – a budu vám počítat. Narážku!“

„V mém meči je můj hlas, ty k nevyřčení krvavý lotře!“

‚Bing – výdrž. Bing – zase výdrž. A bing – bing – bingbingho! Výdrž. Bing! Souboj proběhl a na jeho konci byli oba zápasníci na pokraji naprostého vyčerpání.

„Dobře,“ ozval se Gaston. „Tak zítra – touhle dobou. Dík, pánové.“

Pokynul na pozdrav a zmizel.

Morten, s černými vlnitými vlasy zmáčenými potem, si ručníkem energicky otíral lesklý, hustý porost na hrudníku. Sir Dougal se potil, těžce oddychoval a lehkými údery ručníku si poklepával jemnou kůži na prsou, řídce porostlou kaštanově hnědými chloupky.

„Dokázali jsme to,“ liboval si. „Mám toho dost, ale dokázali jsme to.“

Morten cosi zavrčel a natáhl si svetr. „Měl byste si také obléci něco teplého,“ dodal. „Takhle se nastydnete.“

„A tohle nás čeká večer co večer, denodenně. Myslel jste už na to?“

„Myslel.“

„Proč to vlastně dělám? Mám já tohle zapotřebí?“

Morten znovu něco zavrčel.

„Řeknu Perrymu, že mám právo na zvláštní pojistku.“

„Pojistku na co?“

„Na všechno. Ta věc je nebezpečná, jeden chybný pohyb a někoho zabijeme.“

„Nebo se třeba pobijeme navzájem,“ řekl Morten a měl se k odchodu.

To byla jediná slova, kterými se ti dva vůbec kdy přiblížili něčemu, co by se dalo nazvat osobním rozhovorem.

První týden zkoušek byl u konce.

KAPITOLA 2.

Druhý týden i Perry nahodil hru až k místu osudných důsledků Duncanovy vraždy. Zde také měla být v inscenaci přestávka.

Zkoušky šly dobře. Krátká úvodní scéna s Čarodějnicemi, obklopujícími jako hejno krkavců šibenici, byla perfektní. Rangi hřadoval na vodorovném břevnu a pustošil viselcovu hlavu. Blondie stála na Wendiných zádech a plenila jeho nohy. Blesk, pauza a zvuk hromu. Dialog. Pak jejich skok. Prudký záblesk je zachytil, jak letí vzduchem. Krátká tma a konec.

„Fajn,“ ozval se Perry. „Situace je v pořádku. Teď bude záležet na světlech. Musí jít přesně na akci.

Záblesk zachytí Čarodějnice v posledním okamžiku, než začnou padat. A vy pak musíte rychle zmizet, dokud je tma. jasný?“

„Můžeme se rozestoupit, než skočíme?“ zeptal se Rangi. „Jinak se na těch žíněnkách navzájem pomlátíme.“

„jistě. Roztáhněte se hned na ten mrouskavý zvuk. Blondie, ty se rovnou přehraj co nejdál. Wendy zůstane, kde je, a Rangi bude odpovídat od šibenice. A myslete na dravé ptáky… krkavce… To je ono!

Výborně! Dál!“

Bylo to poprvé, co jeli první půlku vcelku. Perry věděl, že to půjde ztuha, ale chtěl, aby herci co nejdříve získali rámcový přehled. Teď vstoupil král. Vznešené držení, skvělý nástup. Zastavil se na schodech a thénové pod ním. Zraněný setník stál úplně dole, zády k obecenstvu. Král se skvěl nahoře v centru.

„Zase ty jeho fígle,“ napadlo Perryho a zastavil zkoušku.

„Promiň, starouši,“ řekl. „Tadys měl přechod, vzpomínáš si?

Máš jít dolů a thénové tě obklopí. Zraněný setník pokročí vzhůru a my se soustředíme na jeho monolog, jasný?“

Král se s omluvou ťukl do čela. „Pardon, rejžo. jasně.“ Ochotně vyhověl a zraněný setník, pevně odhodlán vyždímat ze svého jediného výstupu, co se dá, se otočil do lidí a s mnoha vzdechy a pauzami se pustil do svého monologu.

Když skončil, Perry mu řekl: „Poslyšte, kamaráde, vy musíte být odhodlán za žádnou cenu neomdlít a nesesypat se. Třeba se vám to docela nepodaří, ale musíte se snažit. Žeňte to dopředu!

Váš hlas umdlívá, ale vy to musíte zvládnout a dokonce se pokoušíte vtipkovat! Od ‚Jak vrabců orlové, jak macků lvi‘ uděláme škrt až k ‚Už nemohu, mé rány křičí: pomoc!’Tady se naposled vzepnete, jako byste chtěl zasalutovat, ale ztratíte rovnováhu a my si všimneme krve na vašich rukou. Pak vás odnesou. Nic nevyrábějte, nic nepředstírejte, ale buďte! Pak to ještě spolu projdem. – Dál!“

Král se s vznešeností sobě vlastní vrátil do své výhodné pozice.

Ross vnesl vzrušení svou zprávou o porážce zrádného Cawdora.

Král nařídil zrádce popravit a všechny jeho tituly i hodnosti předat Macbethovi. Tuhle scénu Perry seškrtal na holou kostru. Udělal si pár poznámek a přešel rovnou k dalšímu výstupu čarodějnic.

Teď nastala chvíle pro Rangiho a jeho monolog o plavci do Aleppa. Pak tanec. Křepčící nohy, zkřivené tváře, škleby a svítící bělmo. Hraje to, hraje! pomyslil si Perry. Bubny a píšťaly. V pozadí stahující se šiky.

Zlověstný zvuk. Vstupuje Macbeth a Banquo.

Čarodějnice se srážejí do nehybného klubka na podlaze jeviště.

Macbeth byl skvělý. Triumfující vojevůdce, impozantní postava. Brunátný, sebejistý, zářící vítězstvím.

Teď, tváří v tvář samému Zlu, je pozdraven svým novým titulem, jeho nejtajnější sny se stávají skutečností, temné tužby a plány se mění v hmatatelnou realitu. Napíše dopis své ženě a pošle jej před sebou.

Vstupuje Lady. Maggie se zmocňovala své role opatrně, ale konečný záměr byl jasný už teď. Bylo vidět, jak se vědomě a s rozmyslem přiklání ke zlu. Už teď se připravovala na svůj obludný úkol, vybičovat manželovu odvahu ,,co stačí šroub“. Uvědomovala si, že jeho morbidní fantazie změní jejich plány v hrůznou noční můru.

Hra se řítila vpřed: Slavnostní nálada, Macbethův herold, sluhové přinášející mísy s jídlem a džbány vína, a po celou dobu hroutící se Macbeth. Barbarský vůdce, který by měl vládnout nade všemi, dělá jednu chybu za druhou. Není tu, aby uvítal svého krále, není na místě, které mu náleží, jeho žena musí opustit hostinu, aby mu řekla, že král se po něm ptá, ale Macbeth váhá dokončit dílo, na kterém se spolu dohodli.

Už nelze ztrácet čas. jasně a zřetelně musí Lady vyložit svému muži (a obecenstvu) vražedný plán. Teď teprve definitivně roznítí v Macbethovi odhodlání „vykonat tu hrůzu“. Seyton s obrovitým mečem se objevuje v pozadí, jako temný stín odchází za nimi.

Sluhové zhášejí světla, jen jedna pochodeň už plane v místě, kde je vchod do královy ložnice. Pauza plná kradmých zvuků noci. Cvrček a sova. Strom sténající ve větru. Stínová postava, která bude po správném nastavení světel jen stěží viditelná, se objevuje na horní plošině, na okamžik mizí v královské komnatě, vrací se a ztrácí se v temnotě. Lady…

Dveře ve spodní části jeviště se otevírají, vchází Banquo a Fleance a působivá noční scéna vrcholí.

Bruče Barrabell má nádherný hlas, který mistrně ovládá. Je to božský dar přírody, lahodná barva tónů a rezonancí, která naplňuje vzrušením srdce posluchačů. Teď Banquo pohlíží vzhůru a člověk přímo cítí onoho „nebeského hospodáře“, šetřícího svícemi hvězd. Banquo je neklidný, rozechvěle vnímá ono zvláštní napětí nočního času. Leká se, když vstoupí Macbeth, provázen temným Seytonovým stínem.

Teď vypráví o vědmách, které se mu zjevily ve snu. Macbeth na ně nemyslí, ale je ochoten o nich hovořit ve vhodný čas. Banquo je noblesní a slibuje stát při Macbethovi, zachová-li si při tom „hruď lehkou a manství čiré“.

Dobře, pomyslel si Perry. Dobře to dělá. A když Banquo s Fleancem odcházeli, jemně zatleskal. Tiše, ale přece tak, aby to Bruče Barrabell zaslechl.

Teď Macbeth osaměl. Vraždění může začít. Vzhůru po schodech sleduje dýku, která je jeho vlastním přeludem. Je slyšet zvon. Neslyš ho, Duncane!

Dougal není příliš jistý v textu. Sice odložil knihu, ale čím dál tím víc visí na nápovědě. „Cože?“ houkne občas do portálu, pak ztratí nervy a nakonec začíná znovu s textem v ruce.

„Ještě to neumím,“ zavrčí na režiséra.

„To nic, můžeš to číst.“

„Já na to tady nevidím!“

„Tak dobře, Dougale,“ odpovídá Perry. „Skoč na konec, těsně před odchodem.“

„Jež v ráj tě volá nebo v pekel bránu,“ štěkne Dougal a zmizí v naznačených dveřích na vrcholu praktikáblu.

Maggie byla perfektní. Podnícená vínem, předrážděná, přecitlivěle reagující na každý zvuk, ale přesto plná železné vůle zvládnout sebe i Macbetha. Když padla jeho narážka, Dougal se znovu objevil a tentokrát se zmocnil své role lépe, než si Perry vůbec mohl přát.

„Já jsem to udělal. Nic neslyšelas?“

„Houkání sýčka jen a cvrkot cvrčků.

A tebe.“

„Kdy?“

„Teď.“

„Když jsem scházel?“

„Ano.“

„Slyš! Kdo spí v pokoji vedle?“

„Donalbain.“

„Žalostný pohled!“

„Co, žalostný? Co mluvíš? Vzpamatuj se!“

Pohlédla na něj. Stál tu, potřísněn krví, a hovořil o spánku. Spatřila v jeho rukou dvě dýky sluhů a vyděsila se. Macbeth je odmítl vrátit zpět. Lady mu je vzala a odešla s nimi do pokoje.

Macbeth je sám. Kosmická hrůza dramatu se valí silou příboje, jehož vlny se pod dotykem vrahových rukou mění v krev.

Lady se vrací…

Bylo znát, že Maggie s Dougalem na téhle scéně pracovali. Jejich povahy byly v naprostém protikladu.

On, s rozechvělými nervy, ztracen světu, zděšen hrůzou z vlastního činu, se nořil do svých přízračně snových vidin. Ona, disciplinovaná a sebeovládající, logická a uvědomující si všechna nebezpečí plynoucí z jeho nespoutané obraznosti. „Takhle rozbírat skutek jak tenhle, zblázníme se oba.“Řekla, že trocha vody z nich smyje tento čin a odvedla ho.

„Tady to stopneme,“ rozhodl Perry. „Mám spoustu připomínek, ale jde to slušně. Pojďte do kupy.“

Byli sami v divadle, hra, která tou dobou běžela, byla na zájezdě. Na jevišti svítilo pracovní osvětlení, zatímco hlediště se utápělo v tajemném šeru očekávání příštích událostí.

Inspicient a jeho pomocník nanosili na jeviště pár židlí pro hlavní postavy, ostatní se rozsadili po schodech. Perry položil své poznámky na nápovědní stolek, rozsvítil lampičku a usedl.

Minutu či dvě si prohlížel poznámky.

„Je tady dusno,“ vyhrkla náhle Maggie. „K nedýcháni. Nemáte ten dojem?“

„Mění se počasí,“ mínil Dougal. „Otepluje se.“

Blondie řekla: „Doufám, že nebude bouřka.“

„Proč?“

„Já se bouřky bojím. Běhá mi z ní mráz po zádech.“

„To sedí u čarodějnice!“

„To dělá ta elektřina. Mám po celém těle mravence. Nemůžu za to.“

Dlouhé, stupňující se zahřmění zaburácelo děsivě blízko, zaplnilo svým hřmotem divadlo a skončilo ostrým, ohlušujícím prásknutím. Blondie vykřikla.

„Nezlobte se,“ omlouvala se a zacpávala si uši. „Nemůžu za to, opravdu, nezlobte se!“

„To nic, holčičko. Pojď, pojď ke mně,“ vyzvala ji Maggie a rozevřela náruč. Blondie, spíše na toto gesto než na slova, se rozběhla a stulila se Maggie k nohám.

„Blondie za to nemůže,“ vysvětloval Rangi. „Na některé lidi to prostě tak působí.“

Perry vzhlédl od svých zápisků. „O co jde?“ zeptal se, když uviděl Blondie. „To nic, děvče, hlavu vzhůru!

Blesky tady nevidíme a bouřka bude za chvíli pryč.“

„Ano, jistě…“

Snažila se vzchopit, Maggie ji vzala kolem ramen a pevně ji přitiskla. Blondie se vyděšeně dívala kolem a lehce se chvěla.

„Je ti zima?“ zeptala se jí Maggie.

„Ne, snad ne… Ne, to bude v pořádku. Děkuju…“ Tiše se rozplakala.

Ozvalo se nové hřmění, tentokrát z mnohem větší dálky.

„Už se to vzdaluje,“ řekla Maggie.

Následovala dlouhá série tří nebo čtyř zahřmění a hned nato se otevřela nebesa a hustý, prudký příval deště bubnoval na střechu provaziště.

„Předehra – opona – jedem!“ zavtipkoval Dougal, ale nikdo se nezasmál.

Asi o hodinu později, když Perry skončil připomínky a už jen rekapituloval ty nejdůležitější, déšť ustal tak náhle jak začal a herci se pomalu rozcházeli do noci, plné zářících hvězd a čistého, vonícího vzduchu.

Londýn se leskl po dešti. Všechen spěch a napětí minulých hodin byly náhle kdesi daleko, a když si Perry cestou z divadla hvízdal úvodní frázi Braniborského koncertu, zdálo se, jako by tu melodii hrál celý orchestr.

„Nepůjdeš na hodinku ke mně, Maggie?“ zeptal se Dougal. ,,Noc je dosud mladá…“

„Ne, díky, Dougale. Jsem unavená a hladová a objednala jsem si taxík. Už je tady. Dobrou!“

Perry je sledoval, jak se rozcházejí. Stále si pohvizduje, scházel k řece, kde uviděl starou zanedbanou boudu ležící v troskách na břehu.

Ani jsem si nevšiml, že ji zbourali, napadlo ho.

Příštího dne dělník, obsluhující bagr, ukázal na černý šrám na jednom kameni z trosek boudy.

„Koukněte,“ řekl Perrymu. „Stopa ďáblova prstu. To se dneska už skoro nevidí.“

„Ďáblova prstu?“

„Jasně, šéfe. Blesk přece.“

2

Simon Morten vzal svou roli Macduffa útokem. Vše mu hrálo do ruky: snědá, pohledná tvář i vlídnost, s jakou si dobíral ospalého vrátného při svém prvním příchodu s Lennoxem, hrdá sebejistota, s jakou uplatňoval své výsostné právo probouzet krále, veselost, se kterou s písní na rtech vyběhl schody, vedoucí do králových komnat, zatímco Lennox se hřál u ohně a vyprávěl o drsné divokosti uplynulé noci, to vše skýtalo Mortenovi jasnou převahu.

Macbeth jen mlčky naslouchal.

Dveře se otevřely a Macduff se znovu vpotácel na jeviště. Ztrhaná, popelavá tvář, předchozí veselost byla ta tam, smetena nelítostnou rukou královraha. Začíná zmatek, zvonění na poplach, všeobecné zděšení z hrůzné vraždy. Nádvoří hradu je zaplněno muži vyburcovanými ze spánku, rozcuchanými a spěšně se dooblékajícími. Zvon stále zběsile vyzvání.

Výstup končí útěkem králových synů. Hned nato se Macduff v krátké scéně rozhoduje, že se místo účasti na Macbethově korunovaci stáhne na svůj hrad Fife. Tam padne jeho osudové rozhodnutí odjet na jih, do Anglie, kde se dozví o vraždě své ženy a dětí.

Od té chvíle bude Macbethovi v patách, pevně rozhodnut vrátit se do Skotska a zabít ho.

Jakmile je pak zavražděn i Banquo, Macduff vyráží a konec se neodvratně blíží.

Morten se doslova zamiloval do soubojové scény, kterou s Dougalem nacvičovali. Na Gastonovu radu začali oba trénovat navíc, nad rámec předepsaného výstupu, a postupně se stali skutečnými mistry v ovládání těžkých zbraní, kterými kroužili a sekali s udivující obratností.

Jednoho jitra přišel Perry do divadla dříve, aby dohodl cosi stran výroby kostýmů, a nalezl je v plné práci.

Jiskry odletovaly od čepelí a herci svižně přeskakovali z místa na místo. Štíty měli pevně připoutány k levému předloktí, obě ruce volné k uchopení těžkých mečů.

„Mrštní, že?“ liboval si Gaston, zjevivší se za jeho zády.

„Jistě,“ souhlasil Perry trochu nervózně. „Neviděl jsem to nejmíň čtrnáct dní. Já – já jen doufám, že to není nebezpečné. Určitě se nemůže nic stát?“ ujišťoval se trochu úzkostně, když viděl, jak Macduff vede prudký úder shora, který Macbeth odklání a jen o vlásek uskakuje.

„Určitě ne,“ ujistil ho Gaston. „Sázím svou reputaci. Pardon…

Dobře, pánové, šlo to slušně. Díky. Okamžik, pane režisére, na něco jsem si vzpomněl, jak jste se ptal, jestli se nemůže nic stát.

Scéna a praktikábly budou přesně tak jako na zkouškách?“

„Ovšem.“

„Na milimetr, prosím. Mají to nakrokováno do posledního detailu. Jako tanec. Dávejte pozor.“

Vytáhl plánek scény. Byl to přesný půdorys opatřený důmyslnou mřížkou.

„Scéna je, jak jste si všiml, rozdělena do řady přesně rozvržených čtverců. Představte si, že řekněme Macduff má udělat výpad svrchu a Macbeth jej má krýt zespodu. Pak stačí, když řeknu“ – a zde jeho hluboký hlas nabyl ostře rezavý tón – „Macduff na 13 b! Útok svrchu – obrat 90 stupňů – skok na 12! Á – raz! Ádva! Á – tři! – Mezitím…“

Pár vteřin ještě pokračoval ve svém ječivém, trochu nepřehledném výkladu, než se jeho hlas vrátil do obvykle hluboké polohy:

„Z toho, pane režisére, vidíte, že jakákoli nepřesnost ve stavbě by mohla zavinit – no, řekněme – useknutou nohu. Ne, trochu přeháním. Spíš rozdrcenou. A to přece nechceme, že ano?“

„To jistě. Ale, milý Gastone – prosím, rozumějte mi dobřemáte to úžasně promyšlené a výsledek je jistě – ech – až zarážející, ale přesto: Nebylo by nakonec stejně efektní, kdybychom to jen…“

Dál se nedostal. Všiml si, jak Gaston rudne.

„Chcete snad navrhnout, že to máme markýrovat?“ zeptal se, a dřív než mohl Perry cokoli říci, pokračoval: „V takovém případě odcházím. Nadobro. Ty zbraně beru s sebou a rovnou píšu do Timesů, jakou absurdní šaškárnou hodláte podvádět diváka. Pane režisére, račte se rozhodnout!“

„Ano – totiž ne! Já myslím, že když jsem vás najímal, tak rozhodně ne proto, abyste se na nás vrhal v novinách, Gastone. Prostě mi řekněte, že je to bezpečné, a já to budu respektovat.

Ovšem musíme se krýt zvláštní pojistkou,“ dodal rychle. „Doufám, že proti tomu nic nenamítáte.“

Gaston udělal velké, mnohoznačné gesto a začal sbírat zbraně, které tam šermíři zanechali, a ukládat je do plstěných pytlů.

„Zatím sbohem, pane režisére.“ A po chvíli dodal: „Na ty zbraně do zítřka dohlédnu. – Poroučím se.“

„Na shledanou, Gastone,“ řekl Perry a byl rád, že má tenhle hovor za sebou.

3

Perry musil připustit, i když o tom s nikým nehovořil, že se atmosféra v divadle změnila. Ne že by zkoušky šly špatně. Běžely docela slušně, až na více méně normální spory mezi herci. Barrabell, představitel Banqa, jako by je přímo přitahoval. Jen se objevil a už vznikaly hádky kvůli aranžmá a kde čemu. Jenže Perry se většinou projevil jako rozumný režisér a dokázal nebezpečným střetům předcházet všude tam, kde je pokládal za zbytečné.

I když neměl dosud přímý důkaz, byl si jist, že Barrabell nejrůznější trable vyvolává záměrně. A právě dnes ráno se mu to potvrdilo. Barrabell a Nina Gaythornová přišli společně. Bruče naladil svůj medový hlas do nejlahodnějšího témbru, držel ji za loket a v jejím pobledlém obličeji spatřil Perry výraz školačky, která se právě dozvěděla škaredou informaci na zapovězené téma.

„Naprosto nečekaně,“ ujišťoval ji Barrabell. „Nebyl jsem tady, ale zrovna jsem se díval ven…“ Hlas mu klesl pod hranici slyšitelnosti. „… koncentrovalo se to… naprosto výjimečně…“

„Ne – vážně?“

Blondie… absolutní šok…“

„Neříkej!“

„Na mou duši!“

V tom okamžiku došli na jeviště a uviděli Perryho. Nastalo rozpačité ticho.

„Dobré jitro!“ zahlaholil Perry.

„Dobré…“

„Bavíte se o té včerejší bouřce?“

„Ah – ano. Viděl jsem to z okna.“

„Já to neviděla,“ řekla Nina.

„Všimli jste si té zničené boudy na břehu?“ zeptal se Perry.

„Jo tak!“ zvolal Barrabell. „Tak to bude ono!“

„Zasáhl ji blesk.“

„Jděte!“

„Přesně tam se ta bouřka koncentrovala. Ne na divadlo.“

„Ne! To jistě!“ souhlasili oba. „Na divadlo ne!“

„Slyšeli jste o Blondie?“

Oba zaváhali.

„Byla tady. Blondie má takovou tu potíž s bouřkou. Elektřina v ovzduší. Moje maminka tím taky trpí, ačkoli jinak je ve svých dvaasedmdesáti zdravá jako rybička.“

„Fakt?“ divila se Nina. „To je úžasné!“

„Naprosto fit, jenom nesnáší bouřku.“

„Jistě…“ mínil Barrabell.

„Je to běžná záležitost. Jako u koček, když jim jiskří kožíšek. – Nino, zlato,“ řekl Perry, pokládaje jí ruku kolem ramen, „mám tady ty kluky, co přišli dělat konkurs na Macduffova syna. Budeš tak hodná a uděláš mi s nimi tu scénu? Mám tu fotky. Mrkni se na ně.“

Otevřel divadelní katalog na stránce s dětskými herci. Byli tu tři, kteří padali v úvahu. Dva byli vyšňořeni jako princátka s andělskými tvářičkami, těžko skrývajícími děsivou ješitnost. Třetí měl přiměřené oblečení a mile rošťácký výraz.

„Na tomhle něco bude,“ řekla Nina. „Člověk má až chuť se s ním pomazlit. Jak stará je ta fotka?“

„Kdo ví? jmenuje se William Smith. Aspoň jedno normální jméno. Tihle dva jsou Wayne a Cedric.“

„Hrůza!“

„Patrně. Ale člověk nikdy neví.“

„Uvidíme,“ řekla Nina, která se už vzpamatovala a za žádnou cenu se nechtěla dát znovu zatáhnout do rozhovoru s Barrabellem.

Slečna z provozní kanceláře přišla oznámit, že ti mládenci a jejich rodiče už přišli.

„Kouknu se na ně jednotlivě na zkušebně. Nino, budeš tak laskavá?“

„Jistě, ráda!“

Odešli spolu.

Barrabell na chvíli osaměl. Pro tuto inscenaci se nabídl za mluvčího Herecké asociace. To je funkce, po které většinou herci vůbec netouží. Není nic příjemného muset připomínat kolegům, že dluží za příspěvky, nebo vést spory s ředitelstvím kvůli skutečnému či údajnému porušení odborových předpisů, i když Delfínu, vzhledem k jeho pověsti a „rodinné“ tradici, podobné spory nehrozily.

Barrabell patřil k malé, extrémně levičácké skupině, která si říkala Rudé souručenství. Zdálo se, že nikdo přesně neví, co vlastně prosazují, krom boje proti všem, kteří měli úspěch a peníze. Dougal Macdougal byl naopak až výstředně konzervativní. Říkalo se, že prosazuje návrat jakubovské dynastie a znovuzavedení trestu smrti.

Barrabell si své levičácké názory nechával pro sebe. Perry sice cosi tušil, ale jelikož ho absolutně nezajímalo nic, co nesouviselo s divadlem, bylo mu to srdečně jedno. A zbytku souboru právě tak.

Když došlo na volbu mluvčího Asociace a Barrabell řekl, že se toho ujme, budou-li si to přát, ostatní to s povděkem přijali. Herecká asociace byla přísně apolitickou organizací, zahrnující nejširší názorové spektrum.

Oč méně se však oni zajímali o něj, o to více se on zajímal o ně.

Měl seznam obsazení s malými značkami u některých jmen, a s pokračujícími zkouškami jich přibývalo.

Jméno Dougala Macdougala bylo v rámečku. Barrabell chvilku váhal, a pak k němu ještě přikreslil otazník.

Přišel zbytek herců, pozvaných na dopolední zkoušku. Perry a Nina se vrátili se sympatickým chlapcem v závěsu. „To je William Smith, přátelé. Náš mladý Macduff.“

Chlapcova tvář se rozzářila milým úsměvem. „Ahoj, Williame,“ pozdravil ho Dougal.

„Dobrý den, pane,“ odpověděl chlapec. Příjemná, nenásilná dikce.

„Maminka si pro něj přijde tak za hodinku,“ hlásil Perry. „Támhle se posaď a dívej se na zkoušku.“

Sedl si k Nině.

„Dnes trošku popojedem,“ oznámil režisér. „Scéna hostiny s Banqovým duchem. Hned vám vysvětlím, jak to s tím strašidlem provedem. Ty, Banquo, budeš mít masku ducha. Otevřená ústa, z nichž crčí krev. Na převlek budeš mít času dost. Dostaneš dublera. Oba budete schovaní za výkrytem z černého sametu, kterým bude zamaskována falešná strana stolu. Tvoje stolička bude v čele.

Teď pozor! Lady Macbethová bude mít bohaté, řasnaté rukávy, splývající až k lemu kostýmu. Na text Mimo dům je dvornost kořením jídla‘, roztáhne paže. Bude tak zakrývat Banqovu stoličku. Na ,Tymá karatelko!‘ jde Macbeth k ní a líbá jí ruce. Na okamžik musí oba dokonale zakrýt stoličku. Tady bude důležitá rychlost, kterou to provedete. Banquo si sedne zády k Macbethovi.

Na Macbethovo ‚kde?‘ se Banquo otáčí. Macbeth ho poznáváscéna vrcholí. Banquo má krví slepené vlasy, proříznuté hrdlo, probodenou hruď, krev všude. Na Jezte a nedbejte ho!‘ thénové zaraženě uposlechnou. Ticho. Macbeth se přehraje doprava dozadu a Lady za ním.

Na Macbethovo ‚Když umíš kývat, promluv taky!‘ Banquo zmizí doleva. Vy, thénové, ho nevidíte! Opakuju nevidíte! On se vás téměř dotkne, ale pro vás tu není! Všichni sledujete Macbetha.

Je to jasné? Jestli mi nerozumíte, tak mě zarazte!“

„Tak moment,“ ozval se Banquo.

Už je to tady, napadlo Perryho. „Prosím, Bruci?“ zeptal se vlídně.

„Kolik místa bude za tím výkrytem?“

„Doufám, že dost.“

„A jak budu koukat, když budu mít masku?“

Perry měl co dělat, aby neřekl „očima, ty trdlo,“ ale pak se ovládl. „Maska,“ vysvětloval, „je důmyslně navržena. Zakrývá celou hlavu. Oční otvory budou dostatečně velké. Gaston slíbil, že udělá odlitek tvého obličeje, a podle téhle formy se pak vyrobí latexová maska.“

„Prokristapána!“

„Zkrvavený a na mnoha místech rozervaný plášť bude připevněn k zadní části masky.“

„S těmihle krámy se musím seznámit. Potřebuju s nimi zkoušet.“

„Jistě. Dočkej času jako husa klasu.“

„Děkuji, pane režisére,“ pronesl Bruče sametovým hlasem.

„Další dotazy? Ne? Tak jdeme na to.“

Zkoušeli to pomalu a pak stále rychleji. Mnohokrát.

„To půjde,“ obrátil se Perry na Ninu, sedící za ním.

„Jistě, Perry, jistě! Moc fajn!“

„Popojedem na další situaci. Dougale, ty máš ten šílený monolog, kterým se vlastně prozradíš. Pak se dáš dohromady a proneseš přípitek. Stojíš před stolem tak, že ho zakrýváš a pohár držíš v levačce. Ross ti nalévá. Banqův dubler je připraven pod stolem.

Jste tam, Toby? Fajn. V okamžiku, když uvidíte Macbethovu ruku s pohárem, vklouznete na stoličku.

Macbeth připíjí. Pokročí dopředu a udělá něco, co nikdo nečeká: pronese Banqovo jméno.

Thénové pijí. Macbeth se otáčí a spatří Ducha. Na ‚Pryč, hrozný stíne!‘ se Duch zvedá. Jde ke schodům, projde mezi Menteithem a Gastonem a kolem stráží do místnosti, kde došlo k vraždě.

Všichni s údivem sledují třeštícího Macbetha. Tak, a teď si to zkusíme. Jen.pěšky‘, pro začátek.“

Dali se do práce. Zkoušeli krůček po krůčku, zastavovali se, dělali si poznámky a znovu se vraceli. Perry řekl, že je-li vůbec nějaká scéna, kterou může zcela zničit představitel kterékoli epizodní role, tak je to tahle. „Ducha musíte úplně ignorovat – pro vás prostě neexistuje! To je zatraceně těžký úkol: donutit diváka, aby pro ten okamžik přijal realitu Macbethovy vidiny. Nejinteligentnější z thénů, Lennox, má text:.Dobrou noc! Kéž výsost se brzy pozdraví.’V příští scéně jsme svědky, jak sděluje své podezření Rossovi. Divák si musí zvolna začít připouštět myšlenku, že Macbeth zešílel. – Aranžmá znáte a teď jde o to, abyste si celou scénu krůček za krůčkem pořádně promysleli.“

Když odešli, vrátil se Perry k Macbethově výstupu s vrahy a potom k vlastní Banqově vraždě.

„Poslechněte si ten text!“ vyzýval je. „Je v tom všechno! Poslední záblesk slunce i stín blížícího se neštěstí.

‚Západ žhne posledními pruhy dne a pozdní poutník pobodává koně, by dostih hospody…‘

A již slyšíme dusot kopyt. Stále blíž a blíž. Teď se zastaví – ticho. Pak se zvuk vzdaluje. Vchází Banquo s lucernou. Budu potřebovat, aby se ozval hodně hluboký hlas, takže promiň, hochu,“ obrátil se na Prvního vraha, „ale tvůj text dáme Gastonovi. To jen kvůli barvě hlasu, to s talentem nemá co dělat, věř mi!“

„Jistě – to je v pořádku,“ ozval se zaraženě Vrah.

Nejdřív scénu četli.

„To je přesně to, co potřebuju! Seyton je přítomen v obou těch scénách a od té chvíle je už nepřetržitě spojen se všemi Macbethovými záležitostmi. Je klika, že máme pana Searse. Je Macbethúv zbrojnoš a štítonoš a jeho mohutná postava i obrovský meč se hrozivě tyčí nad celou hrou.“

„Je to,“ zahřímal Gaston, „symbol smrti, která se blíží. Její stín roste a neúprosně žene celou hru k jejímu děsivému konci. Musím připomenout, že…“

„Přesně tak,“ přerušil ho Perry. „Hra se stává stále temnější a ponuřejší. Jedinou výjimkou je scéna v Anglii. A teď…“ Snažil se pokračovat, zatímco Gaston nepřestával chrlit své morbidní obrazy všeobecného zmaru a prokletí. Chvíli hovořili současně, až náhle Gaston na vrcholu svého proslovu svou řeč uťal v půli věty, řekl „na shledanou“ a práskl dveřmi.

Perry bezmocně rozpřáhl paže a zase je spustil. „Někdy člověk nevěří vlastním očím,“ řekl. „Přitom je to herec. Profesionál. Ten svůj monolog říkal tak, že mi běhal mráz po zádech. Sira Dougala a Simona Mortena naučil šermovat, že člověk jen zírá. Obávám se, že tyhle jeho výstřednosti budeme muset spolknout.“

„Není on trošku blázen?“ ptala se Maggie.

„Možná.“

„Já bych to tak nenechal,“ soudil Bruče Barrabell. „Já bych ho donutil, aby se vrátil.“

„A co mu mám říct? Svou roli dělá výborně. Perfektně!“

„A co takhle promluvit si s ním bokem?“ mínila Nina. „Říci mu, aby to nedělal?“

„Co aby nedělal?“

„No, aby mlčel, když mluví režisér,“ řekla trochu nejistě.

„Od té zahajovací zkoušky to udělal poprvé. Nechám to tak.“

„Jasně, když se ho někdo bojí…“ utrousil Barrabell tak, aby ho bylo slyšet.

„Já se opravdu bojím. Bojím se, že odejde, a nechci to připustit.

Je pro mě nepostradatelný,“ namítl Perry.

„Já s tebou souhlasím,“ přidal se Sir Dougal.

„Já taky,“ souhlasila Maggie, „prostě ho potřebujeme.“

„Tak rozhodnuto,“ uzavřel Perry celou záležitost. „A teď se, Williame, podíváme, jak ti to půjde. Prosím, Nina, Lennox, vrahové.“ Šlo to. William byl bez problémů. Jako mladý Macduff působil sebejistě a inteligentně. Maminka ho přišla vyzvednout. Dokončili tedy hrubé aranžmá a rozešli se. Nina byla spokojená.

Perry oslovil Dougala a Maggie: „A teď, vážení, zbytek zkoušky máme pro sebe. Tak se do toho dáme.“

Do konce zkoušky si nemohl stěžovat. Navzdory hladkémusnad až příliš hladkému – průběhu si občas skoro přál, aby došlo k nějakému maléru. Hádce alespoň. Trval na tom, aby Lady víc užívala svého erotického kouzla. Maggie souhlasila. Dougal reagoval. Zdálo se, že se chvěje pod jejími doteky.

„Nějaké dotazy?“ ptal se Perry.

„Co se týká jejího vztahu k Macbethovi,“ nadhodila Maggie.

„Od začátku mám dojem, že k němu necítí vůbec nic. Že jen chladně využívá svého ženského kouzla.“

„Určitě. Je to jen zcela vypočítavý způsob, jak donutit Macbetha, aby ji poslouchal. Ona je rukou, která řídí všechny zločiny a je také odhodlána za to platit. Ale není necitelná. Po té nepodařené hostině se málem zhroutí. Macbeth zmateně blábolí o dalších vraždách, ale ona ho skoro neposlouchá. Vždy realistická, hovoří náhle o spánku! Když ji vidíme příště, tak skutečně spí, ale přitom říká věci, které by v bdělém stavu nikdy nepřipustila. Právě v téhle noční můře vyplyne na povrch všechna ta hrůza, pohřbená hluboko v jejím podvědomí.“

„A co manžel?“ ptal se Dougal. „Myslí na něj vůbec?“

„Těžko říct, ale asi ne. Nic k němu necítí. A v příští scéně je Macbeth už napůl šílený.“

„No nazdar!“

„Dobrá, tak řekněme zběsilý. To se projevuje především v monologických pasážích.“

„A ty dělá výtečně,“ pochválila Maggie svého kolegu. „Dougal má všechno promyšlené předem, a přece to vypadá, jako by nevěděl, co udělá v příštím okamžiku.“

Stáli na jevišti, když se z temného hlediště ozval hlas: „Nedej se mýlit, Maggie! Ten ví náhodou moc dobře, co udělá.“ Následovalo krátké zasmání.

Byl to Morten – Macduff.

„Simoně!“ zvolala Maggie. „Kde se tam bereš? Ty ses díval?“

„Teď jsem přišel. Pardon, že ruším, rejžo. Potřeboval jsem jen něco nahoře v kanceláři.“

Zadními dveřmi vnikl do hlediště pruh denního světla, který hned pohasl, jak je Simon za sebou zavřel.

„Co je mu?“ zeptal se Dougal.

„Bůh ví!“ mínil Perry. „Nevšímejte si toho.“

„Neškodný blázen,“ soudila Maggie.

„Neškodný?“ namítl Dougal. „Měla bys ho vidět, když se na tebe řítí a mává ti mečem milimetr od hlavy.

Jestli ten je neškodný, tak já jsem Panenka Marie.“

„Já si s ním promluvím.“

„Ale opatrně. Mohl by se dopálit ještě víc.“

„Maggie, zlato,“ prosil Perry, „snaž se ho uklidnit jak se dá. Děláme tenhle týden tu anglickou scénu a já potřebuju, aby byl normální.“

„Udělám, co mohu.“

Příležitost se jí naskytla hned druhý den odpoledne. Zdržela se po zkoušce v divadle a zastihla Mortena, když odcházel.

„Simoně, chvíli jsem se dívala a děláš to skvěle! Nechceš si o tom popovídat? Dáme si skleničku a malý oběd, co říkáš?“

Simona to zarazilo. Cosi vzdorovitě zakoktal, ale pak řekl: „Tak fajn, děkuju.“

„Dobrá, tak jdem. – Ahoj, Perry!“

„Pa, děvče!“

Prošli vrátnicí. Když slyšel, jak se za nimi zabouchly dveře, Perry se pokřižoval a řekl potichu: „Pánbůh jí to zaplať!“ Vypnul pracovní osvětlení, zamkl jeviště a odešel předním vchodem.

Vzali si taxík a jeli k Maggie. Zazvonila a otevřela jim starší paní. „Nanny,“ oslovila ji Maggie. „Budeš pro nás něco mít? Žádný spěch – tak za dvě hodiny.“

„Polévku a grilované řízky?“

„Prima!“

„Dobré odpoledne, pane Mortene.“

„Dobré, Nanny.“

Vešli. Hořící krb a pohodlná křesla. Maggie mu uložila kabát do předsíně. Usadila ho a nabídla mu skleničku. „Prohřešuju se proti svým zásadám,“ řekla, když si také nalévala. „Když zkouším, tak žádný alkohol, žádné mejdany, žádní mužští. Ale to sis už jistě všiml sám.“

„Myslíš? A týká se to i Dougala?“

„Ovšem. I kdyby byl nevímjaká hvězda a donchuán, což nepředpokládám, byla by to největší pitomost si s ním něco začínat, když spolu děláme. Jinému by to třeba nevadilo, ale já nejsem ten typ.“

„Maggie?“

„Ano?“

„Myslíš to vážně?“

„Smrtelně.“

„A – on si to taky myslí?“

„Milý Simoně, víš, jaký je Dougal. Tyhle věci on nebere nijak vážně.“

„A vy,“ vzal sklenku a zase ji odstavil, „vy jste o tom spolu mluvili?“

„Samosebou že ne.“

„Ale večeřeli jste spolu. Ten den, co jsme měli tu večerní zkoušku.“

„Můžu večeřet s kýmkoli a nemusím se proto hned do něj zakoukat.“

„Ani on do tebe?“

„Nebuď směšný, Simoně. Vůbec nic si nedovolil, a kdyby to udělal, hravě bych si s ním poradila. Říkám ti – v době zkoušek žádné avantýry. Ty jsi prostě chorobně žárlivý.“

„Maggie, mě to mrzí. Prosím tě, promiň mi to.“

„Dobrá. Opakuju ti, že jsem nevinná jak čerstvě napadlý sníh – alespoň v době, kdy zkouším. Čestně.“

„Já ti věřím.“

„Tak si dej ještě skleničku a radši mi řekni, co si myslíš o mladém Malcolmovi!“

„Těžko říct. Třeba to s ním půjde, ale bude to dřina.“

Spokojeně probírali scénu v Anglii, když jim Nanny přinesla jídlo.

Maggie vytáhla láhev vína, polévka byla dobrá a řízky vynikající.

Dojedli a Maggie se na něj obrátila: „Tak už uznáváš, že jsi byl hlupáček? – Ještě tak půl hodinky posedíme a potom budeš muset jít.“

„Když to říkáš…“

„Jistě. Musím ještě něco udělat s tou náměsíčnou scénou. Pořád nemůžu trefit tu správnou polohu. Víš, aby to znělo dutě. Bez vzrušení. Tak nějak kovově, rozumíš?“

„Ano.“

Podívala se na něj a napadlo ji, že vypadá mile a trochu romanticky a jaká je to škoda, že je tak pitomě žárlivý. Bylo mu to vidět na nose. Beznadějný případ.

Když se měl k odchodu, řekla mu: „Dobrou noc, zlato. A že s tím nevyrukuješ na Dougala? Byla by to hloupost. Není o čem se bavit.“

„Když to říkáš…“

Držel ji za paže a Maggie ho letmo políbila. „Dobrou, Simoně!“

„Dobrou noc.“

Když za ním zavřela a on se ocitl o samotě, řekl si: „A stejně… Čert vem toho playboye Sira Dougala Macdougala!“

4

V pondělí ráno došlo k další změně v celkové atmosféře zkoušek.

Byla stísněná, deprimující a nervózní. Jako tenkrát za té bouřky, pomyslil si Perry. Cosi viselo ve vzduchu – dusivé očekávání věcí příštích.

Perry dodělával hrubou stavbu hry a rozhodl se vzít ji příští středu vcelku.

V souboru byly znát pozoruhodné změny v chování. Herci, když skončí svůj výstup, zpravidla ještě rekapitulují slabá místa, ale někdy je i pustí z hlavy a doufají, že se to do příště nějak setřese. To se pak stáhnou do zákulisí a čekají, až na ně znovu dojde, nebo si něco čtou.

Dnes tomu bylo jinak. Všichni bez výjimky zůstávali na místě a sledovali hru. Vypadalo to, že zůstávají ve svých rolích a realita jako by pro ně neexistovala. I ve scénách, které byly jen sotva nahozeny, bylo znát nervózní napětí a očekávání, že výsledný tvar se už už musí objevit a osud postav bude naplněn.

Souboj viděli kolegové poprvé. Macduff vypadal jako anděl smrti, když v bitevní vřavě hledal Macbetha.

Potkával bojovníky v tartanech jeho klanu, ale on hledal jenom jeho. Náhle ho spatřil v plné zbroji, s přilbou se spuštěným hledím. Vykřikl: „Stůj, pekelníku!“

Macbeth se otočil.

Perry cítil, jak mu vlhnou dlaně. Thénové teď s úžasem ze zákulisí sledovali boj. Ocel mečů zvonila a skřípěla, když čepele po sobě sklouzávaly. Macbeth zachytil úder svým štítem a potácel se dolů.

Nina v hledišti slabě vykřikla.

Macbeth lapal po dechu, když se chlubil, že nikdo, kdo je zrozen z ženy, jej nemůže zabít. Následovala odpověď, že „Macduff z lůna mrtvé matky byl předčasně vyříznut“, pak jejich závěrečný odchod, když jej Macduíí žene ze scény. Z temna zákulisí strašlivý, v půli uťatý Macbethův výkřik, jeviště je na okamžik prázdné a pak za zvuku bubnů a polnic nastupuje Malcolm v doprovodu starého Siwarda a thénů. Velká scéna. Starý Siward se dozvídá o smrti svého syna. Vrací se Macduíí a Seyton s Macbethovou šklebící se hlavou naraženou na špici obrovitého meče. „Hleď, kde trčí ta tyranova kletá lebl“ křičí Macduíí.

Malcolm je pozdravován jako nový skotský král a hra končí.

„Děkuji, přátelé,“ ozval se Perry. „Moc vám děkuji – všemi“

Do úlevného ticha, které následovalo, se ozval čistý, dětský Williamův hlas: „Má, co si zasloužil, viďte, slečno Gayťhornová!“

5

Perry skončil s připomínkami, ale herci zůstávali stále sedět, jako by nechtěli rozbít kouzlo, které je svazovalo.

„Spokojen?“ zeptal se Dougal.

„Ano. Moc. Tak moc, že mě to až leká.“

„Nepůsobí to pateticky?“

„Na dvou nebo třech místech – možná. Ale to se tebe netýká.

Spíš mě napadá – až se tam objeví Seyton s tou nabodnutou Macbethovou hlavou – nebudou se lidi smát?“

„To je vždycky riziko. Ale Seyton je v téhle hře něco jako Macbethův osud, ne? Nebo ještě spíš – jeho druhé já.“

„Správně!“ přikývl Perry. „jen tak mimochodem, tu hlavu bude vyrábět Gaston.“

„Maggie, miláčku,“ volal Dougal, když se k nim připojila. „Jsi báječná! Ďábelská a nádherně krvelačná! ]á prostě nemám slov!

Díky, díky!“ vykřikoval, líbal jí ruce i obličej a vypadal, že jakživ nepřestane.

„Neruším?“ ozval se za nimi Simon. Stál tu, vlasy slepené a pramínek potu mu stékal až k hornímu rtu.

Maggie se vymanila Dougalovi a popadla Simona za klopy vlněné bundy. „Simoně!“ vykřikla a políbila ho.

„jsi ían-tas-tic-ký!“

Simon vrhl přes Maggiinu hlavu pohled na Dougala. „Vypadá to, že jsem vyhrál, co?“

„Všichni jsme vyhráli, nebo alespoň doufáme, že za tři neděle vyhrajeme. Myslím, že na takovéhle nadšení je ještě trošku brzy,“ řekl Perry.

„Před divadlem na mě někdo čeká s autem,“ vymluvila se Maggie. Pohladila Simona a vymanila se.

„Budeš mě odpoledne potřebovat, Perry?“

„Ne, dík.“

„Tak ahoj, mějte se tady!“ zavolala a odcházela. Simon ji předběhl, aby jí podržel dveře.

„Máš jedničku za galantnost,“ usmála se na něj.

