Manuela Martini

TICHÝ ŘEZNÍK

Pond ělí, 11. června

Přišlo to náhle, h řmot a k řik, dun ění a hukot, vytí a sykot. Zmocnilo se ho to a naplnilo tak, že už nemohl myslet. Ale t o nejhorší p řišlo v krátkém okamžiku ticha mezi duněním a h řmotem: hlasy. Uchytily se, už ho nepustily, trýznily ho, až je uposlechl.

Stále doufal v berana, ale ten se nikdy neobjevil.

6 -

1

Alison Griffithová spustila boční okno. Nechala vítr, aby jí čechral krátké plavé vlasy a chladil tenkou vrstvu potu, se kterou se člov ěk v tomto klimatu musí nau čit žít. Ješt ě v osm hodin ráno visely ve vzduchu cáry mlhy. Přestože te ď, v červnu, ješt ě neza čalo monzunové období, těch šest m ěsíc ů, b ěhem kterých bylo obzvláš ť dusno, ve kterých pršelo za celý rok a v nejhorším p řípad ě ohrožovaly město tajfuny, noc byla natolik tolik vlhká, že všude v zahradách mohly denní horko p řestát bíle kvetoucí krušinky, p řerostlé keře černého bezu, dužnaté eukalypty a jiné tropické květiny a ke ře.

Podél Tiger Brennan Drive, kudy Alison mířila do centra, se v tuto hodinu mo ře ješt ě st říb řit ě t řpytilo. B ěhem dne vyst řídá všechny odstíny modré od tyrkysové po temně modrou. V malém p řístavu se houpalo n ěkolik rybářských trawler ů, n ěkteré staré a ještě d řev ěné, jiné bezvadn ě bílé s lesknoucím se chromovaným zábradlím. Ale tento pohlednicový výhled nedokázal zaplašit Alisoniny chmurné myšlenky. Vyjela na návrší, na kterém se rozkládalo centrum Darwinu, a pak odbo čila vpravo na McMinn Street, na které ještě nebyl tém ěř žádný provoz. Po n ěkolika stovkách metrů zamí řila do vjezdu protáhlé, jednoduché budovy Art centra a zaparkovala vedle starého, st říbrn ě zbarveného holdenu s promá čklým pravým blatníkem. Byl to vůz její kolegyn ě Meg Rowanové. Vytáhla klí ček, ale místo aby vystoupila, z ůstala sed ět, náhle vysílená, a přes čelní sklo se dívala na bled ě žlutou st ěnu, p řed kterou kvetlo n ěkolik ke řů . Čekala na náraz, na to, že čas posko čí, n ěkam do jiné p řítomností, nebo do staré minulosti.

Dnes ráno v půl sedmé, když zazvonil budík, m ěla stejný pocit jako vždy. Myslela, že ji trápil zlý sen a že špatn ě spala. Jenže po několika okamžicích ji plnou silou zasáhla vzpomínka na minulý ve čer. Její život se z řítil, jako se náhle do sebe zhroutí dřev ěné domy, napadené termity, p řestože na nich není nic vid ět. Pro č si ni čeho nevšimla? Protože to necht ěla vid ět? Položila si ruce do klína a zadívala se na n ě, jako by ji mohly ochránit, aby se úplně neztratila. Na

7 -

stehnech cítila jako dech jemnou látku světle zelených letních šat ů, které stály čty ři sta t řicet dolar ů. Její dokonale p ěst ěné nohy s nehty, nalakovanými decentním perle ťovým lakem, byly obuté v sandálech za dv ě st ě padesát dolar ů. Soust ředila snad veškerou pozornost na tyto povrchní, nepodstatné v ěci? Ne, je tu také Prudence, její sedmnáctiletá dcera, kterou miluje, a je tu dům… Nestarala se o to, aby byl všude po řádek, aby se slušně va řilo? Copak vždycky nedělala jen to nejlepší, no, jist ě ne vždycky, ale v ětšinou, aby svého muže učinila š ťastným? A pak jeho zrada.

Vzhlédla a podívala se na sebe do zp ětného zrcátka. „Nejsi jediná, Alison,“ zamumlala, „pro č bys m ěla být výjimkou?“ Pro č ne? vyk řikl její odraz v zrcadle. Pro č bych já nem ěla být výjimkou?

Když ucítila, jak jí pot stéká mezi prsy, konečně otev řela dví řka. Vst říc jí zavanul teplý, vlhký vzduch. Všechno jí p řišlo zat ěžko: vystoupit, zabouchnout dví řka, kráčet pod st říškou podél vchod ů do odd ělení r ůzných obor ů um ění, vzít za kliku dve ří Centra spisovatelů. Na okamžik se zarazila uprost řed pohybu, zhluboka se nadechla a zvedla bradu. Pak prudce otev řela dve ře.

Vst říc jí zavanula d ůvěrn ě známá v ůně podlahy, potažené kobercem, papíru, inkoustových náplní tiskáren a elektroniky, uvid ěla nep říjemné sv ětlo levných neonových zá řivek a úzký prostor, p řeplněný psacími stoly, kancelá řskými židlemi, kopírkami, faxy, po číta či a krabicemi, a to všechno, co tak často považovala za rušivé, najednou milovala. Tady se cítila víc doma než ve vlastn ím dom ě.

„Ahoj, Alison, taky tak brzy?“ Meg Rowanová oto čila své těžkopádné tělo na vratké kancelářské židli. Byla p řesn ě to, co Alison nebyla: neforemná, nenápadně a jednoduše oble čená, a u česaná. Tmav ě plavé vlasy m ěla docela oby čejn ě stažené do ohonu, který jí schlíple spadal na záda. Nebyla nalíčená a v botách bez podpatků její nohy, oteklé horkem, vypadaly ještě siln ější. Její brýle m ěly staré obrou čky, dávno vyšlé z módy, a příliš velká a p říliš kulatá skla. Bledá pleť byla pokrytá narudlými skvrnami z horka. Meg m ěla všechny d ůvody závidět atraktivn ější, mladší, zámožné Alison. Ale závist, jak se jí Meg jednou svěř ila, jí byla cizí. Meg chodila do práce v Centru a byla š ťastn ě vdaná za Nicka, šlachovitého, nevysokého

8 -

muže, který pracoval jako řidi č m ěstského autobusu a byl to hodný a většinou spokojený člov ěk.

Dříve než Alison mohla odpov ědět na pozdrav, Meg řekla: „Ach… n ěco zlého?“ a pohlédla na ni hnědýma o čima za velikými brýlemi.

Alison si p ředsevzala, že ne řekne nic a s tou v ěcí se vyrovná sama.

„Nejd řív se posa ď.“ Meg vstala. Její tmavomodré šaty s drobounkými hv ězdi čkami zavlály kolem statného těla, když kráčela ke kávovaru.

Alison se svezla na svou židli, potaženou od řenou červenou látkou. Její odolnost se totálně zhroutila, když Meg pe čliv ě nalila do kávy mléko a podala ji šálek. „Matthew mě podvádí.“ Slova jí zn ěla cize. Ne, to p řece není možné, aby se n ěco takového stalo jí, Alison, rozené van Oosterzee.

Meg si k ní p řitáhla židli. „Je to jisté?“

„Je.“ Alison p řikývla, a pak jí všechno vyklopila…

Včera byla se svou sestrou Christinou v kin ě Deckchair, ve velmi oblíbeném letním kin ě pod centrem m ěsta, nedaleko od Stokes Hill Wharf, p řístavní hráze se spoustou restaurací. S mladší sestrou se nesetkávala často, v ětšinou jednou za m ěsíc. Kdyby žily ve v ětším měst ě, nabízejícím více rozptýlení než Darwin, stýkaly b y se ješt ě mén ě, to Alison v ěděla. Byly p říliš rozdílné. Na Christin ě, o šest let mladší, bylo všechno výrazn ější, nápadn ější. Jestliže Alison m ěla plavé vlasy, Christininy jako by odbarvil kysličník; jestliže Alison nosila krátké šaty, Christininy byly mnohem kratší a v ětšinou červené nebo oranžové. S výškou podpatk ů na tom byly stejn ě. Christina vážila o n ěkolik kilo víc než Alison, a protože byla také tém ěř o deset centimetr ů menší, p ůsobila tak n ějak kompaktn ěji: krk m ěla podsadit ější, ramena širší a nohy v ětší.

Přesto: Christina nepostrádala přitažlivost. Pružn ě se pohybovala na tenkých podpatcích, srde čně a up římn ě se smála a dokázala rozhýbat každou nudnou spole čnost u grilování. Nem ěla št ěstí u muž ů, ne, Alison se opravila, m ěla příliš často št ěstí. Její lásky neměly dlouhé trvání. Vdaná byla jen jednou: Phil, bývalý hrá č kriketu.

9 -

Tento s ňatek vedl k roztržce s otcem. Od té doby, a stalo se to už před osmi lety, se Christina neobjevila na žádné rodinné sešlosti. Její otec, který pokud jde o tvrdohlavost nijak nezaostával za svou mladší dcerou, ji po roztržce p řestal jakoukoliv finan čně podporovat. Christina m ěla r ůzná zam ěstnání. Teď už p ůl roku byla zam ěstnaná v kade řnickém salonu a Alison m ěla dojem, že to je zam ěstnání, které jí kone čně d ělá radost.

Právě se s drinkem v ruce uvelebily na pohodlných lehátk ách a čekaly na soumrak, až za čne film, když Christina pustila slámku a nedbalým tónem za čala: „Mimochodem, Alison…“ Odml čela se, ze strany mrkla na sestru, a pak se soust ředila na záda muže p řed sebou.

Alison o čekávala žádost o finanční p ůjčku, kterou Christina pochopiteln ě vrátí, jak nejrychleji to bude možné. V duchu už u važovala o částce, kterou by mohla vyzvednout z konta, na které si nechala posílat hubenou odm ěnu spolupracovnice Centra spisovatel ů v Darwinu. Spole čného konta, vedeného na její a Matthewovo jméno, by se nikdy neodvážila dotknout. Ani se nemusela ptát. Matthew by docela ur čit ě nesouhlasil a Christin ě se zásadn ě vyhýbal. „Kolik potřebuješ?“ zeptala se kone čně.

Christina se na ni zadívala. V o čích m ěla zvláštní svit a Alison se později ptala sama sebe, jestli si sestra tento okamžik d ůkladn ě nevychutnala. „Nežebrám o peníze.“

Alison se snažila p řeslechnout ostrý tón a jen zvedla obo čí.

Christina zatáhla ze slámky. „Viděla jsem Matthewa… s n ějakou mladou ženou… Vypadalo to, že jsou spolu docela zadob ře.“

Na to, co se stalo pak, se Alison pamatovala jen nejasn ě. Chvíli tam sed ěla beze slova a bez pohybu, pak se rozzlobila, vy četla Christin ě, že Matthewa pomlouvá, pak vysko čila a odešla. Bez cíle projížděla m ěstem, a teprve na dlouhé Stuart Highway, táhnoucí se podél letiště, si ujasnila, že sestra za to nem ůže.

Někdy dojela dom ů a lehla si do manželské postele. Pozd ě v noci, když ho slyšela p řijížd ět, se odsunula na nejvzdálenější kousek na své stran ě a p ředstírala, že spí. Ale Matthew šel do pokoje pro ho sty. Ráno se mu nedokázala podívat do očí. Pokradmu ho pozorovala a v duchu se ptala, jestli je to stejný člov ěk, za kterého se p řed osmnácti lety provdala, a kdy se na n ěj naposledy pozorn ě podívala.

10 -

„On neví, co v tob ě má!“ Meg prudce zavrt ěla hlavou. Červené skvrny na její pleti trochu ztmavly, jako vždycky, když byla roz čilená. Christina dokonce vyslovila jméno té ženy. Jmenovala se Valerie Tateová a dvakrát byla jako zákaznice v jejím kadeřnickém salonu.

„Kolik je jí let?“ zeptala se Meg.

„Šestadvacet.“ To byla ho řká pravda.

„Panebože, zlatí čko, co ud ěláš teď?“

Alison pokr čila rameny. Tuto otázku si položila také, a to ne jen jednou.

„Řekla jsi to Matthewovi?“

„Ne!“

„Řekni mu to! A ť si zvolí: bu ď ty nebo ona!“

Alison by poradila kamarádce totéž, kdyby se ocitla ve stejné situaci. Jenže se jí zmocnilo podivné ochromení, které ji nutilo p řihlížet, ne jednat.

„Já tě nechápu, Alison. To si p řece nesmíš nechat líbit.“

I to by sama řekla p řítelkyni.

Ozvalo se zaklepání a obě se oto čily.

„Kdopak k nám zabloudil tak brzy ráno?“ Meg udiveně zvedla obo čí. „No dobrá, promluvíme si pozd ěji.“

Alison p řikývla. Za p řerušení byla vd ěč ná.

„Jen dál!“ zvolala Meg.

První, co se ob ě ženám ukázalo, byl sluncem opálený obli čej s hranatou bradou, m ěkkými, ost ře vykrojenými rty a zá řícíma o čima. Ur čit ě bývalý jachta ř, pomyslela si Alison, nebo tenista.

„Ach, necht ěl jsem rušit…“ Sv ůdn ě se usmál, ne, zazá řil. Hlas měl hluboký a silný.

„Berte!“ Meg se oto čila k Alison. „Alison, to je Bert Horkay! Sv ětem prot řelý romanopisec, žurnalista, u čitel řečí, speleolog a…“ Koketn ě se zasmála. „Zapomn ěla jsem na n ěco?“

„A kamarád!“ Tentokrát se zasmál a ukázal dvě řady bezvadn ě bílých zub ů. Vysoký byl nejmén ě metr osmdesát p ět, sportovní postava. Na sob ě m ěl sv ětle modré tričko s líme čkem a bílé kalhoty. Kolik mu asi m ůže být? Čty řicet?

„Velmi m ě t ěší, že vás poznávám, Berte.“ Alison trochu prkenně natáhla ruku. Jeho ruka byla teplá a stisk pevný. Přistihla se p ři myš-

11 -

lence, jestli by se Matthewovi nem ěla pomstít románkem se skvělým mužem. Okamžit ě se ale p řim ěla k rozumu. „Dáš si kávu, Berte?“ Meg vstala. „Mimochodem, tohle je Alison, moje vážená kolegyně! Bu ď k ní milý, práv ě prožívá špatné časy.“

Alison vrhla na Meg vražedný pohled, který Meg kvit ovala pokr čením ramen.

„Ach, to je mi líto.“ Usmál se… trochu soucitn ě, jak Alison p řipadalo. „Co se vám stalo?“

Mávla rukou. „Budeme mluvit o n ěč em jiném.“

Přikývl a zk řížil paže se sv ětlými chloupky na mohutné hrudi. „Meg je n ěkdy strašn ě beztaktní.“

Meg obrátila oči v sloup a podala Bertovi kávu. Upil několik doušk ů a Meg zatím Alison hlásila, že Bert bydlí u ní a j ejího muže v bytu pro babi čku: má dva pokoje vedle garáže a otevřenou kuchyni pod domem, stojícím na k ůlech. „M ěla jsem zábrany nabídnout Bertovi takovou sluj,“ řekla. Mezitím skládala program festivalu spisovatel ů ze stránek, které vybírala z r ůzných krabic.

„Je to úpln ě super!“ Bert se p ři odpov ědi obrátil k Alison. „Spal jsem už na všelijakých místech.“

Meg se zasmála. „Myslí tím n ějakou chatr č v Papui-Nové Guineji nebo díru v zemi na Sumat ře… Bert je p říliš slušný, než aby si st ěžoval, nemám pravdu?“

Aha, slušný a také ohleduplný. Alison cítila, že ji stále více zajímá.

„Co si o tom myslíš?“

Alison si uv ědomila, že se na ni Meg tázav ě dívá. „O čem?“

„Ale zlatí čko, na co myslíš? Práv ě jsem navrhla, že bychom zítra mohli grilovat. P řijdeš?“

„Zítra? Ach, na zít řek jsem pozvala rodi če.“ Alison na to pozvání raději v ůbec nemyslela. Jak bude hrát šťastnou manželku?

„Tak dnes. Nick nám p řipraví jehn ěč í. Je to jeho specialita. Co si o tom myslíte?“

„To je fantastický nápad, Meg!“ řekl Bert a povzbudiv ě se podíval na Alison.

„Já nevím, Meg. Já…“ Pot řebovala se nejd řív srovnat sama se sebou.

12 -

„Když budeš chtít, tak prost ě p řijdeš,“ řekla Meg. „Mimochodem, jak jsi na tom dnes v poledne, Berte? Mohli bychom si všichni tři zajít do restaurace. Asijské.“

Bert s politováním ohrnul rty. „Chtěl jsem jít do Galerie severního teritoria.“

„Ta ti neute če.“

„Ty taky ne, nebo snad ano?“

Meg roztáhla do šířky svoje volné šaty. „Vypadám na to?“

Když Bert odešel, Meg se s povzdechem svezla na žid li. Sundala si brýle a ot řela je kapesníkem. „Svobodný. Ani jednou rozvedený…“ P řepjat ě vzdychla. „Okouzlující, vzd ělaný, milující dobrodružství… ale chce z ůstat vlastním pánem.“ Zase si nasadila brýle a významn ě se usmála. „A jen tak mimochodem, v posteli prý ne ní úpln ě špatný.“

„Meg!“

Meg pokr čila rameny. „No, jen jsem si myslela, jestli to nechceš tomu svému Matthewovi vrátit…“ Tleskla. „Te ď se ale musím pustit do práce.“ Když se otáčela k po číta či, ješt ě řekla: „Líbíš se mu.“

„Komu?“

„Komu! Bertovi!“

„Jak to m ůžeš v ědět? Vždy ť m ě v ůbec nezná.“

Meg na ni mrkla. „Ale já ho znám.“

Alison si vzdychla. „Ach, Meg, ty m ě chceš jenom povzbudit.“

„Líbíš se mu, v ěř mi.“ Meg svým typickým zp ůsobem za čala bušit do klávesnice.

Alison stále před sebou vid ěla toho muže, sršícího silou a radostí ze života, a musela p řipustit, že ji p řitahuje. T ělem jí prob ěhlo p říjemné zamrazení a na okamžik p řehlušilo beznad ěj a vztek. Soust řeď se na práci, nabádala se v duchu, otevřela poštu a za čala odpovídat na otázky, týkající se festivalu.

2

13 -

Státní zástupce ho varoval. „Nedejte se zviklat! Jakmile vycítí, že ustupujete, zni čí vás. Alex Wingerová je velmi tvrdá povaha.“ Tato charakteristika nebyla v ůbec p řehnaná a Shane se připravil na další útok.

„Detektive, když jste vpadl do domu, nem ěl jste ani zatyka č, ani rozkaz k prohlídce?“ Hlas obhájkyn ě byl ostrý a pronikavý.

Shane se pokusil spolknout zlost. K čertu, co m ůže tady v lavici sv ědků ztratit? A pro č se musí vystavovat chladným modrým o čím téhle arogantní obhájkyně?

Odvrátila pohled a zadívala se na papír ve své ruce, mezitím se krátce dotkla starodávné naondulované plavé paruky na svých tmavých vlasech, spadajících k ramen ům. Úzké zlaté náramky tiše zach řestily. D ělala všechno, aby ho zdánlivou lhostejností a nezájmem přivedla k nepromyšlenému prohlášení. Tuhle hru znal.

„Správn ě,“ odpov ěděl.

„Vy chodíte v civilu, detektive?“

„Vždycky. Jsem detektiv odd ělení pro vraždy již…“

„My víme, co jste, detektive.“ Alex Wingerová mu sk o čila do řeči, aniž vzhlédla.

Shane se zadíval na druhou stranu soudní sín ě, kde v kabin ě, odd ělené sklem, dva šerifové hlídali obžalovaného. Obžalovaný, Muhammad Solea, černý Afri čan z Nigérie, ve sn ěhobílé košili a černožlut ě proužkované, bezvadn ě uvázané kravat ě, s nakrátko ostříhanými vlasy a v brýlích se zlatými obrou čkami d ělal dojem ctihodného bankovního úředníka. Zatracený pacholek, říkal si v duchu Shane.

„Detektive O’Connore.“ Sálem op ět zazn ěl hlas Alex Wingerové. „Zaklepal jste na dve ře domu, kde podle vaší domn ěnky m ěl být obžalovaný, m ůj mandant? Říkám to správně?“

„My jsme se nedomnívali, my jsme v ěděli…“ Odml čel se. „Ano, zaklepal jsem.“

Přes její obli čej p řelétl tém ěř nepost řehnutelný posm ěšný úsm ěv. Náramky opět zach řestily.

„Vy jste zaklepal? Tedy: vy jste ude řil p ěstí do dve ří. N ěkolikrát. Když vám vystrašená dáma domorodého původu otev řela, vy jste jí neukázal svůj pr ůkaz. Říkám to správně?“

14 -

„V ěděli jsme, že vrah v dom ě…“

„Vy jste jí neukázal průkaz…“

Polkl. „Ne. Neukázal jsem jí ho.“

„Jaká byla reakce té ženy?“

„Na to si p řesn ě nevzpomínám. Byli jsme pod časovým tlakem…“ Shane se podíval na státního zástupce, který celý nesv ůj poposedával na židli. Na rozdíl od soudce, který se v červeném taláru svezl do židle, jako by usnul. Op ět zach řestily náramky.

„Nuže, detektive, tak vám řeknu já, jak vypadala její reakce: ta dáma zkameněla leknutím. Protože nechápala, co chcete, nebyla schopná odhadnout, jestli jste od policie, nebo zločinec. Ani nenosíte uniformu, ani neukazujete pr ůkaz. S tasenou zbraní jste prob ěhl kolem ní.“ Advokátka si nasadila brýle a citovala z podklad ů, které měla v ruce: „Výpov ěď oné dámy zní: Muž se zbraní m ě p řirazil ke zdi. K řičela jsem. Ten muž…“ Krátce vzhlédla. „To jste vy, d etektive O’Connore… Pokra čuji…“ Dále četla z papíru: „Ten muž se zbraní rozrazil dve ře ložnice. Slyšela jsem rány a k řik. Ten muž volal: ‚K zemi, ty svin ě!‘ Pak n ěco prasklo a slyšela jsem duté rány. Pak vyšel ven muž s Muhammadem. Muhammad m ěl pouta a krvácel z nosu a úst.“ Odložila brýle a vzhlédla. „Dete ktive O’Connore, nejen že jste vystrašil a zranil tu dámu domorodého p ůvodu, vy jste také mého mandanta, kterému jste v tom okamžiku nepředložil zatyka č, fyzicky napadl. M ěl zlomený nos a vyražený řezák. Postupujete při zat čení vždy tímto zp ůsobem?“ Ledov ě modrýma o čima se na n ěj provokativn ě zp říma zadívala.

Pro č státní zástupce nevznese námitku?

„Námitka!“ p řišlo kone čně.

„Vyhovuje se,“ zabru čel soudce a unaven ě mávl rukou.

Obhájkyně si odkašlala. „Postupoval jste výjime čně surov ě, detektive. Pro č jste neukázal odznak a jednoduše mého mandanta nez atkl?“

Ne, do pasti jí nevleze. Potla čil úsm ěv a řekl tak v ěcn ě, jak to jen dokázal: „Jistě jste si prostudovala moje spisy, a p ři tom jste mohla konstatovat, že tento postup je výjime čný. Hrozilo nebezpe čí z prodlení, nebezpe čí útěku. P říkaz k zat čení jsme nem ěli proto, že nejd ůležit ější d ůkaz jsme dostali v okamžiku, kdy jsme se nalézali už

15 -

jen dv ě ulice od p ředpokládaného místa pobytu pachatele. Nemohli jsme jet zpátky.“

„M ěl jste n ěkoho informovat, detektive. Jist ě také používáte, stejn ě jako já, tu a tam, jak se nazývá ta v ěc, kterou dnes každý nosí u sebe, mobil, že?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti, to…“ Pokus státního zástupce žalostn ě ztroskotal. Soudcovo mávnutí rukou ho uml čelo. „Námitka se zamítá. Pokračujte, paní Wingerová, ale zdržte se polemiky.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

Asistentka, která po celou dobu seděla vedle své šéfky, se k ní naklonila a zašeptala jí do ucha n ěco, po čem obhájkyně p řikývla. Asistentka sebrala jedny desky a rychlými, energick ými kroky zamířila k východu. Nápadn ě se podobala své šéfce: tmavé, hladké vlasy k ramen ům, bledá pleť, modré o či. Shane si byl jistý, že to Alex Wingerová jí nařídila, co má dělat.

„Detektive O’Connore,“ pokra čovala. „Již rok máte zdravotní problémy. Byl jste zran ěn p ři p řest řelce.“

Co má být tohle? „Ano.“

„Tehdy byl zast řelen váš dlouholetý spolupracovník. Vy jste přežil. Vaše noha a paže nejsou stále ješt ě v naprostém po řádku.“

Neodpov ěděl. Nebyla to otázka, to bylo konstatování.

„Utrp ěla vaše psychika i fyzický stav.“

Op ět neodpov ěděl. Myslel na prášky proti bolesti a na jizvy.