Nikdo na ni nečekal. Přivolala taxík a udala adresu. Ten kovově znějící tón bude sedět, pomyslela si a naladila hlas: „Kdo by si byl pomyslil, že ten starec má v sobě tolik krve?“

„Prosím, madam?“ ozval se udivený řidič.

„Nic, toho si nevšímejte, jsem herečka a tohle bylo z role.“

Ross, Lennox, Menteith, Caithness a Angus byli vypsáni od tří na odpolední zkoušku a měli tedy čas zajít si k Labuti na něco dobrého. Slunce svítilo a čtyři mladíci spolu se starším Rossem šli po nábřeží. Byli veselí a cesta jim ubíhala. Příjemně si povídali a smáli se nahlas. Tváře měli pobledlé jako lidé, kteří se zřídka dostanou na denní světlo. Kdykoli se vymanili z proudu chodců, mluvili bez zábran a hlasitě.

Lennox falešně prozpěvoval:

„Kytičku ani květ na rakev neházejte…“

„Jiná hra, kamaráde,“ smál se Ross. „Tohle je ze ‚Snu noci‘.“

„Kapánek jiná opera, co?“

„Stejně je to zvláštní,“ opáčil Lennox. „Taky vám ta – no, ta hra – připadá – jak bych to řek – tak skličující?

Někdy až k nevydržení? Jako že se z toho nedá utéct. Máte taky ten pocit?“

„Já ano,“ přiznal se Ross. „Už jsem v tom jednou dělal. Tutéž roli. Lepí se to na člověka.“

„Koneckonců,“ soudil Menteith střízlivě, „o co vlastně jde? Pět vražd, tři čarodějnice, jedna zločinná ženská s vrahounskym manželem. A strašidlo. Titulní hrdina nakonec skončí s kebulí napíchnutou na šaršounu. Spíš na žaludek než na nervy, co?“

„Cajdák jako noha,“ řekl Angus. „Ovšem napsal ho chlápek, co vládnul perem jako nikdo.“

Lennox namítl: „To pořád ještě nevysvětluje, co mám na mysli.

Tuhle hru něco odlišuje třeba od Hamleta, Leara nebo Antonia a Kleopatry.“

„Myslíš všechny ty pověry?“

„Třeba. Každý říká – nevyslovovat to jméno, necitovat, nejmenovat… Kde se to všechno vzalo? Proč?“

Zahnuli do úzké uličky.

„Něco vám povím,“ ozval se Caithness. „Vsadím se s kým chcete, že v tomhle souboru jedině Perry na ty pověry doopravdy nevěří. Dělá všechno, aby nás neprovokoval, ale sám na to nevěří.“

„Říkáš to zatraceně jistě, ale jak to tak můžeš vědět?“ zeptal se Menteith.

„Vidím, co vidím,“ trval na svém Caithness.

„Nebo si něco namlouváš.“

„Hernajs, už toho nechtě!“

„No dobře, dobře… Koukněte, Rangi! Co ten si asi o tom myslí?“

„Můžeš se ho zeptat.“

„Rangi!“

Otočil se, ukázal směrem k hostinci U labutě a pak na sebe.

„My taky,“ houkl Angus. „Pojď s námi!“

Počkal na ně a do lokálu už vstoupili společně.

„Tady je stůl pro šest.“

Usedli. „Já si dám pivo,“ navrhl Ross. „Přidá se někdo?“

„Já ne,“ řekl Rangi.

„Pročpak?“

„Nedělá mi to dobře. Dám si džus. Dvojitý, ale nic ostřejšího do něj.“

„Já taky,“ hlásil Menteith.

„Dva džusy a čtyři piva,“ opakoval Ross a pohnul se směrem k výčepu.

„Rangi,“ ozval se Lennox, „měli jsme zrovna takovou debatu o téhle hře.“

„Ano?“

Menteith vysvětloval: „Pokoušíme se přijít na to, v čem je ta její zvláštní síla. Jako by někdo ten krvák začaroval. Ale ani to nevysvětluje ten rozruch okolo.“

„Dejme tomu…“ začal Caithness. „Nebude ti vadit, když se tě na něco zeptáme?“

„Nemám nejmenší ponětí, na co se mě chcete ptát, ale myslím, že ne.“

„Řekni mi – jak by na takovouhle divnou hru reagovali vaši lidé tam někde v Polynésii? Co by říkali, kdyby věděli o tom prokletí?“

„Záleží na tom. Rozhodovala by rada stařešinů. Pokud by se přísně držela kmenových tradic, je dost možné, že.tahunga‘to je něco jako.mudrc‘ nebo kouzelník, by nad hrou vyslovil své ,tabu‘. Tím by kouzlo zmizelo.“

„Řekni, Rangi, tobě opravdu nevadí, že na jevišti používáš ty vaše pohyby, jazyk, grimasy, to koulení očima a tak?“

„Nejsem konzervativní, pokud jde o rodové tradice. Ale můj pradědeček byl ještě kanibal,“ vysvětloval Rangi svým kultivovaným hlasem. „Věřil, že na něj tak přejdou schopnosti jeho zabitých nepřátel.“

Hostinec se ponořil do zaraženého mlčení. Snad proto, že byli předtím tak hluční, ostatní hosté ztichli, takže Rangiho zvláštní prohlášení zaslechl celý lokál. Ticho trvalo jen pár vteřin.

„Čtyři piva a dva džusy!“ hlaholil Ross, vracející se se sklenicemi, které postavil na stůl.

KAPITOLA 3.

Třetí týden Ve třetím týdnu se hra začala konsolidovat. Hluché pasáže se vyčistily a struktura inscenace vystupovala stále zřetelněji. Bylo zjevné, jak úsporně je drama napsáno – všechny fáze nelítostného osudu Macbetha a jeho ženy, jejich vzestup i tragický pád na sebe logicky navazovaly.

Jak je to vlastně možné, že celá hra vyznívá spíš povzbudivě než depresivně?

„Sám si to nedovedu vysvětlit,“ řekl Perry své ženě. „Či vlastně dovedu: Je to prostě báječně napsané.“

„Měl jsi stejný pocit, když jsi to inscenoval poprvé?“

„Myslím, že ano. Pravda, ne tak intenzivní. Tohle je daleko kvalitnější obsazení. Kdybys tak slyšela Simona Mortena v.anglické‘ scéně, jak říká: Mou ženu zabili?‘ A když ho Malcolm nejapně utěšuje, jak se podívá na Rosse a řekne: ‚On nemá děti!‘“

„Věřím.“

„Přijď se někdy podívat na zkoušku!“

„Mám?“

„Jistě. Tak koncem příštího týdne.“

„Dobře. – A co ty pověry? Nina Gaythornová se už sebrala?“

„Přinejmenším se o to snaží. Vsadil bych se, že sice dělá kdejaká opatření, aby zažehnala zlé mocnosti, ale hlavní je, že o tom nemluví… Barrabell – to je Banquo – ji krmí hrůznými historkami, to je mi jasné.

Zrovna minulý týden jsem ho načapal. To bylo tehdy, jak blesk zničil tu boudu na břehu u divadla.“

„To jsi mi ani neříkal!“

„Ne? – Vidíš, některé věci se snažím vytěsnit tak, že o nich nakonec nemluvím ani s tebou. Prostě – Barrabell se snažil chudáka Ninu postrašit.“

„Co jí namluvil?“

„Šlo o Blondie – to je jedna z Čarodějnic, která má fobii z bouřky. Některé lidi prostě sebere ta elektřina v ovzduší.“

„Smůla.“

„Co?“

„Že byla ta bouřka.“

„Snad taky nevěříš…“

„Ovšem že ne! Chci jen říci, že to byla smůla z hlediska těch, co na ty pověry věří.“

„Hlupáci si vždycky něco najdou. Koneckonců do divadla neuhodilo – a i kdyby, tak je tam hromosvod, takže by se zase nic nestalo.“

„A co ten chlapec,“ zeptala se Emily po chvíli ticha. „Jak mu to jde?“

„William Smith? Dobře. Je to slušný herec. Docela by mě zajímalo, jaký bude, až vyroste. Možná že ani k divadlu nepůjde, ale doufám, že ano. Dal jsem mu ještě další úkol.“

„Zjevení Zkrvaveného dítěte?“

„A zároveň to třetí zjevení. Dítě s korunou na hlavě. Přál bych ti ho slyšet, když říká: Jsi neporazitelný, dokavad bimamskýles tvůj dunsinanský hrad ti nezteče.‘“

„Ježkovy oči!“

„Na mou duši.“

„Jak to vlastně děláš, tuhle strašidláckou scénu?“

„Normálně: umělý kouř, propadlo s výtahem, v pozadí hlasy sborově šeptají Juplem psot a slot a klopot…’Ostrý rytmus. Strašidelné zjevení průvodu osmi králů – Banqových následovníků.

Scéna končí textem.Banquo jako na své mi ukazuje na ně‘. Ostatek je pitomý přívěsek, který patrně připsal nějaký pozdější venkovský šmírák. Div že těm Čarodějnicím nepředepsal nosy na gumičku!“

„Takžes to dál vyřešil – jak?“

„Tma a zmatek. Hlasy v crescendu. Zvuky. Macbethův hlas.

Bubny – ještě nevím… Pak Macbeth volá: ‚Lennoxi!‘ Zvuk kroků, světlo – a Lennox buší na vrata.

Macbeth vychází – a zbytek dialogu už tak, jak je napsaný.“

„Prima!“

„Doufejme. Ale má to taky svoje mouchy. Hlavně technicky, víš?“

„Gaston by ti nepomohl? Myslím – s těmi technickými triky.“

„Netroufám si ho požádat. Jistěže by to dokázal, ale je s ním občas těžké pořízení. Někdy mi připadá kapku jako blázen. Pokud ale jde o zbraně a všechno, co s tím souvisí, musím uznat, že má talent od Pánaboha. – I když ten souboj mě trošku leká.“

„Je to nebezpečné?“

Perry se odmlčel.

„Podle Gastona ne, bude-li scéna v pořádku. Ti dva začínají být absolutně sehraní. A taky spolu už lip vycházejí. Maggie si vzala Simona do parády a trošku to pomohlo. Konečně uvidíš! Mohla by ses stavit příští týden, až to pojedeme vcelku se vším všudy?“

„Přijdu určitě.“

„jsem zvědav, co řekneš Gastonovi. Myslím tomu, jak ho používám. Stále nosí Macbethův obřadní meč, je to skutečná zbraň a váží nejmíň tunu, ale Gaston má sílu jako býk. Sleduje Macbetha na každém kroku a nakonec přinese jeho nabodnutou hlavu.

Tu taky sám kašíroval. Tuhle po zkoušce mi ji přinesl ukázat. Málem jsem omdlel.“

„Hrůza?“

„To bych prosil! Bledá jako smrt a přitom celý Dougal, s krvavým šrámem přes obličej. – Chtěl vědět, jestli mám nějaké připomínky.“

„A měl jsi?“

„Jen aby si tu věc zase co nejrychleji odnesl. Diváci ten obličej naštěstí uvidí jen na okamžik, protože Gaston se otáčí k Malcolmovi, který stojí vzadu nahoře na schodech.“

„Nebudou se smát?“ řekla Emily.

„Jestli ano, pak už se budou smát čemukoli. Stát se to ovšem může. Vyplývá to z vědomí, že to není – nemůže být – skutečná Macbethova hlava. Jako by si říkali, ‚to už je trochu silné kafe‘.

Ale stejně to risknu.

Závěrečná slova škrtám. Hra skončí tak, že thénové míří svými meči na Malcolma a provolávají: ‚Zdar, skotský králi! Skotský králi, zdar!‘ Král stojí v nejprudším světle. Chtěl bych, aby obecenstvo odcházelo s pocitem – s pocitem uspokojení, nikoli tísně. S povznášejícím vědomím, že Skotsko se probouzí z hrůzného snu.“

„Doufejme, že ti to vyjde.“

„Musím už jít. Tak zatím! A drž mi palce!“

„Spolehni se!“ odpověděla, políbila ho a dala mu do ruky balíček. „Svačina,“ připomněla.

„Dík, lásko. Nevím, kdy se vrátím.“

„To nic, budu tě čekat.“

Dívala se, jak nastupuje do vozu. Pozdravil ji ťuknutím na klakson a odjel.

2

V plánu byla scéna Čarodějnic. Vzadu za praktikáblem se šibenicí byly připraveny žíněnky. Lehký průvan, bloudící zákulisím, zvolna otáčel viselcem. Když Perry vstoupil, spatřil Rangiho, jak civí do prázdné prohlubně za praktikáblem a volá tím směrem: „Vidíš něco?“

Přidušený hlas zdola cosi odpovídal.

„Jestli odtamtud dohlédneš na vršek galerie, bude tě shora taky vidět.“

„Je tam tma.“

„Počkej, oni ti rozsvítí. – Je někdo nahoře?“ volal Rangi a dostal kladnou odpověď.

„Tak nám na sebe trochu posviť!“

„Dobře, vydržte chvíli“ – Pauza. Pruh světla ozářil střapatou tvář na horní galerii.

„Vidíš ho tam nahoře?“

„Ne!“

„Tak je to dobrý.“

„Dobrý den, Rangi,“ ozval se Perry. „Chceš se dát ke kulisákům?“

Rangi se zašklebil. „Chtěl jsem vědět, jestli nás tam vzadu nebude vidět.“

„V takovém případě ses měl zeptat mě a já bych to vyřídil s inspicientem.“ Vzal Rangiho kolem ramen.

„Tohle není žádná venkovská společnost, kde dělají všichni všechno. Na tuhle práci tu máme lidi.“

„Promiňte, pane režisére.“

„To nic – propříště. Ale jinak – líbí se mi, jak děláš svou roli.“

„Dík.“

„Dám ti nachystat nějakou sukni na zkoušky, aby sis zvykl.“

„Něco jako ženský tahunga, co?“

„Prosím?“

„.Tahunga‘ – to je u nás kmenový kouzelník. Až na to, že jím může být výhradně muž.“

Dorazil Dougal Macdougal. Jeho příchod byl – konečně jako vždycky – událostí, které se pokaždé snažil dodat patřičného lesku. Už z dálky bylo slyšet, jak se bouřlivě zdraví s představiteli hlavních rolí a hlaholí své „Nazdárek! Nazdárek!“ jako odpověď na pozdravy méně významných kolegů. Vešel na jeviště, přivítal se s Perrym, jako by se neviděli nejmíň měsíc. „Nazdar, děvčata!“ zahlaholil na obě Čarodějnice a stanul tváří v tvář Rangimu.

„Zdravíčko, Rainy,“ houkl trochu nadutě.

„Tak pojďme, přátelé,“ zahájil Perry. „Scéna Čarodějnic: zařídil jsem, aby tu byl zvukař i osvětlovač. Budou sedět vedle mne a dělat si poznámky. Světla i zvuk budou muset často jít spíš na situaci než na slovní narážky a doufám, že společně z toho vyrazíme něco, z čeho bude lidem běhat mráz po zádech.“

Počkal, až budou Čarodějnice na svých místech a ostatní v hledišti.

„Jedem rovnou – bez předehry!“ zavelel. Hlediště se setmělo a z hloubky jeviště se ozvaly temné údery bubnu. Jejich pomalý rytmus připomínal tlukot srdce. Opona se zvedá a scénu osvítí blesk. V oblaku umělého kouře zahlédneme nejasné postavy Čarodějnic. Rangi dřepí na ráhnu šibenice a sklání se nad hlavou viselce, Wendy drží Blondie na ramenou a společně rvou jeho nohy. Čas – všeho všudy pět vteřin.

Tma. Hrom. Poloviční světla najíždějí na Čarodějnice, které jsou nyní všechny na ploše praktikáblu.

„Kdy my tři se zas sejdem ve vichřici?“

Blondie má vysoký pronikavý hlásek, Wendy skřípavě nalomený a Rangi plný a chvějivý.

„Sejdeme se na vřesovišti“ – Pauza – okamžik ticha a pak ostrý sborový šepot všech tří: „Macbethovi věštit příští.“

„Blesk!“ zavelel Perry. „A dvojí zavřeštění! Kouř! Víc suchého ledu tam hoďte!“

„… viňme se mhou a čmoudem z blat!“

„A tma! Chyť je tím hledáčkem ve vzduchu! A pryč s ním! Tma na přestavbu! Čarodějnice! Zavolejte je někdo!“

„My vás slyšíme,“ ozval se Rangi a spolu s oběma děvčaty vylézal zpoza praktikáblu.

„Musí se najít způsob, jak rychle zmizíte během tmy. Jasný? – Je tam Charlie?“

„Tady!“ ozval se z jeviště inspicient.

„Je to na vás, Charlie.“

„Jasně.“

„Rangi, žíněnky jsou v pořádku?“

„Pro mě dobrý. A pro vás, děvčata?“

„Zatím jo,“ řekla Wendy. „Ale je to o vyvrtnutí kotníku.“

„Musíte dopadnout měkce a hned se odplížit,“ vysvětloval Perry.

„No…“

„Momentík!“ Perry vyběhl po schůdcích na jeviště a řítil se na praktikábl. „Takhle!“ předváděl, vyskočil do výšky a zmizel s temným žuchnutím.

„To nějak vyřešíme,“ dal se slyšet zvukař. „Co takhle zopakovat to víření bubnů?“

Náhle nastalo ticho. Wendy stála na okraji praktikáblu a dívala se dolů. Perry ležel pod ní bez pohybu.

„V pořádku?“ zeptala se.

„Naprosto,“ ozval se změněným hlasem. „Hned jsem zpátky.

Další výstup. Přestavba!“

Rozešli se a Perry si zatím opatrně ohmatával pravý bok. Těsně pod žebry. Nic zlomeného, ale zatraceně bolavé zhmožděniny.

Převrátil se na kolena a prohlížel si plachtovinou přikryté žíněnky. Pod tenkým přehozem se rýsoval nezaměnitelný tvar rukojeti, přecházející v dlouhou čepel. Dvouručák. Cvičná zbraň, kterou šermíři používali během první fáze tréninku.

Opatrně se postavil a tiskna si naražený bok, vbelhal se na jeviště. „Charlie!“

„Tady!“

„Pojďte sem. Pod kobercem na žíněnkách leží ten cvičný meč z rekvizit. Radši o tom s nikým nemluvte. Je zbytečné, aby se to rozkřiklo. Odstraňte ho, ale udělejte křídou značku, kde ležel, a plachtu zase srovnejte. Je to jasné?“

„Jasan, pane.“

„Kdyby se o tom ostatní dověděli, byla by z toho spousta zbytečných řečí.“

„Není vám nic, rejžo?“

„Ne – dobrý… Jen jsem se praštil.“

Napřímil se a hluboce se nadechl. „To půjde,“ a namířil si to do hlediště ke svému pultu.

„Svolejte to na třetí výstup,“ přikázal a spustil se do sedadla.

„Třetí výstup!“ svolával inspicient. „Čarodějnice – Macbeth – Banquo!“

3

Třetí výstup zkoušeli důkladně. Čarodějnice vbíhaly na jeviště z různých stran. Rangi spustil monolog o lodníkovi, plavícím se do Aleppa, a nasadil přitom onen zlobně jedovatý výraz, doprovázený blaženými skřeky obou ženštin. Vstoupil Macbeth a Banquo. A nastaly potíže. Samosebou – Banquo! Potřeboval by stát výš, aby viděl na Macbetha. Znovu a znovu si Bruče Barrabell na něco svým zvučným, šťavnatým hlasem stěžoval. Perry, kterému bylo pod psa, měl co dělat, aby se ovládl.

Divé ženy zaujaly domluvenou pozici na „Zdar, Banquo a Macbethe!“ a zmizely jak přišly.

„Můžu to přerušit?“ ozval se Banquo.

„Ne!“ houkl Perry, snaže se překonat bodavou bolest. „Nemůžeš. Až potom. Dál, prosím!“

Banquo poněkud rozladěn pokračoval sonorním hlasem ve výstupu.

Skončil a během následujícího Macbethova monologu se stáhl k portálu, kde se pustil do tichého hovoru s přihlížejícími „dvořany“ a zcela bez ohledu na Dougala, mořícího se s monologem, s pochechtáváním plácal zrozpačitělého Rosse po zádech.

Nakvašený Dougal byl v půli Macbethova monologu – skutečný děs, tak děsný není, jak přelud děsu‘ – když nevydržel: „Kdyby ten pán s tím sytým hlasem laskavě držel hubu, Myšlenka vraždy, posud pouhý seď, by snad tím snem mohla i zůstat!“

Zasáhl Perry. „Bruci, přestaň blbnout! Rušíš! Zmlkni laskavě!“

Zbytek výstupu už proběhl tak, jak ho autor napsal.

Dougal pak sešel do hlediště, aby se Perrymu omluvil za své vzteklé extempore. Banquo se naopak tvářil jako neviňátko, které nechápe, že se něco stalo.

„Výstup ‚Sluj s kypícím kotlem‘!“ zvolal Perry.

Později se sám divil tomu, že vůbec jakž takž zvládl zbytek zkoušky. Naštěstí jak na sólisty, tak na představitele nejrůznějších „strašidelných zjevení“ bylo spolehnutí, a tak jediným problémem tohoto výstupu zůstávaly zvukové a světelné efekty.

Sluj s kypícím kotlem byla soustředěna do průrvy pod centrálním schodištěm. Vrata, pro diváka neviditelná, se měla nad kotlem po výstupu Divých žen za zvuku dusotu kopyt a v oblacích umělého dýmu opět uzavřít, aby divák po krátkém zatmění spatřil Lennoxe, bušícího jílcem meče na hradní bránu.

„Vysvětlili jsme si, jak to má ve výsledku vyznít,“ shrnul Perry záležitost pro zvukaře. „Teď je to na vás.

Doma si to promyslete a pak si o tom popovídáme. Čím dřív, tím lip. Děkuji, končíme!“

„Jasně, šéfe.“ Technici se rozloučili a zmizeli kdesi vzadu. Herci se rozcházeli.

Perry si setřel pot a napadlo ho, zda vůbec bude schopen řídit vůz. Nebylo ještě ani půl páté a provoz na silnicích dosud nezhoustl. Jeho auto stálo na dvoře. Čert aby to spral, pomyslel si Perry a zavolal na inspicienta. „Jdu domů, Charlie. Zařídil jste to s tím mečem?“

„Jasnočka. Jak jste na tom?“

„Sem tam nějaká modřina. Nic zlomeného. Pozavíráte to tu?“

„Žádná starost.“

Vyšel s Perrym na dvůr, odemkl vůz a pomohl mu dovnitř.

„Budete moct řídit?“

„Ano.“

„Zítra je sobota, tak se dejte do kupy!“

„Nashle, Charlie. Dík! A – nemluvte o tom, prosím. Znáte ty pitomé pověry…“

„Jako hrob!“ ujistil ho Charlie. „Víte to jistě, že jste v pořádku?“

Perrymu připadalo, že to zvládne. Charlie se za ním díval, jak vyjíždí ze dvora. Jel po nábřeží, pak přes most, doprava a znovu doprava. Před domem ťukl na klakson. Byl překvapen, že mu Emily vyběhla naproti. „Myslela jsem, že už vůbec nepřijdeš,“ volala. A hned nato: „Co je s tebou, miláčku?“

„Pojď, ať se tě chytím. Trošku jsem se zbouloval. Nic vážného.“

„Pojď. No tak, hezky pomalu. Kde tě to bolí? Tady?“

„Ne, na druhé straně.“

Vysoukal se s její pomocí ven a zůstal opřen o vůz. Emily zabouchla dvířka.

„Chceš přinést hůl, nebo se opřeš o mne?“

„O tebe, když ti to nebude vadit.“

„Tak pojď, jedem…“

Motali se do schodů. Emily se uchichtla: „Teď by jen scházelo, aby nás viděla paní Sleighová odvedle!

Řekla by, že jsme namol!“

„Nemusíš mě držet. Jak už jednou stojím, tak to jde. Nohy mám v pořádku.“

„Jistě?“

„Samosebou.“ Napřímil se a lehce zaúpěl. „Už to půjde,“ ujistil ji a rychle vyběhl schody, aby už byl ve svém křesle. Emily si to namířila k telefonu.

„Co chceš dělat?“

„Brnknout pro doktora.“

„Myslím, že to nebude…“

„Ale bude!“ trvala na svém Emily. Vyměnila pár rychlých vět do aparátu. „Jak se to stalo?“ obrátila se na manžela.

„Upadl jsem na meč. Na jílec.“

Zopakovala to do telefonu a zavěsila. „Staví se tu cestou domů,“ oznamovala.

„Dal bych si něco ostřejšího.“

„Nemůže ti to škodit?“

„Určitě ne.“

Podávala mu sklenku: „Já bych si tím tak jistá nebyla.“

„Já ano,“ řekl Perry a spolkl doušek. „Už je to lepší. – Co žes mi běžela naproti?“

„Chtěla jsem ti něco ukázat, ale teď nevím, jestli mám, když ti není dobře…“

„Špatné zprávy?“

„Vlastně – jak se to vezme.“

„Tak ven s tím!“

„Podívej!“

Vzala ze stolu obálku a vytáhla z ní výstřižek s křiklavým tiskem jakéhosi bulvárního plátku. Byla na něm fotka ženy s malým chlapcem. Snímek z ulice byl zjevně pořízen skrytou kamerou.

Žena byla bledá a sklíčená, chlapec působil vystrašeně. „Paní Smithová se synem Williamem,“ hlásal titulek. „Krátce po vynesení rozsudku.“

„Je to tři roky staré,“ vysvětlovala Emily. „Přišlo to poštou dneska ráno. Šlo o bestiální vraždu – useknutá hlava. Poslední ze série šesti podobných. Manžel té paní byl usvědčen, ale uznán za duševně chorého.

Doživotí – v blázinci.“

Perry se na obrázek chvilku díval, a pak jej odložil. „Spal to.“

„Ráda.“ Škrtla sirkou a podržela výstřižek nad popelníkem.

Zčernal a rozpadl se.

„To taky?“ Emily ukázala na obálku. Adresa byla hůlkovým písmem.

„Taky. – Ne, tohle ne! Aspoň zatím,“ rozhodl Perry. „Dej mi to na stůl.“

Emily ho uposlechla. „Víš to jistě? Je to opravdu ten váš William?“

„Na obrázku je o tři roky mladší. Ale ano – určitě je to on.

S matkou. Zatraceně…“

„Perry, mysli si, žes to nikdy neviděl. Prostě na to zapomeň!“

„To nedokážu. Je to vlastně jedno. Tatíček byl jednoduše šílenec – schizofrenik, odsouzený na doživotí do léčebny pro nebezpečné blázny. Vzpomínám si, že mu říkali hampsteadský čtvrtič.“

„Myslíš – myslíš si, že to poslal někdo z divadla?“

„Ne – vyloučeno!“

Emily mlčela.

„Nikdo nemá důvod. Proč by to kdo dělal?“

Po krátké pauze dodal: „Může to být nějaké varování.“

„Ještěs mi neřekl, jak se stalo, žes upadl na ten meč.“

„Chtěl jsem Rangimu a děvčatům předvést, jak je snadné dopadnout měkce. Vůbec si nevšimli, co se mi stalo. Víš, oni mají každý své vymezené doskočiště. Ten meč byl ukrytý přesně uprostřed.“

„Byl tam – pod tou plachtou – už když skákali oni?“

„Musel tam být.“

„Mohli si ho všimnout? Těch obrysů, nebo vůbec?“

„Těžko. Je tam dost tma.“

Chvíli seděli potichu. Vzdálené zvuky Londýna se ve vlnách přibližovaly a zase vzdalovaly. Osamělé plavidlo kdesi na řece vydalo táhlý zvuk.

„Nikdo nevěděl, že se chystáš tam skočit?“

„Samosebou, že ne! Ani já jsem to předem nevěděl.“

„Takže to prostě byla smůla, že tu ránu pod žebra jsi schytal zrovna ty.“

„Určitě.“

„Aspoň to.“

„Hm…“

„Kde byl předtím? Ten meč myslím.“

„Nevím. Počkej – ano, vzpomínám si. Oba cvičné meče visely na zdi za horizontem…“

„Moc tě to bolí?“

„Hlavně když se hýbu. Měl bych si kvůli souboru vymyslet nějakou chronickou chorobu z dřívějška. Něco, co jsem moh mít, ještě než jsme toho Macbetha začali zkoušet.“

„Housera?“

„Proč zrovna housera?“

„To nevím,“ vysvětlovala Emily. „Mám pocit, že to mívají hlavně Američani. Znáš přece ty jejich paničky, co si v jednom kuse vzájemně stěžují: ‚Má drahá! Co vám mám povídat! Ten můj už má zase housera!‘ a tváří se u toho tajemně.“

„Já mám dojem, že žlučník bude lepší. Kde má vlastně člověk žlučník?“

„Zeptáme se doktora, měl by to vědět.“

„Určitě.“

„Jdu udělat nějakou večeři. Cibulovou polévku a omeletu. Jsi pro?“

Emily zapálila v krbu, podala manželovi noviny a zmizela v kuchyni. Polévka byla hotová a stačilo ji přihřát. Nakrájela chleba a na pánvi rozehřála máslo na omeletu. Vzala láhev burgundu a otevřela ji, aby víno mohlo správně dýchat.

„Emily!“ volal Perry.

Utíkala za ním do jeho pracovny.

„Je ti něco?“

„Mně nic. Ale vzpomněl jsem si na Ninu. Tu žádný žlučník neuspokojí. Bude přesvědčená, že i tenhle záchvat je jen důkazem kletby nad tou hrou.“

Večeřeli na tácech v pracovně. Když je Emily sklidila, nalili si trochu burgundského a hleděli do krbu.

Po chvíli se dal Perry slyšet: „Ten meč a ten výstřižek – myslíš, že to spolu souvisí?“

„Proč?“

„Nevím…“

Přišel doktor, pečlivě Perryho prohlédl a dost bolestivě prohmatal. Škaredá zhmoždění, ale zlomeného nic.

„To přežijete,“ zavtipkoval. „Nechám vám tu něco na spaní.“

„Dobrá.“

„A příště, pane režisére, radši hercům nic nepředvádějte. Hlavně žádné skoky.“

„Ujišťuju vás, že mi není ani trošku do skákání, pane doktore.“

„Tak fajn. Stavím se ještě zítra večer.“

Emily šla lékaře vyprovodit k domovním dveřím.

„V pondělí bude v divadle, i kdyby tam měl přilézt po čtyřech,“ řekla. „Nechce, aby věděli, že upadl na ten meč. Co by mohl tvrdit, že mu je – nejlépe něco chronického?“

„Já nevím – skutečně… Žaludeční křeče – těžko.“ Na okamžik se zamyslel. „Houser! To bude nejlepší. Ať řekne, že má housera! – Čemu se smějete?“

„Nic – to slovo mi přišlo takové legrační.“ Emily se snažila zachovat vážnost. „Ale máte pravdu. Houser bude to pravé.“

„Nevím, o co běží, ale má to nejspíš co dělat s nějakou divadelní pověrou, že o tom nechce mluvit?“

„Ano – svým způsobem.“

„Tak dobrou noc, milostivá paní,“ pozdravil doktor a odjel.

4

První čtyři dny následujícího týdne běžely zkoušky normálně.

Hra byla již celá pohromadě a režisér teď piloval detaily. Zhmožděniny už tak nebolely a Perry se zmiňoval o svých zdravotních potížích vágními a nic neříkajícími výrazy. S uspokojením zjišťoval, že soubor jeho onemocnění nepřikládá žádný zvláštní význam. Zdálo se, že každý má dost svých vlastních starostí.

Zvláště Macbeth dělal pozoruhodné pokroky. Přímo rostl před očima. Jeho blouznivý pád do hrůz slepého, idiotsky nesmyslného vraždění, to bylo přesně to, co po něm Perry chtěl. Maggie mu řekla po konci jejich společné scény: „Dougale, ty hraješ jako Pánbůh! Vůbec jsem netušila, co všechno v tobě vězí!“ Maličko se zamyslel a pak přiznal: „Po pravdě řečeno – já taky ne.“ A rozesmál se. „Neštěstí v lásce, štěstí ve hře,“ zažertoval. „Co říkáš, Maggie?“

„Už to tak bude,“ souhlasila s lehkým úsměvem.

„Zajímalo by mě,“ obrátil se na Perryho, „jestli by to nešlo bez toho věčného strašáka za patami. Co to má vlastně za význam?“

„Strašáka za patami?“

„Myslím Seytona. Gastona Searse. Motá se ve všech mých výstupech. Vůbec nechápu, co to má znamenat.“

„Fátum. Osud…“

„Rejžo, měj pochopení a vykašli se na to!“

„To nejde – byla by to škoda. Má to svůj význam. Podívej, Dougale, on se nijak nevnucuje. Prostě je jen přítomen.“

„No právě!“ Dougal se ohlédl. „Tomu chlapovi strašně kručí v břiše. To se nedá vydržet. Žbluňkání, chrochtání, kloktání, ten člověk má v panděru celou kapelu! ]á vedle něj neslyším vlastního slova.“

„Nesmysl,“ zasmál se Perry. Maggie se smála s ním. „Nebuď na něj tak škaredý,“ řekla Dougalovi.

„Vždyť jsi to taky musela slyšet! V té scéně na hostině. Stál vedle tvého trůnu a chrochtal o sto péro! A navíc – nezdá se ti, Perry, že má tak trošku o kolečko víc?“

„Opakuješ zákulisní drby.“

„Barrabell to taky říká.“

„Ten toho zase ví! – A co ten váš souboj?“ Perry se rozmáchl a smetl si z pultu všechny papírky s poznámkami. „Hernajs,“ zavrčel. „Ten souboj vám přece postavil pěkně, ne?“

„Vyšlo by to nastejno, kdyby se to markýrovalo,“ reptal Dougal.

„Ne, nevyšlo a ty to víš.“

„No dobře. Ale ty zase připusť, že mu strašně škrundá v břiše.“

„Já nic neslyšel.“

„Pojď, Maggie, s tímhle člověkem ztrácíme čas,“ zasmál se Dougal a odváděl svou partnerku. Perry slyšel, jak za nimi zapadly dveře.

S námahou se jal posbírávat své papírky, když slyšel, jak kdosi přechází po jevišti. Pokoušel se napřímit, ale pohyb ho zabolel.

Než se mu podařilo vysoukat, dveře za scénou vrzly a Perry už nikdy nezjistil, kdo je tu v skrytu poslouchal.

Charlie už vrátil cvičný meč na stěnu za horizontem. Perry, který mezitím poskládal své poznámky, se vybelhal na jeviště a procházel mezi rámy kulis a výkrytů, tvořících náznak dekorace.

Snažil se jít opatrně v šeru jeviště, osvětlovaného jen orientačními světly. Trochu se polekal, když spatřil postavu malého chlapce, jak si zády k němu prohlíží meče na zdi.

„Williame,“ zavolal na něj. William se otočil. Byl bledý, ale slušně pozdravil: „Dobrý den!“

„Copak tu děláš? Volal tě někdo?“

„Chtěl jsem s vámi mluvit, pane režisére.“

„No prosím.“

„Uhodil jste se o ten dvouručák…“ Hlas se mu trochu zachvěl.

„Proč si to myslíš?“

„Byl jsem tady. V portále. Jak jste skákal z toho praktikáblu, víte?“

„Neměl jsi tady co dělat, Williame. Za scénou můžeš být, jen když tě pan inspicient zavolá. Když nezkoušíš, tak můžeš být v šatně nebo v hledišti. Cos tu vlastně dělal?“

„Prohlížel jsem si ty cvičné dvouručáky. Pan Sears mi slíbil, že mi po premiéře jeden daruje. Chtěl jsem si vybrat ten míň omlácený.“

„Dobrá. A teď vylez, ať na tebe lip vidím.“

William vstoupil na jeviště. Stál uctivě s rukama při těle. „A dál?“ zeptal se Perry.

„Jeden jsem sundal. Jenže za tím horizontem byla strašná tma, a tak jsem si ho přinesl víc ke světlu, abych si ho prohlédl. Ale než jsem ho mohl vrátit na místo, tak začaly zkoušet Čarodějnice. Byly by mě viděly, kdybych šel s tím mečem dozadu. Tak jsem ho schoval pod tu plachtu. Vím, kam kdo skáče, a dával jsem pozor, abych ho schoval tak, aby si nikdo neublížil. Jenže pak jste skočil vy – a přesně mezi.

Slyšel jsem, jak říkáte, že jste v pořádku.“

„Ano?“

„Jenže já věděl, že nejste. Všiml jsem si, jak potichu nadáváte.

Pak jsem ale viděl, že vstáváte, tak jsem se odplížil a počkal, až tu bude jen pan Charlie, a teprve potom jsem vzal roha.“

„A proč jsi se mnou dnes chtěl mluvit?“

„Chtěl jsem se přiznat.“

„Nic víc?“

„Jak se to vezme.“

„Tak ven s tím!“

„Jde o slečnu Gaythornovou. Má pořád něco s tím prokletím.“

„Prokletím?“

„Nad tou hrou. Ví, co se přihodilo. Myslí si, že ta věc s tím mečem pod plachtou nějak souvisí se smůlou, která se lepí na Macbetha – chci říct,“ tady se chlapec opravil, ,,na tu.Skotskou hru‘.

Slečna Gaythornová to tady všecko pokropila svěcenou vodou a přitom něco brumlala. Nevím, co to bylo.

Nedávalo mi to žádný smysl. Jenže to s tím mečem je moje vina a to přece s nějakými kouzly nemá co dělat, že ne?“

„Ne, to jistě ne.“

„Ale stejně. Moc mě to mrzí, že jste se bacil. Opravdu!“

„No dobře. Ale koukni, Williame – už jsi o tom s někým mluvil?“

„Ne, pane režisére.“

„Slovo muže?“ zeptal se Perry, a vzápětí si uvědomil, jak to zní snobsky a strojeně.

„Opravdu, věřte mi!“

„Tak o tom mlč dál. Kdyby se rozkřiklo, že jsem se poranil o ten dvouručák, byla by to voda na mlýn všem těm hloupým pověrám, herci by se tím zbytečně zabývali a vadilo by to v práci.“

„Jasně!“

„Dostaneš svůj dvouručák, ale nebudeš s ním vyvádět žádné hlouposti.“

William na něj pohlédl trochu rozpačitě.

„Nebudeš s ním mlátit okolo sebe. Jasné?“

„Úplně.“

„Souhlas?“

„No – dobrá…“ zakoktal William.

Perry si uvědomil, že chlapec ve skutečnosti nezvedne těžký meč výše než do pasu, a tak dál nenaléhal.

Potřásli si na to rukama a šli k Delfínímu mláděti, kde William spořádal hromadu chlebíčků a spoustu bublinkové limonády. Zdálo se, že opět získal sebedůvěru.

Perry ho zavezl domů, do malého domku v úpravné ulici v Lambethu. Záclony v oknech nebyly dosud staženy, takže bylo vidět do útulné místnosti s obrázky na zdech, plnou knihovničkou a pohodlným ušákem. Paní Smithová vyhlédla z okna, než odešla z pokoje.

William ho pozval dál, ale Perry odmítl. „Jen tě předám, ale dovnitř nepůjdu. Už jsem měl být dávno doma.“

Williamova matka vyšla před dům. Žena, která patrně pamatovala lepší časy, ale teď klesla ke spodní hranici středních vrstev. Ve slušných, ale zdaleka ne nových šatech. Mluvila ostrým hlasem.

„Měl jsem něco v těchhle končinách, a tak jsem vzal Williama domů,“ řekl Perry. „Je mu devět, že?“

„Ano. Teď zrovna mu bylo.“

„V tom případě budeme bohužel muset najít ještě někoho na alternaci, kvůli večerním představením.

Nebude to snadné, ale je to předpis. Nějak to už zaonačíme. Vy nevíte o nikom?“

„Bohužel… Ale snad by se šlo zeptat v jeho škole.“

„Snad ano. Mám jejich adresu,“ řekl Perry a smekl. „Na shledanou, paní Smithová. Chlapec si vede dobře.“

„Jsem moc ráda. Na shledanou, pane režisére.“

„Ahoj, Williame.“

„Sbohem, pane.“

Perry se vracel domů trochu zmaten. Na jedné straně byl rád, že se ta věc s mečem vysvětlila, na druhé si ale nebyl jist, co z toho už proniklo do souboru. Nina Gaythornová podle chlapcova tvrzení o tom ukrytém meči věděla! Jak jen na to ta slepice mohla přijít? Charlie se mohl podřeknout. Nebo to vyžvanil Banquo.

To nejspíš! Byl tam a mohl si toho všimnout. A tak se Perry, spokojen, že nalezl alespoň nějaké vysvětlení, vrátil domů.

Při čaji pak manželce vyprávěl Williamův příběh.

„Myslíš, že bude držet slovo?“ ptala se.

„Myslím, že ano. Jsem o tom skoro přesvědčen.“

„Jak to tam u nich vypadá? Co jeho matka?“

„V pořádku. Dovnitř jsem nešel. Hezký domek, vlastní zařízení. Paní je stejně drobná jako ten mládenec a vypadá, že je z lepší rodiny. Už si nevzpomínám, jestli tenkrát u toho soudu přišla řeč také na ni. Ale patrně jí po zaplacení všech soudních výloh zbylo na koupi, či aspoň nájem toho domku a na zařízení.

Ten chlap byl uznávaný makléř – bohužel cvok.“

„A William teď je na dramatické konzervatoři?“

„Southwarkská divadelní škola. Ta je slušná. Registrovaná jako soukromá škola, poskytující zároveň všeobecné základní vzdělání. Smithovým muselo zbýt i na školné. Krom toho ta paní dělá někde sekretářku či co.“

„Pořád se snažím si představit, jaké to bylo, když mu bylo šest.

Co mu tenkrát asi řekli a co si z toho může pamatovat?“

„Asi že tatínek těžce duševně onemocněl a musí se léčit v ústavu.“

„Chudák kluk!“

„Bude z něj dobrý herec. Uvidíš!“

„A co tvoje modřiny?“

„Lepší se to.“

„Tak fajn!“

„Všechno klape. V divadle…“ Nedokončil a zaklepal na stůl.

„Abych to nezakřikl,“ dodal.

Nazítří bylo překrásně. Perry s Emily jeli spokojeně po nábřeží, přes Blackfriars Bridge a zatočili vpravo na Wharfingers Lané a k divadlu. Na dnešek byl vypsán celý soubor a také už skoro všichni čekali v hledišti.

Chystala se prvá projížděčka včetně rekvizit. Tento týden zkoušek byl poslední se samotnými herci. Od pondělka přibudou světla a ostatní technické záležitosti a spolu s nimi neustálé zastavování, úpravy a vracení. A potom – konečně – hlavní zkoušky a dvě generálky.

S většinou herců se Emily znala. Sir Dougal byl potěšen, že se přišla podívat, a dával to hlučně najevo.

Proč nepřišla už dřív?

Kluci? Tři? Kolik jim už vlastně je? No, to je báječné!

Trochu ji překvapilo, jak je vzrušený. Nervózní. Vlastně vůbec neposlouchal, co mu odpovídá. Nakonec byla ráda, když odešel.

Maggie se s ní přišla přivítat. „Strašně mě zajímá, co tomu řeknete,“ ujišťovala. „Opravdu! Váš názor a pocity.“

„Perry říká, že jste báječná.“

„Skutečně? Skutečně to říká?“

„Na mou duši. Naprosto bezvýhradně.“

„To je brzy. Až moc brzy – já nevím –“ zakoktala se.

„Všechno bude dobré.“

„Doufejme. Víte – tahle hra… tahleta hra, paní Emilko…“

„Já vím.“

Vzdálila se s trochu nepřítomným výrazem, usedla, zavřela oči a na rtech jí bylo znát, že si cosi mluví pro sebe. Do sálu vešla Nina Gaythornová, zachumlaná jako vždy do hromady ručně pletených šálů. Zahlédla Emily a cípem jednoho z nich jí zamávala, ale vzápětí se odvrátila a s ustaraným výrazem se jala studovat stropní klenbu. Emily to připadalo jako jakýsi nevysvětlitelný smutek či beznaděj.

Muže, který usedl vedle Niny, neznala. Blonďák, úzké rty a světlé oči. Banquo – patrně. Bruče Barrabell.

Seděli spolu stranou ostatních. Emily měla nepříjemný pocit, že Nina mu vysvětluje, co je zač, protože Barrabell na ni náhle pohlédl. Když se jejich oči nakrátko střetly, skoro se polekala toho ostrého, záludně úhybného pohledu.

Macduffa – Simona Mortena – bezpečně poznala podle Perryho popisu. Fyzicky přitažlivý, nedbale elegantní brunet, poněkud nesvůj, ale přesto každým coulem romantický hrdina.

Přicházely Čarodějnice, dvě nervózně štěbetající děvčata a trochu blazeovaný, do sebe uzavřený Rangi.

A královské panstvo:

Duncan, vznešený až pompézní, s blahovolnou povýšeností naslouchal svým dvěma synům. Dva nájemní vrazi. Dvorní dámy a Lékař. Lennox a Ross. Menteith. Angus. Caithness. Malý chlapec, mířící rovnou k Nině Gaythornové. Tak to je William, pomyslela si. Nakonec vážný a zamyšlený Gaston s obrovitým mečem.

Macbethův štítonoš…

Myslím na ně jako na postavy hry, přistihla se Emily. Ale oni se tak chovají! Ne, to snad ne, to je přece absurdní! Ale drží se ve skupinkách podle svých rolí.

Hlavní opona se pootevřela a Perry prošel.

„Dnes to uděláme jako nepřerušovanou projížděčku,“ oznámil, „se všemi rekvizitami, se zvukem a technickými efekty. Pojedeme na čas. Budu si dělat poznámky a připomínky budou po první půlce. Minule se to trošku vleklo, tak si na to, prosím, dejte pozor. Takže mužem: První dějství, první výstup. Čarodějnice!“

Část herců opustila hlediště.

Perry sešel po schůdcích a sedl si za svůj pult uprostřed parteru. Jeho asistent usedl vedle něj a techničtí pracovníci se rozesadili za ním.

Pro Emily přichystal Perry lístek se stručným scénosledem. „Já vím, že to nepotřebuješ,“ vysvětloval. „Jen jsem si říkal, že by se ti třeba hodilo, budeš-li mít celkový přehled o vývoji děje.“

„Jistě. Dík.“

Dějství I, výstup 1. Pustá pláň – Čarodějnice, 2. Ležení u Forresu – scéna s Raněným setníkem, 3. Pustá pláň – Čarodějnice, Zvěst pro Macbetha; Ross, Lennox, Banquo, 4. Ležení u Forresu – král Duncan, Malcolm, 5. Invemess, komnata na Macbethově hradu – dopis, 6. Inverness, nádvoří hradu – příjezd krále, 7. Síň na hradě Inverness – rozhodnutí.