Státní zástupce se na něj díval bezvýrazným pohledem. Shane cítil, jak se ho zmoc ňuje vztek. Chytil vraha a drogového dealera, pro č ho okrádají o čas?

„Detektive O’Connore, lze se domnívat, že jste následkem svého psychického i fyzického stavu reagoval prudčeji a agresivn ěji než normálně?“ Její hlas dostal nasládlý podtón.

Ne, tak lacino se nedá. Tep m ěl ur čit ě nejmén ě devadesát, krev se mu va řila a ve spáncích bušilo, ale udržel se pod kontrolou. „Nereaguji prud čeji a také ne agresivn ěji. Moje zran ění jsou tém ěř vyléčená. V tomto případ ě bych nejednal jinak ani p řed léty. Jde o to zadržet vraha a zabránit mu v útěku. To se nám podařilo.“

To byl bod pro n ěj.

16 -

„Tím nám,“ pokra čovala nedot čen ě obhájkyn ě, zatímco p řelétla očima n ějaký papír, „myslíte sebe a detektiva Tamaru Thomps onovou.“

„Správn ě.“ Jeho kolegyn ě byla v sou časné dob ě na školení v Londýn ě a byla vyslechnuta pomocí videokonference. Shane s e podíval šikmo za sebe k porot ě: hromada rozcuchaných a nedbale oblečených muž ů a žen, sedících ve t řech řadách u zdi, naproti obžalovanému. N ěkte ří se mezi sebou tiše bavili. Z jedenácti osob jen čty ři budily dojem, že si jsou v ědomy své úlohy. Přinejmenším dv ě by mohly být závislé na heroinu: vychrtlé postavy s bezbarvými, řídkými vlasy a hubenýma nohama, tr čícíma z obnošených kra ťas ů.

Soudce se naklonil dop ředu.

„Hned, Vaše Ctihodnosti.“ Alex Wingerová p řekvapiv ě nervózně listovala v rychlovaza či.

Státní zástupce se soustředil na svoje podklady, popotahoval si široké rukávy taláru a postrčil si naondulovanou paruku z čela. Široké dveře z tmavého d řeva se otev řely, asistentka se vracela. Tmav ě červený koberec ztlumil zvuk jejích krok ů. Podala své šéfce akta. Ta si nasadila brýle, které m ěla na řetízku, a pono řila se do dokumentu.

„Paní Wingerová…“

„Promi ňte, Vaše Ctihodnosti.“ Na n ěkolik vte řin skute čně vypadla z konceptu, ale nyní vzhlédla a zase sňala brýle. Její modré o či byly zase studené a pohled pevný.

„Detektive O’Connore, p řed p ěti lety,“ za čala úmysln ě pomalu, „jste napadl novináře a uhodil ho do obli čeje. Je to tak?“

Shane se nadechl. Uklidni se, řekl si, jinak t ě bude mít p řesn ě tam, kde t ě chce mít.

„Námitka!“ Státní zástupce vyskočil, jako by se najednou probral ze sna, ale soudce unaven ě prohlásil:

„Námitka se zamítá. Pokračujte, paní Wingerová.“

„Vy jste ho ude řil do obli čeje.“ Studený pohled obhájkyn ě jako by ho cht ěl p řibít k zemi.

„N ěco tomu p ředcházelo, on…“

„Vy jste ho uhodil do tváře, je to tak?“ Její hlas byl ostrý jako nůž.

Kapituloval. „Je.“

17 -

„V tomto p řípad ě nehrozilo nebezpe čí z prodlení, ani ten novinář nikoho nezabil, ani to nem ěl v úmyslu. Je to tak?“

Ne, nem ělo smysl poušt ět se do diskuse. Skon čila by okamžit ě.

Přikývl. „Je.“

ěla ho

Krátké cuknutí koutků rt ů dosv ědčilo její vít ězství. M přesn ě tam, kde ho cht ěla mít: na zemi. Te ď už jen pot řebovala jako lovec položit nohu na ulovenou ko řist.

„Detektive O’Connore…“ Úmysln

ě ud ělala dlouhou p řestávku a

ěkce usmála. „V pod-

řesn ě dva týdny po za—

pohlédla mu do o čí. Tak d ělej, říkal si v duchu, d ělej, a ť to máme za sebou. Zasa ď mi smrtící ránu… Najednou se m

stat ě sám nahlížíte, že nárok ům svého povolání nevyhovujete ani fyzicky, ani psychicky.“ Položila papíry. „P

tčení mého mandanta jste Policejnímu prezidiu adresoval žádost o předčasné propuštění.“ Vychutnávala, že všichni lidé v soudní síni

najednou strnuli. „Je to tak, že?“

Dostala ho. Je mrtvý.

„Je to tak, že?“ opakovala.

Queensland. A pak…“ Její úsm

ů. „… ano, bu—

Kone čně p řikývl a řekl tak z řeteln ě, jak jen mohl. „Je, ano.“

„Budete tedy už jen…“ pohlédla do svých zápisk

dete tedy už jen sedm dní detektivem Odd ělení vyšet řování vražd

ěv byl nyní zářiv ější. Shane st ěží snášel pohled na ni, ale p řinutil se nesklopit o či. Ne, alespo ň tento triumf jí nedop řeje. Zem ře s otev řenýma o čima… „A pak,“ pokra „budete penzistou. P řed časným, říkám to správně?“

„Ano, správn ě.“ Pokusil se odpov ědět bez emocí. Doufal, že se

mu to aspo ň trochu poda řilo.

čovala,

Její spokojené p řikývnutí, triumfální úsm ěv, a pak byl konec.

„D ěkuji, detektive. Nemám další otázky.“

Ani státní zástupce neměl další otázky a Shane sm ěl opustit sv ědeckou lavici. Když dnes ráno p řijel do Darwinu, státní zástupce ho na obhájkyni připravoval. V ůbec nep řeháněl.

Shane se op řel do t ěžkých dve ří soudní sín ě; oddechl si, když za ním zapadly a on stál ve velkém foyer, zalitém světlem. Cítil se jako ryba, které vyprostí z tlamy háček, a pak ji s otev řenou ránou znovu pustí do vody. P ři svém povolání musel často vypovídat p řed soudem a nenáviděl to te ď stejn ě jako na za čátku. Nezřídka si musel nechat

18 -

líbit chování arogantních advokátů. Ale toto bylo jeho poslední vystoupení. Zítra poletí zpátky do Brisbane a za týden už nebude žádný detektiv. Pak mu všichni m ůžou…

Na sedací souprav ě p řed širokými d řev ěnými dve řmi soudní síně sed ěli dva domorodci a spali. V Darwinu jich bylo výraz n ě více než v Brisbane, to Shane vid ěl pokaždé, když sem p řijel. Aboriginové vyslovili nárok na devadesát procent celého Severního teritoria jako na svou zemi. Tady na severu v šedesátých letech za čalo hnutí za právo na zemi, tady, v odlehlých oblastech Arnhemské zem ě, se domorodci pokoušeli jít svou cestou. Není divu, že se Darwin a celé Severní teritorium stalo magnetem pro všechny civilizací unavené Evropany a Ameri čany, kte ří se zoufalým vzdorem bránili romantické p ředstavy o „opravdové divo čin ě“.

Shane se op řel o zábradlí, které ohraničovalo široký pr ůhled z prvního patra do vstupní haly a pozoroval její mozaikovou podlahu. Mléčná dráha, sestavená z tisíců kamínk ů nejr ůzn ějších odstín ů modré a šedé. Člov ěk by Nejvyšší soud málem mohl považovat za muzeum: ve všech poschodích byly umíst ěny um ělecké p ředm ěty, veliké prosklené plochy v průč elí nabízely pohled na palmy, na tyrkysově modré Arafurské mo ře a tropickou oblohu.

Ráno procházel vestibulem a prohlížel si umělecké p ředm ěty. Totemy domorodc ů z ostrov ů Tiwi, vzdálených jen patnáct minut letu od Darwinu; te čkové malby kmen ů z pouštních oblastí; filigránská vyobrazení na kouscích kůry z Arnhemské zem ě; n ěkolik obraz ů, které p řipomínaly známého malíře Alberta Namajiru, domorodce, který se dostal do v ězení, protože si koupil alkohol, což údajn ě vedlo k zabití. Krátce poté, co si odseděl trest, Namajira zem řel. Jsou tyto obrazy památkou? A jsou snad všechna um ělecká díla jistým druhem náhrady za všechny křivdy, kterých se b ěloši dopustili na p ůvodnim obyvatelstvu? Nebo ostatním obyvatel ům tohoto kontinentu prost ě jen chybí spole čná identita? Na čem se m ěli sjednotit všichni ti Řekové a Číňané, kteří sem v 19. a 20. století p řišli hledat zlato, potápět se pro perly nebo obchodovat?

Nějaký šerif, statný chlap s narudlou pletí a nakrátk o ost říhanými vlasy, ve sv ětle modré košili, jejíž rukávy se mu na bicepsech

19 -

ět hodin letu. A to všechmálem trhaly, si přidržel papírový kelímek u fontánky s vodou mezi dve řmi dvou soudních síní, a napil se.

Shane se podíval na hodinky. Krátce po půl dvanácté. Jaká ztráta času, být tady v Darwinu, od Brisbane p

no jen proto, že ho p řed n ěkolika m ěsíci honi čka za jedním vrahem zavedla n ěkolik kilometr ů za hranice Queenslandu. Informoval místní policii, ale vzdálenosti byly příliš velké, takže dorazila až deset minut po akci. P řípad byl jasný. Muhammad Solea prodával domorodc ům marihuanu a kavu, která se získává z jistého kořene a jako droga je rozší řená především v oblasti jižního Pacifiku. Prodej za pevn ě stanovenou cenu se v jistém objemu dokonce tolerov al, pokud měl člov ěk ú řední povolení. Jenže Muhammad žádné nem ěl, ostatn ě tak jako tak prodával příliš mnoho a za vysokou cenu. Mimochodem, Shane po n ěm nešel jen kv ůli drogám, ale kvůli vražd ě jiného dealera. Vražda byla prokázána. Obhajobě šlo nyní o to odhalit procesní chybu, aby uhrála mírnější trest nebo dokonce nové řízení.

Když zaslechl zvuk otevíraných dve ří, oto čil se.

„Ahoj, Shane!“ Vid ěl, jak se k n ěmu blíží malá, silná žena v

oranžových letních šatech. Okamžit

ě ji poznal: Louisa Woolfová,

obhájkyně, která před léty pracovala v Brisbane, pak se provdala a

odst ěhovala se na sever.

„Louiso!“

„Ale Louiso…“ cht

ťouchla do že-

Červené

„Detektive O’Connore!“ Se smíchem ho lehce š

ber. Byl to zvyk, který jí už v Brisbane vynesl p řezdívku Dloubák. „V ěděla jsem, že p řijedeš.“ Zamrkala na n ěj. „Tamtamy…“

náušnice, snad z korálů, se rozhoupaly, když naklonila hlavu k rameni a prohlížela si ho od hlavy k pat ě. „Tak co, na lovu?“

ěl protestovat.

„Ano, já vím,“ p řerušila ho. „Mimochodem jsi jediný, kdo mi říká Louiso a ne Lou. Toho si cením!“ zase zamrkala a znovu ho dloubla do žeber. „Slyšela jsem, že manželka toho M uhammada Soley létá pravidelně do Nigérie s hotovými pen ězi v kufru.“

„Ano, to z řejm ě není žádné tajemství. Solea podporuje islámská sdružení, pen ězi, které dostává od aboriginů. A ti je zase dostávají

od nás, z našich daní.“

Zavrt ěla hlavou. „No a? Vy jste ho hledali kv ůli vražd ě, ne?“

20 -

„Ano,“ p řikývl. „Jeho obhájkyn ě je ostrá jako pes.“

Zasmála se a ukázala řadu k řivých zub ů. „To bych řekla! Tady ji všichni znají pod p řezdívkou Žralok.“

Shane vid ěl v duchu ty studené o či. „Výstižné.“

„Vid ěl jsi tu divokou hordu porotc ů? Víš, já jsem taky pro pohodlné oblečení, ale…“ Zavrt ěla hlavou a vzdychla si. „Tohle je Severní teritorium. Musela jsem si na to nejd řív zvyknout. Stejn ě jako na trvale krásné počasí v období sucha a na déš ť a bou řky v monzunovém období. Kdy se vracíš?“

„Nejrad ěji bych let ěl dnes v noci, ale možná m ě zítra budou ještě pot řebovat. Pravd ěpodobn ě zítra odpoledne.“

„To je škoda. Dnes ve čer nemám čas, zítra ano. Mohli bychom zase jednou n ěco podniknout!“

„Co by tomu řekl tv ůj muž, Louiso?“

Odmítav ě mávla rukou. „Ten je rád, když má klid a m ůže se vrtat ve svých autech. Když už jsme u toho: jak se má Kim a Pam?“

Překvapilo ho, že si pamatuje jméno jeho bývalé manželky a dcery. Konec konc ů byl rozvedený tém ěř deset let. „Bydlí te ď naho ře na Sunshine Coast. Kim se znovu provdala.“ Cht ěl říci za Franka, tlustého obchodníka s pneumatikami, ale v čas se zarazil.

„Tak? A co ty?“ Zase ho š ťouchla do boku a významn ě zamrkala.

„Já jsem po řád ještě rozvedený.“

„Nic nového na obzoru?“

„Na obzoru ano.“ Myslel tím Carol, která právě trávila druhý týden ve Vanuatu. Skoro rok m ěli takový volný vztah. Ona žila na Sunshine Coast, on v Brisbane. Vídali se o víkendech, když nemusel pracovat. N ěkdy také zůstala n ěkolik dní v Brisbane. Žádné plány do budoucna ned ělali. Shane v ěděl, že i Carol se bojí vázat. Dávat sliby, které by možná nemohla splnit, budit očekávání. Chodili kolem sebe jako dva t ěžce zran ění, kte ří se nesm ějí dostat p říliš blízko.

Louisa vykouzlila neproniknutelný úsm ěv. „No, škoda. Pro č tady nezůstaneš déle? Když si odmyslíš ty porotce, není to t ady zas tak špatné a období monzun ů ješt ě nenastalo.“ Sáhla do tašky, spletené z červených a oranžových p řírodních vláken. Shane si uvědomil, že materiál, ze kterého se vyrábějí tyto tašky, pochází z pandánu, a že

21 -

domorodé ženy trávovité listy sbírají, suší, barví a splétají v košíky a kabely. Dají se koupit prakticky všude. „Tohle je m ůj telefon, až tady zase budeš.“

Vzal si sn ěhobílou vizitku a zasunul ji do náprsní kapsy košile. Louisa se zadívala na n ěco za jeho zády. Otočil se. Dve ře soudní sín ě se otev řely a státní zástupce s obhájkyní vyšli ve svých černých talárech.

„Vypadá to na p řestávku.“ Louisa zvedla obo čí. „Bohužel už musím jít. Pom ěrn ě velký p řípad podvodu v zásobování vodou a odvádění odpadních vod. Se znalci, zapletenými do p řípadu, a vším, co k tomu pat ří. Drahá záležitost, síň číslo šest.“ Rozp řáhla se k dalšímu dloubnutí, ale nesáhla na něho a jen řekla: „M ěj se hezky. Ráda jsem tě vid ěla!“ Sp ěchala pry č, natahovala krk, mávla, načež kdosi vstal ze židle na druhém konci haly. Ten muž jí cht ěl otev řít dve ře, ale Louisa byla rychlejší a on už mohl jen vejít za ní a zav řít. Shane m ěl pocit, že toho muže už n ěkdy vid ěl. Možná to je kolega.

Alex Wingerovou nevzala Louisa na v ědomí, opa čným sm ěrem to dopadlo stejn ě. Pravé p řátelství mezi ženami, pomyslel si Shane. Státní zástupce si vyměnil pár slov s asistentkou, zatímco obhájkyně mí řila k n ěmu. Pod talárem m ěla dlouhé černé kalhoty a výraz v jejím hladkém obličeji bez jediné vrásky byl stejně tvrdý jako v soudní síni. P řitom to rozhodn ě nebylo stvo ření, které by postrádalo přitažlivost. Tmavé vlasy a modré oči, plné rty, lehce vyklenuté obočí, p řesný ovál obličeje, to všechno by mohlo p ůsobit p řitažliv ě, ale zdálo se, že ud ělala všechno, aby tento dojem nebudila, pro č taky. Možná si myslela, že by ztratila autoritu, kdyby se vzdala své tvrdosti.

Žralok se zastavil p řed ním. Koutky jejích rt ů sebou cukly, ale to bylo všechno. „Lidé jako vy, detektive, diskreditují policii. Jste autokratický, p řesv ědčený o vlastní neomylnosti a bezohledný, a to jen proto, že máte zbraň a odznak.“ Její modré o či se úto čně zaleskly a rty, nalí čené sv ětle r ůžovou barvou, se napjaly.

„Bylo by vám milejší, kdyby lidé, jako váš mandant, byli na svobod ě?“ Konec konc ů te ď už nemusí odpovídat korektn ě.

„V tom to není, detektive.“ P řezírav ě se usmála a šla dál. Za tuto porážku si mohl sám.

22 -

3

Vlevo za budovou Qantas za čínal park, ve kterém stály nějaké zříceniny, zbytky historického Darwinu, a ve sm ěru k mo ři se zvedala moderní, krychlová budova Nejvyššího soudu. Vysoké, štíhlé sloupy v pr ůč elí jí prop ůjčovaly pat řičné d ůstojné a konzervativní vzez ření.

Alison bylo jasné jen jedno: musí svou sokyni vid ět na vlastní oči. Musí v ědět, kdo to je. Christina říkala, že pracuje u soudu. Budova Nejvyššího soudu byla jen n ěkolik ulic od Centra spisovatel ů.

„Meg, musím si p řed polední p řestávkou ještě n ěco vy řídit,“ řekla a sáhla po kabelce.

„P řineseš mi sendvi č?“

„Jaký?“

„Co uvidíš. Dnes nejsem vybíravá.“

Alison skoro vyb ěhla ven. Nasedla do auta, jela zpátky na McMinn Street a zaparkovala v Bennet Street.

Když procházela malým parkem, dohadovala se sama se sebou, jestli nemá zavolat Christině. Pot řebovala podporu, povzbuzení, n ěkoho, kdo by jí řekl, že to, co te ď d ělá, je správné. Jistě, mohla se zeptat Meg, ale možná to neud ělala proto, že tušila, že by ji Meg od toho odrazovala. „Nejd řív si promluv s Matthewem,“ řekla, a zn ělo to rozumn ě. Jenže ona necht ěla být rozumná. M ěla vztek. S Matthewem si promluví pozd ěji, dnes ve čer.

Zastavila se v p říjemném stínu strom ů a vy ťukala Christinino číslo. „Máš na chvilku čas?“

Odpov ěď byla váhavá. „Co je?“

Alison potla čila myšlenku, že zavolala v nevhodnou chvíli. Jednou prost ě nebude brát na nic ohled. „Ta v ěc s Matthewem…“

„Ano?“

„Víš, kde práv ě jsem?“

„Ne.“ Alison slyšela hu čení fénu.

„P řed Nejvyšším soudem. Chci ji vid ět.“

„Alison…“ Sest řin hlas prozrazoval nervozitu. „Fakt je, že ta malá je o víc než deset let mladší než ty, je sv ěží a k nakousnutí. M ů-

23 -

žeš cvi čit jak chceš, tenhle boj jsi prohrála. Proč jednoduše nepostavíš Matthewa p řed hotovou v ěc? Řekni mu, co víš, a a ť si vybere: ty nebo rozvod.“

„A co když si vybere ji?“ Necht ěla tak moc k řičet.

Christina se zasmála. Bylo to krátké, zlé zasmání, které Alison připomn ělo d ětství. Tak se Christina často smála, když si oblékla její šaty nebo použila její rt ěnku. „Není to jediný muž na téhle planet ě, Alison!“

„A když si promluvím s ní?“

„S kým? S Valerií Tateovou?“ Christin ě p řesko čil hlas, jako by to byl nejpitom ější nápad, jaký kdy slyšela. „Co když se ti vysm ěje?“

Alison polkla.

„Já myslím…“ Christina ztišila hlas. „Pro č k ní n ěkoho nepošleš? N ěkoho, koho bude muset vzít vážn ě?“

„Chceš tím říct, že m ě vážn ě brát nebude?“ Alison cítila stále siln ěji, že volat sest ře byla chyba.

„Ach Alison, pro č jsi vždycky tak p řecitliv ělá!“ vzdychla Christina. „Poslyš, já te ď nemám tolik času, ale jestli chceš za každou cenu ud ělat dojem, tak za ní necho ď sama, ale n ěkoho tím pov ěř . Lidé, kte ří neplatí dluhy, taky dostanou návštěvu t ěch, jak se jím říká?“

„Vymaha či.“

„P řesn ě tak. Myslím vymaha če nejhoršího druhu, kte ří pošlou dva týpky, co nejsou práv ě choulostiví a nemají problém se zlomeným prstem nebo vykloubeným ramenem.“

Alison slyšela, jak se sestra sm ěje. P ředstava, jak dva suroví chlapi lámou žen ě malí ček nebo kroutí rukou, ji vyd ěsila. „Ne, to nem ůžu.“

„Ale jdi!“ Christina se z řejm ě nadchla pro sv ůj nápad. „Říkám ti, takový chlap p řede dve řmi m ůže zap ůsobit. Šlo by jen o malou ochutnávku, nic vážného. Ale pamatovala by si to. Pak by ji párkrát sledovali, a to by jí nahnalo strach. Tak úžasný za se Matthew není, aby to kv ůli n ěmu snášela.“

„Já nevím.“

„Ale no tak, Alison!“ Christina vzdychla, fén v pozadí p řestal hu čet. „Nejd řív mi zavoláš a fňukáš, a pak chceš vycouvat. P řesta ň

24 -

už kone čně jednou být tou hodnou, zp ůsobnou hol čičkou! Už jsi dost stará a tatínek…“

„Tatínka z toho vynechej!“

„… a tatínek,“ pokra čovala nedot čen ě Christina, „se o tom všem přece v ůbec nemusí dov ědět. S našim milým tatínkem si to nerozházíš!“

„Jsi sprostá.“ To si mohla myslet, že Christina bude triumfovat! Alison, sestra, která m ěla ve všem p řednost, a milovaná dcera, m ěla kone čně taky jednou problémy!

„Poslouchej, sest řičko,“ řekla Christine, „jestli nic nepodnikneš, tak m ě z toho vynech. Existují ženy, které celý život nem luví o ničem jiném. Taky zp ůsob života. Podle m ě není o co stát. To není nic pro m ě. Te ď musím pracovat.“

Bez dalšího slova Christine p řerušila hovor.

Alison se podívala na sluncem zalité průč elí Nejvyššího soudu a cítila se ješt ě h ůř než p řed telefonním hovorem. P ředtím kráčela mezi rozkvetlými ke ři k budov ě soudu plná elánu, pevn ě rozhodnutá prohlédnout si svou sokyni. Teď by se nejrad ěji vrátila do auta.

Tak poj ď, Alison, podívej se jí do o čí! Náhle se napřímila a vystr čila bradu jako už jednou dnes ráno. Pak vyšla po širokých stupních ke vchodu.

Muž z bezpe čnostní služby se usmíval, když k n ěmu zamí řila. Zeptala se na Valerii Tateovou.

„Práv ě je p řestávka v soudním líčení. Snad to ješt ě sta číte.“

Už cht ěla vykro čit, když ukázal na její kabelku. „Musím ji prohledat.“ Podala mu ji. „A kdybych sm ěl poprosit.“ Ukázal na detektor kov ů. Ješt ě tohle! Celá se chv ěla neklidem, když procházela bezpe čnostním rámem. Muž jí vrátil kabelku. „Místnost číslo dev ět, první poschodí.“

Rychle kráčela ke schodišti. Koberec, kterým byly pokryty schody a podlaha v prvním pat ře, tlumil všechny zvuky. P řed ohromnými sklen ěnými tabulemi, za kterými se kývaly palmy a mo ře svítilo tyrkysov ě modrou barvou, se na sedací souprav ě rýsovaly obrysy čty ř osob. Dv ě z nich byly ženy. Všichni se dívali jejím sm ěrem.

25 -

Jak má vědět, která je Valerie Tateová? Možná je taky už v soudní síni. Všimla si šerifa v modré košili, který se loudal ke schodům. „Promi ňte!“

Vzhlédl. M ěl opálený obličej. Když ji uvid ěl, usmál se.

„Hledám Valerii Tateovou.“

Zvedl ruku a opravdu ukázal k sedací soupravě.

„Ta mladší nalevo.“

Pod ěkovala a nejrad ěji by se oto čila a zase odešla. Sta čilo jen podívat se na sokyni…

Alison! Tak dost! Zhluboka se nadechla a zamí řila k sedací souprav ě. Ob ě ženy si byly nápadn ě podobné: hladké, tmavé vlasy k ramen ům, pravidelné rysy, nenápadný nos. Starší m ěla na sob ě talár, Valerie bílou halenku konzervativního st řihu a černé kalhoty. Valerie Tateová, ta šestadvacetiletá, co spí s Matthewem.