Dějství II, výstup 1. Inverness, nádvoří hradu – Banquo, Fleance, Macbeth, monolog s dýkou, Vražda, 2.

Tamtéž – odhalení a jeho důsledky.

„Jedem!“ zvolal Perry.

Tlukot Emilina srdce splýval s pomalými údery bubnu, které se ozývaly do tmy. Vzdálené, táhlé zavřeštění, poryv hučícího větru a opona se zvedla.

V divadelním světě jsou případy – zřídkavé, leč zcela nezaměnitelné – kdy během některé zkoušky život na jevišti vzplane svou vlastní, nečekanou silou, proti které se všední realita jeví jen jako otřepaná, bezvýznamná existence. K těmto překvapivým proměnám docházívá tehdy, když proces tvorby je teprve v půli cesty k výslednému tvaru. Herci jsou dosud v civilu, scéna v náznaku. Nic nepřekáží při zrodu postav, tvořených silou hercovy obraznosti. Toto byl takový den.

Emily měla pocit, že vidí Macbetha poprvé v životě. Znovu a znovu byla překvapena. Skvělé! Báječné i strašlivé zároveň.

Duncan přijíždí na hrad. Sám vzduch tu zlehounka a chlácholivě laská. Zvuk perutí jiřiček hnízdících na římsách. Mír… A náhle hlas pištců, rachot otevírajících se vrat, sbíhající se služebnictvo.

Šarlatová postava Lady Macbethové, tyčící se na vrcholu schodiště…

Teď vítá Krále. Všichni vstupují a hradní brána za nimi zapadne.

Emily si později nebyla schopna vybavit, zda všechny zvuky, o nichž Shakespeare hovoří, skutečně slyšela; cvrčka, sýčka, všechny ty důvěrně známé zvuky noci, které slýchá spáč ve staré budově. A všechny ty ostatní záhadné zvuky, ozývající se v Macbethově blouznění. Nespěte, Macbeth vraždí spánek!

A je dokonáno. Strašlivé představy se staly realitou a vrahové smývají z rukou krev.

Bušení na jižní bránu. Z podzemí vystupuje opilý Vrátný s nákladem dřeva z naplavenin. Kus po kusu svěřuje ohavné klacky ohni, vrávorá k jižní bráně a vpouští Macduffa s Lennoxem.

Simon Morten hýří zdravou svěžestí. Spolu s Lennoxem vnášejí čerstvý ranní vzduch a Macduff vybíhá schody do Duncanovy ložnice. Dveře za ním zapadnou.

Macbeth tu stojí tiše, velmi tiše, nervy napjaty v úzkostném naslouchání. Lennox přistupuje k ohni, hřeje si ruce a klábosí o uplynulé bouřné noci.

Horní dveře se otevírají a Macduff vchází.

Podivné! Skutečně – doopravdy je bílý jako křída. Hovoří zajíká vě: „Té hrůzy hrůzoucl!“

Vypukne zmatek: Zvon vyzvání na poplach, vbíhají rozespalí hosté. Lady Macbethová předstírá mdlobu, když řeč jejího muže hrozí vyzrazením. Výstup dvou zděšených princů a jejich odhodlání uprchnout. A nakonec krátký výstup Macduffa, Starce a Rosse, zlověstný dovětek – a první díl hry je u konce.

5

Perry skončil připomínky. Macbeth a Macduff na něj čekali v pozadí jeviště.

„Tak ven s tím,“ vyzval je Perry. „O co jde? Jste sice oba dobří herci, ale to zblednutí jste předstírat nemohli. Stalo se něco?“

Sir Dougal pohlédl na Simona. „Vy jste tam byl přede mnou,“ řekl. „Viděl jste to první.“

„Nějaký idiot připevnil tu zkrvavenou hlavu do královy ložnice. Jednu z těch hrozných masek, co Gaston vyrobil pro Banqova ducha. Otevřená ústa s vytékajícím pramínkem krve. Oči vylézající z důlků. Přiznám se, že mi to vyrazilo dech.“

„Měl jste mě varovat,“ utrhl se na něj Dougal.

„Zkusil jsem to. Venku přede dveřmi. Po… zhubte své oči Gorgonou.“

„Něco jste mektal. Nepochopil jsem, co máte na mysli.“

„Co si myslíte, že jsem měl udělat? Zařvat ‚je tam na zdi krvavá makovice‘?“

„Dobře, dobře…“

„Poslyš, Dougale, když jsi tam šel poprvé, tak to tam nebylo?“

„Určitě ne. Leda…“

„Leda co?“

„Jakou barvu má plášť připevněný k té masce?“

„Tmavě šedou,“ odpověděl Perry.

„Jestli byla tím pláštěm zakrytá, tak jsem si jí nemusel všimnout. Je tam dost tma.“

„A kdo by ji odkryl?“

„Možná sluhové?“

„Jací sluhové? Žádní tam nejsou!“ rozčílil se Simon. „Zbláznil jste se?“

„To byl vtip,“ řekl důstojně Dougal.

„Takové vtipy si nechtě pro sebe.“

„Musí se to nějak rozumně vysvětlit,“ ozval se Perry. „Promluvím s rekvizitářem. Nedejte se touhle zatracenou pitomostí přivést z míry. Děláte to dobře. Držte si figuru.“

Plácl oba po ramenou, počkal, až odejdou, a pak vyšel po schodech do ložnice.

Skutečně tam bylo šero. Nahoře byl v dekoraci otvor s dveřmi.

Diváci mohli nahlédnout do místnosti jen zčásti, byly-li dveře otevřené. Tento úsek vykrývala kulisa znázorňující kamenné zdivo, stojící na podlaze jeviště za praktikáblem. Další kulisa, z hlediště neviditelná, byla jen kostrou z latí a sloužila jako opora té první.

Od ní vedl žebřík na podlahu jeviště za scénou. Místnost uzavíral strop s namalovaným trámovím, přivrtaný k oběma stojkám.

A vzadu, v nejtemnějším koutu, tváří přímo proti dveřím, hrozivě čněla hlava zavražděného Banqa.

Ačkoli Perry věděl, co ho čeká, nedokázal se ubránit šoku. Vypoulené oči civěly přímo na něj. Z úst chrlila krev. Perry cítil ve vlastních ústech sucho a na dlaních pot. Postoupil blíž, dotkl se hlavy, a ta se pohnula.

Byla připevněna k ramínku na šaty, jehož konce spočívaly na rozích obou kulis. V šedém plášti, splývajícím z ramínka, byl otvor pro hlavu na způsob ponča. Perry se ho znovu dotkl, látka se rozhoupala a hlava se mu skutálela k nohám.

Perry se zaklením uskočil, zavřel dveře a zařval: „Rekvizity!“

„Tady, šéfe!“

„Pojďte laskavě nahoru. A rozsviťte zadní pracák!“

Vrátil masku na místo. Pracovní světlo ji zčásti zbavilo hrůznosti. Na žebříku se objevila rekvizitářova hlava. Vylezl nahoru, a když se otočil, uviděl nastražené monstrum.

„Kristepane!“ zaúpěl.

„Dal jste to sem vy?“

„Ježíšmarjá, pane režisére, proč bych to dělal?“

„Vám ta hlava nechybí?“

„Já ani přesně nevím, kolik jich pan Sears navyráběl. Kruci, ale že by to s člověkem zamávalo, kdyby na to jen tak zničehonic narazil, co?“

„Vemte ji dolů a dejte ji k ostatním. A poslyšte, Ernie!“

„Ano, šéfe?“

„Nemluvte o tom. Vůbec neříkejte, co jste viděl. Nikomu.“

„V pořádku, spolehněte se.“

„Myslím to vážně. Na mou duši?“

„Na mou duši.“

„Dobrá, Ernie. Teď seberte ten krám a ukliďte ho. Počkejte, ještě moment!“

Perry zabalil hlavu do pláště. Jak jej obrátil, všiml si, že k obrubě je na obou stranách připevněn asi půl metru dlouhý provázek, k němuž byl uprostřed přivázán jiný, mnohem delší. Spustil jej a viděl, že dosahuje asi metr nad podlahu jeviště.

Perry jej stočil, odtrhl a strčil do kapsy. Předal Ernimu zabalenou hlavu. Pohlédl znovu na místo, kde byla původně upevněna, a spatřil opěrku z kusu nehoblované lišty.

„Absurdní!“ zamumlal.

„Hotovo,“ houkl nahlas. „Jedem dál!‘“ a vrátil se dolů.

„Druhý díl,“ zavelel. „Na místa, prosím!“

6

Druhý díl zahajuje Banquo, který už tuší pravdu, ale k útěku se dosud neodhodlal. Následuje Macbethův výstup se dvěma najatými vrahy a všudypřítomným Seytonem v pozadí a hned nato dialog Lady s manželem. V této klíčové scéně se nejzřetelněji odhaluje povaha obou postav. Obrazný jazyk, nad nímž se klene stín strašlivé viny, ztracený spánek, noční bdění, vystřídávané blouznivými, úzkostnými sny, to vše je oba spoutává i drtí zároveň. Žena dosud svádí svůj beznadějný boj, i když ví, že její moc nad zoufalým manželem je ta tam, neboť ten už kráčí svou vlastní cestou a naznačuje další plány, jejichž podrobnosti nesděluje.

A tu se snáší temnota noci, noci nelítostné, nepřinášející úlevu.

Této temnotě se oba odevzdávají. Poté je Banquo zavražděn a Fleance prchá. V paláci začíná hodokvas.

Zahajuje ho dialog na předscéně před zataženými závěsy. Macbeth v nádherném oděvu a s korunou na hlavě zdá se být na vrcholu moci, jako by přímo vzkvétal zaléván proudy prolité krve. Je až příliš hlučný, až příliš nespoutané zní jeho vítání. Posílá jednotlivé hosty otvorem mezi závěsy a již se je sám chystá následovat, když uzří Seytona. Počká, až zajde poslední návštěvník, a přistoupí k němu.

„Máš v tváři krev.“

„To tedy Banqovu.“

Cosi tu skřípe. Macbeth se dovídá, že Fleance uprchl. Vyplácí Seytona a dává pokyn k rozhrnutí závěsů.

Bohatá hostina začíná.

Sluhové plní číše. Lady Macbethová sedí na trůně. Duch Banquův čeká v skrytu. Až potud jde vše dobře.

Výkryt stolu je tak, jak má být. Přesné načasování akcí. Macbeth usilující o zachování královské důstojnosti. Herci si hlídají narážky. Díky Bohu, pomyslel si Perry. Vychází to! Všechno klape!

„Náš hold a dík!“

Sluhové odkrývají mísy s lahůdkami.

Na největší z nich trůní ohavná a odpuzující zkrvavená Banqova hlava.

„Krucinál, co má zas tohle znamenat?“ vykřikne Sir Dougal.

KAPITOLA 4.

Čtvrtý týden i Čas utajování byl u konce. Bylo to zvláštní, ale Perry pociťoval jistý druh úlevy. Už nebude nucen nabízet nepravděpodobná vysvětlení a nutit lidi k mlčení, protože teď si mohl být jist, že stejně mluvit budou. Skončil čas vytáček a předstírání.

Zvolal: „Stop!“ a vstal. „Přikryjte to!“

Sluha, který stále ještě držel oválný poklop, rychle hlavu opět zakryl. Perry scházel uličkou mezi sedadly.

„Můžete zůstat na svých místech. Technika na jeviště!“

Inspicient Charlie, dva kulisáci a rekvizitář utvořili skupinku kolem nápovědky.

„Někde mezi vámi,“ začal Perry, „se skrývá nejapný vtipálek.

Opakovaně v průběhu zkoušek provádí své skopičiny, kterýmimá-li vůbec nějaký cíl – hodlá podpořit všechny ty pověry, které se nakupily kolem téhle hry. Ano, kolem hry, která se jmenuje Macbeth. Slyšíte?

Macbeth! Někdo dal Banqovu hlavu do Duncanovy ložnice. Další hlavu pak pod poklop na servírovací mísu. Být to za jiných okolností, mohl bych podobné pitominy přejít mlčením. Ale v současné situaci jde o trestuhodné činy, které politováníhodným způsobem ohrožují naši společnou práci.

Žádám proto strůjce těchto vylomenin, aby mi jakýmkoli způsobem naznačil, že on je tím – tím – komediantem.“

„Připomínám,“ pokračoval, „že tento výstup začíná na predscéně před zataženými závěsy. Ty pootevírají sluhové, aby Macbeth mohl vpouštět svoje hosty, a za nimi je zase zavírají. Pak sluhové odcházejí.

Následuje Macbethův výstup s Třetím vrahem, což je Gaston. Na konci dialogu Gaston odchází. Macbeth zatleská a sluhové závěsy definitivně roztahují.

Pro klid v inscenaci jsem ochoten nezveřejnit jméno pachatele, ani mu nedat výpověď nebo se vůbec ještě k celé záležitosti vracet. Prostě – všechno bude, jako by se nic nestalo. Je to všem jasné?“

Tady se zarazil. Připadalo mu, že se na něj dívají jako děti, které dostaly vyčiněno a teď čekají, co bude následovat.

Slova se svým sonorním hlasem ujal Banquo.

„Obávám se, že na mne jako obvykle nedáte,“ pravil, „ale přesto jsem nucen zásadně protestovat. Jestli je takový člověk mezi námi, pak bychom měli znát jeho jméno. Měl by být veřejně odhalen a propuštěn. Jako mluvčí Asociace jsem povinen hájit toto stanovisko.“

Perry neměl nejmenší ponětí, jaké stanovisko by v tomto případě mohl či měl zastávat mluvčí Herecké asociace.

Řekl s převahou: „Jde o zneužití rekvizit, které jsou majetkem divadla, a o hrubé narušení zkoušky.

Záležitost tedy spadá zcela do mé kompetence. Navrhuji, abychom pokračovali. V budoucnu může nastat doba vhodná k tomu, aby se do věci začala plést Asociace. V tom případě vám dám vědět. Ale teď vás musím požádat, abyste si zase sedl, pane kolego.“

Co si k čertu počnu, jestli mě neposlechne, pomyslel si.

„Výborně!“ zvolal trochu bezradně Sir Dougal.

Nina se dala slyšet, že se jí udělalo mdlo. Perry se zeptal rekvizitáře, kdy se naposledy díval pod poklop na míse.

„Vůbec se pod něj nedívám,“ odpověděl rekvizitář. „Mísa byla na svým místě na stole a ten šel na jeviště hned, jak se zatáhly ty závěsy. Na představení tam přijde kašírovaná kančí hlava, ale ta bude až na generálky.“

„Byl tam ještě někdo? Technika, nebo někdo z herců?“

„Dva technikáři, co nesli ten stůl. – A tendle,“ odpovídal rekvizitář a ukázal hlavou na Barrabella, „a taky ten druhej Duch. Ten dublér. Lezou pod stůl, než se rozhrnou ty závěsy.“

„To je pro Banqa zcela běžná záležitost,“ dal se s úšklebkem slyšet Dougal.

„Co tím myslíte? Smím-li se zeptat?“ vyjel Barrabell.

„Nic – nic…“

„Já trvám na vysvětlení!“

„Žádné se nekoná.“

„Ticho, prosím!“ křikl Perry. Chvíli počkal a pak se zeptal: „Kdo dál?“

„Já jsem tam byl,“ ozval se ponurý, hluboký hlas. „Ovšem jen velice krátce. Když jsem informoval Macbetha o vykonané vraždě, vrátil jsem se za závěs, abych si vyzvedl svůj šaršoun. Vzal jsem ho a umístil do koženého postroje, který mám na sobě. Pak jsem utíkal k trůnu, abych včas zaujal své místo, až se závěsy rozhrnou. Na předchozí výstup,“ pokračoval Gaston, „ve kterém běží o Banqovu vraždu, šaršoun mít nemohu. Je absurdní, že by jej někdo používal k takovému účelu. Šaršoun je příliš veliký a navíc jde o posvátnou zbraň. Vyvstává zajímavá otázka, proč…“

Nasadil svůj rozvláčně kazatelský tón.

„Děkuji, Gastone,“ přerušil ho Perry. „Je to neobyčejně zajímavé. Ale já bych spíš chtěl vědět, ve kterém místě přesně leze Banquo pod stůl.“

„Na narážku Jsi výkvět hrdlořezů‘. To jsou závěsy ještě dole a Macbeth s Gastonem hrají před nimi. Plášť ducha váží metrák a v masce se můžu udusit. Tak si je beru, až těsně než lezu pod ten stůl. Jsou vcelku a není problém si je navléci na poslední chvíli. Angus a Caithness mi pomáhají.“

„A tvůj dublér? Toby?“

Mládenec zdvihl paži. „Já si to oblékám v šatně,“ řekl, „a lezu pod stůl hned, jak ho přinesou. Místa je tam dost. Čekám víc vzadu, až se připojí Bruče.“

„Kdy se dává-na stůl ta mísa?“

Rekvizitář odpověděl: „Je nachystaná předem. Všecko, co hraje, se chystá dopředu. A ten poklop tam dávám rovnou s tou mísou.“

„Ještě před zkouškou?“

„Jasně! A jestli si tu někdo myslí, že mám prsty v tom s tou hlavou, tak to bych si teda vyprosil. To by mi to ten někdo musel dokázat! Jinak já se můžu obrátit na odbory, ať se mě zastanou.“

„Bezpochyby,“ ujistil ho Perry. „Ale kde ta hlava byla původně? Kde jsou vůbec všechny ty hlavy? Někde pohromadě?“

„V šatně pro kompars. Všecky. Připravený na generálky příští tejden.“

„Ta šatna je otevřená?“

„Je. A jestli se chcete zeptat, kdo má klíč, tak vám můžu rovnou říct, že já. Jenže ty mladý chtěli, abych jim tu šatnu odemk, tak jsem jim ji odemk. Nebo co jsem měl dělat?“

„Jistě, děkuji.“

„Já mám taky svý práva jako každej druhej.“

„To jistě máte.“

Perry chvíli počkal. Díval se do známých tváří svých herců a napadlo ho, jak je to vše podivné. Odkašlal si a spustil: „A teď se ptám, kdo z vás má tenhle trik na svědomí.“

Nikdo neodpovídal.

„Dobrá,“ řekl Perry kysele. „Kdybych vás teď požádal, abyste o tom nehovořili, bylo by to totéž, jako kdybych po vás chtěl, abyste nemluvili vůbec. Jenže jedno vám přece povím. Jestli chcete tyhle opičárny dávat do souvislosti s pověrami okolo Macbetha, tak je to přesně to, co si ten rošťák přeje. Musí to totiž být někdo, kdo na ně sám fanaticky věří. Až dosud se nic strašlivého nestalo. A tak se rozhodl – nebo rozhodla, že se o nějaké události postará. Je to stejně pitomé jako jednoduché. Nějaké připomínky?“

„Otázka zní,“ ozval se Gaston, „kde vlastně hledat původ všech těch pověstí a zda jejich kořeny nesahají až k některým předkřesťanským mystériím, spojeným se starokeltskými rituály vítání zimního slunovratu.

Extrémní krutost hry připomíná iniciační obřady…“

„Jistě, Gastone. Později, prosím, později.“

Gaston mlel dál.

Sir Dougal vybuchl: „Pro všechno na světě, zavře mu už někdo tu jeho žvanivou kušnu?“

„Co si to dovolujete?“ zařval Gaston. „Jak se můžete opovážit takhle se mnou mluvit? Se mnou, který jsem vás naučil bojovat v souboji autentickém do posledního detailu, s výjimkou skutečného krveprolévání? Jak si, vážený pane, můžete troufnout užít o mých ústech výrazu.žvanivá kušna?‘“

„Můžu! Klidně můžu!“ vzdoroval Sir Dougal. „Ještě pořád mě bolí celé tělo od té naprosto zbytečné námahy, kterou jsem byl nucen podstoupit kvůli něčemu, co by se dalo zrovna tak dobře jenom markýrovat, nebýt těch vašich keců! A jestli teď okamžitě nesklapnete, tak na mou duši užiju tu vaši skvělou techniku, abych vás umlčel. Promiň, Perry, promiň, starouši, ale co je moc, to je moc.“

Gaston uvolnil svůj dvouručák z postroje a za doprovodu nesrozumitelných nadávek, které docela dobře mohly být jakýmsi starokeltským nářečím, jím nebezpečně mával nad hlavou. Vznešený Duncan, který stál vedle něj, s výkřikem uskočil. „Tak moment!“ protestoval, „nechtě toho, člověče! Dávejte pozor, co děláte!“

Gaston nadskočil a znovu zamával obrovitým mečem.

„Strčte si ten svůj krám za klobouk!“ houkl Sir Dougal.

„Klid!“ zařval Perry. „Gastone, dost! Nechtě toho! Hned!“

Gaston se zastavil. Vztyčeným mečem pozdravil režiséra a vrátil zbraň do pouzdra upevněného silným řemínkem k pasu a připomínajícího skotskou brašničku, nošenou vpředu na kiltu. Do tohoto pouzdra se meč zasouval jílcem napřed, takže monstrózní dvojsečná čepel se tyčila před jeho tělem, přidržovaná Gastonovými tlapami v silných rukavicích. Ostří dvouručáku se mu komíhalo těsně u nosu a nutilo ho švidrat hned na tu, hned na onu stranu. Takto vyzbrojen, zaujal své místo vedle Maggiina trůnu, v pozoru, ohavně šilhající a vztekle pochrochtávající. Maggie na něj trochu ustrašeně pohlédla, ale pak se nevázaně rozchechtala.

Brzy se k ní přidali i ostatní, dokonce i těch pár lidí v hledišti včetně Emily.

Perry si setřel slzy úlevného smíchu, došel ke Gastonovi a vzal ho kolem ramen, i když se zdálo, že tím riskuje život.

„Gastone, kamaráde, právě jste nás naučil čelit těm lumpárnám s humorem. Děkuju.“

Gaston cosi zamumlal.

„Co jste říkal, Gastone?“

„Honi soit qui mal y pense.“

„Přesně tak,“ souhlasil Perry, i když si nebyl tak docela jist, zda je to vhodná odpověď. „A teď, vážení,“

obrátil se k ostatním, „i když nevíme, kdo je ten rošťák, necháme ho zatím plavat. Buďte tak laskaví a všichni se na okamžik otočte.“

Poslechli ho a Perry odklopil víko, zabalil hlavu do pláště, který k ní byl připevněn, odnesl ji na rekvizitní stůl za horizontem a zase se vrátil.

„Hotovo!“ ohlásil. „Odkud navážeme?“

„Náš hold a dík!“ ozvala se nápovědka.

„Ano. Všichni na místa! Sir Dougal je připraven?“

„Mužem.“

„Dík.“

A zkoušeli až do konce hry.

Když vše skončilo a Perry vyřídil pár připomínek, oslovil celé obsazení.

„Musím vám všem ze srdce poděkovat,“ řekl. „Chovali jste se slušně a civilizovaně, jak se patří na profesionály, kterými bezesporu jste. Jestli strůjce těch kanadských žertíků je mezi vámi, doufám, že si uvědomí pošetilost svého počínání a nebude v něm pokračovat. Hra je na dobré cestě a můžeme své práci věřit. Zítra ráno – v deset, podle fermanu. Sejdeme se ve zkušebně.“

2

Perry měl ještě poradu se zvukaři a osvětlovači, která trvala asi hodinu.

„A máme to,“ řekl Emily po jejím skončení. „Myslím, žes měla víc povyražení, než jsi čekala, co?“

„To jistě. Ale vyřídils to dobře.“

„Myslíš? Aspoň to. Á, tady je William. Tak co, mladý muži? – Emily, to je William Smith.“

„Moc se mi líbilo, jak to děláš,“ řekla Emily a podala mu ruku.

„Vážně? – Myslel jsem, pane režisére, že budu mít odpolední zkoušku, a tak jsem si vzal svačinu.

Maminka se pro mě staví později.“

„Dnes odpoledne máš volno. Na jevišti je pantovací zkouška.

Vidíš? Už jsou tady.“

Zadní vrata se otevřela a jasné denní světlo vniklo na jeviště.

Z dílen začali vnášet kusy pomalované překližky. Stavěči halasili a různě na sebe pokřikovali.

„Tak já tu jen počkám na maminku,“ řekl William.

„To – to nevím. Víš, tady vlastně nemáš co dělat a podle našich bezpečnostních předpisů… Chápeš?“

Na Williamově tváři se objevil čerstvý ruměnec. „Jistě – chápu –“ koktal. „Chtěl jsem vlastně mluvit, s vámi, ale…“ Kradmo pohlédl na Emily.

„O čem,“ zeptal se Perry.

„O té hlavě. O člověku, co to má na svědomí. Každý tady říká, že je to klukovské uličnictví, ale – ale já jsem to neudělal! Na mou duši, opravdu ne! Myslím si, že je to hloupé. A taky strašné. Hrozně strašné,“

zašeptal. Červeň na jeho lících náhle ustoupila a před nimi stál bledý chlapec se slzami v očích. „Nemůžu se na tu věc ani podívat – a dotknout se toho, to bych už vůbec nedokázal!“

„A co ta druhá hlava?“ zeptal se Perry.

„Jaká druhá?“

„Ta v králově ložnici.“

„Tam je taky jedna? No nazdar!“

„Williame,“ vložila se Emily, „toho se bát nemusíš. Ty hlavy jsou jenom kašírované. Nic, z čeho bys měl mít strach. Budou se používat v tom průvodu duchů ve čtvrtém dějství, viď, Perry. Vyrobil je pan Gaston, který tyhle věci náramně ovládá.“ Rozpřáhla paže. Chlapec zprvu zaváhal, ale pak se jí se zahanbeným výrazem vrhl do náručí. Cítila, jak se chvěje a jak mu buší srdce.

„Děkuju, paní Jayová,“ zajíkal se a popotahoval.

Emily natáhla ruku k Perrymu. „Kapesník!“ naznačovala. Podal jí svůj.

„Tak, tady… vysmrkej se.“ William uposlechl a lehce zalapal po vzduchu. Dala hlavou znamení Perrymu, který je pochopil a řekl: „To je v pořádku, Williame. Tys to neudělal.“ A odešel.

„Tak vidíš! Teď je to jasné, ne?“

„Jen jestli to myslel doopravdy…“

„Pamatuj si, že Perry nikdy – nikdy – neříká něco, co by nemyslel doopravdy!“

„Fakt ne? To je prima,“ vypravil ze sebe William a popotáhl naprázdno.

„Vážně se těch hlav tak bojíš?“ ptala se Emily. „Jen tak mezi námi – ale pravdu!“

William přikývl.

„A bál by ses takové hlavy, i kdybys ji měl sám vyrobit? Víš vůbec, jak se to dělá? To bys musel nejdřív udělat sádrový odlitek obličeje pana Barrabella. Ten by ti přitom nadával a říkal, že ho dusíš a že nevydrží s otevřenou pusou a kdesi cosi. Když pak máš tuhle sádrovou formu, tak ji pečlivě vyplníš nějakým lepidlem s kousíčky papíru a necháš to zatvrdnout,“ vysvětlovala Emily a doufala, že je to jakž takž správně. „Musíš tu kašírovanou masku opatrně oddělit od té formy. A když se ti to povede, máš vyhráno!

– Tedy tak nějak se to dělá. Zhruba řečeno.“

„Ano.“

„No a kdybys tu hlavu viděl, jak vzniká, tak by ses jí už nebál.

Potom bys k ní přilepil vlasy a omaloval ji, hlavně červeně, jako že je od krve. A nakonec by sis mohl říci – .jsem já to šikula, výrobce masek‘.“

„To vypadá jako z nějaké říkanky,“ usmál se William a opakoval se zalíbením: „Jsem já to šikula, výrobce masek.“

„Vyrábím masky, aniž bych se zasek,“ doplnila Emily. „A teď ty – další verš!“

„Vyrábím masky a vymýšlím verše,“ a je to na vás! Vsadím se o co chcete, že si nedokážete vymyslet rým na slovo.verše‘!“ Sice ještě jednou škytl, ale už se usmíval.

„Vyhráls! – Kdy přijde tvoje maminka?‘

„Asi tak ve čtyři. Šla nakupovat. Dneska odpoledne má volno.“

„Dobře, tak na ni počkáme spolu. Perry má beztak nahoře ještě co dělat. – Už jsi slyšel, jak obnovil tohle divadlo?“

„Ne,“ přiznal se William. „Já vím o tomhle divadle jen to, že je to veliká čest dostat tady roli.“

„Tak pojď,“ řekla Emily, „sedni si sem a já ti to povím.“

A vyprávěla mu, jak před spoustou let mladičký spisovatel a začínající režisér Perry Jay přišel do pobořeného divadla Delfín, jak přímo na jevišti spadl do kráteru, který tam zbyl ještě po německé bombě, a jak ho odtud vytáhli. A také jak se potom rozhodl, že tohle divadlo znovu postaví na nohy a jak se mu to povedlo. Pak se stal členem správní rady Delfína a jeho ředitelem.

„Ještě pořád mi to připadá trošku jako pohádka,“ zamyslela se.

„Ale krásná pohádka.“

Chvíli seděli mlčky a pozorovali dělníky na jevišti.

„Chodíš do divadelní školy?“

„Southwarkská divadelní škola. Ta je prima. Máme všecky normální předměty a ještě navíc divadlo.“

„Jak jsi tam dlouho?“

„Třetí rok. Byl jsem z kluků nejmladší.“

„Líbí se ti tam?“

„Moc! Chci se stát hercem.“

„Vážně?“

„Fakt!“

Zadní dveře v hledišti se pootevřely a paní Smithová nahlédla dovnitř. William se otočil a uviděl ji. „To je máma!“ zavolal.

„Hrozně rád bych vám ji představil. Můžu?“

„Jistě, budu ráda.“

Protáhl se za ní a utíkal uličkou vzhůru. Emily vstala a otočila se.

Viděla, jak paní Smithová svému chlapci domlouvá. „To bude v pořádku, mami,“ ujišťoval ji. „Paní Jayová to taky říká. Tak pojď!“

Emily jim vyšla naproti. „Vítám vás, paní Smithová. Prosím, pojďte dál! Jsem ráda, že vás poznávám. Já jsem Emily Jayová.“

„Vidíte, jakého mám ztřeštěného syna,“ omlouvala se paní Smithová. „Jen jsem ho přišla vyzvednout.

Vím, že tu nemám co hledat a že divadlo není holubník nebo něco jako čekárna na nádraží.“

„Nejste přece cizí. Máte tu Williama. Dělá vám jistě radost.

Manžel si ho hrozně chválí.“

„To jsem ráda. Vem si kabát, Williame. Co je – tobě se něco stalo?“

„Ne – co by se stalo…“

„Všichni jsme tu tak trochu vykolejení,“ vysvětlovala Emily.

„Jedna z těch kašírovaných hlav, připravených pro průvod duchů, se nějak dostala na hodovní stůl a k smrti nás polekala. – Běž, vezmi si ten kabát, Williame. Máš ho tamhle přes sedadlo.“

„Už letím!“ řekl a utíkal dolů uličkou.

„Hrozně ho to vyděsilo,“ vyprávěla potichu Emily. „Je ještě maličký a byl to pro něj šok, ale myslím, že už je z nejhoršího venku. Vypadalo to opravdu příšerně.“

„To vám věřím,“ řekla paní Smithová a vydala se za Williamem, aby mu pomohla do kabátu.

„Studíš, mami!“ vykřikl.

„Promiň, venku je zima a mám studené ruce.“ Dopnula mu kabát. „Rozluč se s paní Jayovou, Williame.“

„Na shledanou, paní Jayová.“

„Ahoj, chlapče!“

„Na shledanou,“ řekla paní Smithová. „A děkuju za laskavost.“

Emily se za nimi dívala. Drobná, osamělá dvojice, pomyslila si.

„A je to!“ ozval se Perry za jejími zády a jemně ji objal. „Můžeme jít.“

„Prima!“

Potřeboval ještě cosi vyřídit v předprodeji a tak odcházeli předem. Právě tu do velkých rámů umisťovali fotografie v životní velikosti. Sir Dougal Macdougal, Margareta Manneringová, Simon Morten a tři Čarodějnice. Vyvěšovali poutače – jeden po druhém. Do premiéry zbývalo deset dní…

3

Závěrečné dny byly méně rušné, než se dalo očekávat. Techničtí pracovníci ovládli divadlo a soubor se načas přestěhoval do zkušebny s půdorysem scény, namalovaným na zem křídou. Gaston ovšem trval na možnosti trénovat souboj na jevišti s přesným výškovým rozvrstvením, odvolávaje se na nutnost pravidelných denních tréninků.

Macbeth s Macduffem sice ze zvyku protestovali, ale ve skutečnosti byli hrdi na obratnost, které se jim podařilo dosáhnout, a postupně zrychlovali rytmus souboje do neuvěřitelného tempa.

Obrovité, napohled těžkopádné šaršouny svištěly těsně kolem hlav soupeřů, jiskry odletovaly od čepelí a z bojovníků se bezděky draly neartikulované výkřiky. Trochu zastrašení technikáři přerušili práci a po celou půlhodinu tréninku je dokázali pozorovat.

Závěr souboje byl trochu problematický. Macbeth byl zatlačen k levému portálu, kde byl v dekoraci otvor, maskovaný před zraky diváků kulisou obrovitého balvanu, pevně přivítanou k podlaze. Macbeth se k ní zády přitiskl, Macduff vedl úder shora, který Macbeth kryl štítem. Krátká pauza, po které Macbeth s neartikulovaným výkřikem uskakuje stranou a hned zase dozadu, čímž se dostává ze zorného pole diváka. Macduff zvedá šaršoun nad hlavu a vrhá se za ním do zákulisí. Vzápětí se ozve ono hrůzné, v půli přerušené zařvání, po kterém následuje nezaměnitelný zvuk temného žuchnuti uťaté hlavy a pádu lidského těla.

Na tři vteřiny je scéna prázdná.

„Ra-ta-ta-ta, ra-ta-ta-ta –“ řve Gaston. „A teď polnice – tradá-tradadá! Crescendo! – teď vstupuje Malcolm s ostatními!“

„Co s tím?“ ptá se Macbeth. „Ten jeho úder šel těsně mezi mnou a dekorací. Ty meče jsou zatraceně dlouhé a takhle se tu pomlátíme!“

„Těsně mezi – a to je v pořádku,“ trval na svém Gaston. „Když to budete dělat na unt přesně, tak to musí vyjít vždycky. Když ne, tak – ne. Znova, prosím! Posledních šest akcí. Na místa! Á – raz!

Á – dva! Á – tři!“

„Jsme tu hrozně namačkaní za tím portálem,“ řekl Simon, když skončili. „A je tady tma jako v ranci.“

„Budu tam už čekat s tou kašírovanou hlavou, napíchnutou na šaršounu,“ vysvětloval Gaston.

„Neshánějte se po mně, jděte se rovnou připravit na další výstup a já se už připojím. Macbeth musí rychle uvolnit cestu.“

„Prostě zařvu a vypadnu, to nemějte strach,“ řekl Sir Dougal.

„Správně.“

„Tak zítra! Zase touhle dobou. Dík, pánové,“ pokynul Gaston technikářům a odešel.

„Děsně vo hubu!“ neodpustil si kterýsi kulisák.

„Tak kluci, jdeme na to!“ ozval se jevištní mistr.

Začali přibíjet malované i nahrubo okašírované masky praktikáblů. Schodiště se stáčelo k horní plošině před vchodem do Duncanovy komnaty. Nad ním zavěsili červený čaloun. Pod plošinou procházel dekorací tunel, vedoucí k „jižní bráně“. Perry se cestou do zkušebny zastavil na jevišti a byl spokojen. Obě točny nastavovaly kulisy vnějších zdí. Nahoře teď technikáři kotvili šibenici.

Jde to hladce, pomyslel si a pokračoval v cestě do zkušebny. Na fermanu byla scéna – v duchu ji nazýval „Lodník z Aleppa“ – ve které Čarodějnice pozdravují Macbetha. Perry přicházel trochu dříve, ale většina herců už byla na místě. Banquo s nimi.

Na Perryho dělal Banquo vždycky dojem jakéhosi pokoutního poťouchlého advokáta. Připadal mu jako školák, který mladší spolužáky věčně poštívá k nejrůznějším nepravostem, sám však zůstává v pozadí a bez osobní odpovědnosti. Věčný potížista, ale vždycky za roh, nikdy ne přímo.

„Dobré jitro vespolek,“ pozdravil Perry.

„Dobré…“

Ano. Čarodějnice, dvě hloupé buchtičky, napjatě naslouchají Banqovým nesmyslům – ať už jde o cokoli.

První Čarodějnice, Rangi, dosud nedorazil. Ten by mu nenaletěl, napadlo Perryho.

Ten je vždycky svůj. Je to už herec – a dobrý herec! Toho beru…

Banquo se odloučil od Čarodějnic á přistoupil k Perrymu.

„Náš roztomilý chlapeček dneska nezkouší?“

„Myslíš Williama Smithe?“

„Mládenec je sám jako kůl v plotě – bez tatínka, co? Chudáček…“

Perryho to tak zaskočilo, že zprvu bezděky přikývl. Cítil, že se mu rozbušilo srdce.

K čertu! pomyslel si. On ví! On to ví! Zatraceně! Zatracená práce!

Rangi dorazil přesně.

„Druhý výstup Čarodějnic,“ vyzval režisér. „Nastupujete ze tří směrů. Narážkou pro vás bude zahřmění.

Na prostředku musíte být ve stejnou chvíli. Rangi nastupuje tunelem uprostřed, Blondie zprava, Wendy zleva. Každý z vás nese rozdrbaný ranec. Minule vám to nevyšlo současně. Musíte vyrazit přesně na znamení.

Rangi bude mít delší cestu, děvčata to mají stejně daleko. Čekejte na zahřmění a vyrazte hned, jak skončí. Tak – jedem! Ratatata-! Teď!“

Tři figury divoženek rychle vbelhaly na střed. „To už bylo lepší,“ povzbuzoval je Perry. „Ještě jednou! A teď se navzájem pozdravíte. Rangi uprostřed. Každá mu vlepte ze své strany mlaskavou pusu na tvář. A srazit se! Těsněji – a víc dopředu! Fajn.

Dialog!“

Jejich hlasy tvořily přirozený kontrast, zdůrazňující rýmy. Dlouhá řeč o lodníku, plavícím se do Aleppa, zněla jako prokletí.

„Loď se mu nemůže rozbíti, však vichrů vztek ať ucítí.

Hleď co mám.“

Rangi zalovil ve svém ranci.

„Co máš, co máš?“ slintala chtivě Wendy.

Ale Rangiho ruka v ranci se zastavila a herec strnul jako zmrazený. Pak otevřel vak a pohlédl do něj.

Vyndal zaťatou pěst.

„Palec lodníka to jest, ztroskotal, když připlul z cest.“

Pomalu otevřel ruku.

„Co je?“ zeptal se Perry. „Nedali ti tam něco jako ten palec?“

Rangi ukázal prázdnou dlaň.

„Řeknu rekvizitáři. Jdeme dál!“

„Ratatatam,“ spustila Wendy,

„Macbeth jde k nám.“

A teď tanec: kolem dokola, obrat a přetočení, úklon a výpon spojených paží. Vše v závratném tempu.

„Kouzlo je hotovo. Dost!“

„Ano,“ ohodnotil to Perry. „Ten monolog o lodníkovi dělá pokroky. Teď je vzrušující. Člověk až cítí, jak se ten ztroskotanec potácí na své komíhající se lodi mezi životem a smrtí. Dobře, popojedem. Banquo a Macbeth. Ještě moment! Konvence týkající se monologů se od Shakespearových dob hodně změnily.

Proto musí Macbeth stát natolik zvlášť, aby byl – jako! – mimo doslech ostatních. Banquo, ty se budeš v pozadí bavit s Rossem a Angusem. Ale velice tiše a skoro bez pohybu. Macbethův monolog je ohromně důležitý. Takže nerušit, prosím, a žádné smíchy!“

„Já to tak dělám od začátku!“ ohradil se Banquo.

„Dobrá, aspoň to nebudu muset víckrát opakovat. Připraveni? ,Má země bubliny.“‚

Výstup šel kupředu. Divé ženy pronášely příznivá poselství.

Skvělá budoucnost se otevírala před Macbethem. Vše se dařilo, a přece… přece…

Pak zkoušeli výstup „Vřící kotel“. Perry si vymyslel sbor, šeptající v pozadí své „Tuplem psot a slot a klopot“. Bude to dost slyšet?

Zkusil zašeptat: „ , Tuplem psot a slot a klopot, ohni hor a kotli v klokot!’S tím šepotem to vyzkoušíme, až tu budou všichni,“ rozhodl.

„Myslím, že to půjde.“

Čarodějnice byly skvělé. Přesná gesta i pohyby. Navzdory tomu měl ale Perry dojem, že s Rangim není něco v pořádku. Ne že by propásl nějakou narážku, popletl aranžmá či potřeboval nápovědu, ale přesto bylo jasné, že není ve své kůži. Je mu zle? Nebude nemocný? Pane Bože, ještě toho trochu, pomyslil si Perry. A proč se na mne tak dívá? Zapomněl jsem snad na něco?

„Banquo se usmívá a jako na své mi ukazuje na ně!“

Hřmění a mlha. Tma – dveře nad kotlem se zavírají, Lennox buší na vrata a předchozí scéna je skončena.

„Fajn,“ uzavřel Perry. „Mám pár připomínek. Leccos se bude muset upřesnit, až budeme mít komplet zvuky. Zatím děkuji.“

Všichni s výjimkou Rangiho odešli.

„Něco neklape? O co jde?“

Podržel před sebou svůj ranec. „Nechcete se podívat?“ Perry vzal vak a otevřel jej. Z nitra na něj civěla odporná krysí hlava.

Otevřená tlama, vyceněné řezáky. Kupředu trčící růžové tlapky.

„Bože!“ uniklo Perrymu. „Už je to tu zase! – Kde byl ten ranec?“

„Na rekvizitním stole s ostatními. Už od včerejška.“

„Díval se do něj někdo?“

„Myslím, že ne. Leda ten, co tam dal tu krysu. Nedá se určit, který vak je čí. Kdyby si ho vzala Blondie, tak by buď omdlela, nebo dostala hysterický záchvat,“ vysvětloval Rangi.

„Nepodívala by se do něj. A Wendy taky ne. Otevřít jde jenom ten tvůj, kvůli tomu lodníkovu palci. Ostatní dva jsou napevno zašněrované.“

„Takže to někdo nastražil na mě,“ usoudil Rangi. „Musí tu být někdo, kdo si vymýšlí tyhlety žertíky.“

„Rekvizitář?“ zeptal se Perry.

„Zeptejte se ho sám.“

„To udělám, i když tomu nevěřím, je tu už léta a vůbec mi to k němu nesedí.“

„Tak si to přeberte. Kdo jiný mohl dát Banqovu hlavu pod ten poklop? Vrazil jsem do něj, když ji snášel po žebříku z Duncanovy ložnice, a ptal jsem se ho, kam ji nese. Prý tam, kam patří. Je mi líto, pane režisére, ale já si myslím, že to mohl udělat jedině on.“

„Přistihls ho u toho?“

„Ne, ale schválně se ho zeptejte.“

„Jistě. Ale stejně se mi to nezdá. Já připouštím, že ten člověk nebudí moc důvěry, ale tohle?“

„Ta zatracená krysa – kde se vlastně vzala?“

„Ach Bože!“

„Používají se tu pasti?“

„Ano – myslím, že ano…“

„A kdo je klade?“

„Rekvizitář… Líčí je do úzké větrací šachty, kam by se Henry neprotáhl.“ (Henry byl divadelní kocour.) „Jednou mi to sám vykládal. Ještě se chlubil, jak je mazaný.“

„Tak se na to podíváme,“ řekl Rangi, otevřel vak a otočil jej dnem vzhůru. Useknutá přední část krysy měkce pleskla na podlahu.

„Na krku je hluboká, mokvavá rýha. Přeražený vaz. Ještě krvácí. A nepáchne. Je docela čerstvá.“

„Měli bychom to schovat.“

„Na co?“

Perry se zarazil. „Vlastně – vlastně sám nevím. Chovám se, jako by šlo o důkaz v nějakém zločinu, a přitom se nic nezákonného vlastně nestalo. Tedy vcelku nic. Ale stejně… Moment!“

Perry zašel do rohu, kde stála nádoba na odpadky, a vylovil pomačkaný papírový pytlík. Rangi uchopil odseknutý předek krysy za ucho a hodil jej dovnitř.

„Odporné zvíře,“ ulevil si Perry.

„Raději bychom – pst.“

Na chodbě se ozvaly tlumené kroky.

„Ernie!“ zavolal Perry.

Dveře se otevřely a rekvizitář vstoupil. Kolik let, pomyslel si Perry, tu už Ernie dělá? Deset? Dvacet? A vždycky spolehlivý. Typický cockney, drsný chlapík s trochu vzteklou náturou. Vysoký, ostrý hlas. Rychlá řeč, kosý pohled.

„Zdravíčko, šéfe,“ pozdravil. „Myslel jsem, že jste už vyfičeli.“

„Už jdeme. Co krysy? Chytil jste nějaké?“

„Se mrknem…“

Šel do rohu za bednu s rekvizitami a otevřel dvířka větrací šachty. „Boha jeho, co je todle za bejkámu?“

Ozvalo se šoupání a Ernie se objevil s pastí na krysy přivázanou na dlouhém motouzu.

„Se na to číhněte!“ řekl. „Návnada je v čoudu, škéca taky a vejfuk vod tý krysy tu zůstal. A pasť je celá vod krve. Někdo tu musel bejt.“

„Henry?“ zeptal se Perry.

„Pendrek! Kočky krysy nežerou. Jenom je lověj. A Henry by se tudyma jakživ neprotáh. To musel bejt ňákej člověk. Vytáh tu pasť, nadzvednul to cvakátko a krysu přeříznul.“

„Mohl to být údržbář?“

„Ten dostává z krys vosypky. Správně by ty pastě měl líčit von, ale dělám to já, páč jemu se to ekluje.“

„Kdy jste sem dával tuhle, Ernie?“

„Včera ráno. Se můžete zeptat. Herci byli všecky tady a čekali na zkoušku, tak to viděli.“

„Ano. Zkoušeli jsme ansámblové scény,“ vzpomněl si Perry.

Obrátil se na Rangiho: „Tys tady nebyl, že?“

„Ne, slyším to poprvé.“

Perry zahlédl na rekvizitářově tváři zvědavě ostražitý pohled.