„Sle čna Tateová?“ zeptala se, když došla k pohovce.

Mladá žena opravdu vzhlédla.

„Musím s vámi mluvit.“ Alison si nevšímala t ří dalších osob, do jejichž rozhovoru vpadla. Valerie Tateová se na ni dívala, jako by tušila, kdo p řed ní stojí. Ukázal jí Matthew fotografii? A tady to je moje žena.

„Okamžik.“ To řekla ta starší. „Vidíte p řece, že práv ě hovo říme.“ Zn ělo to autoritativn ě.

„Je to velmi d ůležité.“ Stále se dívala jen na Valerii Tateovou, která konečně vstala, zamumlala omluvu a šla za ní k oknu, nabíz ejícímu panoramatický výhled na mo ře a palmy.

Alison se k ní oto čila. Obli čej Valerie Tateové byl uzav řený a arogantní.

„Já jsem Alison Griffithová, Matthewova žena.“

Ta tvář se ani nepohnula. Žádné povytažení obo čí, žádné zblednutí, žádné zrudnutí, stejně nehybný obli čej, stejný nic ne říkající pohled.

„Vzali jsme se p řed osmnácti lety a máme dceru. Žijeme spolu jako rodina. Nechte mého muže na pokoji. Jste mladá. Najd ěte si někoho jiného.“ Její hlas se t řásl, ale hrálo to nějakou roli? Slova byla dost jasná a zřetelná.

26 -

Výraz Valerie Tateové se zm ěnil. V koutcích rt ů jí lehce zacukalo. „To je mi líto, Alison, ale Matt m ě miluje.“ Mluvila beze strachu, bez agresivity, bez domýšlivosti, jako by to byla t a nejsamoz řejm ější věc na sv ětě, že Matthew nemiluje svou ženu, ale ji, Valerii.

Alison spolkla vztek. „Jestliže ho taky milujete, n echte ho na pokoji. Ni číte mu život!“

Valerie Tateová se pousmála. „Myslím, Alison, že nic nechápete. Matt je do m ě blázen. Jsem t ěhotná. On se chce nechat rozvést.“

Alison ze sebe nevypravila slovo.

„… je mi vás líto Alison, opravdu.“

Ta osoba dokonce dokáže, aby to zn ělo up římn ě. Alison se málem zadusila vztekem.

„A te ď m ě, prosím, omluvte, Alison, musím p řipravit velmi d ůležité jednání.“ Otočila se na podpatku a vracela se ke k řesl ům.

Alison nasucho polkla. Jak se jen mohla tak zesm ěšnit! Vzteky by nejrad ěji k řičela. A pak by dala všechno za to, kdyby se mohla propadnout do zem ě. T ři zbylé osoby vstaly a zamířily do širokých dve ří vlevo. Valerie Tateová se na ni ještě krátce ohlédla, a pak zmizela v soudní síni.

Cestou zpátky k autu Alison myslela na vymahače; pak se upjala k myšlence: jak by se asi Matthew cítil, kdyby ho mladá milenka opustila?

Jela zpátky do kanceláře, nejprve ale koupila sendvi č, a pak n ějak p řežívala odpoledne. Dosp ěla k rozhodnutí, že dnes ve čer uva ří něco výjime čného, zjistí, jestli ji ještě miluje, a pak se docela otevřen ě zeptá, pro č ji podvedl. Možná, říkala si v duchu, možná budeme mít ješt ě jednu šanci…

Cítila nádherně chladnou a hladkou ple ť. Její prsty klouzaly po krku až ke š ňů rce perle ťov ě se lesknoucích perel, velkých jako t řešně, vylovených z Arafurského mo ře. Slyšela m ěkké šplouchání vln v osam ělé zátoce, ve které tyto perly vyrůstaly, na jazyku cítila slanou chu ť vody a ve vlasech vítr. Co je vlastn ě diamant, vybroušený do hran, čirý a tvrdý, proti m ěkce zaobleným perlám, jejichž lesk se mění ve sv ětle?

27 -

Jeannie vyšla z krámu zadním vchodem. P řesv ědčila se, že zamkla a spustila bezpe čnostní systém. Za n ěkolik minut všechno p řezkouší strážný a b ěhem noci v pravidelných intervalech znovu. Pohlédla na velké stojaté hodiny na pěší zón ě. Krátce před sedmou. Na to, aby došla do Knuckey Street, m ěla dost času. Nebe bylo pokryté růžov ě zbarvenými oblá čky. Vdechla vzduch, sladce vonící po kv ětech, a musela se usmát. Po celém dni, stráveném v krám ě, jí pohyb dělal dob ře. S kabelkou p řes rameno p řešla p ěší zónu k budov ě Qantas, kde m ěla jindy zaparkované auto. Dnes ji ale doma vyzvedl kolega Seb a dovezl do práce, protože auto m ěla v servisu, a na ve čer měla domluvenou sch ůzku s kamarádkou, která ji pak odveze domů. Její podpatky klapaly o asfalt chodníku. M ěsto sužovalo dusné vedro a teprve v noci se trochu ochladí.

Jeannie se t ěšila na ve čer v pubu v Mitchell Street. Den byl dlouhý, ale úsp ěšný. Jednomu zákazníkovi prodala perlový náhrdelník za šest tisíc dolar ů a dv ěma zákaznicím po páru náušnic. Úspěšný den, ve kterém zase jednou mohla dokázat, že je jednou z nejlepších prodava ček.

Šla po levé stran ě Bennet Street a odbo čila do McLaughlan Street. V Café Roma nikdo nesed ěl venku. P řes den byly lavi čky, stojící na zastín ěné terase, jinak vždy obsazené mladými lidmi, ale také zam ěstnanci okolních kanceláří.

K obchodu s dekora čními p ředm ěty v Knuckey Street, kde pracovala její kamarádka, už to nebylo daleko. Podívala se na hodinky. Bylo p říliš brzy, a tak zpomalila krok. Najednou m ěla pocit, že ji někdo sleduje. Prudce se oto čila. Asi p ět metr ů za ní se n ějaký muž lekl a zastavil se. Zm ěř ila si ho. Vypadal p řitažliv ě, jeho čist ě řezaný obli čej a v ůbec celý jeho zjev p ůsobil mlad ě. Jeho v ěk se dal t ěžko odhadnout, protože slunce nadělalo vrásky na jeho obličeji.

Usmál se. „D ěje se n ěco?“

Zaváhala.

„Polekala jste m ě, když jste se tak najednou oto čila,“ řekl.

Stále ještě se tvá řila skepticky.

„Poslyšte, já te ď p ůjdu docela normálně dál, ano?“ Vykro čil.

„Po čkejte!“ Te ď se usmála i ona. „Promi ňte, ale mám za sebou nepěkný zážitek a… myslela jsem si, že jdete za mnou.“

28 -

„To je v po řádku.“ I on zaváhal. „No, když už jsme se tak sešli…“ Rozpa čit ě se usmál. „Máte te ď n ějaký program?“

„Ano.“ Práv ě se t ěšila na kamarádku, teď ale byla najednou zv ědavá na toho muže. „T řeba zítra?“

„Ano. Zít řek by se mi hodil.“

A co když mu jde jen o rychlý sex? Ne, takový dojem ned ělá. A i kdyby… uškodit to taky nem ůže. Už p říliš dlouho se musela vzdát sexu.

„Co t řeba dole u mo ře, na Stokes Hill? V sedm?“

Dej si aspo ň jednu podmínku, ozval se její vnit řní hlas. „P ůl osmé by mi bylo milejší.“

„P ůl osmé.“ P řikývl. „A kde?“

„Kdo p řijde první, vybere místo. Však už se najdeme.“

Při rozlou čení se usmál a ona jeho úsměv op ětovala. Nyní kráčela mnohem pružn ěji. Op ět ucítila perly na k ůži a vychutnávala p říjemné mrazení, které jí proběhlo celým t ělem.

Alison nesoust řed ěně řídila ve ve černím provozu, v obchod ě s asijskými potravinami koupila kokosové mléko, hlívu úst řičnou a čerstvé chili papričky a kone čně krátce po p ůl sedmé zajela ke garáži jejich domu.

Když vešla do kuchyn ě, zazvonil její mobil. Matthew, p řečetla si na displeji. Okamžit ě se jí zmocnilo nep říjemné tušení.

„Ahoj, zlato,“ promluvil v nep řirozen ě dobré nálad ě. Jakou lež si p řipravil? Čekala. „P řece jen jsem ješt ě musel do Broome. Už jsem cht ěl jet dom ů, ale pak mi zavolal Erol a řekl, že se s tím chlapem z firmy musíme za každou cenu setkat dnes ve čer… Vždy ť víš, je to ten člov ěk, co…“

Přestala poslouchat. Bylo jí úpln ě jedno, co je to za „chlapa“. Byla si jistá, že neexistuje.

„Zítra odpoledne… nebo nejpozd ěji ve čer jsem zase zpátky.“

Cht ěla jednoduše p řerušit hovor, aby nemusela poslouchat ty lži a vytáčky. Její p ředsevzetí, její nad ěje byly pry č.

„Poslyš, milá čku, ty se zlobíš? Vždy ť je to p řece pro nás! Všechno d ělám jen pro nás! A pro Prudence. Mám tě rád.“

29 -

Nejrad ěji by mobil n ěkam zahodila, takový vztek m ěla, že m ůže tak klidn ě lhát. P řesto řekla jen: „Dobrou noc!“

„Dobrou noc? Ty nechceš, abych ti ješt ě dnes zavolal?“

„Ne. P ůjdu si brzy lehnout. Dnes jsem úpln ě vy řízená.“ Pro č lže? Pro č mu nevmete pravdu do tvá ře?

„Ano, po řádně se vyspi. Dobrou noc.“ Pravd ěpodobn ě se mu ulevilo, že v noci už nebude muset volat dom ů a zase lhát…

Sáčky s nákupem nechala stát na lince, posadila se k jídelnímu stolu, schovala si obli čej do dlaní a plakala. Když už jí došly slzy, představovala si, jak dva zabijáci vstupují do bytu Valerie Tateové a lámou jí prst.

Sáhla po telefonu. Sestra nejspíš sedí v autě.

„Christino. P řemýšlela jsem o tom. Chci, aby n ěkdo Valerii Tateovou sk řípl a dal jí najevo, aby to s Matthewem skon čila.“

„Takže ses rozhodla. Ale bude to n ěco stát. Promluvím si s Philem.“

Když odložila telefon, cítila se lépe. Necht ěla bezmocn ě p řihlížet životu, jejich životu. Kone čně pocítila, že vzala v ěc do svých rukou. Každý je odpov ědný za své št ěstí, napadlo ji. Ano, právě ud ělala n ěco pro své štěstí, a pro št ěstí Matthewa a Prudence. Uklidila nákupy a zavolala Meg, jestli m ůže p řijít na ve čeři.

Za p ůl hodiny zaparkovala p řed domem Meg a Nicka. Cestou se ptala sama sebe, pro č si jednoduše doma nešla lehnout. Ale n ěco asi bylo siln ější než její sebelítost.

„Ahoj, Alison!“ Meg ji p řivítala s otev řenou náručí. „Grilování jsme p řeložili na dnešek a pozvali ješt ě pár lidí. No, jednoho už znáš.“

Alison se podívala sm ěrem jejího pohledu. Na verand ě, na horním konci schod ů, se o zábradlí opíral Bert Horkay a usmíval se na ně.

Tehdy to m ěl poznat, to znamení. To chv ění, které zasáhlo nejprve její nohy, stoupalo, až ot řáslo celým tělem. Ješt ě byl čas, ale on to chv ění necht ěl vnímat a vid ět trhlinu ve zdi, necht ěl vzít na v ědomí, že to všechno se stalo kv ůli n ěmu.

30 -

Varování nerozeznal. Možná by všemu ještě mohl zabránit, pomyslel si a zvedl o či.

Větve, tenké a suché jako louč, držely v zajetí m ěsíc. Hlasy zazn ěly v jeho hlav ě a on zamumlal: „Ano, hned.“ Z velkého nákupního sáčku vytáhl um ělohmotný záv ěs a n ůž, uhladil si rukavice, p řetáhl závěs, vzal n ůž a klekl si. Bílé maso zalilo studené m ěsí ční sv ětlo.

4

Úterý 12. června

„M ůžeme si objednat kávu? Stále ještě nemáme kávu!“ Zlaté náramky zach řestily, když si Alex Wingerová založila ruce v bok a podrážd ěně se rozhlédla po soudním sluhovi, který práv ě vyb ěhl ven. Půl desáté. Shane seděl na červen ě polstrované židli v první řad ě a opakovan ě se díval na hodinky. Taky by nic nem ěl proti kávě. Státní zástupce si opět upravil naondulovanou paruku. Z řejm ě se na n ěco nebo na n ěkoho čeká. Možná se opozdil soudce.

Shane cht ěl dom ů. Nenáviděl tohle klima, vlhké dusno, o kterém místní tvrdili, že v ůbec není vlhké, ale suché. Teprve v srpnu bude vlhko. Už se nedivil, že holandští mo řeplavci, kte ří jako první Evropané v sedmnáctém století narazili na severní, nehostinné pob řeží tohoto kontinentu, hodn ě brzy zase utekli, aby se, ostatn ě jako další Evropané, neukázali dalších dvě st ě let.

Včera ve čer si sám v jednom pubu na živé Mitchellově ulici vypil pár piv, a pak si o několik metr ů dál ve svém hotelu lehl do postele. Spal špatn ě, klimatizace hu čela a rachotila celou noc, a on tam ležel a myslel na sv ůj nový život, který m ěl za čít p říští týden. Jak to půjde dál s Carol, když se budou vídat čast ěji? Existuje pro n ě dva vůbec n ějaká budoucnost, nebo jejich život ovládne zvyk a všednost? Myslel na svého otce, kterého se ještě nezeptal na jeho roli v korup čním p řípadu u policie. A kone čně myslel na Jacka, svého zast řeleného par ťáka. Jackova žena utrp ěla šok a p řivedla p řed časn ě na sv ět syna, který našt ěstí p řekonal kritické m ěsíce a dob ře rostl. Jeho dcera se už našt ěstí vzdala p řání stát se policistkou, a chtěla být obhájkyní.

31 -

Doufal jen, že se z ní nevyvine takový exemplá ř, jako je Alex Wingerová.

Soudní sluha str čil do dve ří a vnesl dovnit ř podnos se t řemi nerezovými termoskami. Alex Wingerová si nalila kávu, d ůkladn ě se napila a s nafouklými tvá řemi chvíli držela nápoj v ústech.

Obhájkyně i státní zástupce se v krátkých intervalech dívali na hodinky. Shane kone čně vstal a vyšel ven. Jeden ze šerif ů se opíral o zábradlí a vzhlédl.

„Pro č se nepokra čuje?“ zeptal se Shane.

Šerif zk řivil obli čej a odhalil malé, zkažené zuby. „ Čekáme na akta.“

„Pro č to trvá tak dlouho?“

„Nemám pon ětí.“ Šerif zívl a poškrábal se na krátce ostříhané hlav ě. Nehty m ěl okousané až na k ůži. „Tady tohle je zdlouhavá věc.“

Shane netušil, co tím myslí. Ostatn ě mu to bylo lhostejné. Cht ěl už kone čně vypadnout z Darwinu. „Takže se nedá nic d ělat, co? Cht ěl jsem už dnes odlet ět.“

Šerif uvážliv ě pokýval hlavou.

Najednou se rozlet ěly dve ře a státní zástupce se blížil k Shanovi tak rychle, až se jeho černý talár vzdouval. „Soudní lí čení bylo p řerušeno. Máme problém, detektive.“

Shane se pokusil vybavit si pozd ější odlety.

„Obhajoba nemá sv ůj spis.“ Nezaslechl Shane škodolibý podtón?

„Pro č si jej nep řinesla? Paní Wingerová je přece jinak tak pragmatická.“ Shane to vyslovil s v ětší ho řkostí, než m ěl v úmyslu. A i kdyby. Za týden už s tím nebude mít nic spole čného. Státní zástupci, obhájci, soudci…

„Má ho její asistentka. A ta se dnes ráno neobjevila.“

„Nejspíš zaspala. Pro č pro ni nikdo nezajede?“ To má on zmeškat letadlo, protože n ějaká asistentka vyspává kocovinu nebo se jí rozbil budík?

„To už se dávno stalo, ale…“ Státní zástupce zavrt ěl hlavou.

„Pak to nem ůže trvat dlouho, nebo snad bydlí v Alice Springs?“

32 -

„Bydlí v Darwinu,“ řekl státní zástupce bez nejmenší stopy po humoru. „Jenže doma není. Mobil nebere. Up římn ě řečeno, za t ři roky se to ješt ě nikdy nestalo.“

Tím si byl Shane jistý. Žralok by ji okamžit ě vyhodil. V tom okamžiku uvid ěl ze sín ě vycházet Alex Wingerovou. Vyza řovala z ní stejná odtažitost jako p ři soudním lí čení. Dva metry od nich se zastavila a Shane se v duchu ptal, jestli nesnáší tělesnou blízkost v ůbec, nebo jen jeho.

„Jsem si jistá, pane kolego, že se to vysv ětlí,“ promluvila a opravdu vypadala pon ěkud nejist ě.

Státní zástupce vykouzlil úsměv. „Jist ě. Nedáme si něco dole v kavárně?“

Zavrt ěla hlavou. „Musím si ješt ě zatelefonovat.“

„Tak tedy ne. Co vy, detektive?“

Shane nem ěl v žaludku nic krom ě n ěkolika šálk ů kávy. „Pro č ne?“

Po schodech jim šla naproti Louisa Woolfová. Rychle dýchala a tváře m ěla červené. „Zdravím t ě, kolego, ahoj, Shane. Už jsem to slyšela, Valerie Tateová je nezvěstná.“

„Ano, to je podivné,“ řekl státní zástupce a zastavil se.

„Doufejme, že se jí nic nestalo.“ Louisa si posunul a řemínek kabely na rameni. „Musím utíkat. Mojí znalci m ě čekají. Doufám, že dnes dosp ějeme k závěru. Ale,“ vzdychla si, „nebylo by poprvé, kdyby se n ěco takového táhlo celé dny.“

Alison sed ěla na stinné a vzdušné verandě, zabo řená do m ěkkých polštá řů ratanové pohovky, s nohama naho ře, obrátila stránku a podívala se na hodinky. Snažila se uvolnit, ale ned a řilo se jí to. P řed hodinou p řijela z práce dom ů, a hned jak skon čila p řípravy na grilování s rodiči, za četla se do knihy od Berta Horkaye. P řestože se ventilátor nad její hlavou postaral o chladný vánek, v jejím nitru to v řelo. Co jenom ud ělali špatn ě, ona a Matthew? Pohledem zabloudila z verandy k oleandr ům, nad kterými se pohupoval drak, kterého vyrobila Prudence, a pak ke korunám strom ů, jejichž zele ň v pozdním odpoledni svítila ješt ě intenzivn ěji. Vzduch sladce von ěl po kv ětinách a vibroval ptačím zp ěvem. Copak nežili v ráji? Peníze jim ne-33 -

chyb ěly, byli zdraví, a tehdy, p řed osmnácti lety, se přece brali z lásky. N ěco se cestou za ta léta ztratilo. Zájem o druhého? Vd ěč nost? úcta?

Včera ud ělala chybu. Nejd řív si m ěla promluvit s Matthewem a ne s Valerií Tateovou. Zav řela knihu. Stejn ě se na ni nemohla soust ředit. V čerejší ve čer se jí líbil, a po n ěm pocítila ješt ě v ětší bolest, když si ujasnila, jak jí utíká život. Bert je sotva starší než ona, ale co všechno už zažil? Procestoval sv ět, navštívil nejodlehlejší místa, zabýval se lidmi, jejich tradicemi a náboženstvím, u čil se řeči a zkoumal. N ěkdy ve čer, t ři p řátelé, které Meg ještě pozvala, dávno odešli a z ůstali už jen Meg a Bert, se Alison už nedokázala udržet a za čala o nev ěř e svého muže. Ud ělalo jí dob ře, že mohla ulevit svému srdci, a Bert jí pak dal tu knihu. Po celý ve čer neu činil jediný pokus o sblížení, a za to mu byla vd ěč ná. Bylo by ji to uvrhlo do nepříjemného dilematu.

Její život byl stále více omezený a ohrani čený. V čera ve čer ji to najednou napadlo. Musela myslet na jednu mat činu známou, která onemocn ěla zeleným zákalem. Nejprve se jí zmenšilo zorné pole, stalo se jakýmsi tunelem s šedými, pak stále tmavší mi okraji. Nebyl její život taky takový? Pro č to nepochopila d řív, než z toho Matthew vyvodil následky, svoje následky?

Náš svět je mnohem v ětší, Alison, řekl jí Bert Horkay, když se lou čili, a to ji ut ěšilo. Když se ale v noci vrátila do prázdného domu, padl na ni chlad samoty. Matthew opravdu nezavolal a ani na záznamníku nenechal žádnou zprávu. Zato se ohlásila Christina a vyslovila cenu: „Phil říkal, že dovolená stojí tisíc dolarů.“ Dnes ráno donesla peníze sest ře do kade řnického salonu.

Nyní si uv ědomila, že si p řeje, aby Matthew nep řišel ani dnes. Bála se okamžiku, kdy se mu bude muset podívat do očí. Co když Phil, Christinin exmanžel, bývalý hrá č kriketu, který byl odsouzen za obchodování s drogami, už uvedl v ěc do chodu? Co když se Valerie s Matthewem už rozešla? Jestlipak se Valerie Tateová už t řese strachem? Alison si vzdychla. Ne, nebylo jí dob ře po t ěle.

Podívala se na hodinky. Nem ěla by zavolat rodi čů m a pozvání odložit? Maso by mohla dát do mrazáku a na oba saláty ješt ě nedala zálivku, takže by se taky daly sníst zítra.

34 -

Zaposlouchala se. Blížil se zvuk motoru, pak se zas e vzdaloval. Mod ř nebe ztmavla, zatímco ostatní barvy vybledly. Jak se v ůbec má k Matthewovi chovat? Bývalá d ůvěra byla úpln ě pry č.

Zase zvuk motoru. Poznala plné, hluboké bublání Porsche 911. Zesílilo, nevzdálilo se, ale umlklo. Pak zvuk otevíraných dví řek, přibouchnutí, kroky. D řev ěné schodiště za ní se chv ělo.

Jedna, dva, t ři, čty ři… Schod ů bylo dvanáct… deset, jedenáct… oto čila hlavu, dívala se mu do o čí a zachytila poslední okamžik, než sta čil nasadit falešný úsm ěv.

Co vid ěl v jejím pohledu? Cítil i on ten strach, že je vše chno ztracené a že žije s cizím člov ěkem?

Nasadil sv ůj úsm ěv dobré nálady a jistého vítězství, kterým vítal obchodní partnery, jejichž zakázky nechtěl ztratit.

I ona se usmála. Taková lež! Tolik zbabělosti!

„Ahoj, miláčku!“ Naklonil se k ní léty nacvi čeným pohybem přes op ěradlo a ona mu nastavila tvář, už dlouho ne ústa. Jeho rty se jí nedotkly. Pozdrav se stal rituálem bez obsahu, zdvo řilým spln ěním povinnosti. Ješt ě jedna lež.

„Jaké to bylo v Broome?“ zeptala se.

Už dávno se odvrátil a předstíral velké zaneprázdnění. „Dobré, všechno v po řádku.“ Oto čil se, s novým úsm ěvem ve tváři. Tento už nebyl tak zářivý, prosvítalo jím n ěco pravdivého, ale d říve než to mohlo proniknout nasazenou maskou, obrátil pozornost ke grilování. „Úpln ě jsem zapomn ěl objednat plynovou láhev.“

Opravdu si myslel, že ona neprohlédne toto amatérské p ředstavení? „Dopadlo to dob ře?“ Necht ěla ho tak rychle nechat utéct. Byla to snad pomsta?

„Ano, ano. Nezlob se na m ě, jsem úpln ě vy řízený.“

V tom okamžiku poci ťovala jen pohrdání, a nenávist.

Jak jí m ůže tak lhát? Bojovala proti slzám vzteku. Ne, neodhalí před ním svou slabost, nebude plakat ani na n ěj nebude k řičet. Zav řela knihu a prohodila: „Vysta čí plyn? Moji rodi če dnes p řijdou na ve čeři.“

„Dnes? Už zase?“

Položila si knihu do klína a pohlédla mu zp říma do o čí. Úsm ěv byl pry č. „Už zase? Naposledy tady byli p řed čtrnácti dny.“

35 -

Pokr čil rameny. „No prosím.“

„Dva týdny nejsou p řece p ředev čírem.“ Jak la čně se oba vrháme na téma, které hrozí hádkou, řekla si v duchu.