„Zajímalo nás, kdo všechno o té pasti věděl. Zdá se, že skoro všichni.“ .Jasan, šéfe,“ potvrdil rekvizitář a díval se na papírový pytlík.

„Co to je?“ zeptal se.

„Co?“

„Ten balíček tady. Koukněte, jako by tam něco mokvalo.“

Měl pravdu. Odpudivá vlhkost začala prosakovat pytlíkem. „To je předek vaší krysy, Ernie,“ řekl Perry. „Je v tom pytlíku.“

„Co je to za pakárnu? Vy jste ji vodfikli z tý pastičky a udělali z toho tendle hnusnej balíček? A proč jste to nevyvalili rovnou a nechali mě tady tajtrlíkovat?“

„My jsme to neudělali. Pan Western to měl v rekvizitním ranci.“

Rekvizitář na Rangiho ostře pohlédl: „Je to pravda?“

„Stoprocentní. Strčil jsem dovnitř ruku, abych vylovil ten lodníkův palec a –“ zašklebil se – „našel tohle.“

Sebral svůj ranec a podržel jej otevřený. „Můžete se podívat. Ještě je od krve.“

Rekvizitář nahlédl do vaku. „Sou tu fleky, to je fakt.“ Díval se z jednoho na druhého. „Musel to bejt ten samej pacholek, co má na svědomí i ty druhý svinstva.“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Perry. A po chvíli dodal: „Osobně jsem rád, že jste to nebyl vy. Tohle překvapení byste předstírat nedokázal.“

„Dík, Šéfe.“ Ukázal hlavou na Rangiho. „A co tendle?“ zeptal se. „Neměl v pácu to na mě shodit?“

„Přesvědčil jste mě,“ řekl Rangi. „Vy jste to nebyl.“

Nastala delší pauza. „To je dost,“ ozval se konečně rekvizitář.

Perry rozhodl: „Myslím, že už o tom nebudeme mluvit. Ernie, vyčistěte ten ranec a dejte ho na rekvizitní stůl k ostatním. Ty zbytky krysy vyhoďte. Bereme to všechno zbytečně vážně, a to je přesně to, co ten člověk chce. Od téhle chvíle mi zodpovídáte za všechny rekvizity do posledního okamžiku, než jdou na jeviště.

A nikomu ani slovo. Jasné?“

„Jasné,“ přikývli oba.

„Dobrá. Můžeme jít. Chceš svézt, Rangi?“

„Ne, dík. Pojedu autobusem.“

Vyšli zadním vchodem.

Big Ben odbíjel čtvrtou. Perry nasedl do vozu. Seděl, k smrti vyčerpán, s prázdným pocitem v hlavě. V

sobotu touto dobou se všechno bude chystat k premiéře a před ním bude úkol naposledy povzbudit soubor. Pokusit se vlastní vnitřní jistotu přenést i na druhé.

Proč, proč u všech všudy vlastně režíruju? Proč jsem se dal na tohle zatracené řemeslo? A když už – proč zrovna Macbetha?

A pak ho napadlo, že je brzy na tyhle myšlenky; ještě šest dní si je nesmí připouštět.

Jel domů k Emily.

„Jdeš ještě večer do divadla?“ zeptala se ho.

„Ne – myslím, že ne.“

„Co kdyby ses vykoupal a trošku se natáh?“

„Měl bych něco dělat. Ale nějak mi to nemyslí…“

„Budu brát telefon, a kdyby to bylo něco důležitého, tak tě na mou duši vzbudím.“

„Vážně?“ zeptal se bezbranně.

„Pojď, hlupáčku. Nespal jsi pořádně dvě noci.“

Šla nahoru. Slyšel, jak napouští vanu, a cítil vůni koupelové přísady, kterou používala. Jestli si teď sednu, pomyslel si, tak už nevstanu.

Šel k oknu. Tam na druhé straně řeky byl Delfín, zářící v odpoledním slunci. Zítra se na něm objeví velká reklama: Macbeth.

Premiéra 23. dubna! Bude vidět až odtud.

Emily sešla dolů.

„Tak pojď,“ pobídla ho a pomohla mu odstrojit se. Koupel byla božská. Emily mu vydrhla záda. Sehnul hlavu a ústa se mu naplnila pěnou.

„Foukej!“

Foukl a kolem hlavy mu poletovala sprška duhově zbarvených bublinek.

„Ještě tři minuty vydrž neusnout,“ ozval se její hlas. Vytáhla zátku. „Tak pojď. Polez.“

Osušila ho. Nádherný pocit. Vklouzl do pyžama a hned nato do postele.

„Spánek,“ řekl, „zdrchanou přízi starostí co rovná…“

„Fajn…“ slyšel Emily z obrovské dálky.

Spal.

4

Na druhé straně reky, blízko vzdušnou čarou, pracovalo divadlo k porodu nové hry. Herci už odešli, ale Winter Morris se svými lidmi se činili v provozní části budovy. Zvonily telefony. V předprodeji se uzavíraly objednávky. Ohlásila se návštěva královské rodiny a brzy se objeví někdo z Buckinghamského paláce, aby domluvil vše potřebné. Bude třeba jednat s policií a královskou ochrankou. Ohlásil se i vrchní superintendent Alleyn ze Scotland Yardu. Šéfové z bezpečnostní služby dostali nápad posadit ho do lóže hned vedle královské. Superintendent to přijal se stoickým klidem, i když rozhodně ne s nadšením, a hned požádal o lístky na některou reprízu, kdy bude moci konečně sledovat, co se děje na jevišti a ne v hledišti.

„Samosebou, pro vás cokoli,“ šťavnal Winty. „Přijďte kdy budete chtít, dáme vás na služební křeslo! Bude nám potěšením!“

Dále bylo třeba objednat koše s květinami. Stuhy. Tisk. Programy. Údaje o účinkujících. Články o hře. O

pověrách ani slovo!

Winter Morris četl obtahy článků a nenacházel nic, co by se mohlo dotknout křehké přecitlivělosti herců.

Dokud ovšem nenarazil na článek o Banqovi.

„Pan Bruče Barrabell se ve West Endu už dlouho neobjevil…“

Tak to by nám nespolkl, pomyslel si Winty a změnil text na „… se triumfálně vrací do…“. ještě jednou všechno prošel a pak zavolal do tiskárny, kdy bude ke korektuře speciální program pro královské hosty.

Kdysi černé kudrny Wintera Morrise byly dnes kovově šedé.

Byl ekonomickým šéfem Delfínu od jeho obnovení a pamatoval i onu hru ze života Shakespearova od Perryho Jaye, při které před dvaceti lety došlo k vraždě.

Je to už tak hrozně dávno, pomyslel si Winty. Od té doby jde všechno jako po másle. Zaklepal svým buclatým prstíkem na dřevo, jistě, finančně jsme na tom dobře, především díky trvalé dotaci zesnulého pana Conducise. Člověk by řekl – až příliš dobře.

A co, já si nestěžuju, uchichtl se. Zapálil si doutník a vrátil se k práci.

Chopil se tácku s došlou poštou. Už tu zbyl jen reklamní leták jakéhosi obchodníka s vínem. Hodil jej do koše a teprve teď si všiml složeného papíru na dně tácku.

Winty byl úzkostlivě pořádkumilovný člověk, hrdý na to, že vždy přesně ví, co má na stole. O tomhle papíru však nevěděl.

Rozložil jej a všiml si, že je to list hlavičkového papíru divadla Delfín.

Stručná, na stroji psaná zpráva: „vrahův syn vsoub.“

Winter Morris seděl bez hnutí, doutník v levé, zarážející vzkaz v pravé ruce.

Otočil se a pohled mu padl na stolek s psacím strojem, který občas používala jeho sekretářka, když jí diktoval. Založil list čistého papíru a naklepal stejnou zprávu.

Typy písmen se naprosto shodovaly. Ohromující poselství tedy muselo vzniknout přímo zde, v jeho vlastní kanceláři. Kdosi se sem vetřel, jen aby napsal tuhle hanebnost. Větu bez velkého písmene na začátku.

Spěchal, nebo šlo o pologramotného primitiva? A motiv?

Winty uložil oba papíry do obálky, napsal na ni datum a uzamkl ji do své soukromé přihrádky.

Vrahův syn v souboru?

Zamyslel se. Hned jak vyšlo obsazení, v duchu procházel jedno jméno za druhým, až narazil na Williama Smitha. Zalovil ve své vynikající paměti a vzpomněl si na soudní proces před třemi lety.

Šest obětí – šest bestiálně zavražděných dívek. Zohavená těla s uťatými hlavami. Doživotí v ústavu pro nebezpečné šílence.

Chvíli uvažoval a pak zazvonil na sekretářku.

„Ano, pane Morrisi?“ ozval se hlas z přístroje.

„Jste tu ještě, paní Abramsová? Mohla byste sem na chvilku?“

„Jistě.“

Za okamžik se otevřely dveře a vstoupila paní středního věku s blokem v ruce.

„Chytil jste mě na odchodu.“

„Omlouvám se.“

„To nic, nikam nespěchám.“

„Posaďte se. Rád bych vyzkoušel vaši paměť, paní Abramsová.“

Usedla.

„Kdy,“ zeptal se jí, „jste se naposledy dívala na dno mého tácku s poštou?“

„Včera ráno, pane Morrisi. Ve čtvrt na jedenáct. Vím to, protože zrovna jsem si uvařila čaj. Dívala jsem se, co tam máte, a přidávala ranní poštu.“

„Víte jistě, že jste se dívala až dospod?“

„Ovšem. Vyndala jsem všechno. Na dně byl nějaký prospekt na vína. Myslela jsem, že by vás to mohlo zajímat.“

„Nic jiného?“

„Nic.“ Chvíli byla zticha a pak se zeptala: „Chybí snad něco?“

„Ne. Spíš přebývá. Vzkaz psaný na tomhle stroji a na našem hlavičkovém papíře. Bez obálky.“

„Ano?“

„Kde jsem byl já? Myslím, když jste tu byla vy.“

„U telefonu. Jednal jste s těmi bezpečáky stran premiéry.“

„Ano – máte pravdu. Paní Abramsová, nevzpomenete si, jestli tahle kancelář byla od té doby v některou chvíli prázdná a otevřená? Třeba v době, kdy obědvám ve svém klubu.“

„Je vždycky zamčená. Sám ji zamykáte.“

„A předtím?“

„Myslím, že jste na pár minut odešel. Okolo jedenácté.“

„Vážně?“

„Jen jste si – odskočil,“ řekla trochu upjatě. „Všimla jsem si, že jste nechal otevřeno.“

„A později?“

„Počkejte – nechtě mě přemýšlet… Ne. Krom té chvilky nebyla vaše kancelář ani na okamžik prázdná a zároveň otevřená.

Moment!“

„Ano, paní Abramsová?“

„Jeden hlavičkový papír jsem založila tady do vašeho stroje.

Myslila jsem, že budete chtít zápis z porady.“

„Víte to jistě?“

„Ano, ale pak na to nedošlo. Teď tam ten papír není. To je zvláštní…“

„Máte pravdu.“ Krátce se zamyslel a pak řekl: „Máte vynikající paměť, paní Abramsová. Je jasné, že jediný okamžik, kdy sem kdokoli mohl vstoupit, bylo právě těch pár minut okolo jedenácté, co jsem byl pryč. Neslyšela jste přes zeď zvuk psacího stroje?“

„V té době jsem sama něco psala. Ne, pane Morrisi.“

„Jak víte, kolik bylo hodin?“

„Slyšela jsem Big Ben.“

„Dík, paní Abramsová. Moc – moc vám děkuji.“

„Já vám, pane Morrisi.“

Dveře za ní zapadly. Napadlo ji, že se ho ani nezeptala, co to bylo za vzkaz.

Na druhé straně dveří si Winty pomyslel: Měl jsem jí to říci. Ale ne. Čím míň lidí o tom bude vědět, tím lip.

Seděl za svým stolem a snažil se chladně uvažovat o celé záležitosti. Nevěděl nic o předchozích příhodách: o Perryho zranění, o hlavě v Duncanově ložnici a na jídelní míse, o krysí hlavě v Rangiho vaku. To vše se stalo mimo dosah jeho oddělení. Syn bestiálního vraha v souboru – absurdní!

Vzpomínal na Smithův proces. Bulvární tisk tehdy pokládal za zvlášť pikantní, že manželka „hampsteadského čtvrtíce“ údajně neměla ani zdání o hrůzných aktivitách svého muže. A ten chlapec?

Ano – muselo mu tehdy být tak asi šest let.

Náš William, pomyslel si. Ať mě hrom bací, musí to být on.

A po chvíli dalšího uvažování: Nechám si to pro sebe. Je to podivné, ale přinejmenším do premiéry bude lepší o věci nehovořit.

Jestli vůbec kdy. Nevím, kdo to psal, a ani to nechci vědět. Zatím.

Podíval se do diáře. Datum 23. dubna bylo červeně zakroužkováno. Shakespearovy narozeniny.

Premiéra. Ještě týden…

Winty nebyl zbožný člověk a sám se až divil tomu, jak náhle zatoužil ovinout si modlitební řemínky a pohroužit se do rozhovoru s Nejvyšším…

107106

KAPITOLA 5.

Generálky a premiéra Dny před premiérou ubíhaly v závratném chvatu, bez neobvyklých událostí. Herci přicházeli ještě před začátkem zkoušek. Mnozí z těch, kteří právě nezkoušeli, si přicházeli sednout do hlediště, aby se zájmem a napětím sledovali hlavní zkoušky.

První generálka, ve skutečnosti spíše technická zkouška se souborem, trvala celý den, za neustálého zastavování a vracení kvůli světlům, zvukům a nejrůznějším technickým efektům. Vedení divadla dalo přinést jídlo pro účinkující. Ve zkušebně nachystali polévku, studené maso, brambory na loupačku, saláty a kávu. Někteří herci se tam chodili posilnit, kdykoli jim vybyl čas. Jiní, jako Maggie, toho nevyužili vůbec.

Rekvizity pro hodovní scénu byly na místě: kančí hlava se skleněnýma očima a s jablkem v čelistech.

Polévková mísa, ze které se kouřilo, když někdo odklopil víko. Perry nahlížel pod poklopy, ale vše bylo v pořádku. Kašírované lahůdky pevně přilepené k talířům. Džbány s vínem, poháry a mohutný svícen uprostřed stolu.

Zastavování kvůli světlům nebralo konce: „Stop! Musíte je chytit na cestě vzhůru! Zúžit ten hledáček! Máte to zapsáno? Podruhé se to nesmí stát!“

Čarodějnice měly malé baterky s modrými filtry, všité v kostýmech tak, že jim zespodu osvětlovaly tváře.

Zapínaly je v dialogu s Macbethem.

Napětí rostlo a všeobecná nervozita vrcholila. To bylo ale normální a patřilo to k věci.

Příjezd na Macbethův hrad byl na dlouhou dobu poslední „denní“ scénou. Skvělé osvětlení – něžná a poklidná atmosféra.

Banqův lahodný hlas pronášející: „Sám vzduch tu zlehounka a chlácholivě laská ztišené smysly.“ Náhle změna nálady, zarachotí brána, zavřeští píšťaly a Lady Macbethová zve příchozí dovnitř.

Od tohoto okamžiku nastává noc, která trvá až do chvíle před Banqovou smrtí. „Západ žhne ještě posledními pruhy dne,“říká První vrah.

Banquo je zavražděn.

Po hostině spatří divák manžele Macbethovy naposledy pospolu a v té době „den už se hádá s nocí, kdo je co“. A další výstupy ve světle pochodní, svic a čarodějných ohňů. Až scéna v Anglii před hradem laskavého krále je opět zalita sluncem.

Když se Macbeth znovu objeví na scéně, je zestárlý, rozervaný a napůl šílený. Je to zraněné, nebezpečné zvíře, vrčící a cenící zuby. „Zítra, zítra, pořád zítra…“ Jeho řeč buší v rytmu hran. Přicházejí Macduff s Malcolmem, jejich panstvo a pluky. Nyní naposledy se Macbeth s Macduffem setkají. Výzva a boj.

Odchoda strašný, vpůli uťatý výkřik.

Krátká scéna, v níž starý Siward pronáší svou řeč nad smrtí syna, a už vstupuje Macduff a s ním Seyton s Macbethovou hlavou, nabodnutou na dlouhém meči.

Malcolma zachycují na vrcholku schodiště poslední paprsky zapadajícího slunce. Všichni se obracejí a spatří HLAVU.

„Zdar, skotský králi! Skotský králi, zdar!“ volají vojska.

„Opona!“ volá režisér. „Ale nechtě ji napůl! – Tak, stačí! – Světla! Je to v tom konci moc dorůžova. Můžete zkusit, aby to bylo míň po lopatě? Možná pár žlutých filtrů. Tak – trošku ubrat!

Dobrý. Beru. – Prosím, posaďte se všichni. Hoďte sem pár židlí!

Herce dlouho nezdržím.“

Procházel hru od začátku. „Čarodějnice, ty ruce nahoru, když vyskakujete.“

Pár dalších maličkostí: „Banqův duch jde moc těsně okolo Lennoxe. Zavadí mu o plášť.“

„Mohli by se trošku rozestoupit?“ ptá se Banquo.

„To je na mně,“ ozve se Lennox. „Já víc uhnu. Promiň.“

„Fajn. Další otázky?“ Jak se dalo tušit, Banquo má zase problémy. Nasvícení v jeho scéně s Fleancem a Macbethem. „Je tam tma. Musím si hledat světlo.“

„Tak jdi rovnou víc dopředu. Nic ti v tom nebrání.“

„To bude vypadat nepřirozeně.“

„Nemám ten dojem,“ odsekne Perry. „Další problémy?“

Ozval se William: „Ten Vrah, když mě probodne, tak já se chytím za ránu a pak teprve padám. Nemohl by mě zachytit?“

„Jistě,“ přitakal Perry. „Na tom jsme se přece domluvili.“

„Pardon, já to prošvih,“ přiznal se Vrah.

Připomínky pokračovaly. Vše musí být domluveno do nejmenšího detailu až po poslední pohyb. Změna rytmu před vyvrcholením. Perry strávil tři čtvrti hodiny nad scénou „Vřící kotel“. Celé obsazení, všichni herci se musí shromáždit vzadu a na způsob kánonu, rozděleni do šesti skupin, šeptat text: „Tuplem psot a slot a klopot, ohni hoř a kotli v klokot!“

Konečně se rozcházeli. Perry všem poděkoval. „Zítra, ve stejnou hodinu,“ oznámil. „Doufám, že bez zastavování. A všem děkuju za dnešní trpělivost. Dobrou noc a hezky se vyspěte.“

2

Ale nazítří se zastavovalo znovu. Objevily se další zádrhely, převážně technického rázu. Perry nabádal herce: „Nešlapte do toho a raději šetřte síly na premiéru.“

Poslechli ho, ale přesto došlo ke dvěma či třem malérům.

Lennox zmeškal nástup a vletěl na jeviště, jako by mu hořelo za patami.

Duncan popletl text, musil lovit nápovědu a do konce výstupu se z toho nevzpamatoval. Nina Gaythornová měla absolutní okno a vypadala na mrtvici. William ji zachránil tím, že spustil bez narážky: „Musí každý viset, kdo přísahá a lže?“ a na to už ona automaticky navázala.

„Měla jsem záchvat trémy,“ koktala, když se vrátili z výstupu.

„Najednou jsem nevěděla, kde jsem a co jsem. Ach ta hra! Ta hra!

„To nic, slečno Gaythornová,“ utěšoval ji William. „Nemějte strach, jsem tam s vámi.“

„Aspoň to!“ smála se i plakala zároveň.

Nakonec se zkoušela děkovačka. „Živé“ postavy nastupují zprava oďinspicienta, „mrtvé“ zleva. Macbeth středem jako poslední, pak se děkuje Macbeth sám a nakonec opět celé obsazení.

Perry posbíral své poznámky a poděkoval souboru. „Svlékat, odlíčit, ale neodcházejte, prosím!“

„Smolná generálka – šťastná premiéra,“ komentoval zkoušku jeho asistent. „Jedem to zítra znovu?“

„Ne, myslím, že to nebude nutné. Uděláme si hned teď technickou projížděčku,“ rozhodl Perry. A zítra dopoledne si sjedeme samotná světla a zvuky.“

Dal svolat soubor.

„Vezmeme to celé znovu, jenom po jednotlivých narážkách, a všechno mezi tím budeme skákat. Jestli se to podaří bez jediné chyby, máte zítra volno a můžete se vyspat. V pořádku? Má někdo námitky?

Banquo?“

„Já?“ zeptal se Banquo, který se skutečně už chystal protestovat. „Námitky? Já? – Ne…“

Skončili pět minut před druhou v noci. Vedení zajistilo pivo, whisky a sherry. Někteří odešli, aniž okusili.

Williama naložili do taxíku mezi Anguse a Menteitha, kteří bydlili přibližně stejným směrem. Maggie hned po náměsíčné scéně mávla na Perryho a vytratila se. Fleance odešel po svém zavraždění, Banquo po scéně s vřícím kotlem a Duncan zmizel vzápětí po svém vstupu na hrad. K žádným velkým zdržením už nedocházelo. Něco se ještě předělávalo na závěrečné bitevní scéně komparsu. Souboj Macbetha a Macduffa klapal jako hodinky.

Perry počkal, až všichni odešli a noční vrátný byl na obchůzce.

V hledišti byla tma, jen orientační světla matně zářila. Divadlo tonulo v tísnivém šeru očekávání.

Chvíli postál před zataženou oponou a sledoval kužel vrátného baterky, kroužící hledištěm. Cítil v sobě prázdnotu a smrtelnou únavu. Až dosud se nic nepřihodilo.

„Dobrou noc,“ zavolal.

„Dobrou, pane režisére,“ ozvalo se ze tmy.

Prošel oponou a zamířil za dekoraci, jejíž obrysy se nejasně rýsovaly v nouzovém osvětlení. Kde nechal svou baterku? To nichlavně že má poznámky, pevně sepnuté v deskách. Je načase jít domů. Pohyboval se opatrně kolem černých výkrytů, směrem k inspicientskému stanovišti.

Nohou o cosi zachytil.

Upadl a bezděky zaúpěl, jak se uhodil do místa staré zhmožděniny.

„Nestalo se vám nic?“ ozval se z dálky hlediště sotva slyšitelný hlas.

Ne, nic se mu nestalo. Stále pevně svíral desky s poznámkami.

Uvědomil si, že upadl přes natažený kabel. Opatrně se zvedl.

„Fajn, nic se neděje!“ zakřičel.

„Fakt nic?“ ozval se náhle jiný hlas blízko za ním.

„Proboha, kdo je tu?“

„No přece já, šéfe!“

„Ernie! Co tu, k čertu, ještě děláte? Kde jste?“

„Tady. Sem si řek, že musim vomrknout ty rekvizity, aby se mi v nich zase někdo neryl. Momentík, hned jsem u vás.“

Něco zarachtalo a zpoza horizontu se vynořila matná postava provázená ostrým pachem whisky. „Byl jsem v tom fotelu po tý, co ji zabijou. Musel jsem tam zklímnout,“ vysvětloval. „To je, co?“

„To je…“

Rekvizitář pokročil, z kapsy mu vypadla láhev a skutálela se mu pod nohy.

„Flaška,“ řekl trochu ostýchavě. „Ale prázdná!“

„To předpokládám.“

Perryho oči zatím přivykly šeru. „Jak moc jste opilý?“ zeptal se.

„Jako Karkulka, šéfiku. Ale vím, co dělám. V tý flašce toho zas tak moc nebylo. Hlavní věc, že jsem dohlíd, aby zas někdo neblbnul s rekvizitama. Ale ty Hamleti už vypadli.“

„Měl byste už taky jít. Pojďte.“

Vzal rekvizitáře za loket a vyvedl ho zadním vchodem.

„A je to,“ zahučel Ernie a lehce zavrávoral. Perry otočil vnitřní západkou a přibouchl za sebou. Než došel na parkoviště, otevřel vůz a nasedl, zahlédl ještě Ernieho, jak si ulevuje na rohu Wharfingers Lané.

Doma mu vyšla Emily naproti v noční košili.

„Ahoj, zlato!“ pozdravil. „Neměla jsi čekat.“

„Ahoj. Chceš něco?“

„Jenom polévku, kdyby byla,“ odpověděl a spustil se do křesla.

Dala mu silný vývar, říznutý trochou pálenky.

„To je senzace,“ liboval si. A pak dodal: „Zkouška nestála za nic, ale aspoň žádný další kanadský žertík.“

„Smolná generálka – šťastná premiéra.“

„Doufejme.“

A s touto nadějí dojedl polévku a šel spát.

3

Nyní byli už všichni v šatnách. Bouchání dveří, telegramy, gratulace, dárky, květiny, pronikavý pach líčidel, pleťového mléka, kolínské a mastixu, elektricky nabitá a jiskřící atmosféra divadla.

Maggie se líčila. Pečlivě si ze všech stran prohlížela obličej, zvýraznila obočí a nepatrně zdůraznila maličké vrásky v koutcích úst. Svou bohatou, lehce narudlou hřívu stáhla do týla, sepnula vlásničkami a zajistila pružnou bandáží.

Nanriy, její hospodyně i garderobiérka v jedné osobě, stála tiše s nachystaným kostýmem. Maggie vstala a Nanny jí obratným pohybem pomohla do šatů, aniž by se i jen letmo dotkla nalíčeného obličeje.

V odposlechu se ozval inspicientův hlas: „Patnáct minut! Za patnáct minut, prosím!“

„Dík, Nanny,“ řekla Maggie. „Prima.“ Políbila umolousanou zaječí pacičku, ležící na stolku. „Čert tě vem!“

zašeptala své tváři do zrcadla.

Klepání na dveře. „Mohu?“

„Dougale! Ovšem!“

Vešel a položil před ni sametové pouzdro. „Je po mojí babičce.

Byla to pravá skotská horalka. Zlom vaz.“ Políbil jí ruku a malým pohybem naznačil křížek nad čelem.

„Dík, milý. Dík!“

Odešel tak rychle, jak se objevil. Otevřela pouzdro. Byla v něm brož, ozdobená zlatými lístečky a vykládaná drobnými polodrahokamy. Střed tvořil obrazec polního bodláku. „To je od něho milé,“ řekla.

„Budu ji nosit na plášti. Na té kožešině. Budeš tak hodná, Nanny, a připneš mi ji?“

Konečně byla oblečená a zcela připravená.

Trojice Čarodějnic s Rangim uprostřed stála před vysokým zrcadlem. Rangi měl masku smrtihlava, ale jeho bělmo svítilo za prázdnými důlky. Kolem krku měl lněný provaz, na němž se houpal malý dioritový amulet „tiki“ ve tvaru lidského embrya. Blondie měla barbarsky zmalovanou tvář s rudými skvrnami na lících a obrovskými šarlatovými ústy. Wendy měla plnovous. Všechny tři Čarodějnice měly místo rukou dravci pařáty.

„Ještě chvíli se budu dívat a začnu se bát sám sebe,“ usmál se Rangi.

„Patnáct minut! Za patnáct minut, prosím!“

Gaston Sears seděl sám. Byl nevítaným společníkem, se svým věčným mručením, prozpěvováním a mumláním útržků jakýchsi starých říkadel a neustálým couráním do umývárny a zpět.

Obýval miniaturní šatničku, o kterou nikdo nestál, ale která jemu vyhovovala.

Když Perry vstoupil, nalezl jej v dobrém rozmaru. „Rejžo, já vám musím předem gratulovat! Našel jste totiž jediný naprosto správný výklad pro tajemnou postavu Seytona.“

Perry mu potřásl pravicí. ,,Vím, že vám nesmím přát štěstí,“ řekl.

„Ale proč ne? To už i vy dáte na pověry? Hodně štěstí nám oběma navzájem! A la bonne heure!“

Perry spěchal za Ninou.

Její stolek byl přeplněn spoustou nejrůznějších bibelotů, z nichž každý vyžadoval jiný druh péče a jiné úkony. Na čestném místě trůnila soška svatého Genesia, patrona herců. Herečka představující Dvorní dámu se s Ninou dělila o šatnu a opravdu jí nebylo co závidět. Nejen že Nina zabírala svými amulety dobré dvě třetiny společného stolku, ale ještě obtěžovala svou společnici neustálým opakováním různých zaříkadel a modlitbiček.

Všechny ty krámy pečlivě skrývala před uhrančivými zraky příchozích. Jakmile kdokoli zaklepal, Nina rychle přikryla své poklady hadříkem od líčidel. Stála pak zády ke stolku, nervózně šmátrajíc po jeho hraně, a vybuchovala přitom kaskádami nepřirozeného smíchu.

Macduff s Banqem obývali šatnu vedle Sira Dougala. Simon Morten byl uzavřen do sebe, napjatě soustředěný. Hned po příchodu do divadla si dal čtvrthodinovou rozcvičku, pak se osprchoval a začal se líčit. Bruče Barrabell se pokusil o pár vtípků, ale když neuspěl, zmlkl také. V šatně byl garderobiér, aby jim pomohl se zapínáním.

Barrabell si začal pohvizdovat, ale uvědomil si starou pověru a přestal v půli nápěvu. „Kruci…“

„Ven!“ vycedil Simon.

„Nevěděl jsem, že jsi pověrčivý.“

„Vypadni a vrať se.“

Odešel a zavřel za sebou. Za dveřmi se třikrát na místě otočil a zaklepal.

„Ano?“

„Omlouvám se. Můžu dál?“

„Pojď.“

„Patnáct minut! Za patnáct minut, prosím!“

William Smith sdílel šatnu s Duncanem a jeho syny. Byl klidný, ale velmi bledý. Malcolm, sympatický mladík, mu pomáhal s líčením. Duncan, obsluhován garderobiérem, tomu blahosklonně přihlížel.

„Premiéry,“ řičel bodrým hlasem, „premiéry já nenávidím!“ Jeho zrak utkvěl na Williamovi. „Tvoje první premiéra, co, mládenče?“

„Měli jsme pár školních vystoupení, pane Kingu,“ odpověděl William a na jeho hlase byla znát nervozita.

„Školní vystoupení? Tak to jo,“ pronesl Duncan hlubokomyslně. „To jo…“

Vzal do ruky svůj umaštěný a odrbaný text, nasadil si brýle a začal mumlat: „Tvá řeč ti sluší, jak tvé rány – čest je obojího chuť…“

„Stojím u tebe, táti, a jsem zády k lidem. Neměj strach, v nejhorším ti to hodím,“ ozval se Malcolm.

„Dík, ale nebudu to potřebovat. Nevím, jak mi to včera mohlo vypadnout.“

Hřbetem ruky si uhladil plášť na zádech. „Dobrý tam vzadu?“

„Prima,“ ujistil ho syn.

„Tak fajn…“

„Patnáct minut! Za patnáct minut, prosím!“

Klepnutí na dveře a Perry nahlédl dovnitř. „Máme plno. Už to tam hučí. Williame –“ lehce ho klepl po zádech – „tenhle večer si budeš pamatovat po celý život! Děláš to pěkně. Nic neměň a drž si figuru!“

„Ano, pane režisére.“

„Tak se to patří.“ Obrátil se k Duncanovi. „Starouši, jsi výborný. A kluci taky. Malcolme, ty máš spoustu času před svým velkým výstupem, co? Tak – zlomte vaz!“

Čarodějnice stály těsně u sebe, tvoříce úděsnou skupinku.

„Zlomte vaz, pane režisére,“ zaskřehotaly sborově.

„To jistě,“ zasmál se Perry.

Obcházel další šatny. Někdy bylo dost těžké najít pro každého to pravé slovo. Někteří herci nemilovali obšírné řeči, ale dávali přednost stručnému „Zlom vaz!“. Jiným vyhovovalo, stiskl-li jim mlčky loket a symbolicky je ťukl kolenem. Dámy se líbaly na ruce či na tvář, ale to jenom zdálky, aby se neporušilo líčení. Chodil od jednoho k druhému, žaludek až v krku a v ústech sucho, jako by v nich drtil smirkový papír. Jeho vlastní hlas mu zněl cize, jako kdyby z něj promlouval někdo jiný.

Maggie mu řekla: „Tohle je tvůj večer, Perry. Jenom tvůj – a já ti děkuju.“ A políbila ho na ústa.

Sir Dougal ho uchopil za obě ruce. „Teď chraňte nás andělé a samo nebe,“ pronesl. „Amen,“ odpověděl Perry a byl mu vděčen za tenhle citát z Hamleta.

Černovlasý Simon, vyzařující divokou vitalitu, mu potřásl rukou. „Dík, rejžo,“ řekl. „Nejsem moc na tyhle řeči, ale díka zlom vaz.“

„Kde je Banquo?“

„Řek bych, že na záchodě,“ usmál se Simon.

„Tak ho pokopej za mě.“

A další a další… Nina, kterou zastihl, jak zády chrání své poklady, se na něj hystericky smála, obklopena pachem česneku.

Thénové zdvořilí, ale nervózní. Komparsisté polichoceni, že zašel i za nimi.

Tísnící se dav ve foyeru a u šaten. Konečně! Wintyho zástupce dává inspicientovi pokyn k poslednímu zvonění. „Je načase,“ říká, „dostat ty lidi dovnitř. Gorily z královský ochranky chtějí sice zůstat na chodbách, ale pokusíme se je tam vecpat taky. Na chodbách a u šaten musí být klid, a šmytec!“

„Takže jdeme na to?“

„Jdeme na to.“

„Připravit se na začátek, prosím! Budeme začínat!“ hučelo zákulisím z odposlechu.

Čarodějnice se vynořily ze stínu, vyšplhaly na praktikábl a shromáždily se kolem šibenice. Duncan, jeho synové a ostatní thénové stáli v portálech a čekali na konec úvodní scény.

Ještě pět nekonečných minut. Pak se ozvala slavnostní fanfára a zvuk tisíce lidí, vstávajících ve svých sedadlech. Státní hymna na počest královské návštěvy. Hlediště znovu usedá. Naléhavý bzučák do všech šaten. Hlas inspicienta: „Na místa! Tma v sále!

Zvuk! Opona! – Začali jsme…“

Perry se jal nervózně pochodovat sem a tam, sem a tam.

Sluchem visel na odposlechu.

4

Po čtvrtém výstupu si už byl jist. Všichni hráli o život a Perry potichu vklouzl k inspicientovi. Ve tmě ještě ucítil Wintyho ruku, jak ho svírá za loket, a v uších slyšel jeho vzrušený šepot: „Udržíme se měsíce a měsíce! Bude to šlágr!“

„Díky Bohu!“

Měl pravdu. Zdrženlivost, kterou si o generálce uložili, se vyplatila. K vrcholnému výkonu zbýval tehdy jen jeden jediný krok a ten zdolávali právě teď.

Vy pacholci skvostný, říkal si v duchu a ucítil, že své herce miluje. Pánbůh vám zaplať, vy holoto nádherná!

Zbytek večera proběhl jako ve snu. Návštěva v královské lóži a na oplátku královská návštěva souboru.

Skandovaný potlesk na konci. Úspěch jako z pohádky! Víc než jako z pohádky!

Na premiérový večírek nešel. Nikdy tam nechodil. Emily ho vzala do náručí a nezmohla se na víc než na: „Ano, miláčku, ano!

Ano!“

Soubor ho obklopil a provolával mu slávu. A nakonec se dostavil i významný a obávaný kritik, který řekl, že chtě nechtě musí tentokrát porušit svou celoživotní zásadu a říci hned a rovnou, že tohle je ten nejlepší Macbeth od Olivierových dob a docela určitě nejlepší Lady, co paměť sahá, a že teď musí běžet, aby stihl uzávěrku.

„Pojď, jdeme odtud,“ řekl Perry. „Začínám mít hlad.“

„Kam půjdeme?“

„Na nábřeží k Marcellovi. Je to jen kousek a mají otevřeno až do ranního vydání novin. Winty zařídil, že nám je přinesou rovnou tam.“

„Tak jdeme.“

Prodírali se hlučícím davem diváků ve foyeru a před hlavním vchodem. Ti všichni tu čekali na herce, až budou vycházet. Režiséra nikdo nepoznal. Perry s Emily odbočili k divadelnímu parkovišti a vyjeli na hlavní ulici.

Za rohem spatřili dvě osamělé postavy, drobnou a skromně elegantní paní s malým chlapcem.

„To je William s maminkou,“ řekla Emily.

Zajel těsně k nim a Emily stáhla okénko. „Dobrý večer, paní Smithová. Ahoj, Williame. Čekáte tu na autobus?“

„Snad ještě nějaký pojede,“ odpověděla paní Smithová.

„Nic takového!“ rozhodl Perry. „To je věc vedení divadla, aby vám po premiéře zajistilo odvoz,“ lhal. „Vy jste to nevěděli? Ámáme štěstí, tady je taxík!“ Emily zamávala na přijíždějící vůz.

„Williame!“ zavolal Perry a vzal si chlapce stranou. „Postaráš se o maminku, ano? Tady…“ vložil mu do rukou bankovku. „Byl jsi dnes skutečně profík! Tak hodně štěstí!“

Dveře taxíku se otevřely. „Tak nastupovat, oba!“ Dal řidiči adresu.

„Ano – ale – totiž…“ koktala paní Smithová.

„Žádné ‚totiž‘, paní Smithová! Dobrou noc a pěkně se vyspěte.“

Zabouchl za nimi dvířka a taxík se dal do pohybu.

„Safra! To byl fofr!“ zasmála se Emily.

„Nechat jim víc času, byla by odmítla. Pojď, miláčku. Mám hlad, že bych polykal hřebíky.“

U Marcella bylo plno. Sám majitel je zavedl k rezervovanému stolu.

„Vynikající představení, pane režisére. Gratuluju! Já jsem tam sice nebyl, ale všichni to říkají!“

„Díky, Marcello. Láhev vašeho nejlepšího šampaňského, prosím.“

„Čeká na vás.“ Marcello jen zářil, když mohl velkým gestem ukázat na kbelík s ledem a nachystanou láhví na stojanu u jejich stolku.

„Vy jste poklad, Marcello.“

„Nic,“ řekl Perry, když se usadili, „nic nepomíjí tak rychle jako úspěch. – Promiň,“ řekl něžně, když uviděl Emilin vyčítavý pohled. „Máš pravdu, dnes večer nebudeme myslet ani na minulost, ani na budoucnost.

Jen si tak představuju, jaké by to bylo, kdybychom propadli.“

„Na to nemysli a nemaluj čerta na zeď.“

„Dnes žádné šetření,“ řekl a mávl na číšníka. „Nebeský Hospodář dnes svojí přízní taky nešetřil.“

O hodinu později již byli po dobré večeři, pili koňak a hovořili o představení.

„Gaston,“ mínil Perry, „je někdy morous, jak se patří. Ale v tomhle byl přesně to, co to potřebovalo.“

„Přesně! Chvílemi jsem právě z něj měla dojem, že je přímo Smrt osobně, která vládne téhle hře.“

„Takže myslíš, že jsme to moc nepřehnali?“

„Ani trošičku!“

„Winty tvrdí, že to udržíme na repertoáru tak dlouho, jak jen to Dougal s Maggie vydrží.“

„To je věc nátury, co?“

„Jistě. Maggie je pevná jako skála a naprosto spolehlivá. Kdo mě překvapuje, je právě Dougal. Sice jsem předpokládal, že podá dobrý výkon, ale takovou propastnost a hloubku jsem sám nečekal. Je divoce zběsilý, přímo ďáblem posedlý. V jednu chvíli jsem měl až strach, aby se doopravdy nezhroutil. Blížil se takovému kolapsu v závěrečné scéně, a přece zůstával pořád v roli. Ten souboj zvládá dokonale.“

„A Macduff?“

„Kdybych si dal tu práci, tak bych mu mohl vytknout pár maličkostí. Ale je to perfektní mstitel. Tu scénu v Anglii dělá výtečně.“

„Skoro mě to mrzí,“ řekla Emily, „ale ať dělám, co dělám, nemůžu najít nic, co by bylo na tom představení špatně, nebo co by aspoň potřebovalo nějak vylepšit. Problém bude udržet to o reprízách.“

Hovořili dál. Náhle se otevřely dveře přípravny a vešel číšník s náručí nedělních novin.

Perry cítil, jak mu srdce buší až v hrdle. Vzal ty, které ležely navrch, a četl: „KONEČNĚ! MACBETH BEZ JEDINÉHO KAZU!“

A dva plné sloupce pochvalného textu.

Emily viděla, jak se mu noviny chvějí v rukou. Rychle proběhla očima ty ostatní.

„Je to až divné,“ řekla.

Lehce přikývl. Přisunula mu hromádku novin. „Všechno jedno a totéž, až na stylistické rozdíly.“

„Půjdeme. Jsme tu poslední. Chudák Marcello!“

Poskládal noviny. Teď teprve si Emily všimla, jaké má kruhy pod očima.

Podepsal účet a připsal královské spropitné. Marcello je s úklonami vyprovodil.

Mycí vozy právě vyjely na nábřeží. Jiskřivé vějíře vody crčely na všechny strany. Na východě se, proti blednoucí obloze, začínaly rýsovat siluety domů. Londýn se probouzel.

První člen souboru, který se v neděli ráno probudil, byl William Smith. Podíval se na hodinky, rychle se oblékl, opláchl si obličej a vyrazil ven. Na konci jejich malé, klidné aleje, pár kroků od rušné hlavní třídy, rozložil každou neděli svůj stánek prodavač novin. Důvěřivě ponechával na svých zákaznicích, aby se sami obsloužili a hodili mu příslušný obnos do připravené plechovky, eventuálně aby si z ní vzali nazpět drobné. Sám přitom sedával v kavárničce na rohu a oknem obhlížel svůj stánek.

William se předem vybavil potřebnou sumou. Vybral si noviny, o nichž pan Barnes říkával, že jsou „prestižní“, a přelétl titulky.

„KONEČNĚ! MACBETH BEZ JEDINÉHO KAZU!“

William četl už cestou domů. Bylo to skvělé! Na konci článku stálo doslova: „I nejmenším rolím byla věnována stejná péče. Na prvním místě je třeba se zmínit o panu Williamu Smithovi, který se jako Mladý Macduff skvěle vyhnul obvyklému infantilnímu klišé.“

Už na schodech William vyřvával: „Mami! Jsi vzhůru? Hej, mamino! Co to je.infantilní klišé‘? Potřebuju to vědět, protože jsem se mu skvěle vyhnul!“

O polednách už všichni četli články a recenze a k večeru si mnozí vzájemně telefonovali a sdělovali si, jak jsou rádi, že to takhle dopadlo, a zároveň si stěžovali na náhlou prázdnotu, kterou v sobě po včerejším vyvrcholení cítili. A všechny hovory končily: „Jen aby se tahle úroveň udržela i na reprízách!“

Barrabell šel na schůzi Rudého souručenství. Měl referovat, jak se zhostil svých úkolů. Vysvětlil, že herci byli příliš zaneprázdněni, než aby věnovali dostatečnou pozornost novým myšlenkám, ale protože se dá předpokládat, že se hra udrží dlouho, bude teď dost času na šíření našich idejí. Je třeba být ovšem opatrný a nespěchat. Všichni se tam až po uši topí v pověrách, týkajících se téhle hry. Přemýšlel, nedalo-li by se nějak přímo zaútočit proti tomuhle idealistickému tmářství.

Shakespeare byl, jak vysvětloval, složitou a nejasnou osobností.

Jeho buržoazní původ zcela narušil jeho myšlenkový systém.

Maggie zůstala celý den v posteli a Nanny brala telefony.

Sir Dougal obědval v Garrick Clubu a jako houba vsakoval gratulace, které se na něj hrnuly, dávaje si pozor, aby nedal najevo jakékoli pohnutí.

Simon Morten volal Maggie, ale vzala to Nanny.

Král Duncan trávil odpoledne nad novinovými výstřižky, které lepil do alba.

Nina Gaythornová po řadě líbala všechna svá štěstíčka a amulety. To jí zabralo dost času, a protože popletla pořadí, musila začít znovu od začátku.

Malcolm a Donalbain se strašlivě opili.

Mluvící thénové obědvali spolu s Čarodějnicemi u Rosse a jeho ženy, každý přinesl láhev a vedli řeči o divadle.

Lékař a Dvorní dáma brali telefony a přijímali gratulace svých přátel.

Thénové bez textu se rozešli po svých domovech.

A Gaston? Ten se vrátil do svého ponurého domu v Dulwichi a sepisoval řadu rozhořčených dopisů do všech redakcí, jejichž kritici ve svých článcích hovořili o mečích nebo dvouručácích namísto o šaršounech.

Emily brala telefony a podle po léta zdokonalovaného schématu buď zavolala Perryho, nebo řekla, že teď právě odešel, ale že bude určitě šťasten, až se dozví, že volali.

Tak uběhl den a v pondělí se všichni vrátili do divadla, aby se připravili na první reprízu a řadu dalších, které je čekaly.

DIL DRUHÝ

DĚROVAČKA

KAPITOLA 6.

Katastrofa Už měsíc se Macbeth hrál před vyprodaným hledištěm. Perry nechodil na každé představení, ale tuto sobotu se rozhodl, že přivede své dva starší syny, kteří měli jarní prázdniny. V divadle k žádným dalším schválnostem nedocházelo a herci již zcela přivykli pravidelnému rytmu úspěšných repríz. Perry se účastnil porady vedení, na níž se mělo rozhodnout o délce sezóny a o tom, zda by, už kvůli hercům, nebylo vhodné nasadit po půl roce něco dalšího a co by to mělo být.

„Vůbec bych se nebál uspořádat kompletní shakespearovskou sezónu. Řekněme Večer tříkrálový a Oko za oko a dávat to společ-* ně s Macbethem,“ mínil Perry. „A měli bychom i rezervu. Člověk nikdy neví, co se může stát.“

Všichni sice souhlasili, ale definitivní rozhodnutí zatím nepadlo.

Ten den bylo nezvykle dusno. Nehybný vzduch, olověné nebe a z dálky se ozývalo hřmění. „Jde to zleva,“

řekl Gaston, chystaje se dohlédnout na ranní trénink šermířů. „Když hřmělo zleva, tak to staří Římané vždycky pokládali za zlé znamení. Bohové se hněvají…“

„Kdyby znali vás, tak by rovnou vyletěli z kůže,“ vrčel Dougal.

„Pojďme,“ ozval se Simon. „Ať to máme za sebou. Nezapomeňte, že dnes máme ještě i odpolední představení.“

Začali bojovat.