„Ale v ěč nost taky ne. Víš p řece, jak nenávidím tahle rodinná setkání.“ Odložil cestovní tašku. „Mimochodem, mohla jsi mi to říct dřív.“

„Ale…“ usmála se. Te ď se pomstí za osam ělou noc, klamání a lži. „Vždy ť už ses neozval.“

„Sama jsi řekla, že už nemusím volat.“

„Ach, nemusím.“

„P řesta ň s tím, Alison. Nechytej m ě za sloví čka.“

„Ne, ty se prozrazuješ sám.“

Několik vte řin panovalo napjaté ticho. Panebože, říkala si v duchu Alison, pro č jsem jen zašla tak daleko?

„Nejlepší bude, když rodi čů m od řekneš,“ pronesl chladn ě.

„Te ď, hodinu p řed ve čeří? Víš dob ře, že otec pro to nemá pochopení.“

„Tv ůj otec! Ten mi m ůže být ukradený!“

„Ano? Náhodou pracuješ ve firm ě mého otce. A to všechno tady…“ vychutnávala si jeho ponížení, když opsala ruk ou oblouk po celém pozemku.

„Dávej pozor, co říkáš!“ Natáhl krk dopředu jako úto čící pes. „Já se den co den d řu v té proklaté firm ě, musím si nechat líbit povýšené chování tvého otce…“ tepna na spánku mu vystoupila.

„Vždy ť m ůžeš odejít!“ A nechat se rozvést, cht ěla dodat, ale zalekla se t ěch slov. Dívali se na sebe.

Kone čně se jeho postoj uvolnil. Zavrt ěl hlavou, jako by m ěl co do čin ění s bláznem. Pak zvedl ramena, zase je nechal klesnout a šel ke dve řím, které vedly do kuchyn ě a do domu. Špatn ě zahraná bezradnost, ano, to znala.

„Matthewe?“

Neochotn ě se zastavil. „Co?“

Podívala se na n ěj. Vid ěla jeho hn ědé o či, husté, krátce ostříhané vlasy, výrazné skotské rysy, do kterých se zamilovala hned na za čátku.

„Co je?“ zeptal se netrp ěliv ě.

36 -

Te ď, te ď by byla pravá chvíle. Vím to: máš milenku. Zapírán í si můžeš ušet řit. To p řesn ě to m ěla říci v tuto chvíli. Místo toho řekla: „Máš m ě v ůbec ješt ě rád?“ cht ěla ho zase vid ět lhát. Chtěla vylou čit poslední pochybnosti, které snad m ěla. Úsm

„Ale ovšem. Copak jsem ti ne řekl v čera do telefonu?“

„Matthewe?“

ěv ji stál mnoho sil.

Zhluboka se nadechl a dal ji tím najevo, jak mu její vyptávání jde na nervy. Jeho p řív ětivost byla ta tam.

Poslední vyp ětí sil. „ Řekl bys mi, kdyby…“

„Co máš po řád?“ Jeho hra byla stále mizernější. „Tak se kone čně vymá čkni, Alison, musím pod sprchu.“ A za čal si rozepínat bílou

košili.

„Řekl bys mi, kdyby…“ Odml přece musel v ědět, co chce říci.

čela se. V tomto okamžiku už

ě už nemiloval?“

Pohlédl na ni p řipravený všechno pop řít. Ale nebyl v jeho pohledu taky strach? Strach p řed pravdou?

V tomto okamžiku bychom mohli skon čit s lhaním, možná bychom mohli ješt ě za čít znovu… „kdyby… kdybys m

Zklamala. Nem ěla odvahu ke správné otázce.

Jeho obli čej se trochu uvolnil. P řesto mu na čele z ůstaly podélné vrásky a pohledem uhnul před jejím. „Jist ě. Ty bys mi to p řece taky

řekla.“

Velmi obratn ě oto čil otázku. Neodpověděla.

„Tak,“ řekl, najednou v dobré náladě. „Te ď si ale musím pospíšit, jinak se nesta čím p řipravit na tvého tatínka.“

Zůstala sed ět, zav řela o či a natáhla krk tak, aby jí ventilátor ovíval obli čej. Bylo p říliš pozd ě. Už léta bylo pozd ě. Lži se staly normou. Ne, žádný nový za čátek není možný. Propásli pravý čas, už

dávno.

Jak tam tak sed ěla, uv ědomila si, že je jen jedno jediné správné rozhodnutí. Nemohli už za čít znovu, a rozhodn ě ne po jeho nuceném rozchodu s milenkou. Jak jen mohla být tak naivní nebo tak zaslepená?

Sáhla po telefonu, který ležel na nízkém stolku vedle džbánku s

ledovým čajem.

37 -

Christina se nehlásila. Pokusila se zavolat na pevnou linku. Odpov ěděl jí záznamník. Alison uvažovala, jestli má nechat zprávu, nebo to rad ěji pozd ěji zkusit znovu. Ne, pozd ěji ne. „Tady Alison. Christino, od řekni tu dovolenou. Mn ě se do toho nechce. Slyšíš? Zruš to a zavolej mi, jak nejd řív to p ůjde.“

Sotva odložila telefon, uslyšela, jak se ptáci najednou ozvali neoby čejně hlasit ě. Nebyli v ůbec nijak tiší, te ď ale jako by je n ěco polekalo. Nad zábradlí verandy vzlétli malí ptáci. Sledovala je pohledem a uv ědomila si, že proti modrému nebi se rýsují siluety mnoha ptáků. To je zvláštní, říkala si v duchu. V tuto ro ční dobu se nedají očekávat tajfuny, ty přijdou až v říjnu.

Najednou už neslyšela žádné pta čí hlasy. Bylo naprosté ticho. A pak se pod ní zachv ěla zem ě. Ach Bože, pomyslela si, minulý m se zem ě už jednou pohnula, ale jen krátce, a nic dalšího s e nestalo. Te ď prkna vibrovala a o chvíli pozd ěji zazn ělo řin čení skla. Sklenice, kterou postavila na kraj stolku, spadla a rozbila se. Rukama sev řela op ěradla, p řestože v ěděla, že to nemá smysl, ale nedokázala se pohnout.

ěsíc

Matthew p řišel, jen ve slipech, a zastavil se ve dve řích. „Postav se do dve ří!“ k řikl na ni, ale ona prost ě z ůstala sed ět.

Možná by bylo lepší, kdyby to tady všechno skon čilo. Možná nastal ten pravý okamžik… Možná to zem

aby…

„Alison! Poj ď sem!“

ětřesení p řišlo proto,

Slyšela, jak se uvnit ř v dom ě n ěco zlomilo. Na okamžik bylo naprosté ticho. Pak se zem ě zase pohnula. Vzhlédla ke stropu. Houpal se tam drak od Prudence. Nárazy nyní přicházely ve větších odstupech. A pak bylo najednou po všem.

„Zatracené zem ětřesení!“ Matthew roz čilen ě zaklel, jako by se tím příroda nechala ovlivnit. „P řijedu dom ů a co se nestane? Zemětřesení!“ Podíval se na ni. „Pro st řecha verandy z řítila?“

„Je pevná.“ Jak klidná byla!

č jsi nep řišla ke mn ě? Co kdyby se

„Ale co kdyby se ti n ěco stalo?“ Neodpov ěděla, oto čila se a vzhlédla k nebi. Ptáci se vraceli. Vrátili by se, i kdyby se st řecha z řítila. Alison se oto čila a zadívala se Matthewovi do o čí.

38 -

„Pro č m ě podvádíš?“

5

Shane se postavil do fronty p řed p řepážkou. Soudní líčení bylo odročeno na p říští týden. Valerie Tateová, asistentka obhájkyně, byla

stále nezvěstná.

Shane se posunoval dop ředu. První palubní vstupenky byly utrženy. Už dávno se setm ělo. Prosklenou st ěnou vid ěl, jak se oranžová sv ětla zrcadlí na lesklých plochách letadel, která tam venku číhala jako n ějací obrovští a tlustí obojživelníci.

Cestou na letišt ě zavolal Carol. Na víkend p řijede z Vanuatu. Nevid ěli se tém ěř t ři týdny. Postrádal ji. Toužil po ní nejen fyzicky, ale také po jejím suchém humoru, po jejím pohledu, úsm ěvu, toužil po tom mít nablízku člov ěka. Už tak dlouho tomu tak nebylo. P řed Carol m ěl letmé známosti, aféry, které zase rychle skončily, ale Carol v n ěm n ěco zm ěnila. Kdyby se s ní nesetkal, pravd ěpodobn ě by ješt ě neodešel ze služby. P řestat v osma čty řiceti? Ne, tohle ješt ě loni netu-

šil.

„D ěkuji, pane. Hezký let.“ Zam

ěstnankyn ě letecké spole čnosti

se na n ěj usmála a vrátila mu jeho část palubní vstupenky. Posadil se na svoje místo v jedenácté řad ě u okna, p řipoutal se a podíval se ven. Muži, kte ří nakládali zavazadla, nastoupili do kabiny vozíku, za kterým bylo p ět prázdných p řív ěsů, a odjížd ěli.

Muž zna čné nadváhy se zafuněním zapadl do vedlejší seda čky a velkým kapesníkem si ot řel uh řátý obličej. „Ježíšku na k

jsem to stihl. Taky jste to zažil?“

„Co?“

„Zem

řížku! Ješt ě

ů, cht ěl se p řevléknout a jet

ětřesení! Právě jsem p řišel dom

na letišt ě! Vystoupil jsem v garáži z auta a najednou to ucítil. Zem ě se mi t řásla pod nohama. Minulý m ěsíc bylo n ěco podobného. V první chvíli jsem si myslel, celý den jsi sed ěl, n ěco máš s nohama. Jenže pak jsem vid ěl, jak se hýbají š ňů ry, na kterých visí kolo. A taky už volala moje žena.“ Znovu si ot řel obli čej. „Páni drazí, ta zaži-39 -

la horší zem ětřesení. Pochází z Indonésie. Nejdřív jsem necht ěl let ět, nebo až v noci v p ůl jedné, abych byl brzy ráno v Brisbane, ale poslala m ě pry č.“ Pok řiven ě se usmál. Jist ě si d ělal vý čitky.

„Ne,“ řekl Shane, „já jsem nic nepozoroval. Možná proto, že jsem byl v aut ě.“

Muž p řikývl. „No, doufejme, že z toho nebude nic horšího. “ Zma čkal kapesník a zastr čil si ho do kapsy kalhot. „Doufám, že brzy dostaneme n ěco k pití!“ Strojen ě se zasmál. Vypadal, jako by se mu po řád ještě klepala kolena.

Shane v ěděl, že Darwin leží v seizmicky aktivní zón ě. Zem ětřesení tu bývají pom ěrn ě častá, ale k větší katastrof ě zatím nedošlo, v každém p řípad ě ne k takové, kterou by zp ůsobilo právě zem ětřesení. Ke skute čné katastrofě došlo v Darwinu v roce 1974. Tehdy o Vánocích tajfun Tracy srovnal m ěsto se zemí. Od té doby se události datovaly do doby p řed nebo po Tracy. Tehdy mu bylo čtrnáct a otec odjel po Vánocích s policejními posilami do Darwinu. Shane si vzpomínal na televizní reportáže zkázy. M ěsto vypadalo jako po bombardování.

Te ď by neškodila whisky s ledem, říkal si v duchu, oto čil se k okénku a čekal, až se stroj kone čně pohne.

„Detektiv Shane O’Connor?“ Stevardka s plavými vlas y, vzadu svázanými do ohonu, se na n ěho dívala velkýma o čima. „Šel byste, prosím, se mnou?“

Uvolnil bezpe čnostní pás. Jeho tlustý soused si ho skepticky zm ěř il a pak namáhavě vstal, aby ho pustil.

„Vaše p říru ční zavazadlo?“

Ukázal na tašku v odkládacím prostoru. Letuška ji vytáhla. To tedy znamená, že nepoletí. Stal se snad najednou podez řelým? Myslí si n ěkdo, že má v tašce bombu? P řipraven na to, že ho u vchodu do letadla bude o čekávat několik statných muž ů v nepr ůst řelných vestách a s automatickými zbran ěmi, kráčel za stevardkou. P řed dví řky do pilotní kabiny se zastavila a ukázala k východu, ve kterém stál jediný muž.

„Málem jsi nám proklouzl pod rukama! Kde máš ten svůj proklatý telefon, Shane O’Connore?“

„Tony Costarelli?“ Už jen podle drsného hlasu, kter ý prozrazoval dlouholetého náruživého kuřáka, by tohoto dohněda opáleného

40 -

detektiva s velkým, zahnutým nosem, širokým zjizven ým obli čejem a tmavými, vlnitými, dozadu s česanými vlasy poznal. Hned p ři jejich prvním setkání před deseti lety na postgraduálním kurzu připomínal Shanovi agresivního, svalnatého psa bojového plemene, který čeká jen na to, až bude vypušt ěn na soupe ře a bude se moci zakousnout. Nyní vypadal o n ěco mén ě úto čně. Tváře m ěl propadlé a o či unavené. Ale zřejm ě byl stále ješt ě v dobré form ě, žádné břicho, svalnaté ruce. Tmavo červené tričko s líme čkem m ěl rozepnuté, takže bylo vid ět silný zlatý řetízek s k řížem a porost na hrudi. Typický italský polda, to si Shane myslel už tehdy.