„Strašně to vlečete! Vlečete to!“ řval Gaston. „Stop! To je horší, než nedělat vůbec nic! Znova! A od začátku!“

„Mějte rozum, Gastone. Na tohle poskakování je dneska strašně horko,“ uklidňoval ho Simon.

„Nemám rozum. Pojďme! Znova – a v tempu! Á – raz! Ádva!“

Skončili trénink a zpocení i otrávení se vlekli ke sprchám.

Perry se chystal se svými syny, patnáctiletým Crispinem a devítiletým Robinem, na večerní představení.

Richard, který byl na Macbetha ještě malý, měl jít s maminkou na grotesky.

„Je tam moc mrtvol?“ ptal se závistivě.

„Moc,“ potvrdil otec.

„A strašně krve?“

„Ano.“

„Tak to by mě bavilo. Budete to hrát dlouho?“

„Doufám.“

„Třeba mezitím vyrostu?“

„Třeba…“

Emily si vzala taxík, a když je Perry vypravil, nasedl s oběma staršími hochy do vlastního vozu. V

Crispinově třídě zrovna probírali Macbetha, a tak měl Perry co dělat, aby zodpověděl všechny jeho otázky.

„Starej Perky říkal, že to pro tebe musí být vždycky náramná úleva, když Macduff konečně usekne Macbethovi hlavu a Malcolm se stane králem.“

„Já doufám, že to budeš taky tak cítit.“

„Kolik času mají osvětlovači mezi narážkou a změnou světel?“ zajímal se prostřední potomek, který tou dobou strašně toužil stát se elektrikářem.

„Nevím. Jak kdy…“

„Kolik přesně?“

„Tak asi vteřinu.“

„No, tě pic!“

Ve foyeru byl nával a nad pokladnu právě vyvěšovali cedulku s nápisem „vyprodáno“.

„Máme lóži,“ řekl Perry. „Pojďme. Musíme nahoru.“

„Bezva, táti,“ libovali si kluci. Biletář ve vchodu na balkon se na ně usmál: „Dobrý večer, pane režisére,“ a uctivě jim pokynul.

Perry a chlapci opustili frontu a prošli rovnou.

Procházeli ke středové lóži. Otec jim koupil programy a uvaděčka se na ně usmívala. Divadlo už bylo téměř plné. Vysoký, osamělý pán kráčel uličkou v parteru směrem ke služebním sedadlům. Vzhlédl, a když spatřil Perryho, zamával na něj programem a Perry mu gestem odpověděl.

„Na kohos to mával, táti?“

„Vidíš toho strašně dlouhého pána, co si zrovna sedá do třetí řady?“

„Ten vypadá super! Kdo to je?“

„Nejen že vypadá.super‘, ale on opravdu je! Je to superintendent Alleyn z kriminálky. Byl tady na premiéře.“

„Páni!“

„Vlastně neměl moc času sledovat představení. Byla tu návštěva z Buckinghamského paláce. Musel pomáhat policii s dohledem.“

„Takže koukal víc do hlediště než na jeviště, co?“

„Přesně tak.“ , Z foyeru bylo slyšet zvonění. Perry se podíval na hodinky. „Někdy dáváme lidem deset minut rezervu. Jinak by opozdilci museli čekat až na konec druhého výstupu.“

Světla zvolna pohasla a publikum ztichlo. Nyní byla naprostá tma. Krátce se zablesklo a v dálce se ozval hrom a hučení větru.

Opona se zvedla a Čarodějnice okolo šibenice se daly do svého hrůzného díla.

Hra pokračovala. Perry pohlédl na zátylky svých synů a přemýšlel, co se asi tak v těch jejich hlavách děje.

Vždycky si dával pozor, aby jim Shakespeara neznechutil, a ponechával na jejich vůli, budou-li jej číst.

Pokud ví, tak profesor Perkins naštěstí také nezahlcuje Crispina nudnými vysvětlivkami, ale chce, aby nejprve jeho žáci sami okusili magickou sílu básníkova jazyka.

Robin viděl v šesti letech Sen noci svatojánské a byl nadšen úplně nesprávnými věcmi. Nejkomičtější mu připadala Hyppolita a srdečně se smál, kdykoli se objevila na scéně. Naopak Klubka pokládal za vynikajícího tragéda a naprosto nechápal, proč se mu to bezohledné obecenstvo směje.

Teď v devíti letech už snad bude soudnější.

Chlapci byli tiší a pozorní. Perry seděl za Robinem, a když Banquo s Fleancem nastoupili ke své krátké noční scéně, otočil se na sedadle. „Bezva, táti,“ zašeptal a oba pokývli hlavou. Ale později, když Macbeth začal vystupovat po schodech, Robinova ruka zalovila po jeho. Perry ji pevně stiskl a držel až do výstupu s Vrátným.

Oba chlapci se hlasitě smáli tomu, jak zápasí s ohavnými klacky, i jeho popisu nepříjemných důsledků nemírného pití.

O pauze chtěl Robin na záchod. Crispin se nabídl, že ho doprovodí, a Perry si šel zatím vypít sklenku s Winty Morrisem. Zašli do jeho kanceláře. „Pořád to jde,“ řekl Winty. „Solidní předprodej na šest měsíců dopředu.“

„Je to zvláštní,“ soudil Perry, „když pomyslíš na všechny ty pověry. Maléry a katastrofy spojené s tímhle titulem jsou známé už po staletí.“

„To se nás, kamaráde, netýká.“

„Zaklepej na dřevo.“

„Ty už taky?“ zeptal se Winty, podávaje mu sklenku.

„}á ne, to se uklidni. Ale v souboru je toho plno.“

„Ještě pořád?“

„Chudák Ninuška si nedá pokoj. V šatně má z těch svých amuletů hotovou vetešárnu.“

„Zatím se opravdu nic vážného nestalo?“ zeptal se Winty, a když Perry neodpovídal, zeptal se ostřeji: „Tak ano, nebo ne?“

„Bylo tu pár slabomyslných žertíků. Ale ať už je nastražil kdokoli, zdá se, že neměl úspěch. Ale šlo to dost na nervy. Teď už snad bude pokoj.“

Winty řekl pomalu: „O jednom případu bych taky věděl.“

„O jakém? O čem to mluvíš?“

„Krom paní Abramsové jsem o tom zatím s nikým nemluvil.

A ani ona nezná obsah toho vzkazu. Ale když už o tom tak mluvíme…“

Ozval se zvonek.

„Promiň,“ omluvil se Perry, „musím běžet. Slíbil jsem to klukům. Ten mladší by byl nesvůj. Zatím dík, Winty. Stavím se ráno.“

„Ale – stejně si myslím, že bychom si měli promluvit…“

„To jistě. Tak zítra! A dík za skleničku.“

Ve foyeru narazil na Robina.

„Ahoj, táti,“ pozdravil. „Už zvonili.“

„Kdes nechal Crispa?“

Crispin se tísnil v davu kolem stolku s tiskovinami a prohledával si kapsy. Perry s Robinem se k němu protlačili.

„Mám všeho všudy dvacet pencí,“ řekl Crispin a ukázal na knížku „Macbeth v běhu čtyř století“.

Perry vylovil pětilibrovku. „Vezmeme si tohle,“ ukázal na knížku a společně se vrátili do lóže. Přestávka skončila, světla zhasla a opona se zvedla.

Na scéně je Banquo. Sám a plný podezření. Přichází Macbeth a vyptává se ho, zda a kdy hodlá odjet.

Pojede sám, nebo s Fleancem? „Buďzdráv“ loučí se Macbeth a na rtech mu pohrává zlověstný úsměv.

Seyton je pověřen přivést nájemné vrahy. Uvádí je, ale sám zůstává v pozadí a poslouchá jejich domluvu.

Macbeth je pojednou uvolněný a v dobrém rozmaru. Jsou to lidé ze stejného těsta jako on. Lichotí jim.

Smlouva je uzavřena a vrahové odcházejí.

Dialog s Lady Macbethovou. Tíživý a plný temných narážek.

A scéna se mění. Seyton se připojuje k vrahům a Banquo je odpraven.

Zpět na hostinu.

Seyton sděluje Macbethovi, že Fleance uprchl.

Zkrvavený Banqúv duch se zjevuje mezi hosty.

A od této chvíle se hra řítí ke svému osudovému konci. Po scéně Čarodějnic a hrůzných Zjevení, po dvojznačných proroctvích a vyvraždění Macduffovy rodiny přichází Lady Macbethová. Kráčí ve spánku a hovoří dutě kovovým hlasem. A znovu po dlouhém čase Macbeth. Je zpustlý a napůl šílený. S horečnou zuřivostí mlátí kolem sebe a se zoufalou beznadějí hledí vstříc své budoucnosti. Jsou to předsmrtné křeče zvířeckého monstra. Už už aby jej Macduff nalezl a skoncoval s ním.

Macduff jej nachází.

„Stůj, pekelníku, stůjř‘

Teď bojují. Skok a náraz, útok, při němž je Macbeth vržen zpět, Macduff zvedá nad hlavu obrovitý meč a oba mizí zrakům diváků. Výkřik. Vteřina ticha a pak vzdálený zvuk píšťal a bubnů.

Malcolm a jeho thénové vstupují na horní plošinu. Ostatní– vojsko se shromažďuje dole a po schodech vystupuje starý Siward, aby se dozvěděl o synově smrti.

Macduff vstupuje spodem, z levého portálu, následován Seytonem.

Seyton třímá svůj šaršoun a na něm Macbethovu hlavu, z níž crčí krev.

Otáčejí se vzhůru, tváří k Malcolmovi a jeho družině.

Macduff se na Seytona neohlíží a silným hlasem volá směrem k Malcolmovi. „Hleď, kde trčí ta tyranova kletá leb! Zdar, skotský králi!‘

Seyton zvrátí hlavu a do tváře mu stékají praménky krve.

Vycvičení, profesionální herci se chytnou narážky a navzdory vší hrůze opakují chvějícími se rty: „Skotský králi, zdar…“

Opona padá.

2

„Crispe,“ řekl Perry, „vezmeš si domů taxíka. Tady máš peníze.

Postaráš se o Robina, ano? – Víš, co se stalo?“

„Zdá se, že nějaké neštěstí?“

„Ano. Macbethovi. Musím tu zůstat. Tamhle jede taxík. Běž.“

Crispin vyběhl naproti taxíku, který přirazil k rampě divadla.

„Nasedej, Robině!“ postrčil Perry mladšího syna.

„Myslel jsem, že nás vezmeš do zákulisí,“ kňoural Robin.

„Něco se stalo. Příště, ano?“

Dal řidiči adresu a chlapci odjeli. Kdosi se dotkl jeho paže. Otočil se a uviděl Alleyna.

„Myslím, že bych se tam měl podívat, co říkáte?“

„Vy? Pravda, vždyť jste byl v hledišti. Viděl jste to?“

„Ano.“ Narazili na dav, tísnící se v parteru.

„Bože,“ vydechl Perry. „To zatracené publikum!“

„Nějak si s ním už poradíme,“ řekl Alleyn.

Ještě štěstí, že byl tak vysoký. U spojovacích dveří vedoucích do zákulisí stála dřevěná bednička. Alleyn na ni vystoupil a obrátil se k divákům. „Prosím, věnujte mi pozornost! Vy všichni jste pochopitelně zvědaví.

Bohužel, nic se nedozvíte a tady byste jen překáželi. Nikdo nebude odcházet těmito dveřmi. Prosím, chovejte se rozumně a jděte domů.“

Stál tady a čekal.

„Co si ten chlap o sobě myslí?“ ozval se kdosi vedle Perryho.

„To je vrchní superintendent Alleyn,“ řekl Perry. „Nejlíp uděláte, když ho poslechnete.“

Ozvalo se reptání, ale nakonec se dav začal rozcházet.

Vrátný pootevřel spojovací dveře na délku řetězu, vykoukl a uviděl Perryho. „Zaplaťpánbůh,“ vydechl.

„Momentík!“ Uvolnil řetěz a otevřel dveře, aby mohli projít.

Bylo tu ticho. Jeviště tonulo v záři reflektorů. Do výšky se tyčící černé výkryty odhalovaly otvor, ústící do chodby pod horní plošinou praktikáblu. Na jejím konci, už v plném scénickém světle, ležel beztvarý ranec, zpod něhož prosakovala tmavě rudá louže.

Pohnuli se tím směrem, když jim vyšel naproti Perryho asistent.

„Perry! Díky Bohu, že jsi tady!“

„Byl jsem vpředu. Superintendent Alleyn taky. Bob Masters, asistent režie – pan Alleyn ze Scotland Yardu.“

„Volali jste policii?“ zeptal se Alleyn.

„Charlie to zrovna zkouší,“ odpověděl Masters. „Náš inspicient. Pořád se nemůže dostat na linku.“

„Zajdu tam,“ řekl Alleyn a vykročil směrem ke kabině inspicienta.

„Jsem od policie,“ řekl Charliemu. „Mohu si to vzít?“

„Ano… jistě… Halo? je tady nějaký pán od policie. Předávám,“ řekl Charlie a podal sluchátko Alleynovi, který řekl: „Tady superintendent Alleyn. Divadlo Delfín. Smrtelné zranění. Useknutá hlava. Ano, jak to říkám! Myslel jsem si, že to stejně dostanu přiděleno, když jsem byl u toho. Ano – počkám.“ Po krátké pauze se ozval: „Ano, Baileyho a Thompsona. A pošlete sem inspektora Foxe a řekněte mu, ať mi přinese mou aktovku. Je u mě v kanceláři. Pošlete taky doktora. Ano? – Dobrá.“

Zavěsil. „Tak se na to podíváme,“ řekl a vykročil na jeviště.

Čtyři technikáři a rekvizitář strážili scénu.

„Nikdo neodešel,“ řekl Bob Masters. „Soubor je v šatnách a pan režisér je nahoře v kanceláři. Mají tam něco jako poradu.“

„Dobrá,“ řekl Alleyn. Prošel okolo rance na zemi. „Co se stalo, když spadla opona?“

„Málokdo si hned uvědomil, že tahle hlava je pravá. Ta kašírovaná je skoro dokonalá – krev a tak vůbec.

V první chvíli jsem si to taky neuvědomil. Charlie řekl ‚Opona!‘ a v ten moment si Gaston, který držel ten obrovský meč, všiml krve, která mu stékala na rukavice. Podíval se vzhůru, otřel si obličej a zaúpěl. To už byla opona dole.“

„Dál!“

„To jsme všichni viděli. A potom ji – tu hlavu – upustil. Lidi ještě pořád tleskali. Tak jsem – nevím, co mě to napadlo – vylezl před oponu a řekl jim, že tu došlo k nehodě a že tedy nebudeme dělat žádnou děkovačku, a ať jdou domů. No a zase jsem se vrátil za oponu. Mezitím,“ pokračoval Masters, „vypukla na jevišti panika. Tak jsme s Charliem poslali všechny do šaten a já jsem tu hlavu přikryl tady tím kusem hadru – byl myslím na rekvizitním stole. Rekvizitář pak tu látku podstrčil i dospod. To je všechno – myslím.“

„Je to jasné. Děkuji, pane Mastersi. Jestli dovolíte, tak se teď na tu hlavu podíváme. – Ne, děkuji, myslím, že to udělám sám.“

„To – to bych byl radši…“

„Chápu,“ usmál se Alleyn.

Přidřepl si, vyhýbaje se krvavé louži. Uchopil cíp látky a odhrnul ji.

Otevřeným hledím na něj zíral Sir Dougal. Oči měl zalité krví a obrácené v sloup. Čelistní kryt přilby byl odtržen a pod ním zela ústa, rozevřená do klaunského šklebu. Alleyn si povšiml, že úder byl veden zezadu – rána byla čistá a její okraje se vychlipovaly dopředu. Znovu tvář přikryl.

„Zbraň?“ zeptal se.

„Muselo to být tohle,“ řekl Masters. „Myslím aspoň.“

„To je ten meč, co ho nosí Seyton?“

„Ano.“

„Je celý od krve.“

„Jistě. Ale to by byl tak jako tak. Je na něm spousta falešné krve, jenže – teď se to jaksi promíchalo…“

„Kde je ta umělá hlava?“

„Ta kašírovaná? – To nevím – nedívali jsme se po ní…“

Alleyn zamířil do levého portálu. Prostor v zákulisí maskovaly výkryty a bylo tu hodně šero. Chvíli počkal, až se jeho oči, oslněné reflektory, přizpůsobí. V nejtemnějším zadním koutě se rýsovaly obrysy lidského těla, ležícího tváří k zemi. Skutečně tváří?

Pokročil k hlavě ležící postavy a dotkl se jí. Vyklouzla mu z prstů – kašírovaná, papírová rekvizita… Dotkl se těla – bylo z masa a kostí. Mrtvý trup bez hlavy.

Alleyn se vrátil na jeviště.

Kdosi hlasitě bušil u zadního vchodu.

„Už jdu!“ ozval se Masters.

Přišli lidé z Yardu. Inspektor Fox a seržanti Bailey a Thompson.

Fox byl střízlivě vyhlížející, trochu staromódní, prošedivělý pán v jednoduchém obleku a s laskavým, ale rozhodným pohledem.

„Návštěva na starých známých místech, co?“ řekl Alleynovi.

„Už je to skoro dvacet let, viďte, Foxi? Teď bych ale rád zajistil všechny stopy. Prostě jak to má být. Fotky, otisky, všechno, co souvisí s tou hlavou tady na jevišti a s tím tělem za kulisami. Ještě než spadla opona, tvořily jeden celek. A taky mě zajímá ta kašírovaná hlava tam v rohu. Předpokládaný vražedný nástroj je dvouruční meč, na kterém byla skutečná hlava nabodnutá. Takže ten berte taky. Přijde ještě někdo?“

„Pár kluků v uniformách. Každou chvíli jsou tady.“

„Dobrá, budou střežit oba vchody do divadla.“

Obrátil se k Mastersovi. „Budeme muset zjistit, koho. máme o neštěstí informovat. Můžete nám pomoci?“

„Myslím, že je tu jeho bývalá žena. Děti neměli. Winty to bude vědět přesně. Winter Morris, víte?“

„On tu ještě je?“ zvolal překvapeně Alleyn.

„Nahoře v kanceláři. S panem Jayem. Myslím, že se radí, co dál.“

„Jistě. Zítra je neděle, budete se muset nějak rozhodnout.“

Podíval se po skupince technikám. „Kdo z vás má na starosti rekvizity?“

Rekvizitář učinil nejistý pohyb.

„Vy? Je mi líto, ale budu vás tu muset zdržet trochu déle.“

Obrátil se ke čtveřici kulisáků: „Omlouvám se, ale vy budete muset také ještě počkat. Tady vás ale už potřebovat nebudeme.

Dík.“ Chlapi zmizeli kamsi pod jeviště.

Bailey s Thompsonem vybalili své nářadí.

„Budete asi potřebovat osvětlovače, ne?“ ozval se Alleyn. „Je tu někde?“

„Tady,“ ozval se chlapík, který stál vedle inspicienta.

„Dobrá. Zůstanete tu s nimi, ale sám na nic nesahejte.“ A Mastersovi: „Kde se obléká pan Gaston Sears?“

„Ukážu vám,“ nabídl se Perryho asistent.

Zavedl Alleyna k šatnám. Procházeli chodbou, lemovanou po obou stranách dveřmi se jmény herců.

Všude bylo ticho, s výjimkou šatny Niny Gaythornové, odkud se ozývaly ječivé, hysterické výkřiky.

Gastonova šatna byl maličký kamrlík na samém konci chodby.

Asistent zaklepal. „Vstupte!“ ozval se z nitra bručivý hlas. Masters otevřel dveře.

„Tihle dva pánové by s vámi rádi mluvili, pane Searsi,“ řekl a rychle se stáhl.

Alleyn s Foxem se sem sotva vešli. Vsoukali se dovnitř a jen tak tak se jim podařilo za sebou zavřít.

Gaston měl na sobě černý plátěný župan a odličoval se. Byl bledý jako křída, ale perfektně se ovládal.

Alleyn zvolal: „Tak jsem měl přece pravdu! Vy se na mě, pane Searsi, asi nebudete pamatovat, ale před několika lety jste nám pomáhal identifikovat nějaké starožitné zbraně z jisté loupeže.“

„Dobře si vzpomínám. Velkou cenu ty věci tenkrát neměly, ale falzifikáty to nebyly.“

„Přesně tak. Bohužel – smutnou shodou okolností jde zase o šaršoun, na který se vás chci ptát.“

„Jsem vám k službám. Zvláště když vidím, že používáte‘ správného názvosloví. Tento šaršoun je mým osobním vlastnictvím a jde o zbraň užívanou skotskými šlechtici ve třináctém století.

V našem představení jej nosím při všech ceremoniálních příležitostech. Váží přesně…“

A již zabrousil do řady historických a technických podrobností i popisu všech symbolických významů, vížících se k této zbrani.

Podal i stručný přehled všech předchozích majitelů a zmínil se i o několika poněkud nejasných příbězích z jejich života. Oba policisté tu stáli tak namačkáni, že Fox jen s obtížemi vytáhl svůj zápisník. jako i mnohé jiné zbraně. Příkladně obecně známý ‚excalibur‘ – což ve skutečnosti znamená.plenic vnitřností‘ – nebo tak zvaný.durandal‘ s tajemnými keltskými znaky na jílci, jsou zbraně, jimž je obecně připisována magická síla…“ udělal malou pauzu, aby nabral dech a srovnal myšlenky.

„Asi byste se od své zbraně nerad – byť i jen na okamžikodloučil,“ vstoupil mu do řeči Alleyn a jemně dloubl do Foxe,

„nemám pravdu?“

„Ovšem. Ale přesto jsem nucen tak v průběhu představení dvakrát učinit. Poprvé, když se přidávám k Banqovým vrahům, a posléze, když se vrátím z posledního výstupu s Macbethem. Během jeho monologu, kdy říká ‚těkavý stín je život‘, dávám šaršoun rekvizitám, aby na něj přidělal tu umělou hlavu. Sám jsem ji vyráběl.

Já vím, řeknete, proč si ji na něj také sám nenasazuji, ale když jsem to zkoušel poprvé, udělal jsem ve spěchu mezi dvěma výstupy školáckou chybu a špičkou zbraně, která je neobyčejně ostrá, jsem tu hlavu prorazil. Díru jsme opravili a od té doby nechávám tuhle záležitost na rekvizitáři, který musí tak jako tak pocákat šaršoun umělou krví.“

„On vám jej pak vrací?“

„Přichystá jej do rohu v levém portále. Tam nikdo nesmí, protože Macbeth s Macduffem tam vbíhají na závěr souboje. Musím podotknout, že taková tma je tam právě jen na konci, aby z pravých lóží nebylo vidět, jak se Macbeth zvedá a odchází. Jakmile oba projdou, spouští se z provaziště černá šála, která ten otvor vykryje.“

„Ano, myslím, že jsem si toho všiml.“

„Rekvizitář tam chystá tu nabodnutou hlavu chvíli před koncem souboje. Já si ji beru v posledním okamžiku před Macduffovým návratem.“

„Takže Macbeth vyběhl ze scény, vykřikl a hned nato byl sťat šaršounem, ze kterého předtím někdo sňal umělou hlavu. Tu pak nahradil tou skutečnou.“

„Já – přiznám se, že jsem o tom takhle nepřemýšlel, aleano, patrně. Myslím, že čas by na to byl.“

„A prostor? Na máchnutí mečem?“

„Místo je tam vždycky. Macduff, přesně jak jsem ho to učil, napřahuje zbraň ještě v okamžiku, kdy je na něj z hlediště vidět, a úder vede, až když je za scénou. Tam je dost místa. Byl jsem tou dobou za horizontem a bavil se s Králem, rekvizitářem a ostatními. Viděl jsem Macduffa vycházet. – Vždycky jsem si byl jist tím,“ pokračoval Gaston, „že existují temné magické síly, které dokážou posvátný šaršoun probudit k vlastnímu tajemnému životu. Teď byl snad uspokojen. Alespoň doufejme. Doufejme…“

Zíral na Alleyna. „Jsem strašně unavený,“ řekl. „Byl to hrozný zážitek. Skutečně děsivý. Víte, já jsem se zprvu vůbec nedíval nahoru. Byla tam tma. Vzal jsem šaršoun a zasadil jílcem do závěsníku. Když jsem pak zvedl hlavu, stékala mi do tváře krev. Čím jsem se mohl na té zbrani provinit? Já, který jsem ji střežil a opatroval? Tím, že jsem připustil, aby byla použita k divadelnímu představení? Pravda, to jsem dopustil.“

Jeho pronikavé zraky se rozšířily. „Nebo to byl jakýsi tajemný iniciační obřad? Něco jako křest krví, kterým jsem měl být zahrnut do tajemného a staletí překračujícího bratrstva?“ Udělal bezradný pohyb. „Jsem zmaten…“

„Myslím, že vás už nebudeme obtěžovat, pane Searsi. Moc jste nám pomohl.“

Vrátili se na jeviště, kde Bailey a Thompson dřepěli na bobku, zcela zabráni do své práce.

„O té zbrani není pochyb, pane Alleyne,“ řekl Bailey. „Tímhle se to stalo. Ta potvora je ostrá jako břitva.

Tady zůstaly na čepeli stopy vražedného úderu, pojďte se podívat! Rána šla zezadu, když oběť byla skloněná. Jasné jako facka.“

„Vidím. A otisky?“

„Měl rukavice. Všichni je tu mají – takové ty dlouhé, sahající až k předloktí.“

„Thompsone, máte všecky snímky, které budete potřebovat?“

„Ano. Můžeme to zabalit. Všechno, co bereme s sebou.“

Od zadního vchodu se ozval pronikavý hlas. „V pořádku. Je tu dost tma, co? – Tak kde máte tělo?“

„Sire Jamesi,“ zavolal Alleyn, „tady jsme!“

„Nazdar, Rory. Vy si taky jakživ nedáte pokoj, co?“

Sir James Curtis v bezvadném smokingu a černém převlečníku vstoupil na jeviště. „Jdu rovnou z večírku.

Měli jsme – panebože, co je tohle?“

„Čeká to tu na vás,“ odtušil Alleyn.

Bailey s Thompsonem odstoupili. Macdougalova hlava nabodnutá na meči vzhlížela k Siru Jamesovi.

„Kde je trup?“ zeptal se patolog.

„Tamhle v rohu. Zatím jsme se ho nedotkli.“

„Jak se to stalo?“

Alleyn ho stručně informoval. „Byl jsem v hledišti,“ dodal.

„Zvláštní. Podívám se na tělo.“

Trup ležel na břiše. Jeden cíp Macbethova tartanového šálu byl obtočen kolem levé paže a zastrčen pod úvazek štítu, zatímco druhý přidržovala ozdobná spona na rameni. Sir James si prohlédl ránu. Její okraj byl zahnut dolů a cár límce visel přes otvor zející v trupu.

„Jediný úder,“ konstatoval. Naklonil se nad tělo. „Raději ho dejte odvézt do márnice – tedy, jestli jste už skončili.“

Vrátili se zpět na jeviště, kde ležel meč s nabodnutou hlavou.

„Můžete je oddělit,“ rozhodl Alleyn.

Bailey uchopil hlavu a Thompson držadlo meče. Stáli teď proti sobě, s nohama rozkročenýma a s vodorovnou čepelí mezi sebou.

„Hej –“

„Rup!“

Nejhorší byl ten zvuk. Připomínal mlasknutí obrovské zátky.

Bailey pak vložil hlavu do igelitového pytle, ke kterému přivázal štítek s údaji, a poté ještě do plátěného vaku. „Uložím to zvlášť,“ oznámil a odnesl balík do policejního vozu.

„Co s tou zbraní?“ zeptal se Thompson.

„Patří do lepenkového pouzdra, které leží na rekvizitním stole,“ řekl Alleyn. „Vezměte také tu umělou hlavu. Jedete nejdřív do márnice?“

„Jistě. Zdržíte se ještě tady?“ zeptal se Sir James.

„Ano.“

„Kdyby něco, tak vám sem brnknu.“

„Dík.“

Přišli zřízenci z policejní prosektury, vstrčili trup do igelitového vaku, položili na nosítka a zakryli přehozem. Nosítka naložili do auta a odjeli. Sir James je následoval ve svém voze.

„Pojďme, Foxi,“ řekl Alleyn. „Musíme si promluvit s tím rekvizitářem.“

U inspicientské kabiny narazili na asistenta Masterse.

„Napadlo mě, že byste si mohli zřídit něco jako kancelář v klubovně.“

„Výborně. Byl byste tak laskav a poslal tam za námi vašeho rekvizitáře?“

Klubovna byla příjemná místnost s lenoškami, knihovnou, mohutným stolem a se zarámovanými fotografiemi z nejrůznějších inscenací. Oba policisté se usadili za stolem.

„Dobrý den, Ernie,“ pozdravil Alleyn, když rekvizitář vešel.

„Vlastně ani neznáme vaše příjmení. Byl byste tak laskav?“

„Se menuju James, pane intendent.“

„Tedy Ernest James. Dlouho vás nezdržíme, pane Jamesi. Alespoň doufám. Smutná záležitost, viďte?“

„To vám teda povim.“

„Jste tu zaměstnán už dlouho?“

„Patnáct roků.“

„Tolik? – Pročpak se neposadíte?“

„To – tak jo…“ řekl Ernie a sedl si.

„Pokoušíme se určit okamžik, kdy došlo k vraždě a k výměně těch hlav. Macbethova poslední slova jsou.proklet buď, kdo první zvolá: Dost!‘ On a Macduff potom bojují, Macbeth odbíhá a předpokládám, že byl hned nato zabit. Pak je krátká pauza, po ní se přibližuje zvuk bubnů a píšťal. Následuje postupný návrat všech, kteří zbývají naživu. Dialog mezi Malcolmem a starým Siwardem.

Vstupuje Macduff, následován Gastonem Searsem s Macbethovou hlavou na meči.“

„Vy jste byl v hledišti, pane intendent?“

„Ano, ovšem.“

„Teda je to hrůza, fakt!“

„To je. Poslyšte, kdy vlastně nasazujete na ten meč tu kašírovanou hlavu a vracíte ho do portálu?“

„Já? A jo, jasně! Ten zatracené] krám si beru od pana Searse, když Sir Dougal řiká, že ‚život je hejbavej stín‘ nebo něco na ten způsob, a beru si ho ke svýmu stolu, že abych na něj šoupnul tu kašírku. Není to vůbec jenom tak, víte? Ta železná mrcha je strašně vostrá a dlouhá a ta hlava je vevnitř sádrová a v tý sádře je jen takovej šlic, do kterýho se musí ten meč přesně zapásnout. Pak se musí eště pocákat barvou, jako že je vod krve, a teprv potom ho můžete vodnýst do toho portálu.“

„Kdy přesně?“

„Teď mi to de už rychlejc. Řek bych, že asi tak za tři minuty.

Jak Simon Morten řiká, že.zadujte do polnic‘, tak tam někde vokolo toho.“

„A ten meč tam tedy zůstal až do okamžiku, kdy ho na samém konci vzal pan Sears a odnesl na jeviště – ovšem s jinou hlavou.“

„Přesně.“

„Dobrá. Později nám ještě v tom smyslu podepíšete výpověď.

Napadá vás něco, co by nám mohlo pomoci? Nebo něco neobvyklého?“

„Ne, nic,“ zněla rychlá, strohá odpověď.

„Víte to jistě?“

„Jo, jistě.“

„Díky, Ernie.“

„Taky, šéfe. Můžu jít domů?“

„Kde bydlíte?“

„Tady – kousek.“

„Dobrá. V pořádku.“ Alleyn napsal kartičku. Ernest James – odchod povolen. R. Alleyn. „Tady, Ukažte to strážníkovi u vchodu.“

„Prima, pane vedoucí. A dík!“ opakoval Ernie a vzal si lísteček.

Ale stále neodcházel. Šoural se ke dveřím a postával tu, dívaje se střídavě na Alleyna i Foxe, který ho sledoval přes horní okraj brýlí s kovovou obroučkou.

„Ještě něco?“ zeptal se Alleyn.

„Ne – myslím že ne…“

„Jistě?“

„Jo – jistě…“ řekl Ernie a byl pryč.

„Ten ještě něco ví,“ konstatoval nevzrušeně Fox.

„Ano. Ale necháme ho trošku podusit.“

Ozvalo se energické zaklepání.

„Vstupte!“ zavolal Alleyn. Vešel Simon Morten.

3

Byl už v civilu. Alleyna by zajímalo, je-li tak bledý od přírody, či v důsledku překonaného šoku.

„Pan Morten?“ zeptal se. „Právě jsem vás chtěl požádat, abyste přišel. Prosím, posaďte se. To je inspektor Fox.“

„Dobrý večer, pane Mortene. Dal byste nám laskavě svou adresu?“ požádal ho Fox, narovnávaje si brýle nad blokem.

Simon neočekával tak hladký průběh svého přijetí. Trochu zaváhal, posadil se a nadiktoval svou zcela počestnou adresu tak rozechvěle, jako by se jednalo o vyhlášené doupě neřesti.

„Rádi bychom získali přehled o sledu událostí,“ řekl Alleyn.

„Snad nám pomůže, že jsem byl večer v hledišti, ale moc si od toho neslibuji. Váš výkon byl vynikající.

Ten souboj! Až mě z něj mrazilo. Musíte být v úžasné kondici. Jak dlouho vám trvalo dostat se do takovéhle formy?“

„Pět neděl tvrdého tréninku během zkoušek a i teď ještě pořád každý den – ach Bože!“ zarazil se. „Úplně jsem zapomněl, žetotiž už – myslím…“ Zakryl si tvář. „Člověk tomu nemůže ani věřit!“ Sňal ruce z obličeje a zašeptal: „Jsem, myslím, váš hlavní podezřelý, že?“

„To byste ovšem musel,“ usmál se Alleyn, „být schopen nejprve odstranit tu falešnou hlavu ze šaršounu připraveného v portále, kterým byla oběť sťata. Sir Dougal by proto musel počkat na místě a bez odporu strpět váš útok. Dokonce by se musel ochotně sehnout, abyste mohl vést ránu. Pak ještě odtáhnout jeho tělo do vzdáleného rohu a přiložit k němu umělou hlavu. Poté pravou hlavu narazit na špici šaršounu a vrátit jej na místo, odkud si ho bere pan Sears. To všechno během asi tří minut.“

Simon na něj zíral. Do tváří se mu pomalu vracela barva.

„Takhle jsem o tom nepřemýšlel,“ přiznal s úlevou.

„Ne? Inu, možná, že mi něco uniklo, ale v hlavních rysech je to tak. Takže,“ pokračoval Alleyn, „jestli jste se už vzpamatoval z toho šoku, byl byste tak laskav a pověděl mi, co se přesně přihodilo, když jste za Sirem Dougalem vyběhl z jeviště?“

„Jistě, rád! – Nic vlastně.“

„Nic?“

„Tedy – on vykřikl a předklonil se jako vždycky a já běžel dál.

Pak jsem postával s ostatními, kteří čekali na výstup, dokud nepřišla moje narážka. Řekl jsem svůj závěrečný monolog, končící ,zdar, skotský králi!‘. Díval jsem se vzhůru na Malcolma a na Seytona, který nesl – tu věc – jsem se neotáčel, jen jsem tím směrem ukázal mečem. Připadalo mi, že mnozí kolem Malcolma se dívají nějak divně, ale slávu nakonec provolali.“

„To všechno odpovídá. Jaký byl vlastně člověk, ten Macdougal?“

„Macdougal? Sir Dougal? Statný, pohledný – alespoň pro toho, komu se tyhle typy líbí.“

„Myslím – jaký byl osobně?“

„Hvězda každým coulem. Tuhle roli dělal skvěle.“

„Vy jste s ním moc nevycházel, viďte?“

Simon pokrčil rameny. „Byl celkem prima.“

„Trošičku náfuka, co?“

„Něco na ten způsob. Ale opravdu byl fajn.“

„O mrtvých jen dobře, že?“

„Tak. – Ale vážně, nevím o ničem, co by se mu dalo nějak zvlášť zazlívat. V tom souboji na něj bylo spolehnutí. Prostě jsem se s ním jakživ nemusel bát. I Gaston to říkal. Neumím si představit, kdo by se mu vyrovnal – ach Bože! Vždyť já jsem jeho náhradník! Budu dělat záskok – tedy jestli ta hra dál poběží.“

„Myslíte, že se k tomu divadlo rozhodne?“

„Nevím. Neodvažuju se na to myslet… Tedy – záleží taky na novinářích.“

„Jak to?“

„Jestli zavětří, co se tady doopravdy stalo, nebudeme moci pokračovat, jako kdyby Macbeth onemocněl nebo jednoduše zemřel na nějakou nemoc. Pokud se ale doslechnou, že tu došlo pouze k nějaké.nehodě‘, jak to označil Bob Masters před oponou, nebudou se snad pídit po podrobnostech. Jedno je jisté,“ dodal Simon, „publicita je to poslední, co bychom potřebovali.“

„Chápu,“ řekl Alleyn. „Napadlo vás, že by to leckoho mohlo přivést na nápad vzkřísit všechny ty pověry o Macbethovi?“

Simon na něj ostře pohlédl. „Bože! Ne, to mi nedošlo. Ale máte zatraceně pravdu. Perrymu, to je náš režisér, strašně záleželo na tom, aby se o těch pověrách vůbec nehovořilo a aby na ně nikdo nedal.“

„Vážně? A proč?“

„Sám na ně nevěří,“ odpověděl Simon a vypadal přitom dost nesvůj.

„Vypukly v souboru nějaké nálady, které by ty pověry podporovaly?“

„No – třeba Nina Gaythornová, ta tomu dost věří.“

„Ano?“

„Perry ovšem tvrdí, že je to všechno nesmysl.“

„Došlo k nějakým událostem, které by tyhle fámy potvrzovaly?“

„Vlastně – něco na ten způsob.“

„Například?“

„Jestli proti tomu nic nemáte – nerad bych zacházel do detailů.“

„Proč?“

„Řekli jsme si, že o tom nebudeme mluvit. Slíbili jsme to Perrymu.“

„Poprosím pana Jaye, aby mi to pověděl.“

„Ano. Ale neprozradíte mu, že to víte ode mne, viďte?“

„Ne.“

„Jestli mě už nepotřebujete…?“

„Myslím, že ne. Podepíšete nám svou výpověď později.“

„Jistě. A děkuji,“ řekl Simon vstávaje. „A – myslel jste to vážně – to, jak jste říkal, že já nemohu být ten vrah?“

„Myslel. Pokud se neobjeví nějaké nové skutečnosti, budu si to myslet dál.“

„Zaplaťpánbůh aspoň za to,“ vydechl Simon. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc, pane Mortene.“

Simon udělal pár kroků ke dveřím, maličko zaváhal a pak promluvil: „Kdybych ho chtěl zabít,“ řekl, „mohl jsem to udělat jakoby nedopatřením během souboje a potom předstírat, že mě to strašně mrzí, rozumíte?“

„Ovšem,“ připustil Alleyn. „To máte vlastně pravdu. Dobrou noc.“

Když za ním zapadly dveře, ozval se Fox: „Tak tohohle si můžeme odškrtnout, že?“

„Pro tuto chvíli, Foxi.“

„Vypadá to, že toho nebožtíka moc v lásce neměl, co říkáte?“

„Ne, ale poctivě to přiznává. Málem začal něco vykládat o těch pověrách, ale pak se zarazil a vymluvil se na slib Jayovi.“

„Pravda. – Koho chcete teď?“

„Zřejmě Perryho Jaye.“

„Byl tu už před dvaceti lety, když došlo k tomu prvnímu případu. Tenkrát to byl příjemný mladík.“

„Ano. Mají teď nějakou poradu – nahoře v kanceláři.“

„Mám pro něj skočit?“

„Byl byste tak laskav?“

Fox si sundal brýle, složil je do kapsičky u saka a vyšel z místnosti. Alleyn vstal a přecházeje po místnosti začal nahlas uvažovat.

„Ano, tehdy se to muselo stát. Hned po tom souboji. Řekněme, že asi tak minutu mohla trvat ta pauzička a blížící se zvuk píšťal a bubnů. Pak velký nástup – řekněme čtvrt minuty. Siwardův rozhovor o synově smrti – další dvě minuty.

Všeho všudy nějaké tři až čtyři minuty. A teď si to představme: Macbeth vybíhá a zařve. Macduff říkal něco v tom smyslu, že se Dougal po odchodu z jeviště předklonil, nebo – ale ovšem! Musil sebou přece praštit, aby bylo slyšet ten pád.

V tom okamžiku ho ten člověk, který předtím odstranil umělou hlavu, sťal a jeho skutečnou hlavu narazil na meč. To přeci chvíli trvá! Je možné, aby ten šaršoun zaklínil jílcem o dekoraci a pak na něj tu hlavu nastrčil? Potom meč znovu nachystal pro Gastona a tělo odtáhl do rohu. Jedině tak to mohl ten člověk udělat.“

VRAŽDA ZAMČENOU

Zarazil se, zavřel oči a v duchu se promítl celý souboj. Obě postavy. Krátký dialog a Macbethova drsná závěrečná slova:

„A proklet buď, kdo první zvolá: „Dost!“‚

„Musilo k tomu dojít po souboji. Není jiná možnost. Skutečně není? – Nesmysl!“

Dveře se otevřely a vstoupil Fox s Winterem Morrisem a Perrym.

„Omlouvám se, že jsem vás musel vyrušit,“ řekl Alleyn.

„Nic se neděje. Stejně jsme uvízli na mrtvém bodě. Máme-li pokračovat v reprízách, nebo to stáhnout.“

„Těžké rozhodování?“

„Ano. Vlastně jsme se vás chtěli zeptat, jak dlouho ještě…“ ozval se Morris.

„Zítra tu budeme hotovi. Možná ještě dnes. Tělo je už v márnici a teď prozkoumáváme kout, ve kterém leželo. Všechno to tam ukMdíme.“,

„Rozumím. A děkuji.“

„Jak to budou brát herci?“

„Myslíte, kdybychom pokračovali? Inu, šťastní zrovna nebudou, ale udělají to.“

„A nové obsazení?“

„V tom je právě háček,“ vysvětloval Perry. „Macbethovým náhradníkem je Simon Morten a za něj by Macduffa zaskakoval Ross. Ten souboj bychom museli značně zjednodušit, nový Macduff by to asi těžko zvládl. Simon je v pořádku a myslím, že by podal slušný výkon, ale risk je to vždycky.“

„Ovšem. A Gaston Sears? Jaký je to vlastně herec?“

Perry na něj překvapeně pohlédl. „Gaston? Vy myslíte, že by…“

„Ten souboj ovládá. Sám hó vymyslil. Je to impozantní figura.

Byl to jen takový nápad, ale stejně by mě to zajímalo.“

„Je to zarážející představa. Sám jsem ho nikdy neviděl hrát, ale býval prý až překvapivě dobrý. Je trošku nevyzpytatelný. Někteří říkají, že to nemá v hlavě docela v pořádku. Jistě, vyřešilo by to řadu problémů.

Stačilo by najít nového Seytona a to je, pokud jde o text, jen nepatrná rolička. Měl by ovšem vypadat působivě. Vysoký, snědý chlap… Bože, zajímalo by mě… ale ne, raději ne.

Bude lip, když to stáhneme a nasadíme nějakou novou hru. Bylo by to nejčistší řešení.“

„Patrně. Musíte mít také na mysli – alespoň na první pohled to tak vypadá – že vrah, i když o něm zatím moc nevíme, je zřejmě buď někdo z herců, nebo z technických zaměstnanců. V posledním případě byste patrně mohli hrát dál, ale jestli je to herec – zvláštní pomyšlení, co?“

„Já už se nedivím ničemu.“

„Rád bych se dozvěděl něco bližšího o událostech během zkoušek, které podnítily ty macbethovské pověry. Rekvizitář a Simon Morten na cosi naráželi, ale když jsem se jich přímo zeptal, tvářili se tajemně.“

„Žádal jsem je, aby o těch – událostech – nemluvili. Šlo mi o všeobecnou atmosféru. Teď na tom už nezáleží.“

Ve stručnosti se Alleynovi zmínil o umělých hlavách a krysí hlavě v Rangiho vaku.

„To vypadá spíš na jakousi školáckou klukovinu.“

„William to určitě nebyl,“ řekl rychle Perry. „Ta hlava na hodovní tabuli ho k smrti vyděsila. Je to slušný chlapec.“

„Konec konců, ten meč by stěží uzvedl.“

„Právě!“

„Kde je teď?“

„Asistent ho poslal rovnou domů. Gaston nechal meč s tou nabodnutou hlavou ležet na jevišti. Chlapec čekal za scénou na děkovačku. Bob Masters mu řekl, že došlo k nějakému zádrhelu, že děkovačka nebude a aby se rychle oblékl a běžel domů.“

„Ano. Foxi, časem ho možná budeme potřebovat. Má nějaký telefon?“

„Jistě,“ odpověděl Perry. „Máme to číslo nahoře. Mám…?“

„Dnes večer to, myslím, nebude nutné. Požádáme pana Kinga a rekvizitáře, aby potvrdili, že Gaston Sears stál s chlapcem připraven za scénou. A Macduff že rovnou odešel. Tím z toho bude Macduff definitivně venku a pan Sears ovšem také.“

„Během souboje se Malcolm, starý Siward, Ross a Caithness shromáždili vpravo na horní plošině v místech, kde nebyli vidět z hlediště, a čekali na závěrečný výstup. Zbytek vojska čekal vlevo vzadu a.mrtvé‘ postavy – to znamená Král, Banquo, Lady Macduffová a její syn – byly připraveny také na levé straně na druhou oponu děkovačky. Čarodějnice čekaly vzadu nahoře.“

„Ano.“

„Takže k vraždě muselo dojít přesně v intervalu mezi Macduffovým odchodem a Gastonovým návratem na jeviště.“

„Zřejmě,“ přisvědčil znaveně Perry. „Ale to je nanejvýš tak tři a půl minuty.“

„Zavoláme si teď zbytek souboru a požádáme je, aby si, bude-li to možné, poskytli navzájem alibi pro toto období.“

„Mám je zavolat?“

„Sem, kdybyste byl tak laská v. Prozatím nechci, aby chodili na jeviště – a oni by o to, myslím, také nestáli. Dík, pane Jayi. Bude tu trochu tlačenice, ale to nevadí.“

Perry vyšel. Winter Morris, který tu zatím stál beze slova, přistoupil k Alleynově stolu a položil před něj složený papír.

„Myslím, že byste měl vidět tohle,“ řekl. „Perry souhlasí.“

Ozvala se volačka: „Všichni do klubovny, prosím. Celý soubor, prosím.“

Alleyn rozložil papír a četl vzkaz: „vrahův syn vsoub“.

„Jak jste k tomu přišel? A kdy?“ Winty mu to pověděl.

„Je ten vzkaz pravdivý?“

„Bohužel,“ přisvědčil Winty zničeně.

„Ví to někdo?“

„Perry si myslí, že Barrabell. Banquo.“

„Je zlomyslný?“

„Je.“

„Ten vzkaz se týká na Williama Smitha. Zabýval jsem se tenkrát tím případem,“ řekl Alleyn. „William byl tehdy šestiletý chlapec. Jedna z obětí se jmenovala Barrabellová. Bankovní úřednice,“ vzpomínal Alleyn.

„Našli ji s uříznutou hlavou. – A, tady už máme herce.“

4

Díky běžné rutinní praxi získali brzy všechny potřebné informace.

Alibi Gastona Searse, rekvizitáře i Macduffa se potvrdila. Alleyn četl jména ze svého programu a o každém ze jmenovaných se postupně ukázalo, že si ho ostatní pamatují, jak stál ve svém hloučku za scénou. Král a Nina Gaythornová si šeptali s Gastonem.

„Rád bych, abyste mi s jistotou odpověděli na následující otázku. Vzpomíná si někdo z vás, že by zahlédl nějaký pohyb nebo postavu, která by vklouzla do levého rohu poté, co Macduff odešel ze scény?“

„Na to jsme byli příliš vzadu,“ řekl Simon. „Všichni.“

„Pamatuje si někdo, že by Macbeth ze svého místa nevyšel?“

Po krátké odmlce se rozpomněla Nina Gaythornová: „William se najednou zeptal, kde je Sir Dougal. Říkal, že pořád nepřišel, nebo něco takového. Nikdo jsme tomu nevěnovali pozornost. Čekali jsme na nástup na děkovačku při druhé oponě.“

„Děkuji,“ řekl Alleyn. „Teď bych rád, abyste se všichni vrátili do šaten a na zavolání nastupovali přesně v tom pořadí jako dnes večer. Potřebuji, abyste od začátku souboje až do konce hry dělali přesně totéž, co při představení. Je to každému jasné?“

„Nebude to nic příjemného,“ zavrčel Barrabell.

„Vražda nikdy není nic příjemného. Pane Searsi, byl byste tak laskav a přečetl Macbethovu roli?“

„Jistě. Myslím, že ten text umím zpaměti.“

„Dobrá, ale stejně se na něj raději podívejte. Záleží mi na přesném načasování.“

„Prosím.“

„Kniha leží na nápovědním stolku.“

„Dík.“

„Víte, jak máte chodit?“

„Ovšem. A souboj,“ dodal hrdě, „ovládám také.“

„Prima. Jsme připraveni? Prosím, aby ti, kteří byli tou dobou v šatnách, se tam vrátili.“

Vyhrnuli se ven. Alleyn se obrátil k Perrymu. „Byl byste tak laskav a ujal se toho?“

„Prosím.“ Zavolal: „Od ‚Bij zvone na poplach, k zmaru teď zvoň!

Když zemřít máme, v brnění aspoň!‘.“

„Půjdeme na jeviště. Už je tam, doufám, uklizeno,“ řekl Alleyn.

„Taky doufám,“ přiznal se Perry upřímně.

„Takže pojďme. Foxi, vy budete dávat pozor na jevišti a v zákulisí. Zvlášť mě zajímá levá strana.“

„Dobrá.“

„Je tady zvukař? Prima. Budeme potřebovat přesně stejné načasování jako při představení. Můžete to zařídit?“

Procházeli chodbou kolem šaten a zdálo se, že divadlo náhle ožívá přítomností herců, čekajících za jejich dveřmi. Thompson a Bailey byli hotovi s úklidem. Skvrna na podlaze jeviště byla zakryta kusem plachtoviny. V levém rohu za kulisami byl na zemi křídou nakreslen obrys těla, které zde kdysi leželo.

„Macbeth, Malcolm, starý Siward. Připraví se vojsko a mladý Siward!“ Za scénou byly slyšet kroky.

Gaston vešel a spustil. Ostatní své role jen odříkávali, ale on hrál naplno. Únava z něj spadla a byl překvapivě dobrý.

„Když zemřít máme, v brnění aspoň!“ Skončil svůj monolog a odešel vlevo. Teď čekal za scénou.

Hrály se bitevní scény až do okamžiku, kdy Macbeth vstupuje na levou horní plošinu a Macduff se objevuje vpravo dole.

„Stůj, pekelníku, stůj!“

Probíhá souboj. Gaston je skvělý. Macduff, který působil vyčerpaným dojmem, se pokusil o pouhý náznak zápasu, ale byl přinucen vložit se do boje s plnou silou.

Odbíhají. Macbethův výkřik, přeťatý v půli. Macduff mizí v zákulisí. Alleyn stiskl stopky.

Následuje dlouhý triumfální nástup a závěrečný výstup se starým Siwardem. Macduff se znovu objevuje vlevo dole. Gaston, tentokrát proměněn v Seytona, za ním – otáčí se pojednou do hlediště a promlouvá zcela mimo hru: „Jsem nucen ohlásit, že můj šaršoun není k nalezení. Předpokládám, že se ho zmocnila policie. Využívám této příležitosti,“ pokračoval a jeho hlas teď hřměl na celé hlediště, „abych policii varoval a upozornil, že tak učinila na vlastní nebezpečí. V této zbrani je skryta strašlivá síla!“

„Váš šaršoun je u nás zcela v bezpečí,“ odpověděl mu Alleyn.

„O tom nepochybuji. Ohrožena je v tomto případě spíš policie.“

Alleyn v duchu zhodnotil celou situaci, dříve než se obrátil k hercům.

„Děkuji vám, panstvo,“ řekl. „Požádal jsem vás, abyste sehráli pár posledních výstupů, a mohu říci, že jste nám velice pomohli.

Poprosím vás nyní znovu o totéž, ale tentokrát mi postačí ta scéna těsně před soubojem, místo, kdy Macbeth říká:,… dost málo strašná není zbraň, kterou třímá, kdo se zrodil z ženy,‘ až k Siwardovu textu , Vstup na hrad, pane!.‘ – Myslím, že pak už budete moci odejít. Jde v podstatě z valné části o Macduffův monolog. Ostatní prosím, aby se postavili na svá místa – včetně těch, kteří v tu chvíli čekají za scénou. A poprosil bych včetně zvuků, hlasů za scénou, statistů a tak podobně. Pane režisére – budete tak laskav?“

Perry vysvětlil: „jde o to místo, kde skupina Macduffových vojáků běží napříč scénou vzhůru do schodů, jasné? Simoně?“

„Ano – jistě –“ oddychoval už značně vyčerpaný Macduff.

„Všichni na místa, prosím! Od ‚kdo se zrodil z ženy‘!“ Macduffův monolog byl přerušován řadou komparsových akcí, přeběhů vojsk a zvuků bitvy. Alleyn vše stopoyal. Tři minuty – a na levém praktikáblu se objevuje Macbeth.

„Stačí. Děkuji, pane Mortene. A vám taky, pane Searsi. Pokud jde o vás, jelikož jste byl tak laskav a představoval Macbetha, nemohli jsme si dosud ujasnit vaše vlastní postavení během těchto výstupů. Mohl byste nám říci, kudy jste se pohyboval?“

„V levé části zákulisí, ale mimo onen temný kout. Celou dobu jsem tam postával a snažil se nepřekážet statistům, kteří poněkud zmateně běhali z jeviště a zase zpět. Musím bohužel konstatovat, že to jejich hraní si na vojáčky působí dost tristním dojmem. Ježto jsem však nebyl v této záležitosti přizván k odborné konzultaci, nechával jsem si dosud své názory pro sebe. Co se týče mého vlastního pohybu v prostoru za jevištěm, hovořil jsem tou dobou s několika kolegy, kteří se přišli připravit na závěrečnou děkovačku. Slečna Gaythornová rozvíjela jakousi překvapivou teorii o účincích česneku proti zlým silám.

Další, s kým jsem hovořil, byl Duncan, dále pak Banquo. Ten si, pokud si vzpomínám, stěžoval, že ho inspicient zavolal předčasně.“

Duncan a Banquo to potvrdili. Někteří další herci si také vzpomněli, že se tou dobou s Gastonem potkali.

„Děkuji, dámy a pánové, to je všechno,“ řekl Alleyn. „Můžete jít domů, ale budeme vám zavázáni, zůstanete-li na telefonu. Klíče od šaten zanechte, prosím, zde. Přeji vám dobrou noc.“

Rozloučili se a po jednom či po dvou opouštěli divadlo. Gaston si přitiskl k hrudi cíp svého černého pláště a trochu teatrálně se Alleynovi uklonil. „Dobrou noc přeji, pane vrchní superintendente,“ zasípal.

„Dobrou, pane Searsi. Obávám se, že ten souboj vás značně vyčerpal, ještě stále nemůžete popadnout dech.“

„Ne, ne! Mám trochu astma. Toho si nevšímejte. Na shledanou.“

Technikáři odešli všichni společně. Jako poslední tu zbyla Nina Gaythornová a bledý, lehce nazrzlý chlapík s překrásným hlasem.

„Dobrou noc, pane superintendente,“ pozdravil. „Tady jsou klíče od našich šaten.“

„Na shledanou, pane Barrabelli,“ odpověděl Alleyn a pohřížil se do svých poznámek.

„Zajímavý způsob vyšetřování, mohu-li se k tomu vyjádřit,“ ozval se znovu Bruče.

„Díky.“

„Jestli ovšem dovolíte, myslím, že nebylo nutné přehrávat všechny ty scény před Macbethovým odchodem z jeviště. K vraždě přece muselo dojít během těch zhruba tří minut mezi koncem souboje a Seytonovým nástupem s tou hlavou.“

„Přesně tak.“

„Takže by mě zajímalo, proč se chudák Gaston musel mořit s tím šermováním.“

Alleyn se otočil k Foxovi. „Budete tak laskav a přesvědčíte se, jestli všichni odevzdali klíče od šaten?“

„Jistě, pane,“ řekl Fox. Prošel kolem Barrabella, jako by byl vzduch, a zmizel v zákulisí.

„Jeden z té staré školy, viďte?“ řekl Barrabell. „Tyhle typy se dnes už moc nevidí.“

Alleyn sklapl blok. „Mám ještě dost práce,“ zavrčel.

„Jistě… Mladý Macduff tu nebyl, jak vidím.“

„Ne, pane Barrabelli. Poslali ho domů. Dobrou noc.“

„Vy – samozřejmě víte, co je ten chlapec zač?“

„Ovšem.“

„Ano? – Tak na shledanou.“ Barrabell odcházel se vztyčenou hlavou a s trpkým úsměvem na rtech. Nina se k němu připojila.

„Foxi,“ řekl Alleyn, když se inspektor vrátil, „přemýšlejme: Je vůbec možné, že byla vražda spáchána po tom souboji?“

„Jak jinak?“

„Zkusíme to? – Já budu dělat vraha, vy Macbetha. Běžte do levého rohu, vykřikněte a švihněte sebou.

Ještě moment!“ Odešel do levého portálu. „Představme si Macduffa. Utíká za vámi a hned odbíhá.

Připraven? Vezmu si na to stopky. Raz – dva – tři – teď!

Fox byl překvapivě mrštný. Naznačil šerm, odskočil ze scény, vykřikl a padl Alleynovi k nohám. Ten odstranil imaginární umělou hlavu z právě tak imaginárního meče, zvedl jej nad hlavu a ťal. Pak se sehnul, zvedl neexistující skutečnou hlavu, přidržel ji nad špicí meče a narazil. Meč postavil do rohu, odtáhl tělo (pan Fox vážil 80 kg) do kouta, vrátil se pro kašírovanou hlavu a předstíral, že ji přikládá k tělu.

Zastavil stopky.

„Čtyři minuty dvacet,“ hlásil. ,,A v představení to trvá tři. – Je to nemožné.“

„Nezdá se, že by vás to zklamalo tak, jak bych čekal,“ podivil se Fox.

„Myslíte? Vlastně – sám nevím. Připadám si jako cvok. Probereme si všechny možnosti, Foxi. Kdo se nabízí jako první?“

„Macduff? Zdá se, že si máme myslet, že to byl on. Po souboji běží za Macbethem. Zabije ho, narazí jeho hlavu na meč a vrací se na jeviště, provázen Seytonem. Vypadá to jednoduše.“

„Ale jen vypadá. Co Macbeth? Macduff ho pronásleduje a náhle začne kličkovat, sundávat umělou hlavu z meče, zvedat jej a pak udeří.“

„Jo.“

„Myslíte, že tu Macbeth bude celou dobu čekat, co Macduff udělá? A když jsem to nestihl já za tři minuty, tak to nestihne nikdo.“

„To – to ne.“

„Koho tu máme dál?“

„Banqa?“ navrhl Fox.

„Ten to mohl udělat. Potuloval se tu od chvíle, co ho zavolali.

Mohl sem vklouznout a předem odstranit tu umělou hlavu. Pak počkat na konec souboje, seknout, nasadit hlavu na meč a pořád by mu zbylo dost času do druhé opony děkovačky. – Další?“

„Duncan anebo některý z jeho synů. Já vím,“ omlouval se Fox, „zní to bláznivě, ale mohli sem přijít, aniž by si jich kdo všimnul.

A – jen tak mimochodem – pokud bychom předpokládali, že na to byli dva, řešilo by to i problém času.

Jeden mohl provést vraždu, odtáhnout trup a přiložit k němu umělou hlavu, zatímco druhý narazil tu pravou na meč a nachystal ho do portálu. Ale stejně,“ uvažoval Fox, „je to pitomost. – Co Čarodějnice?

Myslím, ten mladík.“

„Rangi? Maorijský míšenec. Moc se mi líbil. Víte, že v kritickou dobu byl s těmi dvěma děvčaty? Máte to ve svých poznámkách.“

„Dobrá,“ přiznal Fox otráveně. „Pak je to zřejmě Gaston.“

„Proč.zřejmě‘? – Jistě, je trošku blázen, ale to nestačí. Nebo ano? Jenže i tak tu zbývá problém s časem a ten se týká všech!

Duncan mohl být ve spojení se svým synem, Rangi snad mohl spolupracovat s jednou z dívek, i když si opravdu nedovedu představit, jak některá z nich naráží zkrvavenou hlavu na meč. A už vůbec se mi nezdá, že by se někdo dával do spolku s tím přepjatým Gastonem.“

„Jako s hypotézou musíme počítat se vším.“

„Samé dohady. Před soudem by nic z toho neobstálo.“

„Během souboje se mluví. Tady – podívejte,“ a vytáhl kopii divadelního textu. „Vzal jsem to v té klubovně,“

vysvětloval. „Dialog během souboje je hodně seškrtaný, ale něco tu přece zbylo.

Macbethova poslední slova jsou a proklet buď“, četl toporně, přidržuje si před očima složené brýle, „kdo první zvolá: ‚Dost!‘ Pak dál zápasí a během následujících tří minut je Macbeth bez hlavy.“

„V kostce jste to vystihl, Foxi.“

„Jo.“

„A teď se podívejme na ty předcházející podivné události, o kterých hovořil pan Jay. Je tu ještě, nebo odešel s ostatními?“

„Ne, jsem tady, v hledišti,“ ozval se Perry zezadu a pomalu scházel uličkou do osvětlené části divadla.

„Posaďte se, prosím. Mohl byste nám říci něco bližšího o těch hlavách, které se objevovaly, kde neměly?

Říkal jste, že na jednu jste narazili v Duncanově ložnici.“

„Ano. Bylo to něco nesmírně působivého. Ta maska je, jako konečně všechny Gastonovy výrobky, úžasně naturalistická a dost hrůzná. Vzpomínáte si na průvod zjevení Banqových následníků ve scéně Čarodějnic?“

„Jistě!“

„Tak si představte, že byste z ničeho nic na něco takového narazil. Věděl jsem to předem, a přesto se přiznám, že jsem se polekal.“

„Chápu.“

„Hlava byla nasazená na ramínku na šaty, přes které viselo šedivé pončo. K němu byl připevněn provázek a ten vedl přes hřebík nad maskou dolů, na úroveň jeviště, kde mohl být docela dobře upevněn k příčce praktikáblu za scénou. V tom případě by byl plášť vytažen vzhůru a zakrýval by tu masku. Pokud by někdo provázek uvolnil, odkryla by se.“

„Dalo by se to tedy udělat zezdola?“

„Ovšem. Macduff měl zřejmě uvidět tu hlavu první. Pokoušel se varovat Macbetha.“

„Co jste udělal vy?“

„Zabalil jsem ji do toho pláště a nařídil rekvizitáři, aby ji uložil k ostatním.“

„A ten druhý případ, o kterém jste hovořil v klubovně?“

„Zkrvavená hlava na míse při hostině. Bylo to odporné. Ale ta krysí hlava v Rangiho ranci byla daleko nejhorší.“

„Vy osobně, pane režisére, podezříváte z těchhle kanadských žertíků někoho určitého?“

„Do – do jisté míry. Ale nemám pro to žádné důkazy. Může to být jenom moje osobní averze.“

„Ale přesto – je to jen mezi námi. Nebudeme tomu přikládat žádný zvláštní význam.“

Perry váhal. Inspektor Fox zaklapl zápisník a významně ho zakryl svou širokou dlaní. Povzbudivě na Perryho pohlédl.

„Hovořili jste s Barrabellem? – To je Banquo.“

„jen velice zběžně. Všeho všudy pár povšechných informací.“

„Je to zvláštní člověk. Rád dělá potíže. Pokud vím, patří k jakési extrémní skupině, která si říká Rudé souručensťví nebo tak nějak.

Strašně si libuje v nejrůznějších poťouchlostech, které si vymýšlí na druhé. Ale snad jsem jen zaujatý.

Víte, on při práci neustále diskutuje a každou chvíli se mu něco nelíbí, takže jistě chápete, že ho nemám nijak v lásce.“

„To jistě.“

„Myslím si, že ví o Williamově osudu.“

Alleyn vytáhl z kapsy složený papír a podal ho Perrymu. „Tohle se našlo v kanceláři pana Morrise. Někdo to napsal na jeho vlastním stroji.“

Perry na papír zběžně pohlédl. „Ano, vím o tom. Winty něco naznačoval už o přestávce a po představení, když došlo k tomu neštěstí, mi ten papír ukázal.“

„Podezříváte někoho?“

„Ano. Právě Barrabella. Je to jen domněnka, ale je to zlomyslnost přesně v jeho duchu.“

„Řekl jste to panu Morrisovi?“

„Jistě. Winty říká, že si jen na chvíli odskočil. Z jeho kanceláře je okno rovnou do foyeru. Barrabell byl tou dobou v divadle a snadno si mohl všimnout, že místnost je prázdná.“

„Víte, že jedna ze Smithových obětí se jmenovala Muriel Barrabellová? Bankovní úřednice. Smith jí uřízl hlavu.“

„Myslíte, že –?“

„Zjistíme si podrobnosti. Ale i kdyby to byla jeho příbuzná,“ řekl Alleyn, „neměl by nejmenší důvod zabíjet Sira Dougala.“

„Ne. To spíš Simon –“ Perry se náhle zarazil.

„Ano?“

„Ne – nic… Já vím, teď to vypadá, jako bych před vámi něco skrýval. Jenom mě napadlo, že Simon je dost prudká nátura a na Dougala tak trochu žárlil, protože ho podezříval, že se dvoří Maggie Manneringové.“

„Neměl příležitost ho zabít. Hnal se za Macbethem s napřaženým tupým mečem. Ten by musil odložit, z ostrého šaršounu odstranit umělou hlavu, ten znovu pozdvihnout a to vše před zraky Sira Dougala, který by musel po celou dobu poslušně čekat v předklonu.“

„A Gaston?“

„První věc je čas. Sám jsem to vyzkoušel – a prostě se to nedá stihnout. Krom toho, pan Sears byl v době, kdy muselo dojít k vraždě, s panem Kingem a Ninou Gaythornovou. Kdekdo ho s nimi viděl. Šel si do levého portálu pro šaršoun až na poslední chvíli před Macduffovým nástupem.“

Perry rozhodil bezmocně paže. „Gastona Searse tedy vynechme,“ řekl. „Nikdy jsem si nemyslel, že by to mohl být doopravdy on, a jsem rád, že se to potvrdilo. Zbývá kdo?“

„Bez alibi? – Barrabell. Kulisáci. Statisté. Také Lady Macbethová…“

„Myslím, že se raději vrátím nahoru do kanceláře. Pořád se tam pokoušejí nějak rozhodnout, co dál.“

Alleyn se podíval na hodinky. „Bude skoro čtvrt na tři,“ řekl.

„Jestli se do této chvíle nějak nerozhodli, měli by se na to vyspat.

Já vím, že mi do toho nic není, ale osobně si myslím, že s Macbethem byste pokračovat neměli,“

„Ne?“

„Je jen otázka času, kdy pravda vyjde najevo. Vzbudí to spoustu morbidních spekulací, urážlivých pro tak vynikající představení. A pak, patrně dojde k procesu – alespoň doufám! Vaši herci budou vláčeni novinami, a jestli některý bulvární plátek zjistí, že malý William je synem onoho vraha, pak je mi ho líto a jeho matky taky!“

„To všechno se ale může stát bez ohledu na to, jak se rozhodneme,“ poznamenal nešťastně Perry.

„Jistě. Ale ne do té míry, pokud tuhle inscenaci stáhnete.“

„Snad máte pravdu. Dobrou noc, Alleyne.“

„Dobrou, kamaráde.“

KAPITOLA 7.

Mladistvý živel Bylo čtvrt na čtyři, a když se Perry konečně dostal domů, dopřál si řádnou dávku whisky a potichu vklouzl do ložnice.

„Ahoj,“ ozvala se Emily. „Nemusíš se tak plížit. Jsem vzhůru od chvíle, co jsi otevřel dveře.“

Rozsvítil lampičku na svém nočním stolku.

„Co se stalo?“ zeptala se, když uviděla jeho tvář.

„Crisp ti nic neřekl?“

„Jen že došlo k jakési nehodě. Robin nepochopil vůbec nic, ale Crispin se přiznal, že ani jemu není úplně jasné, co se vlastně stalo.“

„Bude lepší, když ti povím všechno,“ řekl Perry a dal se do vyprávění.

„Perry! To je hrůza!“ zašeptala.

„Je.“

„Co budete dělat? Záskok? Budete hrát dál?“

„Myslím, že ne. Ale nic se zatím nerozhodlo. Alleyn jen naznačil, co by mohlo následovat.“

„To je týž Alleyn, co tehdy před lety?“ vykřikla.

„Ano, týž. Byl v hledišti, když se to stalo. Je z něj teď vrchní superintendent. Udělal kariéru.“

„Pořád tak sympatický?“

„Ano. – Neměl bych se podívat na kluky?“

„Můžeš, ale oba už spí.“

Perry vyšel po schůdcích, vedoucích k dětskému pokoji. Otevřel dveře a uslyšel tiché, pravidelné oddechování.

Vrátil se k manželce.

„Tvrdě spí. Bože, to mě to zmohlo.“

Políbil ji a uložil se ke spánku.

Maggie Manneringová s Nanny se vracela domů objednaným taxíkem. Byla značně rozrušená. Slyšela, jak se soubor připravoval na děkovačku, pak obvyklou bouři potlesku, vzápětí Gastonovo zaúpění a asistentovo: „Stop! Zastavte děkovačku! Nevyjíždět s oponou!“ Nastal okamžik ticha, pak kdosi přidržel cíp opony a Bob Masters vklouzl na předscénu. Brzy nato bylo slyšet, jak říká: „Dámy a pánové, je mi líto, že vám musím oznámit, že došlo k nehodě…“

Pak zmatený shluk hlasů z hlediště a znovu Mastersovo: „Vykliďte jeviště, prosím! Všichni do svých šaten!

Všichni do šaten, prosím!“

A herci i statisté hrnoucí se kolem a otázky, které si vzájemně kladli: „Co se stalo? Jaká nehoda?“ Pak Malcolm a jeho družina:

„Byl to on! Byl to opravdu on! Kristepane, viděls to?“

Nanny se jí ujala, odvedla do šatny a pomohla s převlekem a odlíčením.

„Nanny, co se vlastně přihodilo? Stalo se něco Siru Dougalovi?“

„Nevím, zlato. Všechno se včas dozvíme.“

„Běž, Nanny – zeptej se někoho! Pana Masterse! Řekni, že to chci vědět!“

Nanny vyšla ze šatny. Maggie zaslechla za dveřmi hovor, v němž nezaměnitelně vynikal nosný a lehce hysterický ženský hlas.

„Nino!“ zavolala Maggie. „Pojď dovnitř, pojď, děvče.“

Nina už byla v civilu, ale působila rozháraně a neupraveně.

Skotský baretek měla nedbale naražený na neupravené vlasy a ve tváři rozmazané šmouhy od maskara.

„Maggie!“ křičela, „Bože, Maggie, to je hrůza! Taková hrůza!“

„Ale co? Co je hrůza? – Tady, posaď se a snaž se, pro všechno na světě, dát trošku dohromady! Tak co se vlastně stalo? Je někdo mrtev?“

Nina několikrát za sebou rychle přikývla.

„Ale kdo? Je to Dougal? Proboha seber se, Nino! Copak jste tu všichni přišli o hlavu?“

Z Niny se vydral ostrý, hysterický smích. „On – on o ni přišel!“

„Kdo?“

„Sir Dougal! Vždyť to říkám – přišel o hlavu!“

A dříve než Maggie mohla pochopit celou hloubku tohoto sdělení, přešla Nina do ostrého, útočného tónu.

„Já vám to říkala! Všem jsem vám to říkala! Nikdo mě neposlouchal! To je ta kletba nad touhle hrou. Vy jste tomu nevěřili a teď se to vymstilo. Nikdy by se to nestalo, kdyby Perry neznevažoval tyhle tajemné síly! Zeptej se Bruče Barrabella, ten ti to potvrdí. To s těmi hlavami, to bylo varování! A teď – tady jsou výsledky!“

Maggie přešla ke svému malému baru. Sama byla neobyčejně střídmá a nápoje tu přechovávala spíš kvůli návštěvám než pro sebe. Teď ale cítila, že nechce-li omdlít, bude se muset něčeho napít. Místnost se s ní začala pohupovat. Nalila dvě plné sklenky brandy a jednu z nich podala Nině. Ruce se jí chvěly.

Rychle se napily, lehce otřásly a hned si dolily další.

Nanny se vrátila. „Vidím, že už víte všechno,“ řekla, jakmile na ně pohlédla.

„Jen něco,“ odpověděla Maggie. „Víme, co se stalo, ale nevíme jak, proč a vůbec cokoli bližšího.“

„Potkala jsem pana asistenta Masterse. Říkal, že první, čeho si kdo všiml, byla ta hlava, kterou přináší pan Sears. Když jsme spolu mluvili, přidal se k nám takový elegantní pán a řekl, že je ze Scotland Yardu.

A víc už nevím,“ dodala Nanny. „Leda to, že pan Masters se pak toho pána ptal, jestli nás dvě může pustit domů a on že to dovolil. Jen jsem jim musela dát naše číslo.“

„A co ty, Nino?“ zeptala se Maggie. „Nechceš se ho jít taky zeptat? Mohly bychom tě svézt.“

„Pojedu s Brucem. Má to při cestě a slíbil, že mě vezme. Děkuju za tu skleničku, Maggie, cítím se už lip.“

„Takže my půjdeme, Nanny. Klíč jim necháme tady.“

Když odcházely, uviděly Masterse, jak hovoří s Alleynem. Když si jich všiml, obrátil se k Maggie.

„Slečno Manneringová, byl bych přišel za vámi. Nanny vám už všechno pověděla? Je to děsné, viďte?“

Vyprovodil je k zadnímu vchodu. Vůz už čekal a v aleji stále postával hlouček zvědavců. Maggie si vyhrnula límec u pláště, ale někteří diváci ji přesto poznali.

„To je Margareta Manneringová!“ vykřikl kdosi. „Co se stalo?

Jaká nehoda? – Hej!“

„Nevím,“ odpověděla. Nanny se vtiskla do vozu vedle ní a řidič zatroubil.

Vůz začal pomalu sjíždět alejí. Chtivé tváře, nalepené na okéncích. Sprosté obličeje. Lačné a zvědavé.

Opakované zatroubení a již zabočili na Wharfingers Lané a vůz nabral rychlost.

„Strašní lidé,“ vydechla Maggie. „A to jsem si myslela, že je miluju…“

Dala se do tichého, bezmocného pláče.

Gaston Sears došel ke svým domovním dveřím a vstoupil. Dávno již přivykl osamělému ponocování. A přece – nebylo by příjemnější, kdyby ho teď čekala něžná a pozorná žena, která by se ho vyptávala, jak se mu dnes vedlo? A nebylo by báječné a zcela přirozené moci jí všechno vyprávět? Zašel do své dílny a rozsvítil.

Hrozivě se šklebící japonský válečník na něj napřahoval svou zbraň, ale Gaston se ho nebál. Nalezl podnos s jídlem, které mu nachystala jeho čínská hospodyně. Humrový salát s lahvičkou dobrého bílého vína.

Zapnul elektrický zářič a usedl.

Měl hlad a dělal si starosti. Co teď asi je s jeho skotským šaršounem. Ten policista vypadal slušně a zbraň nazýval správným jménem, ale ve skutečnosti nic nechápal. Konec konců ani Gastonovi nebylo všechno jasné. Jisté bylo jen to, že posvátný šaršoun splnil svou nejvlastnější úlohu, ale nikdo nemohl vědět, byl-li tím zcela uspokojen.

Bylo příjemné zahrát si při rekonstrukci Macbetha. Gaston měl vynikající paměť a tuhle roli před lety studoval jako náhradník.

A co se jednou naučil, to hned tak nezapomínal. Znovu ho – ne poprvé – napadlo, že bude-li se v reprízách pokračovat, mohli by namísto určeného náhradníka požádat o záskok právě jeho.

Hrál by dobře!

Bože, třeba mi to nabídnou! Bylo by to nejjednodušší řešení, Seytona může konec konců zaskočit kdokoli.

Souboj ovládám! Při té rekonstrukci to šlo bezvadně. Určitě bych měl úspěch. Ale nebylo by to taktní. Byl by to prohřešek proti dobrým mravům a taky jim to tak povím.

Vrhl se na humrový salát a svou broušenou sklenku naplnil vínem až po okraj.

Simon Morten bydlil ve Fulhamu na okraji Chelsea. Rozhodl se jít po St. James’s Street a někde kolem Westminsteru chytit taxík.

V duchu probíral souboj. Ne, každému musí být jasné, že já jsem to udělat nemohl. Prostě bych to nestihl.

Odstranit falešnou hlavu. Popadnout ten šašr –, nebo jak se to jmenuje, napřáhnout – a co on mezitím?

Při rekonstrukci Gaston rovnou odešel. Ti lidé ze Scotland Yardu to viděli a taky řekli, že můžeme jít domů.

Simona mrzelo, že nebyl schopen uvažovat souvisle. Vzpomínal, jak zašel do Maggiiny šatny, ale zjistil, že už odešla. Šel pak do své a nalezl tam Barrabella, jak se souká do svého nevzhledného pláště.

„Musíme předpokládat, že ti chlapi z Yardu vědí, co dělají,“ pronesl uštěpačně. „I když osobně si o tom dovoluju pochybovat.“

Simon popadl svůj kabát a hodil si ho přes ramena.

„Náš pan Sears se moh ztrhat, všim sis?“ ušklíbl se Bruče.

„Myslím, že to dělal dobře.“

„Jistě! Báječně – pokud máš na to ten žaludek.“

„Ano. – Dobrou…“

„Dobrou, Mortene,“ odpověděl Barrabell a Simon odešel.

Byl strašně unaven. Myslil si, že mu pomůže trochu čerstvého vzduchu, ale byl příliš přetažen. Kráčel rychle, ale nohy měl jako z olova a každý krok ho stál nesmírnou námahu. Na St. James’s Street nebyla živá duše. Big Ben odbíjel třetí. Vlny Temže tiše pleskaly o nábřeží. Z boční ulice vyjel noční taxík.

„Taxi! Taxi!“

Vůz přibrzdil. „Taxi!“ křičel Simon zběsile.

Donutil se k poklusu. Vůz zajel k obrubníku.

„Zaplaťpánbůh!“ Otevřel dvířka a cpal se dovnitř. „Nebojte se, jsem úplně střízlivý, ale k smrti utahaný.“

Dal řidiči svou adresu.

Bruče Barrabell si dopnul kabát a nasadil černou rádiovku.

Na odchodu se ještě bude muset stavit pro Ninu. Příští neděli ji vezme na schůzi Rudého souručensťví a možná že ji získá za novou členku. Žádný velký úlovek to není, ale nebylo by špatné mít mezi sebou ještě nějakého dalšího herce z Delfína. Bude jí jen muset zabránit, aby tam nezačínala s těmi pověrčivými žvásty.

Zapálil si cigaretu a myslel na Dougalovu vraždu. Jaký je tenhle Alleyn? Sosák, to je jasné, ale možná dobrý ve svém oboru. Otevřel zásuvku a vyndal kus papíru. Chvíli váhal, ale pak vytáhl zapalovač a papír spálil nad popelníkem a zbytky vysypal do kbelíku na odpadky.

Uvidíme, řekl si Barrabell. Šel do Nininy šatny. Byla tu, oblečená a připravená k odchodu.

„Jsem ti hrozně vděčná, Bruci,“ řekla. „Vůbec nevím, co se se mnou děje. Úplně mě to zničilo, celá ta hrůza. Víš, člověk si pořád říká – proč? Proč zrovna Sir Dougal? Proč on, který byl takový milý, přátelský a veselý člověk? To přece musel udělat někdo přímo posedlý ďáblem. Ano, ďáblem! já jsem si tím úplně jistá.

V tomhle má prsty sám ďábel!“

„Pojď, jedeme domů. Budeš se cítit lip, když se vyspíš. Všichni to potřebujeme.“

„Ano, máš asi pravdu. Běž, já zamknu.“

Vyšel před dveře. Nina zašmátrala v kabelce. „Klíče prý tu máme nechat těm od policie.“

„Pravda. Jestli chceš, dám jim je najednou.“

Sešli dolů.

V divadle zbyli samotní policisté. Inspektor Fox otevřel svůj zápisník a Alleyn rozložil program z představení.

„Většinu statistů můžeme vyloučit,“ řekl. „Měli příliš mnoho práce. Všichni ti vojáci, když zrovna nebyli na jevišti, tak křičeli a přebíhali za scénou jako diví.“

„Stál jsem opodál poblíž toho temného koutu a mohl bych přísahat, že nikdo z nich neměl ani na okamžik možnost vzdálit se od ostatních,“ podotkl Fox.

„Ano. Je to přesně nacvičené, a kdyby kdokoli v kterémkoli okamžiku chyběl, ti druzí by si toho musili všimnout. Celá ta akce vypadá na první pohled zmateně, ale ve skutečnosti klape jako hodinky.“

„Takže kdo nám zbývá?“

„Mluvené role, ale to je jednodušší, než to na první pohled vypadá. Starý Siward a jeho syn: mladý tou dobou leží ‚mrtev‘ na jevišti a starý se nehne vzadu ze schodů.“

„To máme Siwardy. Malcolm je na jevišti. Gaston Sears hovořil za scénou s Kingem a slečnou Gaythomovou. Mladý William byl s nimi. Čarodějnice přišly na děkovačku a čekaly vzadu na praktikáblu.

Teď Macduff: Na první pohled se nabízí jako možnost. Je horkokrevný a s Dougalem měl jakési nevyřízené účty. Na konci souboje se za ním žene z jeviště. Tvrdí, že Macbeth vykřikl a on že pádil dál.

Brzy nato hovořil s řadou herců a ti to potvrdili. Tou dobou už Macbeth musel být mrtev. Zkoušeli jsme to spolu, Foxi, a trvalo nám to přes čtyři minuty. V rekonstrukci na to zbyly tři.

Krom toho, Simon Morten má pravdu, když říká, že měl možnost Macdougala zabít při souboji a svést to na nešťastnou náhodu.“

„Měl tupý meč.“

„Ale dost těžký na to, aby mu s ním srazil vaz.“

„Ano. Ale neudělal to.“

„Ne, Foxi. Ale pojďme dál. Banquo. Bruče Barrabell je divný pavouk. Je nevyzpytatelný a jako ‚mrtvá‘

postava měl volno až do druhé opony děkovačky a v té době mohl chodit, kam se mu zachtělo. Mohl se skrýt v levém portále a čekat na Gastonův šaršoun, který tam s naraženou kašírovanou hlavou Seytonovi připravoval rekvizitář. Hlavu mohl Banquo odstranit a spáchat vraždu. Nedovedu si sice představit jakýkoli motiv, ale možné by to bylo.“

„Budete tvrdit i to, že Banquo je pachatelem také všech těch kanadských žertíků a že on napsal ten vzkaz v Morrisově kanceláři?“

„Je to možné.“

„Hm,“ usoudil Fox.

„Myslím, že to pro dnešek sbalíme.“ Pohlédl do ztemnělého hlediště. „Škoda toho krásného představení.

Byl to nejlepší Macbeth, jakého jsem kdy viděl. Myslím, že nebudou moci pokračovat.“

„Co si myslíte, že místo toho nasadí?“

„Bůh ví. Něco docela jiného. Patrně nějakou slátaninu,“ řekl naštvaně Alleyn.

2

„Zajímalo by mě,“ ozvala se Emily, „co asi teď dělají Smithovi.“

„Smithovi?“ zeptal se Crispin. „Aha, ty myslíš toho Williama s maminkou.“

„Ano. Pustili ho domů, hned jak se to stalo. Ví jen, že došlo k nějaké nehodě. Snad i tuší, že se něco přihodilo Siru Dougalovi.

Bylo by hrozné, kdyby se to ti Smithovi dozvěděli až z novin. Naštěstí v nedělním vydání o tom nebylo ani slovo.“

„Kolik je mu?“ zeptal se Robin, který ležel na kanapi u okna a kopal nohama do vzduchu.

„Komu? Williamovi?“

„Ano.“

„Devět.“

„Jako mně.“

„Ano.“

„Myslíš, že je to bambula s mlíkem?“

„Určitě není žádný.bambula‘ a nechápu, co myslíš tím ‚s mlíkem‘.“

„Na bradě. Cucák, víš?“

„Nic takového. }e to sportovec a chodí na karate.“

„Myslíš, že nemá v neděli co dělat?“ zeptal se Robin a párkrát znovu kopl do vzduchu.

„Nevím. Mám ho pozvat na oběd? Mohl bys pro něj zajet do Lambethu taxíkem. Tak mě to napadlo,“

navrhla Emily.

„Fajn, to bych moh!“ zvolal Robin a postavil se. „Schválně se zeptej!“

„Tak jo.“

Emily pohlédla na papír s obsazením, který měl Perry připíchnutý u telefonu, a vytočila číslo.

„Paní Smithová? Tady Emily Jayová. Mám doma dva kluky na prázdninách a zajímalo by mě, jestli by nás William dnes nechtěl navštívit. Robin, který je stejně starý, by pro něj mohl sjet taxíkem a přivézt ho na oběd. Slibuju, že po svačině ho máte zpátky… Ano… Ovšem, když budete tak laskavá.“

Slyšela, jak paní Smithová klidným hlasem opakuje její pozvání: „Líbilo by se ti to, ne?“ dodala nakonec a ve sluchátku byla slyšet i Williamova odpověď: „Jasně, mami! Prima! Dík!“

„Ano, přijde rád, když vás to nebude moc obtěžovat. A děkuju za pozvání.“

„Robin může být u vás tak během půl hodiny – podle toho, jak chytí taxík… Tak výborně… Paní Smithová, William vám snad říkal, co se včera v divadle přihodilo… Ano… Ano, rozumím. Všechny to hrozně sebralo. Ano, Sir Dougal. Mrtev, bohužel… Jistě – je to strašná rána – pro nás pro všechny… To nevím.

Řeknou souboru, jak se rozhodli, dnes ve čtyři odpoledne… Jistě, strašné. Člověk tomu vůbec nemůže věřit…

Ovšem. Na shledanou.“

Zavěsila a obrátila se k Robinovi. „Běž se nachystat. Pojedeš s ním, Crispe? Nemusíš, jestli se ti nechce.“

„Ale jo, rád.“

„Fajn. Ale – je tu jedna maličkost, Crispe. Víš snad, co se stalo včera večer. Sir Dougal je – mrtev. Ale jak – jak se to vlastně stalo? Víš to? Myslel jsi na to?“

„Nevím přesně. Já jsem viděl – tu hlavu… Přímo zpředu, sice jen malou chviličku, ale –“

„Ano?“

„Viděla to hromada lidí v divadle, ale já si myslím, že většinou si řekli, že je to jen taková hnusná atrapa nebo co, a spousta z nich si toho za tu chviličku vůbec nevšimla.“

„A Robin?“

„Vlastně nevím. Řek bych, že sám neví, co si má myslet, a tak o tom radši nechce mluvit.“

„Jde o to, že malý William neviděl vůbec nic. Čekal za scénou.

Ví jenom, že Macbeth je mrtvý. Tak mu to raději moc nevysvětluj. Nejlíp bude, když o tom nebudete mluvit, rozumíš?“

„Jasně, mami.“

‚„Prima. Už je tu Robin.“

Crispin odešel do předsíně a Emily si uvědomila, jak je na svá léta zralý. Vyběhla pak do dětského pokoje a vylovila odtud pár her – čínskou dámu, Monopoly, několik skicáků.

Vrátila se dolů a podívala se z okna. Po chlapcích nebylo vidu ani slechu, zřejmě chytli taxíka ihned.

Stavila se v kuchyni a nalezla Annie, paní, která jí občas vypomáhala s vařením, jak připravuje křenovou omáčku. Vzduchem se linula vůně pečeného hovězího.

„Richard šel dnes za svými kamarády, ale budeme tu mít navíc jednoho malého strávníka, Annie.“

„Nic se neděje,“ odpověděla Annie, která se tu pohybovala jako doma.

„Půjdu prostřít.“

„Nechtě to na Doreen, paní Jayová. – Doreen!“ zavolala Annie a ze spíže se vynořilo vyčouhlé, trochu afektovaně se culící patnáctileté děvče.

„Pozdrav paní Jayovou, Doro, a běž prostřít. Jeden talíř navíc.“

Emily podala ruku chichotající se dívce.

„Pán bude na oběd?“ zeptala se Annie.

„Jestli to stihne. Ale čekat nebudeme.“

„Dobrý,“ řekla Annie. „Nic se neděje.“

Emily neměla stání. V jednom kuse běhala z pokoje do pokoje.

Bylo slunné ráno a za řekou jasně zářila budova Delfína uprostřed pobřežních barabizen. Tam někde je teď Perry a snaží se spolu s ostatními členy vedení najít řešení pro nejbližší budoucnost.

Doufejme, že se rozhodnou nepokračovat, pomyslela si. Byla by to hrůza. A jak si tak matně vzpomněla na Perryho poznámku, že Gaston by mohl zaskočit, uvědomila si, že by to už nikdy nebylo ono.

Přemýšlela, co by se tak asi dalo nasadit. Byla tu vlastní Perryho hra o Černé dámě a křehkém mladém Hamnetovi a jeho rukavičce. Ta pravá, historická rukavička byla teď ve Viktoriině a Albertově muzeu.

Mnohokrát už hovořili o tom, zda by se dala inscenace obnovit. Chlapec, který tehdy hrál tu dětskou roli, byl odporná malá bestie, ale William by to dělal skvěle. V duchu začala hru obsazovat ze současného souboru Macbetha.

Bylo nedělní jitro a v ulicích jejich čtvrti byl minimální provoz.

Chlapci se rozhodli dojít pěšky na hlavní třídu, ale ledva vykročili, narazili na volný taxík. Crispin jen zvedl ukazováček, jak to vídal u tatínka, ale Robin se jal zběsile vyskakovat, mávat rukama a vydávat skřeky splašeného racka. Za chvíli byli v Lambethu, vůz zajel do úzké zahradní ulice a zastavil před úhledným malým domkem.

„Prosím, počkejte na nás,“ požádal Crispin řidiče. „Ty počkej v autě, Robině.“ Vyběhl tři schůdky před zápražím, ale než stačil zazvonit, dveře se otevřely a před nimi stál William.

„Já jsem Crispin Jay,“ představil se. „To v autě je Robin.“

„Já jsem William. Ahoj. Ahoj, Robině.“

„Ahoj,“ ozval se Robin.

„Nastup si, Williame,“ pozval ho Crispin. „Zpátky na nábřeží, prosím,“ vyzval řidiče.

Vyrazili. Robin se sázel, že pozná všechny ulice, kterými budou projíždět cestou k nábřeží. Crispin tvrdil, že to nedokáže, a sázku vyhrál. William se nakažlivě smál a řadu ulic dokázal správně pojmenovat. „Ale to neplatí, to by nebylo fér, protože já to tu znám,“ říkal, „chodím tudy denně do školy.“

„Já jsem v Etonu,“ chlubil se Robin. „A jestli udělám zkoušky, tak budu studovat v Oxfordu.“

„Víš, já chci, aby ze mě jednou byl herec. A tak chodím do Southwarkské divadelní školy. To je moc dobrá škola pro budoucí herce.“

„A baví tě to?“

„Moc,“ řekl William. „Fakt mě to moc baví.“

„Hrát v Macbethovi tě taky baví?“

„No jéje! To víš, že jo!“

Vůz prudce zabočil doprava. Crispin toho využil, aby bratra nenápadně kopl, ale ten nic nepochopil a vykřikl: „Hele, dávej bacha, kam strkáš ty svý bagančata, jo?“

„Jsme u řeky,“ hlásil Crispin. „Za chvíli jsme doma.“

„Já už mám hlad, že bych chroustal hřebíky. Ty ne, Wille?“ dal se slyšet Robin.

„To si piš!“ zněla odpověď.

Zastavili.

Oba mladší chlapci vyskočili z auta a pádili do schodů, zatímco Crispin platil řidiči.

Emily je vpustila a Robin se ihned dožadoval oběda s argumentem, že on i William jsou příšerně hladoví.

William si s Emily potřásl rukou, ale moc toho nenamluvil. Perry, který právě vstoupil do haly, se mu prohrábl ve vlasech. „Ahoj, mladíku,“ řekl. „Jsem rád, že tě vidím.“

„Dobrý den, pane režisére.“

„Bojím se, že mám pro tebe dost vážné zprávy. Patrně už víš, že Sir Dougal včera večer velice nečekaně zemřel?“

„Ano, vím.“

„Pokoušíme se rozhodnout, co dál: jestli pokračovat s novým obsazením, nebo Macbetha stáhnout a nasadit raději něco jiného. Vypadá to, že se rozhodneme spíš pro to druhé, takže pak by záleželo na výběru nové hry. Zdá se, že poslední dobou dost roste zájem o kultivovaný typ romantického dramatu.

Řekněme Christopher Fry, nebo tak někdo. Tvoje další uplatnění u nás závisí pochopitelně na tom, k čemu se dnes večer rozhodneme. Je tu ještě jeden návrh, a totiž abychom znovu obnovili hru, se kterou jsme divadlo Delfín před mnoha lety slavnostně otevírali. Je to jen malé obsazení, ale jednou z postav je malý chlapec. Tu hru jsem sám napsal. Jestliže se pro ni rozhodneme, tak navrhnu, abys na tuhle roli dělal zkoušku ty. Ten chlapec sice umře na konci prvního jednání, ale přesto je to hrozně důležitá postava.“

William se zeptal: „Myslíte, že na to budu stačit?“

„Myslím. Ale zkoušku bys dělat musel. Může se stát, že se na to nebudeš hodit typově.“

„Jasně.“

„Ta postava je mladý Hamnet, syn Williama Shakespeara. Bylo by, myslím, dobře, abych ti pověděl, co si o té roli myslím. Jsi přece chytrý kluk.“

„Já – no snad ano…“

„Oběd!“ svolávala Emily.

Perry nalezl na svém místě u jídelního stolu lístek, psaný Emilinou rukou, s návrhem na obsazení „Rukavičky“ od Perryho Jaye.

Podíval se překvapeně na manželku. „To je k nevíře!“ podivil se.

„Tomu se říká jedno tělo, jeden duch, nebo tak nějak. Dík, drahoušku.“

„Líbil by se ti ten nápad? Nebo už tu hru pokládáš za zastaralou?“

„Víš, my jsme dneska na tom tak, že pořádně sám nevím, co vlastně chci. Ale znovu jsem si to přečetl a přiznám se, že se mi ta hra ještě pořád zamlouvá.“

„A nebude vadit, že jste to v Delfínu před lety hráli zrovna v době, kdy se stal ten tehdejší malér?“

„To už si dneska krom nás dvou, Wintyho a Jeremyho nikdo nepamatuje. Bylo to úspěšné představení se spoustou repríz, a to je to jediné, co správní radu zajímá.“

„Patrně.“

Perry přelétl zrakem její návrh: „Maggie – Černá dáma. Ano.

Shakespeare – Simon Morten? Myslíš?“

„Myslím. Je citlivý, vznětlivý, temperamentní a má smysl pro humor. Paruka Williama Shakespeara mu bude slušet.“

„Lip než Barrabellovi?“

„To určitě. A krom toho mi ten člověk zvlášť nesedí, i když ho vlastně moc neznám.“

„Všechno staví na tom, že má nádherný hlas. Někdy je to u něj až manýra. U Banqua to nevadilo, ale u samotného Shakespeara? – Máš pravdu, asi by na to nestačil.“

„A vůbec – je to holomek.“

„Je…“

„Dám vám hádanku!“ zaječel Robin.

„Hádanky mi moc nejdou,“ přiznal se William.

„Tak koukni,“ spustil Crispin.

„Mlčte, kluci. Vidíte, že si s maminkou povídáme, tak se trošku mírněte, ano? Kdo chce ještě pečeni?

Nikdo? – Tak skliďte ze stolu a řekněte Doreen, že jsme zvědaví na ten její pudink!“

„Doreeeen! Puďasa!“ ječel Robin.

„Tohle ale bylo opravdu hrubé, Robe,“ vložila se Emily. „Crispe, běž do kuchyně a slušně ji požádej. A jestli ti nehodí na hlavu kastrol, tak jenom proto, že má lepší způsoby než my tady.

Vážně, Perry, někdy si říkám, kde to ti kluci berou?“

„Williame, nechceš se mrknout na tu roli a třeba mi z ní kousek přečíst, než půjdu do divadla?“

„Ano, pane režisére.“

„Můžeš jít ke mně do pracovny. Kluci tam nesmějí.“

A tak hodinu po obědě strávil William tím, že si četl první dějství Perryho hry. Byla tu místa, kterým nemohl rozumět, a jiná, která byla sice na první pohled srozumitelná, ale v nichž se pod jednoduchými slovy skrývaly hlubší, složitější významy. Chlapec, malý Hamnet, byl nemocný a osamělý. Matka byla příliš zaměstnaná vlastními špatnými náladami a svým mrzoutstvím, než aby mu věnovala víc než pouhou neosobní péči, a jeho otec byl slavná, báječná bytost, výjimečná postava, která přicházela i odcházela a byla obdivovaná i haněná zároveň.

Začal nahlas číst chlapcovy repliky, zkoušel to různým způsobem, dokud neměl dojem, že nalezl ten nejsprávnější.

Perry vstoupil tak tiše, že ho William neslyšel. Usedl a naslouchal jeho křehkému hlasu. Z ničeho nic otevřel svou vlastní kopii hry a začal číst narážky spoluhráčů. William k němu překvapeně vzhlédl, ale pak se vrátil ke své úloze a tak první jednání dočetli společně.

„Dobře,“ řekl Perry. „Pro začátek by to stačilo. Jsou tři hodiny – mrkneme se, co dělají ostatní.“

Šli do dětského pokoje, kde nalezli Emily, jak si s Robinem pouštějí vláček, a Crispina, jenž byl bez ohledu na hluk, který působili, hluboce zabrán do knížky o Macbethovi a jeho osudech v průběhu čtyř století.

Nechyběla tu ani kapitola o pověrách.

„Nebudete v tom pokračovat, viď, táto?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl. „Bylo by to sice lákavé, ale asi nebudeme.“

„Proč – lákavé?“

„Myslím, že Gaston by byl jako Macbeth zajímavý.“

„Ano?“

„Ale taky riskantní.“

„Hm.“

Zazvonil telefon.

„Já to vezmu, mami. Můžu?“ zeptal se Robin.

„Jenom když budeš mluvit slušně a zdvořile!“

„Jasnočka!“ Řítil se do haly, zanechávaje za sebou otevřené dveře. Všichni zmlkli, aby slyšeli, co říká.

„Halo!“ ozval se dětský hlas. „Tady dům pana Perryho Jaye…

Ano… Jestli budete tak laskav a posečkáte u aparátu, půjdu se přesvědčit, může-li s vámi hovořiti. Račte, prosím, vydržeti. Děkuji.“

Znovu se objevil. „To je pan Gaston Sears, taťko. A mluví děsně pumprdézně.“

„Už jdu,“ řekl Perry, odešel k telefonu a zavřel za sebou dveře.

Crispin se usmál: „Možná by tě, Williame, zajímalo, co znamená ‚pumprdézně‘. To je takový náš rodinný výraz a znamená něco jako spokojeně sám se sebou a tak trošánek nafoukaně.“

„Aha.“

Kluci se vrátili k vláčku. Emily a Crispin je sledovali. Když se Perry vrátil, vypadal vzrušeně.

„Gaston,“ řekl, „měl tentýž nápad jako my. Myslí si, že kdybychom to měli hrát dál, byl by právě on pro titulní roli nejlepší.

Jenže tvrdí, že by to musel z mravních důvodů vrátit. Bylo by prý nevkusné, kdyby tu roli přijal. Že ví, že ho všichni pokládáme za bezcitného, ale že se mýlíme. Z toho důvodu že cítí nutnost seznámit nás se svým rozhodnutím.“

„Pane jo! Takže on to bral jako hotovou věc, že by dostal tu roli?“

„Ano. A měl pravdu. Byl by to on.“

„Co to povídáš?“

„Máme spoustu důvodů, proč tu hru stáhnout. Ale kdyby toho nebylo, byl bych souhlasil. Skutečně si myslím, že by to dělal dobře. Stejně tak i vedení, i když s jistými výhradami.“

„Řekls mu, že to stáhnete?“

„Ano.“

„A on?“

„Staniž se, odpověděl pateticky a zavěsil. Chudák stará. Hrál by to opravdu dobře, na tom trvám, ale příšerně by se u toho naotravoval.“

„To si myslím, Perry.“

„Tú túúú!“ ječel William. „Uvolněte průjezd! Projíždí půlnoční expres!“

Emily se na něj podívala a pak vrhla tázavý pohled na Perryho.

Ten za Williamovými zády gestem se vztyčeným palcem naznačil Emily svou spokojenost.

„Nastupovat! Nastupovat!“ křičel Robin. „Obsazeno, prosím!“

Pronikavě zahvízdal na plechovou píšťalku. William zazvonil nádražním zvoncem a stiskl knoflík. Světla mašinky se rozsvítila a vláček vyjel ze stanice.

„Až do Crew přebírám řízení,“ hlásil Robin. Vyměnili si s Williamem místa a vláček nabral na rychlosti.

William zvedl sluchátko dětského telefonu.

„Půlnoční expres – naléhavý hovor! Ano?“ Zafuněl a sípavě se nadechl. „Tady Gaston Sears. Neprodleně zastavte vlak v Crew!“ hekal a pak dodal původním hlasem: „Pan Sears je raněn a musí být v sedm hodin v divadle!“

„Vjíždíme do Crew! Uvolněte trať!“

William vytáhl bílý vagón s červeným křížem a umístil ho na postranní kolej. „Připraven pro pana Searse,“

oznamoval.

„Kde máme Searse?“

William vysypal krabici s vojáčky. Byli tu pěšáci, námořníci, Indiáni, Skotové a středověcí křižáci.

Triumfálně zavyl, když vylovil omlácenou figurku křižáckého bojovníka se spuštěným hledím, černým pláštěm a obrovitým mečem. „Koukni! Přesný, co?“ křičel. „Do posledního puntíku!“

„Sláva! Šoupni ho do sanitního vagónu!“

Hra pokračovala v řádu absurdní logiky dětských snů s mnoha proměnami zápletky i pravidel, ale nakonec vlak šťastně dorazil do Eustonského nádraží, „Gaston Sears“ byl vecpán do otřískaného autíčka a s poznámkou, „že už chytil druhý dech“, odeslán do divadla Delfín. – Konec hry.

„To bylo žůžo, co?“ liboval si Robin.

„Ano,“ souhlasil jeho táta. „Proč vlastně jste do toho zamíchali Gastona Searse?“

„A proč ne?“ pokrčil rameny Robin. Odcházel. Už ho to nebavilo.

„Snad proto, že nemohl popadnout dech a snažil se, aby to nebylo poznat?“ uvažoval William. „Má astma, ale nechce to přiznat, když se teď vrátil k hraní divadla.“

„Jasně – rozumím,“ lhal Perry. „Ukaž mi ji. Tu figurku Searse.“

William vylovil z „auta“ odřeného panáčka. Krutý úder z jakési dřívější bitvy dávno sedřel kříž na jeho plášti. Ruce v dlouhých rukavicích svíraly nad zahalenou hlavou zprohýbaný, ale jinak neporušený meč.

Figurka byla celá černá a navzdory své ošuntělosti působila až zlověstně. „Dík,“ řekl Perry a strčil panáčka do kapsy.

„S vláčkem jste skončili?“ zeptala se Emily.

„My se k němu ještě vrátíme,“ ujišťoval rychle Robin.

„Myslím, že těžko. Za čtvrt hodiny dávají v televizi Vévodu a pak bude svačina.“

„Ale mamino…!“

Vláček se musel pečlivě poskládat, zatímco vojáčky stačilo jen tak halabala sesypat do krabice. Vrátili se tam všichni s výjimkou „pana Searse“, kterého měl v kapse Perry, chystající se k odchodu.

„Už musím jít, zlato,“ řekl. „Nevím, kdy se vrátím. Crisp řekl, že se sveze se mnou k divadlu a pak se vrátí pěšky, takže Williama musíte hodit domů sami. Williame, ahoj. A ukaž se zas někdy. Rádi jsme tě tu viděli.“

„Díky, pane režisére,“ řekl William a chopil se nabízené ruky.

„Byl to moc prima den. Nejhezčí, co pamatuju.“

„Fajn. Crispe – připraven?“

„Už běžím!“

Dveře do haly se zabouchly a otec se synem sbíhali schody k autu.

„Táti,“ spustil Crispin, když se rozjeli. „Víš, ta knížka o Macbethovi, cos mi koupil –“

„Ano?“

„– je perfektní. Je tam hromada věcí i o těch pověrách. Chtěl jsem se tě, jestli ti to ovšem nevadí, zeptat: Ty na to vůbec nedáš, na tyhle pověsti?“

„Já si myslím,“ odpověděl opatrně Perry, „že lidi tyhle věci často berou z nesprávného konce. Nejdřív prohlásí hru za.nešťastnou‘ a pak se chytají každé smůly, která se přihodí na zkouškách, v šatnách či kanceláři, aby říkali: Tady to máte, je to smolná hra!

A kdyby se tytéž trable vyskytly u jiné inscenace, nikdo by to do žádných souvislostí nedával. Leda až by se jich kolem některé náhodou nahromadilo víc, pak by se toho asi chytil nějaký takový blázen jako naše milá Nina a začal by tvrdit, že za všechnu tu smůlu může právě tahleta hra. Lidi by si ji onálepkovali jako.prokletou‘ a celý ten kolotoč by mohl začít nanovo.“

„Tomu rozumím. Ale v tomhle případě – myslím tu záležitost s těmi hlavami – je to trošku silný tabák, nezdá se ti?“

„Vidíš? – A to je právě to, čemu říkám.chytání za nesprávný konec‘! Vždyť všechno tohle mohl někdo nastrojit právě proto, aby nás donutil uvěřit těm pověstem.“

„To můžeš mít pravdu. Ale ne pokud jde o tu závěrečnou tragédii. Nechceš přece tvrdit, že někdo, kdo není úplný cvok, usekne hlavu nevinnému herci jen proto, aby podpořil teorii o prokleté hře!“

„To jistě ne, ale jediný člověk, o kterém by se kromě Niny dalo říci, že snad nemá všech pět pohromadě, je dobrák starý Gaston, a toho všichni viděli, jak v době, kdy k té vraždě došlo, klábosí s Kingem, Ninou a Williamem.“

Nastalo delší ticho. „Jasně,“ ozval se nakonec Crispin.

„Nerad bych, aby – abys…“

„Abych se do toho míchal?“

„.Tak nějak.“

„Dobrá, nebudu. Ale jedno mi to být nemůže,“ řekl Crispin.

„Jsi můj táta – a když si pomyslím na tu knížku, co jsem čet…“

„Chápu.“

„Budete hrát dál toho Macbetha?“

„Myslím, že ne. Uvažuju o obnovení své vlastní hry.“

„Myslíš Rukavičku?“

„Ano.“

„To by bylo prima. Počítáš s Williamem?“

„Četl tu roli moc pěkně.“

Přejeli přes Blackfriars Bridge a zahnuli doleva a pak ještě jednou na Wharfingers Lané. Před sebou spatřili tři vozy.

„Wintyho auto a dva ze správní rady,“ poznamenal Perry.

„Ahoj, chlapče. Nevím, kdy přijdu.“

„Ahoj, táti.“

Perry sledoval syna, jak odchází po Wharfingers Lané. Pak se otočil a vešel do divadla.

Většina souboru tu už postávala ve tří– až čtyřčlenných skupinkách. Jeviště vypadalo úplně normálně.

Kostra visela ze šibenice a lehce se pohybovala v průvanu. Bob Masters a Charlie se s Perrym pozdravili a další herci se k nim přidávali. Postupně se kolem něho shromažďovali.

Řekl rovnou: „Definitivního vám zatím nic nepovím, ale rozhodne se to co nevidět. Nahoře se už schází vedení a správní rada a myslím, že to bude konec našeho Macbetha. Nový titul bychom mohli ohlásit ještě dnes večer. Rád bych upozornil, že to bude skoro určitě něco mnohem, mnohem menšího, takže vyhlídky na dlouhou sezónu bohužel pro většinu z vás končí. Chtěl bych vám ale bez ohledu na cokoli, co bude následovat, ještě jednou poděkovat za inscenaci Macbetha, kterou většina kritiky prohlásila za.bezvadnou‘.“

„Pod bezvadnou režií, Perry,“ ozvala se Maggie a soubor mu za souhlasného mručení zatleskal – pomíjivý a slabý zvuk v prázdném hledišti Delfína. Ticho. Někdo si odkašlal. Gaston vystoupil z hloučku.

Kdosi tiše zaúpěl: „Ježiši, ne!“

„Možná že se najdou i tací,“ začal Gaston tónem předem uražené ješitnosti, „kteří mě nebudou pokládat za vhodného mluvčího k vyjádření našeho všeobecného obdivu ke stylu, kterým byla nastudována tato hra. Jelikož se však této úlohy neujal nikdo jiný, pokusím se tak učinit sám.“ Lehce nakročil a uchopil se za klopy. „Bylo mi ctí a potěšením nabídnout svou pomoc při studiu této inscenace a doplnit text slavného Barda i replikami pro zbraně, kterých užívali Macbeth a Macduff. Svůj úkol jsem splnil,“ pravil s mírným zakašláním, „a nezbývá mi, leč upřímně litovat, že jsem připustil užití skutečného, historického šaršounu.

Ondyno jsem se domníval, že nedotkne-li se ho jiná ruka než má vlastní, nedojde k jeho znesvěcení.

Hluboce jsem se mýlil a využívám této příležitosti k tomu, abych svůj omyl veřejně přiznal. Skotský šaršoun je nadán tajemnou silou –“

„Pro všechno na světě, zavřete mu někdo hubu,“ zamumlal Simon.

„– tajemnou silou, která předurčuje jeho činy…“

Dveře hlediště se otevřely a Alleyn kráčel střední uličkou mezi křesly.

Gaston se zarazil s otevřenými ústy. Perry řekl: „Promiňte, Gastone. Myslím, že pan Alleyn bude chtít se mnou mluvit.“ Herci to přijali s viditelnou úlevou.

„V divadle jsme svou práci v podstatě skončili,“ oznamoval Alleyn, „a šatny jsou nyní opět volné.

Předpokládám, že představení Macbetha budou přerušena a že vedení divadla bude soubor informovat o dalším postupu. Jsem nucen vás všechny požádat, abyste zůstali na svých původních adresách nebo abyste nás informovali o všech případných změnách. Je mi líto, jestli tím způsobím někomu jisté nepohodlí, ale doufám, že to nebude trvat dlouho.“

Obrátil se k Perrymu. „Myslím, že vás tam nahoře už očekávají,“ řekl.

Bruče Barrabell se ozval důležitým hlasem: „Jako zvolený mluvčí Herecké asociace pro tuto inscenaci mám právo být seznámen s příslušným usnesením.“

„Nepochybně,“ řekl zdvořile Alleyn, „vám je ochotně poskytnou. Telefon je, pokud vím, na inspicientském stanovišti.“

A k ostatnímu souboru: „Pan Fox má klíče od vašich šaten. Čeká v klubovně.“

„Předpokládám,“ vrčel Barrabell, „že jste se prohrabovali v našich soukromých věcech až do oné příslovečné mrtě.“

„Sice přesně nevím, jak taková.příslovečná mrt“ vypadá, ale nepochybně máte pravdu.“

„A potom jste klidně usnuli spánkem spravedlivých, co?“

„Na dnešek jsem nespal ani minutu,“ řekl Alleyn mírně. Podíval se po shromážděných hercích. „Protokoly z vašich výpovědí jsou v klubovně. Budeme vám zavázáni, když si je ještě před odchodem přečtete a podepíšete. Děkuji.“

V kanceláři stanul Perry tváří v tvář Winteru Morrisovi a členům správní rady. „V rozhodující situaci, ve které se nacházíme,“ řekl, „stojíme před otázkou, jak se zachovat. Měli jsme čtyřiadvacet hodin na to, abychom si rozmyslili všechny možnosti. První:

Můžeme na čas zavřít divadlo a vrátit peníze z předprodeje. – Druhá: Můžeme hrát dál s náhradníky, to jest Simonem Mortenem v hlavní roli a dalším záskokem v roli Macduffa. Závěrečný souboj by bylo třeba značně zjednodušit. Nebo – a to už přicházíme k atypickým řešením – s Gastonem Searsem v titulní roli.

On sám se domnívá, že by to mohl hrát dobře, souboj ovládá, ale zároveň je toho názoru, že by nebylo vhodné, aby roli přijal. – Třetí: Můžeme zavřít pouze na čtrnáct dní a pak nasadit obnovenou premiéru jednoho z našich dávných úspěchů. Konkrétně mám na mysli.Rukavičku‘. Ta by se dala obsadit ze současného obsazení Macbetha včetně mladého Smithe, kterého jsem slyšel číst důležitou roli Hamneta a který na mě udělal ten nejlepší dojem. Černou dámu by mohla hrát Maggie a jako Shakespeara a Annu bych viděl Simona s Ninou.“

Chvíli se odmlčel a pak pokračoval: „To, co se stalo, je strašlivé.

Ještě stále nejsem schopen se s tím vyrovnat a domnívám se, že vy všichni rovněž. Je neuvěřitelné, že náš drahý Sir Dougal mohl mít nepřítele. Jedním si však můžeme být jisti: Kdyby byl mezi námi, přál by si, abychom rozhodli pro dobro divadla.“

Posadil se.

Po nějaký čas nikdo nepromluvil. Pak jeden silný, podsaditý člen rady cosi pošeptal svému sousedovi a kolem stolu přešuměla jakási podivná pantomima, složená z pokyvování a předůležitého vraštění čel.

Nejstarší člen správní rady, štíhlý a kultivovaný pán, se postavil.

„Navrhuji, abychom řešení tohoto problému svěřili do rukou pana ředitele Jaye a plně důvěřovali jeho rozhodnutí.“

„Návrh podporuji,“ ozval se inteligentní Žid, sedící vedle něj.

„Kdo je tedy pro? – Jednohlasně,“ řekl předseda.

KAPITOLA 8.

Vývoj i

„Asi bych měl projevovat větší nadšení a vděčnost,“ povzdechl si Perry, „ale nějak nemohu. Tihle staříci jsou báječní džentlmeni a úžasní kosové – hlavně na vymýšlení obezliček, při nichž sami vypadají jako bůhvíjací dobrodinci.“

„Dali vám naprosto volnou ruku, a jestli to všechno nedopadne, tak vás v tom nechají. Budou se sice tvářit shovívavě, ale současně i taktně naznačovat, že v hloubi duše s vaším řešením od začátku nesouhlasili,“

mínil Alleyn.

„Přesně tak.“

„Já vím, žádná útěcha to pro vás asi nebude, ale ujišťuji vás, že tyhle situace znám až moc dobře.“

„Proč jsme je s Wintym nenechali, aby to rozhodli sami? Mohl jsem přece docela dobře prohlásit, že za daných okolností bych pokládal za správné, aby příští inscenaci nastudoval někdo, kdo je s Delfínem svázán míň než já. Bůh ví, že by to byla pravda.“

„Ano?“

Perry zabořil ruce do kapes. „Připadal bych si jako zrádce. Víte, mám rád tuhle partu. Podnikli jsme společně dobrodružnou výpravu, na jejímž konci jsme našli poklad – Macbetha. Je to nádherný pocit – vlastně byl… A co vy? Pokročili jste?“

„Trochu. Aspoň myslím. Na zatčení to ovšem zatím nestačí.“

Perry v kapse nahmatal jakýsi předmět. Sevřel jej prsty a vylovil malou, zchátralou figurku, panáčka černého jako uhel, mávajícího nad hlavou zprohýbaným mečem.

„Kde jste to našel?“ zeptal se Alleyn.

„To je jeden z vojáčků mého syna – křižácký rytíř. Objevil ho William.“

„William?“

„Smith.-Byl dneska u nás. Je stejně starý jako náš Robin. Vášnij vě si hráli s elektrickým vláčkem a tohleto byl cestující, kterého naložili v Crewe. Úplně mě to sebralo, když jsem ho viděl – celý v černém, s obrovským dvouručákem – jako Sir Dougal. Jenže mu říkali Sears. Je to zvláštní, jak se někdy děti chovají. William nevěděl, co se v divadle stalo, ale přesto se dovtípil, že Sir Dougal je mrtev. Robin nevěděl, že došlo k vraždě, a přesto ho ta událost vykolejila. Dobře jsem si toho všiml. Na nic se sice neptal, ale vnitřního napětí se zbavoval hrou.“

„To je pozoruhodné,“ řekl Alleyn. „Mohu si ho prohlédnout?

Myslím toho křižáka.“

Perry mu ho podal. „Mohl by to být Sir Dougal, nebo Barrabell, nebo Sears, nebo taky nikdo z nich. Na Simona Mortena není dost štíhlý. A má zahalený obličej. – Tak či onak, může to být jen náhoda. William tu věc vylovil z krabice plné takovýchhle potlučených křižáků.“

„A říkal, že je to – Sears?“

„Ne hned. Sears se z něj stal teprve pak. Naložili ho v Crewe.

Předtím do telefonu se hlásil jako Sears – William jako volal na nádraží, aby nouzově zastavili rychlík.

Říkal – co to vlastně říkal? Že je zraněný a že musí být v sedm v divadle. A tenkrát William vylovil tuhle věc a naložil do vlaku. Byl v tom zmatek. Houkali, pískali, křičeli a v jednom kuse měnili děj. William se zajíkal a supěl…“

„Supěl? Jako kdyby utíkal?“ zeptal se Alleyn.

„Ano. Tak nějak. Mám dojem, že říkal něco o tom, že se to snaží potlačit – už nevím. Říkal, že Sears má astma, ale že nechce, aby to vyšlo najevo, když je herec. – Jednu věc vím ale určitě.“

„A to?“

„Zbavili se všech svých úzkostí ze skutečných událostí tím, že je obrátili ve hru.“

„Z psychologického hlediska máte určitě pravdu,“ řekl Alleyn.

„Jenže já nejsem psycholog. Přesto chápu, že Robin nazýval tuhle figurku Searsem.“

„Proč?“

„Byl přece v hledišti, že? Viděl skutečného Searse přinášet hlavu Sira Dougala. Obrazy obou postav mu splynuly.“

„Snad vám rozumím,“ připustil nejistě Perry. „Už abych šel.

Musím ještě naklepat oznámení o konkursu na novou inscenaci.

A vy?“

„Pustíme vaše lidi domů,“ odpověděl Alleyn.

„Tak hodně štěstí.“ Perry seskočil z jeviště a odcházel uličkou mezi křesly. Za okamžik se za ním zabouchly dveře.

Alleyn přelétl zrakem své poznámky.

Je tu nějaká souvislost, nebo ne, ptal se sám sebe. Má strůjce těch kanadských žertíků něco společného se surovou vraždou bezbranného herce, nebo sledoval nějaký vlastní odlišný cíl?

A kdo to je? Bruče Barrabell? Proč jsou jeho kolegové – a také Perry Jay – přesvědčeni, že má prsty v těch zlomyslnostech? Jenom proto, že ho nesnášejí a myslí si, že z celého souboru jedině on by byl schopen takových poťouchlých špinavostí? Ale proč, proč by to u všech všudy dělal? Asi bych měl zkusit pár ran naslepo – třeba se trefím a zjistím to. Podíval se do svých poznámek.

Rudé souručenství – hm. Partička výstředních levičáků, ale brát v potaz je musíme – a jeho taky, jak to vypadá.

Procházel chodbou mezi šatnami, až došel k té, kterou sdíleli Barra bell s Mortenem. Zastavil se a poslouchal. Ticho. Zaklepal a z nitra se ozval lahodný hlas: „Račižte!“ Pozér, pomyslel si Alleyn.

Bruče Barrabell seděl před svým zrcadlem. Světla u stolků i zářivka na stropě byly rozsvíceny a ostře podtrhovaly prázdnotu vyklizené šatny. Líčidla v krabici od doutníků, převázané dvěma gumovými pásky, ležela v otevřeném kufru, polepeném nálepkami ze sovětských hotelů. Použité hadříky od líčidel, srolované v papírovém pytlíku, a pečlivě složený vybledlý červený župan zaplňovaly jeho vnitřek. Navrchu ležel program, pár novinových výstřižků s kritikami a hrstka pohlednic a telegramů. Zmuchlané útržky odličovací buničiny se válely na stolku.

Věci Simona Mortena byly už sbaleny v zavřeném, mnoha nálepkami polepeném kufru, který stál připraven na zemi vedle dveří. Nezaměnitelná vůně líčidel a pach mastixu stále visely ve vzduchu místnosti.

„Ale, pan Alleyn!“ zahlaholil bodře Barrabell. „Dobrý večer přeji. Čím vám mohu posloužit? Jak vidíte, právě pakuju. Prosím, posaďte se.“

„Děkuji,“ řekl Alleyn a přisunul si volnou židli. „Mám tady protokoly s vašimi výpověďmi,“ řekl, probíraje se složkou papírů.

„A – ano… Doufám, že můj je v pořádku.“

„Taky doufám,“ odtušil Alleyn. Pomalu listoval protokoly, až narazil na Barrabellúv. Díval se na člověka před sebou, a viděl dva různé muže. Jednoho promlouvajícího lahodným hlasem: nebeský hospodář teď šetří svíce hvězd; a druhého, nezvykle bledého herce s vodovýma očima, který si třesoucími se prsty zapaloval cigaretu.

„Pardon – kouříte?“ zeptal se svým podmanivým hlasem a nabídl Alleynovi.

„Ne, děkuji. Pokud jde o ty schválnosti, ke kterým docházelo na zkouškách – vidím tady, že jste se, když jsme se na ně ptali, o nich vyjádřil jako o.typických klukovinách*.“

„Ano? Už si nevzpomínám. Ale klukoviny to byly – nebo ne?“

„Dvě děsivě naturalistické hlavy? Dílo poněkud značně otrlého .klučíka‘. Myslel jste na někoho určitého?“

„Ach – to ne. Ne.“

„Tedy ne například toho, kterého má pan Winter Morris .vsoub‘.?“

Nastala pauza. Barrabellovy rty se pohybovaly, němě opakujíce Alleynova slova. „V případu sadistického vraha Smithe,“ pokračoval policista, „figurovala jedna oběť, bankovní úřednice, která se jmenovala Muriel Barrabellová.“ Chvíli počkal. Kdesi na chodbě bouchly dveře a ozval se hlas: „V šatně, zlatíčko!“

„Byla to vaše sestra?“

Ticho.

„Žena?“

„Bez komentáře.“

„Přál jste si, aby toho chlapce vyhodili?“

„Bez komentáře.“

„Chtěl jste, aby ho ostatní pokládali za strůjce těch triků.

Všechny měly co dělat s hlavami – až po tu krysí – právě tak jako zločiny jeho otce. Šílený chlapec jako jeho otec, to si měli myslet ostatní. Pryč s ním! Je to dědičné…!“

Rozhostilo se další dlouhé ticho.

„Byla to má žena,“ řekl Barrabell. „V té době jsem byl se souborem Levé scény na turné v Rusku. Netušil jsem, co se vlastně stalo. Přestala mi psát. Smith byl tehdy žalován pro vraždu jiné ženy, u které byl dopaden. Když jsem se z Ruska vrátil, bylo už po všem. Nedovedete si představit, jak byla krásná. A on jí udělal tohle. Donutil jsem je, aby mi všechno řekli. Nechtěli, ale já jsem na tom trval.“

„A vy to zazlíváte tomuhle zcela zdravému a normálnímu chlapci?“

„Jak víte, že je normální? Dovedete si představit, že bych s ním mohl být v jednom souboru? Já jsem chtěl tuhle roli. Chtěl jsem hrát v Delfínu. Ale ne společně s fakaném vraha mé ženy,“ řekl Barrabell a vyrazil cosi, co se podobalo hysterickému smíchu.

„Rozhodný okamžik pro vás nastal, když všechny vaše pokusy o diskreditaci mladého Williama ztroskotaly a došlo ke skutečnému, strašlivému zločinu. Jak ten chcete vysvětlit?“

„Žádné vysvětlení nemám,“ řekl Barrabell bez dlouhého rozmýšlení. „O tom nic nevím. Vůbec nic. Sir Dougal byl, když si odmyslím ješitnost, se kterou přijal ten směšný šlechtický titul, naprosto bezmocná figurka. Typický buržoazní hrdina. Snad proto mu role Macbetha tak sedla.“

„Vy si tedy myslíte, že tahle hra odhaluje nesmyslnost hrdinských ideálů buržoazního způsobu života?

Řekl jsem to správně?“

„Naprosto. Vezměte si třeba jen motiv Macbethova činu, ale i jeho závěrečné gesto. Všechno to nakonec zákonitě ztroskotá.“

„Vy tomuhle výkladu vážně věříte?“

„Jistě. Výklad naší inscenace byl – jak taky jinak – naprosto idiotský. Vemte si ten aktšlus. ‚Zdar, skotský králi – skotský králi, zdar!‘ Jinými slovy, ‚ať žijou staré, zavedené pořádky‘. U Shakespeara pak následuje ta pasáž o odměnách a celé to rozdávání peněz a titulů. Tohle všechno Perry vyškrtal. Místo toho civí nový král do tváře uťaté hlavě starého. Opona – a šmytec!“

„Bavil jste se o tomhle výkladu hry se svými politickými druhy v Rudém souručenství?“

„Ano, ale ne podrobně. Jen tak v legraci.“

„V legraci? Vy tomu říkáte legrace?“

„Ovšem – máte-li smysl pro trochu černého humoru. Scházíme se vždycky v neděli dopoledne. Můžete taky přijít. Představím vás jako svého hosta.“

„O té vraždě jste mluvili?“

„Ano. Takové ty řeči, jako kdo to mohl udělat a tak – znáte to.“

„A kdo to mohl udělat?“

„Vím já? Mě se na to neptejte!“

Alleyn si povšiml, že teď se jeho protějšek nebojí. Dokonce začíná být neopatrný.

„Myslel jste na budoucnost, pane Barrabelli? Co teď budete dělat?“

.Ještě nevím. Levá scéna se chystá na nové turné, jenže já jsem počítal s delší sezónou v Delfínu.“

„Ovšem. – Byl byste tak laskav a podepsal teď svou výpověď?

Dobře si ji přečtěte a věnujte, prosím, zvláštní pozornost téhle pasáži.“

Ukázal na místo v protokolu.

„Na otázku, ‚kde jste byl v době mezi posledními Macbethovými slovy a monologem starého Siwarda o smrti jeho syna?‘ jste odpověděl: ‚V šatně a vlevo za scénou, kde jsem čekal na děkovačku.‘ Mohl byste být trochu přesnější?“ zeptal se Alleyn.

„Nedovedu si představit jak – přesnější?“

„V kterou chvíli jste odcházel ze šatny?“

„Hned na volačku. Kdy to bylo, vám nejlíp řekne inspicient.

Nasadil jsem si hlavu ducha s tím pláštěm a šel.“

„Potkal jste na chodbě někoho?“

„Potkal? To zrovna ne. Pokud si vzpomínám, tak přede mnou šel starý King, Nina Gaythornová a ten kluk Smith. Nevím, jestli šel někdo za mnou. Snad některý ze statistů.“

„V šatně jste byl sám?“

„Ano, vážený pane superintendente. Úplně sám.“

„Děkuji.“ Alleyn připsal do protokolu další poznámku a podal pero Barrabellovi. „Přečtěte si to a podepište.“

Barrabell četl. Četl i dovětek, přidaný policistou: „Potvrzující svědectví nelze doložit.“

Podepsal to.

„Dík,“ řekl Alleyn a odešel.

V chodbě narazil na Rangiho. „Dobré odpoledne,“ pozdravil.

„Sbírám podpisy na protokoly. Máte chvíli čas?“

„Jistě.“

„Kde máte šatnu?“

„Tudy.“

Šel napřed chodbou, která zahýbala doleva k větším společným šatnám.

„Sedíme pohromadě s Rossem, Lennoxem a Angusem,“ vysvětloval Rangi. Došel ke správným dveřím a otevřel. „Nikdo tu není. Obávám se, že je tu trochu nepořádek.“

„To nic. Vidím, že už máte sbaleno.“

Rangi uvolnil židli pro Alleyna a pro sebe.

„Líbil se mi váš výkon v té roli,“ řekl Alleyn. „Brilantně jste využil rituální gesta domorodců z Tichomoří.

Působilo to dost démonicky.“

„Vlastně jsem váhal, jestli to mám udělat. Nevím, co by tomu řekli moji prarodiče, kteří brali tyhle věci dost vážně. Radil jsem se i s panem Searsem a ten byl pro. Myslel jsem, že to všechno bude pokládat za nesmysl, ale on tvrdí, že existují tajemné vazby mezi kultickými rituály celého světa a že zaklínači procedury jsou buď zcela, nebo alespoň z velké části totožné.“

„Jsem si jist, že to tak bude,“ řekl Alleyn. Povšiml si, že Rangi má kolem krku lněný provázek, na jehož konci se pohupovala dioritová plastika, připomínající lidský zárodek. „Ochrana proti zlým silám?“ zeptal se.

„Stará rodinná památka.“ Hnědé prsty hladily amulet.

„Vy jste ale křesťan, ne? Promiňte, trochu mě to mate…“

„Chápu,“ usmál se Rangi. „Já sám se hlásím k mormonům. Mezi našimi lidmi patří tohle vyznání k nejrozšířenějším. Nejsme ovšem nijak zvlášť ortodoxní – mám na mysli mnohožensťví a takové ty věci – a pokud jde o naše staré kultovní tradice, málokdo je nějak zvlášť úzkostlivě dodržuje. V běžném životě jsem víc ‚pakeha‘ – běloch, než Maori. Když ovšem dojde k něčemu takovému – takovému – jak bych to řekl… Prostě když dojde k události, jako je tahle, valí se to na mě jako oceán a já cítím kolovat v žilách krev svých maorijských předků.“

„Tomu rozumím. Nu, všechno, co teď potřebuju, je podpis na vašem protokolu. Víte, ptali jsme se vás už na spoustu věcí, ale zajímalo by mě, můžete-li nám pomoci ještě v jednom. K vlastní vraždě došlo mezi soubojem a Malcolmovým vstupem. Vy, kteří jste tou dobou nebyli na scéně, jste se právě vrátili ze šaten.

To se týká Čarodějnic, Krále a Banqa v masce ducha. Říkám to správně?“

Rangi přivřel oči. „Ano,“ přisvědčil, „správně. A také pan Sears. Byl tam s námi, ale jak se blížila jeho narážka, tak odešel do levého portálu, aby se připravil na nástup s Macduffem.“

„Přišel za vámi ještě někdo?“

„Myslím, že ne.“

„Určitě?“

„Ano, docela určitě.“

Pečlivě si pročetl protokol a podepsal jej. „Víte, do některých věcí se člověk nemá plést. Jsou to klubka zmijí, kam se nevyplácí strkat prsty.“

„Je to vražda, Rangi, a tu my nemůžeme nechat jen tak.“

„Asi ne. Ale stejně… Ten člověk si dělal legraci z věcí, které jsou tabu – zakázané, víte? Můj pradědeček by si asi věděl rady.“

„Ano? Co by udělal?“

„Uřízl by mu hlavu a snědl ho,“ zasmál se Rangi.

2

Alleyn našel Foxe v klubovně. „Hotovo?“ zeptal se.

„Všechny výpovědi už mám pohromadě. Ovšem s výjimkou těch, co jste si vzal vy. Nic moc… Leda – starý King se zmínil o jedné věci. Řekl – moment – á, tady je to. Řekl, že Sears strašně sípal, když čekali na závěrečný nástup. Zmínil se o tom a Sears se párkrát udeřil do prsou a zamračil se..Astma, starouši, astma – to nic.‘ Všiml jste si toho u něj taky?“

„Ano. S touhle patálií pro něj asi nebylo vždycky snadné vláčet se v jednom kuse s tím těžkým mečem.“

„Taky myslím. – Už jsou tu z vedení divadla. Budeme jim muset udělat místo.“

Složili lejstra do aktovky a sedli si nenápadně do zadního rohu.

Členové vedení a správní rady přišli hledištěm, šli přes jeviště a zamířili do klubovny. Tvářili se náramně vážně a skoro vznešeně. Předseda správní rady kráčel napřed, Winter Morris jako poslední. Usedli za stůl. Soubor pomalu zaplnil místnost.

„Obávám se,“ řekl předseda, „že tu nebude dost židlí. Prosím, posaďte se zatím, jak se dá. Á – tady už se nesou další.“

Technikáři donesli židle ze šaten. Mezi příchozími vládl duch vzájemné zdvořilosti. Tři dámy usedly na pohovku. Maggie se otočila a říkala cosi Simonu Mortenovi, který stál za ní. Ten jí položil ruku na rameno a majetnicky se k ní sklonil. Gaston Sears stál opodál a ve svých tmavých šatech a se založenýma rukama připomínal spíše umělou figurínu, kterou tu kdosi bůhvíproč vystavil. William Smith s matkou stáli skromně v pozadí. Bruče Barrabell usedl do lenošky. Rangi s oběma děvčaty zůstali u dveří.

A v pozadí místnosti bok po boku seděli tiše Alleyn a Fox, kteří – to bylo jasné všem – dříve či později zatknou někoho ze souboru a obviní ho z brutální vraždy hlavního představitele.

Předseda správní rady se ujal slova. Řekl, že je dlouho nezdrží.

Že všichni cítí hluboké pohnutí nad tím, co se stalo, a že každý má pochopitelně právo vědět, k jakému závěru vedení divadla došlo.

K obvyklému převzetí rolí určenými náhradníky v tomto případě, s ohledem na výjimečnost situace, nedojde. Vzhledem k nepopiratelnému úspěchu Macbetha šlo o neobyčejně těžké rozhodování, které nakonec vedlo k závěru, že dojde k obnovenému nastudování někdejší inscenace.Rukavičky‘ Perryho Jaye. Hlavní role jsou již obsazeny a jména představitelů budou neprodleně zveřejněna.

Čtyři kvalitní role zůstávají zatím neobsazeny a eventuální uchazeči nechť se laskavě hlásí panu režiséru Jayovi do předváděcího konkursu. Zkoušky budou zahájeny v průběhu příštího týdne. Pan Morris bude tak laskav a ještě dnes vyrovná všechny dosud neproplacené honoráře za Macbetha. Předseda dále poděkoval všem zúčastněným za trpělivost a požádal je, aby věnovali minutu ticha památce zesnulého Sira Dougala Macdougala.

Všichni povstali. Winter Morris pohlédl na hodinky. Minuta se zdála nekonečná. Vzdálené zvuky – hlasy, tlumené bouchnutí, drnčení telefonu, útržky hovorů na chodbě – přicházely a mizely a nikdo ve skutečnosti nemyslel na Sira Dougala, s výjimkou Maggie, zápasící se slzami. Winter Morris učinil rozhodný pohyb a ticho bylo u konce.

„Kdybyste dovolil, pane předsedo – ještě než se rozejdeme…“

To promluvil Bruče Barrabell.

„Rád bych, jakožto zvolený mluvčí a představitel Herecké asociace, tlumočil jejím jménem projev nehlubší soustrasti nad úmrtím našeho kolegy zároveň s ujištěním, že v rámci budoucího šetření učiním všecky nezbytné kroky nejen ve vztahu k vedení divadla, ale i ve prospěch korektních závěrů nastalé vážné situace. Děkuji vám za pozornost.“

„Děkuji, pane Barrabelli,“ odpověděl zcela popletený předseda.

Členové správní rady se zvedli a důstojným krokem opustili budovu divadla. Herci se shromáždili kolem vývěsky s fermany.

„Dámy a pánové, účtárna je vám k dispozici,“ ohlásil Winter Morris a zmizel v kanceláři.

Na vývěsce viselo oznámení na hlavičkovém papíře divadla.

MACBETH

Zvláštní oznámení celému souboru Vzhledem k nepředvídaným tragickým okolnostem budou představení Macbetha s okamžitou platností ukončena a nahrazena hrou Perryho Jaye.Rukavička‘. Čtyři hlavní role byly obsazeny ze stávajícího souboru. Zbývající jsou k dispozici případným zájemcům. Konkursní předváděčky se konají dnes večer a během zítřka, v případě potřeby ještě následující dva dny. Zkoušky budou zahájeny příští týden.

Vedení děkuje celému souboru za vynikající a úspěšnou práci a hluboce lituje nutnosti stáhnout inscenaci z repertoáru divadla.

Podepsán Akciová spol. Delfín Samuel Goodbody, 31. května 1982 předseda správní rady V patřičné vzdálenosti pak viselo další oznámení.

Perry Jay

RUKAVIČKA

Shakespeare Simon Morten

Anna Hathawayová Nina Gaythornová

Hamnet Shakespeare Wiliam Smith

Černá dáma Margareta Manneringová

Dr. Halí

Joan Hartová

Sok

Burbage

Konkursní předváděčky: dnes večer a dva následující dny vždy od 11 do 13 hod. a od 14 do 17 hod.

Texty jsou k dispozici v kanceláři.

Herci četli obě oznámení a pak se postupně trousili hledištěm do foyeru.

Perry sebral pár židlí a stavěl je na jeviště vždy po dvou, opěradly k sobě, aby tak naznačil jednotlivé vchody do salonu Shakespearova obydlí. Pár jich rozestavil jako náznak nábytku. Vrátil se do hlediště a usedl.

Bob Masters vykoukl z portálu.

„Bobe,“ ozval se Perry, „předváděčky pojedeme hned, jak to půjde.“

„Nech Wintymu půl hodinky na výplaty.“

„Dobrá.“

Poslední herci zmizeli ve foyeru a mířili ke kancelářím. Od vývěsky přicházel na jeviště osamělý pár – William s matkou. „Pořád tomu nerozumím,“ promluvil chlapec. „Znamená to, že mě se žádný konkurs už netýká?“

„Nedělej si starosti, Williame,“ ozval se Perry z hlediště. „Na tebe jsme vsadili rovnou. Vidím, že text sis už vyzvedl. Skoč si teď nahoru pro peníze a vrať se pak sem.“

„Ano, pane režisére.“

„Počkám na tebe venku,“ řekla matka a zmizela zadním vchodem dřív, než jí v tom Perry stačil zabránit.

William prošel hledištěm do administrativní části a Perry na chvíli osaměl. Představoval si, jak Nina začne co nevidět tvrdit, že Delfín je nešťastné divadlo. A jak se tak ponořil do vlastních myšlenek, čas se náhle smrštil a Perry viděl před sebou svou minulou inscenaci Rukavičky, jako by to bylo včera, a ne před nějakými dvaceti lety.

Znovu v duchu jasně slyšel hlasy tehdejších herců…

William se vrátil. Perry ho pozoroval, jak suverénně přechází po jevišti, a znovu si řekl: Měl jsem pravdu, ten kluk je herec.

„Běž domů a uč se text. Příští týden přijď na zahájení,“ zavolal na něj.

„Dík, pane režisére,“ řekl William a odešel.

„Ano, pane režisére, ne, pane režisére, jistě, pane režisére…“ ozval se z poslední řady nezaměnitelný, lahodný hlas.

Perry se otočil. „Bruci! Jdeš ke konkursu?“

„Stál bych o Burbage.“

Přijde na řadu až ve druhém dějství, napadlo Perryho. Mohl by to dělat dobře. Navzdory tomu pocítil k Barrabellovi prudkou averzi. Nechci ho v souboru, pomyslil si. Nechci ho už ani vidět.

Nestojím o to, aby se předváděl na konkursu. Nemám chuť se s ním bavit.

Burbage byla role horečně činorodého muže, populárního, řadou afér opředeného herce alžbětinské éry.

Ten jeho hlas – samozřejmě že by byl ideální. Zatraceně. K čertu a zatraceně…

Herci se začali trousit z účtárny a paní Abramsová se přišla zeptat Perryho, bude-li si přát, aby mu psala poznámky. „Dík, myslím, že to s Bobem zvládneme sami,“ zněla odpověď. Ross se ucházel o roli dr.

Halla. Četl ji dobře, s plným pochopením pro zaujatou, žel tak osudnou péči, kterou tento lékař věnoval mladému Hamnetovi. Někdejší představitelka Dvorní dámy se ucházela o Joan Hartovou, básníkovu sestru. To byla kdysi Emilina role a Perry se upřímně snažil nedat se ovlivnit vzpomínkami. Věděl předem, že kdyby dnes svou ženu požádal, aby se vrátila a znovu si tuhle roli zahrála, řekla by mu, že je na to už stará…

Trmáceli a lopotili se dál. Kdosi přišel, sedl si za Perryho a položil mu ruku na rameno.

„Došlo už na Barrabella?“ zeptal se.

„Ne.“

„Být vámi, tak bych ho neobsazoval.“ Ruka se stáhla a Alleyn tiše odešel.

2

Před odchodem z divadla si Alleyn krátce promluvil s Perrym a pověděl mu o Barrabellově doznání – dalo-li se to tak vůbec nazvat.

V úřadovně Scotland Yardu pak znovu procházel jednotlivé výpovědi, aby se pokusil z nich vytěžit průběžné závěry. Fox jej jako obvykle sledoval mlčky.

„Jestliže si všechna rozumná vysvětlení vzájemně odporují, musí vyšetřování vzít v potaz i takový výklad, který sice vypadá fantasticky, ale neodporuje daným okolnostem.“

„A jaké je to fantastické vysvětlení, které neodporuje daným okolnostem?“

„Jestliže čas mezi koncem souboje a objevením se nabodnuté hlavy nepostačuje ke spáchání vraždy, pak k ní muselo dojít ještě před začátkem souboje.“

„Jenže Macbeth při souboji mluví. Jistě, má spuštěné hledí a jeho hlas je ochraptělý námahou…“

Alleyn se pokusil vzít rozum do hrsti. Usilovně se snažil vybavit si vzpomínky na to, co slyšel. „Pryč! Má duše krví už tvé rodiny se rdí!“ Výslovnost Sira Dougala byla charakteristická lehkým nádechem typicky skotského drnčivého „r“. Na tento rys své dikce pokládal v roli Macbetha nepatrně větší důraz: „krrví tvé rrodiny se rrdí…“Hrozivý zvuk. Alleynovi zněl dosud v uších, ale za tímto zvukem neviděl žádnou tvář.

Slyšel jenom námahou ztrhaný dech a sípot bojovníka.

Musí se poohlédnout po jiném místě ve hře, kde mohlo dojít k vraždě. Zcela jistě to byl Sir Dougal, kdo bojoval s mladým Siwardem a zabil ho. V té době měl zvednuté hledí a zcela odhalenou tvář. Jeho řeč končila shrnutím posledního z obojakých proroctví Čarodějnic: „– dost málo strašná není zbraň, kterou třímá, kdo se zrodil z ženy.“

A tu náhle živě vyvstal před jeho duševním zrakem hercův obraz. Viděl ruku v mohutné rukavici, kterak se pozvedá k čelu a spouští hledí. Poté Macbeth odchází vlevo a – je zavražděn?

Na scénu vstupuje Macduff. Přednáší svůj monolog, přerušovaný šarvátkami a jednotlivými výpady vojsk.

Bitevní střety vypukají tu i onde. Macbethovi lidé jsou snadno rozeznatelní – spojuje je jednotící čerň jejich oděvů. Někteří mají tváře pod přilbou, jiní nikoli. To vše zvyšuje snově hrůzný dojem z bitvy. A jestli se Macduff střetl s někým, kdo sice byl oblečen jako Macbeth, ale kdo jím přitom nebyl? Představme si to znovu: Píšťaly a bubny. Malcolm nastupuje s četou svých mužů. Starý Siward jej zdraví a zve do hradu.

Provolávání slávy a obřadný odchod do hradu. Vstupuje Macbeth se spuštěným hledím. Macduff ho spatří a vyzývá ho k boji. Zápasí spolu.

„Ano,“ řekl Alleyn, „je to možné, ale zároveň je to čára přes rozpočet pro naše dosavadní úvahy i jednotlivá alibi. Nikdo z.bojovníků‘ není dosud připraven na děkovačku. Macduff – Simon Morten to mohl udělat, ale byl by přece musel být naprosto šokován, až by se vzápětí na jevišti potkal s mrtvým Macbethem.

K čertu… Barrabell, Gaston? Rekvizitář? Rangi? – Všechno je možné. Ale počkejme: Možné je to jen tenkrát, připustíme-li spolupráci s někým, kdo ovládá onen souboj. Berme tedy jednoho po druhém, padni komu padni. Rangi.“

„Rangi…“ opakoval bez nadšení Fox.

„Mohl spáchat vraždu. Počkat do poslední chvíle a pak běžet za Gastonem, říci mu, že Siru Dougalovi se udělalo zle, a požádat ho, aby za něj zaskočil v závěrečném souboji s Macduffem. Až potud v pořádku?“

„V pořádku – tak jak to popisujete,“ mínil Fox. „Ale motiv?“

„Motiv? – Musel byste se zeptat jeho pradědečka. Rangi mi to vysvětlil naprosto elegantně. Ten pradědeček totiž řezal lidem hlavy a pak je jedl.“

„Jiný kraj, jiný mrav,“ poznamenal suše Fox. „Předpokládám, že v Rangim by muselo ožít myšlení jeho předků – jakýsi návrat do doby kamenné, jestli tomu dobře rozumím.“

„Mohl tak jednat i kdokoli jiný.“

„Chcete říci –?“

„Ne, nebuďte blázen, já samozřejmě nemyslím na nějaké lidožroutské praktiky. Ale chci tím říci, že kdokoli jiný mohl dojít za Gastonem a vyzvat ho, aby šel sehrát ten souboj. Průšvih je v tom, že by se tím v budoucnu vystavoval značnému podezření.“

„Jo,“ zamručel Fox. „Takže ať to byl kdokoli, takhle to neudělal.“

„To vím taky, milý Foxi. Snažím se jen eliminovat všechny nesprávné teorie, aby mi zbyla ta jediná možná.“

„Fajn, pane Alleyne. A kdy toho dotyčného zatkneme?“

„V tomhle případě moc času nemáme.“

„Proč myslíte?“

Alleyn vstal a začal přecházet po místnosti. „Víte, co teď v divadle dělají? V tuhle chvíli tam probíhají konkursní zkoušky na náhradní hru. Je to dobrá hra od Perryho Jaye a jedná se v ní o smrti Shakespearova synka a o příchodu Černé dámy. Zatím do ní vraha neobsadili, ale nemáme nejmenší jistotu, že se tak nestane. A co víc, tahle hra slavila obrovský úspěch při znovuotevření Delfína před dvaceti lety a zrovna tenkrát došlo přece k maléru, jehož viníkem byl jeden člen souboru.“

„U všech všudy, máte pravdu!“ zvolal Fox.

„Byl jím tenkrát malý kluk, který hrál Shakespearova syna. Jenže to byla úplně jiná situace. Víte, kdo má hrát tu roli dnes?“

„To snad není naše záležitost.“

„Ano i ne. Mladý Smith je totiž synem onoho proslulého .hampsteadského čtvrtiče‘. Sám o tom neví a nechci, aby se to dozvěděl. Ví jen, že jeho otec je v blázinci, ale netuší proč.“

„Zajímavé.“

„Jednou z obětí tohohle vraha byla i paní Barrabellová.“

„Chcete říci, že…“

„Ano. Byla to jeho žena. Barrabell taky nastražil všechny ty nechutné žerty – a všechny se týkaly hlav.

Chtěl docílit, aby vedení divadla podezřívalo toho chlapce a dalo mu výpověď.“

„Přiznal se vám k tomu?“

„Ano – i když poněkud stručněji.“

„Je členem nějaké malé, extrémní organizace, že?“

„Rudého souručenství. Ano.“

„Co o nich víme?“

„Nic moc. Schůzky jednou týdně, vždycky v neděli dopoledne.

Asi to myslí dost upřímně. Ve skutečnosti nechápou nic z toho, co se děje na jemné diplomatické úrovni.

Jsou naivní a trošku potrhlí. Měří věci zjednodušujícím metrem několika pouček, kterým skálopevně věří, a jsou slepí ke všemu, co se jim nehodí do krámu. Horší je, že ženu Bruče Barrabella zavraždil bestiální maniak a on je nyní přesvědčen, že tohle šílenství je dědičné a že dříve či později propukne i u jeho syna.“

„Pořád nevím, co s tím má společného Sir Dougal. Jestli vůbec co.“

„Taky nevím. Leda to, že Bruče se často stával terčem jeho ne zrovna dvakrát taktních vtípků. Jakživ si neodpustil jízlivé poznámky na adresu pitomých komoušů a tak podobně.“

„Jako důvod k uříznutí hlavy je to trošku málo.“

„Jistě. Mezi normálními lidmi ovšem. Jenže já začínám věřit tomu, že na celé záležitosti je cosi vyšinutého. Jako kdyby herci byli ve vleku hry, kterou studovali. Žádná jiná nemá v sobě cosi tak podivně nutkavého jako právě Macbeth. Je to zvláštní…“

„Dobrá. Ale vraťme se na zem. Co z toho všeho konkrétně plyne?“

„Došli jsme k závěru, že k provedení vraždy byl čas, pokud k ní došlo bezprostředně po ‚zbraň, kterou třímá, kdo se zrodil z ženy‘.

Ideální by bylo, kdyby se nám pro tento okamžik podařilo nalézt alibi pro všechny krom jednoho jediného.

A toho bychom pak skřípli.“

„Jistě. Fajn. Pojďme teď postupně a s chladnou hlavou proťuknout všechna alibi. Takže: Statisté, kompars a dubleři jsou tou dobou zapojeni do bitvy, právě tak všichni thénové, Lékař v převleku za jednoho z Macbethových vojáků – dále Malcolm a Siward.

Zbývá Rangi, Gaston a Banquo. Dále starý King. Macduff nám vypadl. Kde byl rekvizitář?“

„Přecházel do levého portálu a zpět a staral se o šaršoun. Toť vše,“ řekl Fox.

„Kinga můžeme vynechat.“

„Proč?“

„Neměl by na to – a je příliš starý.“

„Dobře. Tak King ne. A co rekvizitář? Má nějaký motiv?“

„Ne, pokud nevyjde najevo něco nového. Ale zní to lákavě.

Cestou do portálu a zpět by mu nikdo nevěnoval nejmenší pozornost. Mohl tam stát s nachystaným šaršounem, a jakmile se Macbeth objevil, mohl mu useknout hlavu a narazit ji na čepel.“

„Jenže – právě tak jako Rangi – musel by dát Gastonovi falešnou zprávu,“ poznamenal Fox. „A to mi zrovna moc nesedí – Gaston, jak tam někde postává a rekvizitář jak mu říká, ‚šmarjá, pane Sears, vono to s nim ňák cáklo.

Neměl byste ten souboj zmáknout za něj?‘ A pak, když se najde to tělo, jak říká, že ‚v tý tmě sem myslel, že je mu jen ňák šoufl‘.“

„Zatraceně, Foxi,“ vykřikl Alleyn, „jsme vedle – úplně vedle!

S tou falešnou zprávou Gastonovi je to nesmysl. Gaston by nám to přece řekl. Neměl by nejmenší důvod tajit, že v tom souboji figuroval. – A jsme tam, kde jsme byli.“

Nastalo dlouhé ticho.

„Ne,“ ozval se konečně Alleyn. „Zbývá jen jediná odpověď. Je načase, kamaráde, abychom si obstarali zatykač.“

„To bude nejlíp,“ zahučel Fox.

3

Předváděčky se chýlily ke konci a hra již byla obsazena ze stávajícího souboru. V kanceláři měli plné ruce práce s oznámeními pro tisk a Perry se už také cítil lépe. Ať se děje cokoli a ať zatknou kohokoli, divadlo jde dál svou vlastní cestou. My děláme to, od čeho jsme tady. Pokračujeme s novou hrou.

Rušivý tón vnesl až – jak také jinak – Gaston. Konkursních předváděček se sice neúčastnil, ale z divadla také neodešel. Nikdo si před ním nebyl jistý. Jednoho po druhém tahal za knoflík a znervózňoval starostmi o svůj šaršoun. Vyžadoval jej nazpětteď hned. Neprodleně! Pokoušeli se ho odbýt, ale on se vytrvale vracel, mlel své stížnosti a halasně kdekoho ujišťoval, že odmítá odpovědnost za neštěstí, které se může přihodit každému, kdo neprávem drží jeho vzácnou zbraň.

Dožadoval se rozhovoru s Alleynem, a když zjistil, že ten už dávno spolu s Foxem odešel, chtěl za každou cenu vědět kam.

V tom mu nikdo neporadil.

Konečně Perrymu došla trpělivost, přerušil Rangiho předváděčku a prohlásil, že si během práce Gastona v hledišti prostě nepřeje. Co tu vlastně u všech všudy hledá?

„Šaršoun! Můj posvátný šaršoun,“ hučel Gaston. „Kolikrát to ještě budu muset opakovat? Copak jste blázen? Copak vám nestačí, co se už stalo? Copak nevidíte, kam to vede, když se šaršounu dotýká znesvěcující ruka? Je to všechno moje vina!“ vyřvával.

„Já jsem připustil, aby se ho používalo v téhle krvavé hře! To já jsem uvolnil temné síly, které v sobě skrývá! Kdybyste studovali jeho historii jako já, věděli byste…“

„Gastone, dost! Máme spoustu práce a tohle není naše věc! Nemám čas poslouchat vaše remcání a je zcela mimo moje možnosti vyžadovat, aby vám tu věc vrátili. Nemíchal bych se do toho, i kdybych mohl.

Tak už zmlkněte a dejte nám svatý pokoj! Ten krám je bezpečně v rukou policie a dostanete ho zpátky, až bude čas.“

„Bezpečně!“ řval Gaston, mávaje zděšeně rukama. „Bezpečně!

Já se snad zblázním! Já se pominu!“

„Už se stalo,“ poznamenal lahodný hlas z pozadí.

„Kdo – kdo si to dovolil…“

„Já,“ řekl Barrabell. „Podle mě jste docela regulérní cvok.

V každém normálním státě…“

„Mlčte, oba dva,“ křičel Perry. „Bože můj, copak toho už nebylo dost? Jestli vy dva nedokážete zmlknout, tak aspoň vypadněte z doslechu a jděte se hádat ven na dvůr.“

„Tak s tím jdu rovnou na Asociaci. To není poprvé, co musím v tomto divadle poslouchat urážky své osoby!“

„– můj šaršoun! Zapřísahám vás, abyste uvážili…“

„Poslyšte, Gastone, přišel jste se sem ucházet o roli? Odpovězte! Jste tu na předváděčky? Ano či ne?“

„Já jsem tady… Ne.“

„Barrabelli, jsi tu na předváděčky?“

„Byl jsem. Teď mám ovšem dojem, že by to nemělo smysl.“

„V tom případě tu ani jeden z vás nemá co hledat. Musím vás požádat, abyste odešli. Jděte, pro všechno na světě – jděte oba!“

Dveře z foyeru se otevřely a ozval se hlas Wintyho Morrise: „O, pardon, já jsem netušil…“

„Počkejte, pane Morrisi! Musím s vámi hovořit. Jedná se o můj šaršoun! Pane Morrisi, prosím, počkejte laskavě!“

Gaston se vyřítil uličkou mezi křesly rovnou do foyeru. Dveře za ním zapadly a ještě chvíli bylo slyšet vzdalující se vzrušený hlas.

Perry se otočil na Rangiho. „Strašně mě to mrzí a moc se omlouvám. Budeme pokračovat, jen co vyřídím tuhle nechutnou záležitost. Takže – Bruci!“

Uchopil Barrabella za loket a odvedl ho stranou. „Koukni, kamaráde,“ nutil se do přátelského tónu, který mu moc neseděl,

„Alleyn mě informoval o tvém neštěstí. Je mi strašně líto, co tě potkalo. Ale na jednu věc se tě musím zeptat: Nemáš dojem, že bys byl v jednom obsazení s mladým Williamem vlastně nešťastný? Já si myslím, že ano. Já…“

Barrabell zbělel jako křída.

„Ty kryso. Ty zlá, falešná kryso,“ řekl tiše. Otočil se na podpatku, sebral svůj kufřík a odešel z divadla.

Perry si oddychl. „Prima, Rangi. Můžeme jít na tu předváděčku.“

KAPITOLA 9.

Konec hry V pondělí dopoledne nezbyla v divadle po Macbethovi téměř ani stopa. Dekorační dílce, působící při pohledu z hlediště pevným a mohutným dojmem, stály tu teď opřeny o zeď, odhalujíce žebroví z trámků a latí.

Kostra sňatá ze šibenice ležela, stále ještě zahalená do svých odpudivých cárů, na podlaze v rekvizitárně.

Celé jeviště bylo vydrhnuté a páchlo dezinfekcí. Na přední straně budovy nové plakáty nahradily staré poutače na Macbetha a obrovské rámy na fotografie zely prázdnotou. Snímek Macbetha v životní velikosti odpočíval ve sklepě pod jevištěm, srolován v lepenkovém pouzdře.

Zboží z knižního stánku z větší části zmizelo v krabicích, na zemi ležely převázané balíky programů, připravené do sběru.

Všechno má svůj konec, pomyslil si Winter Morris. Ale stejně to byla pěkná inscenace…

Šatny byly prázdné a vymetené. Všechny, kromě sólové šatny hlavního představitele, která zůstala – nepočítáme-li návštěvu policie – netknutá tak, jak ji Sir Dougal naposledy opustil. Notářská firma, vyřizující jeho pozůstalost, vzkázala, že pošle pro jeho věci svého člověka. Štítek s Macdougalovým jménem už ze dveří zmizel.

Zahajovací zkouška na novou inscenaci byla ohlášena na úterý.

Soubor dostal den volna, aby se mohl vzpamatovat z přestálého vzrušení.

Nina dospěla ve své miniaturní garsonce k závěru, že zhoubný vliv Macbethovy kletby byl plně nasycen, a složila slavnostní slib, že v divadle již o celé věci nepromluví ani slovo. Na jedné straně byla sice sklíčená strašlivou událostí, na druhé však pociťovala dychtivou zvědavost na výsledek vyšetřování a zároveň jistou míru trpkého uspokojení, že zase došlo na její slova a temná proroctví.

A pak že na nich nic není, pomyslela si vítězně.

Simon Morten zatelefonoval Maggie Manneringové, aby se jí zeptal, nešla-li by s ním na oběd k Marcellovi. Souhlasila a vyzvala ho, ať se pro ni staví o něco dřív, aby si mohli v klidu popovídat. Dorazil před polednem.

„Maggie,“ řekl, drže ji přitom za obě ruce, „chtěl jsem se tě zeptat už včera, ale připadalas mi tak vzdálená, tak nepřístupná…

Bál jsem se, že… Nevěděl jsem, co si myslíš – měl jsem strach, že o mně třeba pochybuješ… A tak jsem si řekl, že se tě zeptám rovnou…“

Maggie na něj jen zírala. „Chceš říct, že ses bál, že tě podezřívám z té vraždy? To sis vážně myslel?“

„Inu – já vím, že to vypadá jako pitomost, ale – ano, máš pravdu. Prosím, Maggie, nesměj se mi – prosím!

Nedovedeš si představit, co to bylo za peklo.“

„Ani nechci,“ řekla. „Ale věřím ti. Jenže proč? Proč bych měla podezřívat zrovna tebe? Proč bys to, pro všechno na světě, dělal?“

„Ty sis nevšimla?“

„A čeho jsem si měla všimnout?“

„Mojí žárlivosti,“ zakoktal a trochu se začervenal. „Víš, že jsem se nemohl ani dívat na tu scénu, kdys ho sváděla? Dělalas to tak zatraceně přesvědčivě…“

„Koukni: V Rukavičce jsme partneři. V té hře tě budu v jednom kuse trýznit. Byla bych strašně nerada, kdyby se nám do toho mělo plést naše vlastní soukromí. Diváci mají na tyhle věci nos a na většinu z nich to působí spíš rušivě.“

„Vím, jak se dokážeš vcítit do masky, kterou si na jevišti nasazuješ,“ poznamenal Simon.

„Ano. Takže ty tu svou masku budeš laskavě odkládat jen na vlastní nebezpečí. Je to jasné?“

„Jasné…“

„Ruku na to?“ řekla a napřáhla pravici.

„Dobrá. Ruku na to.“

„Tak – a teď si konečně můžeme dopřát náš zcela nevinný oběd,“ řekla vesele Maggie. „Poprvé od chvíle, co se to stalo, se zase na něco těším. Budeme si povídat o zamilovaném básníkovi.“

A s tím odešli k Marcellovi.

Všem se ulevilo, když se Gaston konečně stáhl do svého domova, aby se léčil ze svých nepochopitelných ran. Hned v pondělí ráno opět zaútočil na Scotland Yard. Inspektor Fox zdvihl sluchátko v Alleynově kanceláři. „Prosím?“ ohlásil se do aparátu.

„Tak za prvé,“ burácel zuřivý hlas, „řekl jsem zcela zřetelně, že si přeji, aby mě spojili s vrchním superintendentem Alleynem. Vy nejste vrchní superintendent.“

„Nejsem, ale tohle je jeho kancelář. Hovořím jeho jménem, pane. Zdá se vám něco v nepořádku?“

„Zdá? Jestli se mi zdá něco v nepořádku? Ne, pane, tady je něco v nepořádku. Vezměte prosím na vědomí, že požaduji, opakuji, kategoricky požaduji okamžité navrácení mého šaršounu.

Přeji si, aby se tak neprodleně stalo pod přísnou a ozbrojenou policejní ochranou, a to přímo na mou osobní adresu. Ještě dnes!

Ihned! Okamžitě!“

„Počkejte prosím okamžik, vezmu si papír a napíšu tu vzkaz pro pana superintendenta.“

Fox zakryl svou obrovitou tlapou sluchátko a zašeptal: „Sears.“

„To jsem si myslel.“

„Tak račte, pane. Už si píšu…“

„Juž propadniž klatbě a zmaru, zrádný rypáku!“

„Prosím??*’

Proud nadávek, nebo alespoň něčeho, co jako nadávky vypadalo, byl vystřídán náhlým tichem, po kterém se ve sluchátku ozval kňouravý ženský hlas.

„Plosím, pán pšeje žikat še on neny zdlavý. Já vás dekuji. Doblý den.“

„Má čínskou hospodyni,“ pravil Alleyn.

Pondělí byl den, kdy se Jayovi chlapci vraceli do školy. Crispin nasedl do vlaku spolu se skupinkou chlapců svého věku, obklopenou houfem povykujících mladších spolužáků, od nichž se zřetelně odlišovaly pobledlé tváře nejmenších nováčků.

Robin s Richardem obraceli dům naruby, jak se v takový den sluší a patří. Perry, když přišel domů na oběd, zjistil, že má stále v kapse figurku křižáka.

„Vidíš, na tebe bych málem zapomněl,“ řekl, když ji vyndal.

„Udělals mi svým mečem v kapse díru!“

„Můžu si ho vzít zpátky?“ zeptal se Robin. Sebral panáčka a řítil se k telefonu.

„Komu chceš volat?“ zeptal se Perry.

„Jednomu klukovi.“

Chvíli hledal v seznamku a pak vytočil číslo. „Ahoj! Senza! Víš, co mám? Hádej – můžeš třikrát! Ne… taky ne… Jo! Vyhráls!

Co teď děláš?… Aha, to je ta tátova hra. No, já ti hlavně chtěl povědět, že se dneska vracím do školy. A vůbec – mám už hlad.“

Zavěsil, ale vzápětí vytáčel znovu.

„To jsem zase já,“ oznamoval. „Zapomněl jsem ti říct, že vím už celou dobu, že ten, co šermoval, nebyl Macbeth. Schválně, jestli přijdeš na to, kdo to byl. Můžeš třikrát… Ne – to bylo poprvé… Ne – podruhy…

Taky ne! Neřeknu – máš na to čas do příští neděle.“ Zavěsil.

„Z úst dětí a neviňátek…“ mumlal si Perry. „Robině! Pojď sem. Musíš mi to vysvětlit. Jak to víš?“

Robin pohlédl na tátu a uvědomil si, že to myslí vážně. Zaujal vzdorovitý postoj, s rukama v bok, na rtech nervózní úsměv. „Hádej, můžeš třikrát!“

Ale Perry to uhádl napoprvé.

Vytočil Alleynovo číslo ve Scotland Yardu.

2

Společnost U labutě se sice ztenčila, ale Rangi, Ross a Lennox ještě pořád patřili ke stálým návštěvníkům a v pondělí se tu sešli na obědě. Rangi byl tichý a uzavřený. Temné oči i bělostné zuby mu svítily v obličeji, takže jeho exotický původ byl ještě nápadnější než jindy. Byl spokojen se svou novou rolí Soka, ctižádostivého, vyfintěného Itala s jednou náušnicí.

„Zítra začínáme zkoušet,“ ozval se Ross. „Zaplaťpánbůh, že bez toho zběsilce Searse a otravy Barrabella.

Delfín je konečně z maléru venku,“ dodal s rozhodným gestem.

„Z ničeho není venku, starouši,“ dal se slyšet Lennox, „dokud nebude někdo v chládku a pěkně pod zámkem.“

„Je na něm znamení,“ řekl Rangi, „a to zůstává. Musí…“

„Dneska ráno jsem se tam byl kouknout. Všude jako vymydleno a smrdí to tam dezinfekcí.“

„Policajti jsou pryč?“

„Dopoledne tam nebyli. Zato v kancelářích mají co dělat. Zvenku je vývěska, že vstupenky zůstávají v platnosti pro další představení, ale kdo chce, může je vrátit v předprodeji. A na poutači je hromada kritik z minulé inscenace Rukavičky – samá chvála.“

„Oznámili důvod té změny?“

„.Vzhledem k nepředvídaným okolnostem.‘“

„Tady je něco v novinách. Viděls to?“

Lennox přikývl.

„Já dnes vůbec noviny neviděl,“ řekl Rangi.

„Jen tam píšou, že Dougal v sobotu večer v divadle náhle zemřel. A normální nekrolog – půl sloupce fotografií. Ta z Macbetha je výborná,“ vysvětloval Ross.

„Ještě se tam říká, že divadlo Delfín bude z.pietních důvodů‘ tři neděle mimo provoz,“ dodal.

„Je to tabu,“ řekl Rangi ztěžka. „My všichni jsme teď tabu a zůstane to tak, dokud se vrah nenajde. Ale kdo bude.whakamana*?“

Nastalo tíživé ticho.

„Nevím, co tím myslíš,“ ozval se Lennox.

„To je v pořádku. Stejně bys to nepochopil.“

„Co bych nepochopil?“

„Maoritanga.“

„Maori – co?“

„Kuš,“ zahučel Ross a kopl ho pod stolem.

Lennox pohlédl na Rangiho a ve výrazu jeho tváře si všiml něčeho, co ho přinutilo k rychlému ústupu: „Promiň – nechtěl jsem vyzvídat…“

„To nic,“ řekl Rangi a vstal. „Musím jít. Už mám zpoždění. Promiňte.“

Zaplatil a odešel.

„Co ho kouslo?“ zeptal se Lennox.

„Bůh ví. Mám dojem, že to má co dělat s tím malérem. To ho přejde, ať je to co chce.“

3

„Jedna věc je,“ řekl toho večera Alleyn, „jsme-li si my policajti absolutně jisti viníkem, a něco úplně jiného je přesvědčit o tom porotu. Bůh ví, že je to zamotané, a já už slyším hřímat obhájce:

‚Páni porotci, obdivuji trpělivost, se kterou jste vyslechli tento nestoudný blábol –’ a tak dále. Pořád jsem doufal v nějaký zlom, v chybu, kterou ten člověk udělá, ale – nic. Nic…“

Fox si účastně odfrkl.

„Promýšlel jsem to odshora dolů a zase zpátky – a je mi to jasné. Ale bude to stejně jasné i jiným?

Nemáme v ruce žádný očividný důkaz, i když jiné řešení evidentně neexistuje. Máme zatykač. Máme jít a

popadnout toho chlapa za límec?“

„Těžko můžeme zatknout někoho jiného.“

„To je taky pravda.“

Zazvonil telefon.

Zatímco Alleyn poslouchal, jeho tvář se vyjasnila.

„Já ho nechtěl urazit. Konec konců jsem se omluvil, ne?“

„Třeba jsi řekl něco, co se dotklo jeho ‚many\“

„Many? – Vím já, co je to ‚mana‘? Kam na tyhle výrazy chodíš?“

„Znám to od něho. Mana znamená hromadu věcí, ale nejdůležitější z nich je hrdost.“

Rangi zanechal na lavici jedno číslo Scény. Ross je rychle přelétl. Všiml si malého oznámení na spodním

okraji stránky. „Hele,“ upozornil Lennoxe, „tohle by zajímalo Barrabella. Mrkni!“

Lennox se naklonil přes stůl. Četl:

„Levá scéna opakuje své úspěšné turné po Sovětském svazu. Právě zahajuje zkoušky tří her ze

současnosti. Informace o konkursních předváděčkách na telef. čísle klubu.“

„To je ta parta, co s ní byl už jednou,“ řekl Ross.

„Do ciziny ho teď nepustí. Aspoň dokud někoho nezatknou.“

„Taky myslím.“

„A stejně by mě zajímalo, jestli to čet,“ poznamenal Lennox.

Do konce oběda už nehovořili.

Barrabell oznámení četl. Četl je pozorně a pak listoval ve svém zápisníku, aby nalezl číslo klubu.

Jeho jednopokojová garsoniéra působila zcela neosobním dojmem. Zabírala přední část činžáku a její dvě

okna směřovala na ulici s výhledem na stažené žaluzie stejně nevýrazné třípatrové budovy, stojící na

protější straně.

Otevřel šatník a vylovil přecpaný kufr s nálepkou Aeroflotu.

Když z něj vytáhl pár kusů pečlivě složeného prádla – pyžama, nátělníky a košile – objevil se vespod

balíček novinových výstřižků a fotografie pohledné mladé ženy.

Výstřižky se týkaly převážně inscenací, ve kterých vystupoval, ale byly tu i takové, které se týkaly procesu s vrahem Smithem.

Nechyběla ani jeho fotografie, jak s želízky na rukou a do prázdna upřeným pohledem vstupuje do budovy

Nejvyššího soudu, a jiná, na které byl soudce Swithering, a ještě jedna s malým Williamem a jeho matkou

na ulici. Pár článků o procesu.

Barrabell je pročítal a díval se na fotografie. Jeden výstřižek po druhém házel do vychladlého krbu a pak

pod nimi zapálil. Šel do koupelny a umyl si ruce. Divadelní recenze vrátil do kufru a dlouho se ještě díval na fotografii ženy s podpisem.Muriel‘. Ruce se mu chvěly. Uložil ji až dospod a zavřel víko.

Šel k telefonu a vytočil číslo klubu Levé scény.

Rychle spočítal, kolik dluží za byt, a výslednou částku vložil do použité obálky s celofánovým okénkem.

Na přední stranu napsal jméno bytné a připsal: „Narychlo odvolán, B. B.“

Potichu si hvízdaje otevřel znovu kufr a přibalil všechen zbývající majetek. Dvakrát prohlédl zásuvky i

skříň, do náprsní kapsy strčil pas, ještě jednou se rozhlédl po místnosti, vzal kufr a vyšel na chodbu.

Dveře bytné byly zamčeny. Škvírou pod nimi prostrčil obálku a opustil dům.

Byl na cestě za svým cílem. Na autobusové zastávce odložil kufr na chodník a čekal. Když přijelo jeho

číslo, vystoupil do horního patra, usedl poblíž východu, kufr si dal pod nohy a zaplatil jízdné.

Muž, který nastupoval za ním, slyšel jméno stanice, kterou Barrabell ohlásil průvodčímu, a koupil si lístek do stejného místa.

V sedmnáct hodin a třicet čtyři minuty obdržel Alleyn zprávu.

„Sledovaný opustil byt s kufrem s nálepkou Aeroflotu. Odebral se na uvedenou adresu, kde zatím

setrvává.“

Alleyn vydal tento pokyn: „Pokračovat ve sledování. Nezatýkat, ale neztrácet z očí.“

„Ano,“ řekl a začal si psát poznámky. „Docela určitě. Musím se přiznat, že já sám jsem si toho nevšiml…

To může být důležité… Rozumím… Děkuji vám, Perry,“ skončil a zavěsil. Papír s poznámkami strčil přes

stůl Foxovi, který si už připravoval brýle. „Myslím, že tohle by nám mohlo pomoci.“

„To určitě,“ souhlasil Fox.

„A já si toho nevšiml!“

„Nevěděl jste přece, že dojde k vraždě.“

„To ne. Ale malý Robin taky ne. Objednejte vůz a pár chlapců jako doprovod.“

Vytáhl ze zásuvky želízka a položil je na stůl.

„Myslíte, že se bude bránit?“ zeptal se Fox.

„Nevím. Třeba. Jdeme.“

Sjeli výtahem.

Byl vlahý večer začínajícího léta. Vůz na ně už čekal a Alleyn dal řidiči adresu. S Foxem si sedli dopředu a dva uniformovaní policisté se usadili za ně.

„Bude to zatýkačka,“ ohlásil Alleyn. „Doufám, že to půjde hladce, ale člověk nikdy neví. Jde o tu vraždu

Macbetha.“

Razili si cestu spěchajícím proudem vozidel a zářícími světly vlídného londýnského večera. Teprve na

předměstí provoz zřídl.

V Dulwitchi přibrzdili. Slepá ulice navazující na Alleyn Road byla temná a před vchodem do ponuré

budovy postával muž, který přistoupil k vozu.

„Tak co,“ zeptal se Alleyn. „Nic se nedělo?“

„Neopustil dům, pane superintendente. U zadního vchodu máme dalšího člověka.“

„Dobrá. Připraveni?“

„Ano, pane.“ Tři policisté se postavili za něj. Alleyn stiskl tlačítko zvonku. Kroky na chodbě. Matné světlo za skly dveří a jevištní mluvou kultivovaný hlas: „Už jdu!“ Kroky se zastavily a řetízek na domovních

dveřích zachrastil. Zvuk klíče v zámku.

Dveře se otevřely. Ve žlutavém světle chodby se rýsovala silueta vysokého muže.

„Čekal jsem vás. Vstupte.“

Alleyn vešel, následován Foxem. Za nimi dva strážníci. Jeden z nich za sebou zamkl domovní dveře a klíč

strčil do kapsy.

„Gastone Searsi,“ řekl Alleyn, „obviňuji vás z vraždy Dougala Macdougala. Chcete něco říci? Nejste

povinen hovořit, pokud si to nepřejete, ale cokoli řeknete, bude zapsáno a může být použito jako

svědectví.“

„Děkuji. Přeji si hovořit o mnoha věcech.“

Fox vytáhl blok a pero. Alleyn řekl: „Je mi líto, ale dříve než začneme, musím vás prohledat.“

Gaston se otočil a opřel se rukama o zeď.

Měl na sobě svůj černý plášť, jehož kapsy přetékaly hromadou papírů a dokumentů. Alleyn je podal

Foxovi, který je zběžně prohlédl a svázal do balíčku. Zdálo se, že většinou se týkají nejrůznějších

antikvárních zbraní, hlavně mečů a šaršounú.

„Neztratit, prosím!“ ozval se Gaston. „Všechno to má obrovskou cenu.“

„Budou v naprostém bezpečí.“

„Jsem rád, že to říkáte, pane. Kde je můj šaršoun?“

„Pod zámkem v Yardu.“

„Pod zámkem? Říkáte pod zámkem? Víte vůbec, co mluvíte?

Jste si vědom toho, že i mne, který ví ze všech lidí nejvíc o tajemných silách, skrytých v této zbrani,

přivedlo jejich běsnění do této krajní situace? Víte vůbec, že –“

Znovu a stále znovu zněl jeho zvučný hlas. Prastaré dokumenty, runové znaky na jílci, dějiny krveprolití,

obřadných exekucí, stětí v bitvách i na popravištích, hrůzný trest nad zlodějem ze šestnáctého století

(stětí), zhoubný vliv na ty, kteří s ním kdy zacházeli (šílenství).

„A já, já jsem se ve své pyšné zaslepenosti domníval, že mohu být vyňat z tohoto prokletí. Tehdy, právě

tehdy se objevil ten pošetilý bloud Macdougal se svými idiotskými, stupidními poznámkami. Tu poprvé

jsem pocítil, jak mi starobylá zbraň ožívá v rukou.

Co myslíte, že podnítilo onoho vtipálka k jeho odporným žertům? Šlo přece také o uťaté hlavy. Jak to

vysvětlíte? Ani já jsem to nedokázal, dokud jsem nezjistil, že i Barrabellova žena přišla o hlavu pod

rukama hampsteadského čtvrtíce. Všude – kamkoli se posvátný šaršoun obrátí, kam se pohne jeho

děsivá síla, všude tam dříve či později padají hlavy. A já, šílený nástroj jeho zběsilosti, ve své pýše a

ješitnosti –“

A znovu, stále znovu. Někdy úvaha téměř logická, jindy přepjaťý nesmysl, a to vše až do chvíle, kdy

Gaston zmlkl, otřel si čelo, prohlásil, že je tu dusno, a požádal o sklenici vody, kterou mu přinesla jeho čínská hospodyně.

„Než budete pokračovat,“ ujal se slova Alleyn, „řekl jste –“ podíval se do svých poznámek – „ ‚A já, šílený nástroj jeho zběsilosti, ve své pýše a ješitnosti –’ co jste tím myslel?“

„Moment. – Řekl jsem.šílený nástroj‘? To jsem řekl? A ‚ve své pýše a ješitnosti‘? – Ale to je jasné! Ta

zbraň ožila v mých rukou!

Já byl ten, koho si sama vyvolila!“

„Chcete říci, že jste zavraždil Dougala Macdougala?“

„Ovšem. Pokud to, že jsem onen meč svíral v rukou, může být nazváno.vraždou‘, pak jsem vrah.“ Gaston

se napřímil. Připomínal teď poněkud výstředního profesora, chystajícího se oslovit třídu. Chytil se za klopy kabátu, zvedl bradu a nasadil patetický tón.

„Bylo to krátce poté, co onen služebník upevnil falešnou hlavu na hrot mého šaršounu. Umístiv jej do rohu

odešel. Uvolnil jsem pás svírající mou suknici a uchopil šaršoun. Cítil jsem, jak v mých rukách ožívá a

žízní po krvi.

Stál jsem tu v šeru. Velice tiše. Slyšel jsem slova: ,… dost málo strašná není zbraň, kterou třímá, kdo se zrodil z ženy.‘

Slyšel jsem ho kráčet po jevišti. Pozvedl jsem šaršoun. Tu vstoupil, mhouře oči, oslepené světly reflektorů.

‚Kdo je tu?‘ zeptal se. ,Sire Dougale,‘ řekl jsem, máte uvolněný řemínek na levé noze.

Mohl byste přes něj upadnout.‘ Odpověděl ‚Á, to jste vy! Děkuji!‘ a předklonil se. V tom okamžiku se

šaršoun v mých rukou vznesl a sťal ho. Narazil jsem na něj Dougalovu hlavu a vrátil na místo.

Jeho koruna se smekla a já si ji nasadil na čelo. Tehdy jsem uslyšel Macduffův monolog i to, jak pátrá po

Macbethovi. Byl jsem připraven. Slyšel jsem starého Siwarda, jak říká ‚Vstup na hrad, pane‘. V ten

okamžik jsem spustil hledí, uchopil Dougalovu zbraň a vstoupil na jeviště jako Macbeth. Bojoval jsem jeho

zápas, Macduff mne pak pronásledoval za scénu a proběhl kolem mne. Znovu jsem si připjal pás. Tak

tomu bylo. Já byl oním mstitelem. Byl jsem hrdý jako sám Lucifer.

4

Byla slunná neděle a výletní pamíčky pluly po Temži dolů a zpět na své cestě do Toweru. Manželé Jayovi seděli na terase svého domu a spolu s Alleynem popíjeli odpolední kávu. Naproti, na druhém břehu řeky, leskla se ve sluneční záři budova Delfína.

William, jehož nedělní návštěvy se pomalu stávaly pravidlem, se hlučně bavil s Robinem a Richardem nahoře v dětském pokoji.

„Gaston nám ušetřil spoustu práce tím, že se přiznal,“ poznamenal Alleyn. „I když připouštím, že slovo.přiznání‘ není zrovna v tomhle případě tím nejvhodnějším výrazem. Trvá na svém vysvětlení, a abych pravdu řekl, sám si nejsem tak docela jist, nakolik to myslí doopravdy. Naštěstí to není moje věc.

Pokud se toho obhajoba chytí, rozsudek bude znít.vinen, ale nesvéprávný‘. Jeho výklad tomu nahrává, jestli se ho bude zuby nehty přidržovat. Ale na druhé straně byl vlastně ohromně mazaný. Stvořil si perfektní alibi tím, že se zločinu dopustil dřív.

Schválně hovořil s hejnem komparsistů a.vojáků‘ přesně v okamžiku údajné vraždy, předstíraje záchvat astmatu, o kterém tvrdil, že se s ním z profesionálních důvodů až dosud tajil. Ve skutečnosti je zdravý jako ryba a jenom tím zakrýval, že je udýchán z boje.“

„A Barrabell?“ zeptala se Emily.

„Jenom malý zlý protiva se všemi těmi poťouchlými triky a anonymními vzkazy. Ale do Ruska ho nepustíme. Potřebujeme ho u soudu jako svědka. Neměl bych o něm tak mluvit, je to chudák, kterého potkalo zlé neštěstí, ale jen Bůh ví, jak je možné, že tak dobrý herec je zároveň takový holomek. Svým způsobem figuroval v celé záležitosti jako pojítko. On začal tu odpornou hru s hlavami a možná že to byl právě on, kdo podnítil a vyprovokoval Gastonovu chorobnou fantazii. A co vaše hra? Už zkoušíte?“

„Ano. V pořádku. Ještě je brzy na nějaké soudy. Z mladého Williama se klube doopravdický herec.

Maggie bude dobrá. A –

Bože, málem bych zapomněl! Vždyť to je vlastně to hlavní, proč jsem vás pozval. Počkejte okamžik.“

Perrý~zašel dovnitř, odkud se ozýval ryk tří chlapců, řítících se dolů po schodech. V hale se srazili do chumlu radostné bitky, aby se pak za Williamova křiku „Ať v pekle zčernáš, tvarohový lotře!“ znovu rozběhli po domě.

Alleyn zavolal: „Robině! Mohu tě vyrušit?“

„Pane?“ ozval se poněkud obezřetně chlapec.

„Víš, zajímalo by mě, jaks na to přišel, že to nebyl Macbeth, kdo bojoval s Macduffem.“

„Taky jste si toho všiml?“ zeptal se Robin trochu uštěpačně.

„Až když jsem se dozvěděl o tvém postřehu. Macbeth a jeho lidé měli černé kožené suknice, že?“

„Ano.“

„A Seyton měl kolem pasu silný řemen na podepření šaršounu?“

„Správně.“

„A když jej sundal, jeho kožená suknice byla v tom místě odřená?“

„Ano. Ale poznat to bylo, jen když se mu ten široký plášť na chvíli rozevřel.“

„Měl jsem si toho všimnout sám, ale docela mi to uniklo. Moc jsi nám pomohl, Robině.“

„Budu muset svědčit u soudu?“ zeptal se Robin s nadějí v hlase.

„Ne, když se přizná.“

„Hm…“

„Chtěl jsem ti jen poděkovat.“

„Nic si z toho, pane, nedělejte, že vám to uteklo. Podruhy byste si toho určitě všimnul.“

„Doufejme,“ řekl Alleyn mírně.

„Tak ahoj, pane!“ vyjekl Robin, „Williame!“ a rozběhl se znovu po domě.

Perry se vrátil. Nesl dlouhý předmět, pečlivě zabalený do hnědého papíru. „Víte, co to je?“

Alleyn se chopil balíku. „Cvičné meče?“ zeptal se.

„Správně. Ty, které Gaston vyrobil pro zkoušky. Jenže by to nebyl on, aby je nevyzdobil stejně pečlivě jako ty pravé. A teď se podívejte na tohle.“

Podal Alleynovi obálku, na které stálo:.Mladý pán, pan William Smith.‘ „Přečtěte si to.“

Alleyn obálku otevřel a četl dopis.

Milý mladý kolego, lituji toho, že jsem v důsledku pozdějšího zaneprázdnění zapomněl na slib, který jsem Vám dal na počátku zkoušek. Abych to alespoň částečně napravil, přikládám ne jednu, ale obě zbraně.

Prosím, zacházejte s nimi s úctou a respektem, kterého jsou hodný. Bohužel nebudu mít možnost být vaším učitelem, ale pan Simon Morten Vám jistě ochotně poradí. Věřím, že z Vás bude dobrý herec.

Zůstávám v úctě Váš

Gaston Sears

„Mám je tomu chlapci odevzdat? A ten dopis?“

Po dlouhé pauze Alleyn odpověděl: „Neznám Williama. Je-li to však rozumný hoch, který si bude vážit nástrojů své profese, pak – ano. Myslím, že byste měl.“