„Mám ho vybitý. Pro č m ě, k čertu, taháš z mašiny, Tony?“

Stevardka za ním zav řela dve ře. Zpáteční let tím odpadl.

Costarelli vystr čil dop ředu silnou dolní čelist, jako by se cht ěl usmát. Ale neusmál se. „Vadilo mi, že ses u m ě neukázal, když už jsi byl v Darwinu…“ Na jeho širokém čele se objevily podélné vrásky. „Máme tady takovou zatracenou v ěc.“ P řimhou řil o či do úzkých št ěrbinek.

„Pánové, tady nem ůžete stát!“ Dva muži ve vestách v signální žluté barv ě a s chrastícími vysíla čkami jim nazna čovali, aby se vrátili do odbavovací haly.

„Vysv ětlím ti to po cest ě.“ Costarelli zvedl jeho tašku a vykročil. „ Říká ti něco jméno McNulty?“ zeptal se, když už byli zpátky v hale.

„Dick McNulty?“ Shane by z ůstal stát, kdyby Costarelli už neotev řel venkovní dve ře.

„P řesn ě ten.“

Vst říc mu zavanul vlhký a teplý vzduch a sladká v ůně uvadajících kv ětů. Pochopiteln ě si vzpomínal na McNultyho. Ten p řípad byl jedním z nejhorších v jeho karié ře. A to už n ěco znamenalo. „McNulty p ůldruhého roku nebo snad dva po zatčení zem řel v psychiatrické léčebn ě,“ řekl. Zastavili se u modrého vozu.

„Já vím.“ Costarelli zmáčkl dálkové ovládání, a když se kufr otev řel, postavil do n ěj Shanovu tašku. Shane nastoupil, ale po řád ješt ě nev ěděl, o co jde.

Costarelli str čil klí ček do zapalování. „Máme mrtvolu. Vražda. Rukopis činu odpovídá McNultymu.“

41 -

Příšerné obrazy vyplavaly na hladinu. „Žena?“

„Ano.“ Costarelli vytáhl z náprsní kapsy krabičku cigaret a jednu vyklepl.

Shane se čelním sklem díval do noci. Všechno najednou souhlasilo. Čekání u soudu, vrtění hlavou státního zástupce. To mohlo znamenat jen… „Ne říkej, že to je asistentka Alex Wingerové.“

Dál se nedostal. „Ale jo, je.“ Costarelli si p řidržel zapalova č. „Valerie Tateová. Asistentka…“

„Alex Wingerové.“

Costarelli si odkašlal, dlouze zatáhl z cigarety a vypustil kou ř okénkem. „P řesn ě ta.“

Na zpáteční cest ě do m ěsta kolem pozemk ů letišt ě, které jako by nekon čily, jako by se v podob ě klínu zapustily do m ěsta, podél temných postranních uli ček, ve kterých bylo jako po vym ření, až na n ěkolik postav, opírajících se o rohy dom ů, mu Costarelli vysv ětlil stav věcí.

Nějaký domorodec objevil asi kilometr od svého domu mrtvolu a uv ědomil policii. Okolí bylo jen velmi řídce obydlené, v podstatě tam byly jen k řoviny a bažina. Jednalo se o sou část rezervace Coastal Reserve, do které byl vstup bez povolení zakázán.

„Hned jsme tam jeli. Tehdy jsem pro zajímavost sled oval tv ůj případ. Vypadalo to zatracen ě podobn ě. V ěděl jsem, že jsi kv ůli soudnímu lí čení tady ve m ěst ě, a zavolal jsem státnímu zástupci. Ten mi řekl, že práv ě odlétáš. Já jsem si ale řekl, že by bylo dobré tě zastavit. Konec konc ů jsi tehdy ten p řípad vyšet řoval a znáš detaily.“

„Ale McNulty je mrtvý, Tony. Ten p řípad byl uzav řen…“ sko čil mu do řeči Shane. „D ůkazy byly jasné a on byl zadržen.“ Shane p řed sebou uvid ěl obrázky mrtvoly a proklínal letadlo, že neodstartovalo o několik minut d řív. Nemusel by se zabývat tím p řípadem tak krátce před koncem kariéry. „Víš p řece, že jsem už prakticky pry č.“

Tony Costarelli na n ěho vrhl jen krátký postranní pohled, který ho siln ě znepokojil.

„Tatínku, nechceš ješt ě salát?“ Alison zvedla velkou d řev ěnou mísu.

42 -

ť máš ty steaky

ou ruku na ě poušti.“

„Rad ěji si vezmu ješt ě jeden steak.“ Otec svými typickými dlouhými kroky p řešel ke grilu. „Poslyš, Matte, vždy

málem spálené. Ten můj minulý byl vysušený jako prach Gibsonovy poušt ě! Jenže náš Matt…“ otec položil svou dlouhou, štíhl

Matthewovo rameno, „… nikdy nebyl v Gibsonov

Alison znala ten provokativní podtón. Její otec se nejrad ěji a nejvíce smál svým vlastním vtip ům. Tak to bylo vždycky. Alison si vzpomínala, jak její sestra často vyprávěla vtipy, aby otce rozesmála. Jenže on se vždycky jen krátce zasmál, a pak sám vyprávěl vtip, po kterém se smíchy prohýbal. Alison si vy čítala, pro č vlastn ě grilování

rad ěji neod řekla.

Matthew pochopiteln ě nejd řív popíral, že ji podvádí. Teprve když vyslovila jméno Valerie Tateové, nemohl už lhát.

„Řekla, že je t ěhotná, a že ty se chceš dát rozvést.“

Nasucho polkl. P řemohla ho. „To je p řece naprostý nesmysl. Ty

tomu snad v ěř íš?“

„Ona to řekla a zn ělo to pravdiv ě. Takže, Matthewe, jestli chceš, tak se m ůžeme dát rozvést.“ Sama žasla nad střízlivostí svých slov, a jejich jasným významem. Už žádné lži. To bude rad ěji žít sama.

„Ty se chceš rozvést kv ůli… kv

ůli… takové epizod

ě?“ P řistoupil k ní, zpocený a jen ve slipech. „Poslyš, Alison !“ Díval se na ni tak trochu jako d řív, zp říma a pronikav ě. „Slibuji ti: skon čím to.“

Nev ěděla, jestli mu to má věř it. „Ale ona je t ěhotná a tys jí podle

všeho taky n ěco slíbil.“

„Nesmíš jí všechno v

ě to mrzí, v ůbec ě to bylo hloupé. Opravdu

ěř it. Nikdy jsem se nezmínil o rozvodu. Naléhala na m ě.“ P řistoupil ješt ě blíž a jeho hlas byl tichý. „Ally…“ Tak jí ne řekl už dlouho, hodn ě dlouho. „Ally, moc m

jsem si s ní nem ěl za čínat. Bylo to… prost

to pro m ě nic neznamenalo, rozumíš mi?“ Nyní stál t ěsn ě u ní a skláněl k ní hlavu. Rozp řáhl ruce, aby ji objal.

Jeho blízkost jí najednou byla nep říjemná. Přešla k zábradlí a

zadívala se do zahrady.

„Ally…“ P řišel blíž. „Musíš mi v

ěř it. Já taky nevím, co to do m ě

vjelo.“ Vzdychl si. V duchu se ptala, jestli je opravdu tak zkroušený, jak vypadá. „Prostě to tak n ějak vyplynulo. Práce, ty ses zabývala

43 -

svými v ěcmi… Panebože, Ally, p řece nem ůžeme všechno zahodit! A co Prudence?“

„Prudence je dost velká!“ Jejich dcera studovala v Adelaide. Rozvod rodi čů by její život sotva zm ěnil.

„Allison! Prosím!“ Zn ělo to opravdov ě.

Oto čila se. Položil jí ruce na ramena. „Ally, slibuji t i, skon čím to s ní. Nechci t ě ztratit. Ty jsi žena, kterou miluji. Ta, se kterou chci žít.“

Stála tu vzpřímená a ztuhlá, ale s každým slovem její odpor trochu polevoval. Kone čně ji vzal do náru če, sev řel ji, a ona se nebránila. Rozplakala se. P řesto… vytoužený pocit št ěstí a úlevy se nedostavil…

„Tatínku, poj ď sem k nám,“ pokusila se osvobodit Matthewa. Dokonce jí ho bylo tak trochu líto. Její otec p ři každé p říležitosti zd ůraz ňoval, že Matt se usadil do hotového hnízda a nemá ani řidi čák na truck.

„Ano, miláčku,“ podpo řila ji matka, která seděla proti ní u stolu. „Nech Matthewa v klidu grilovat!“

Muži na to nereagovali.

„Taky nevím, co bych v té poušti d ělal, Paule.“ To prohlásil Matthew, který klidn ě obracel maso a upil z láhve pivo.

Paul van Oosterzee, vysoký a hubený, s vlasy šedými jako ocel, se zasmál a otočil se k Alison a své žen ě: „Slyšely jste to? Gibsonova pouš ť… Ta p řece pat ří k naší nádherné zemi! Děde ček tvé ženy tam stav ěl, za čínal od píky…“

„Jen nep řeháněj, Paule!“ vložila se do toho jeho žena. „Od začátku tady pracovali jen chudáci trestanci a nikdo z tvé rodiny sem nep řišel jako trestanec…“

„Ne, trestanci jsme nebyli,“ vpadl jí Paul do řeči. „Vždy jsme byli úctyhodní lidé, čestní a pracovití. M ůj otec jezdil s vozem, taženým ko ňmi, a lidem na odlehlých farmách vozil všechno, co pot řebovali. Pozd ěji si koupil nákladní auto a…“

Alison v ěděla, že te ď musí zasáhnout, jinak toho Matthew bude mít po krk a jí se to vymkne z rukou. „Tatínku, to p řece známe. Pojď si k nám sednout!“ Poplácala volnou židli vedle sebe.

44 -

Otec skute čně vykro čil jejím sm ěrem, ale pak se zastavil. „Víte, vám se vede až p říliš dob ře. Nikdy jste se nemuseli opravdu d řít.“

Alison vid ěla, že v Matthewovi to v ře. Chudák! Opravdu to neměl snadné, když musel být neustále ve stínu svého tchána. Možná… Možná se do toho dobrodružství s Valerií Tateovou pustil jen proto, že mu v práci chyb ěl pocit moci a d ůležitosti. Každý psycholog by to pravd ěpodobn ě posuzoval stejn ě. Možná by bylo na čase zamyslet se, jestli by se nem ěl poohlédnout po jiném zam ěstnání. Dokonce i kdyby musel prodat svého porsche… to jsou p

ci…

„Hol čičko?“

polekalo, ale… D

řece nepodstatné v ě-

řádku. Ale ty máš prázd—

Alison sebou škubla. Matka položila svou ruku na je jí. „P řipadáš mi n ějak nervózní. To kv ůli tomu zem ětřesení? P řiznám se, taky m ě

ěje se n ěco, co bys mi m ěla říct?“

„Ne, mami, opravdu ne!“ Rychle se usmála. Panebože, mami, kdybys v ěděla! „Všechno je v nejlepším po

nou skleni čku!“ Rychle zvedla víko chladicího boxu, který stál vedle stolu, a z ledové tříšt ě a plechovek s pivem pro Matthewa a tatínka vytáhla láhev šampaňského. Pro č v ůbec po řádá tyhle rodinné večeře?

Matthew má pravdu…

„Dej to sem, já to ud ělám!“ Otec jí vzal z ruky láhev a začal povolovat drátek. „M ěli byste si už sem kone čně postavit ledni čku. Pokaždé, když sem p řijdeme, máte tady jen takovou chladící tašku. To je snad dobré na piknik, ale rozhodn ě ne na terasu. Vždy ť p řece víš, Ally, jakou ledni čku máme my, takovou velkou, stříbrnou, ta by se hodila vedle grilu.“ Zátka bouchla p říhodn ě na konec v ěty.

ůžeš nám p říšt ě n ějakou p řivézt,“ navrhl Matthew, d říve než mohla Alison zasáhnout. Stačila už jen dodat se strojeným smíchem:

„M

„Ale Matthewe!“

„Uvidíme, co se dá d ělat,“ prohlásil otec blahosklonn ě a zamrkal na Alison. Pak se vrátil k Matthewovi.

Šampa ňské ale neodvrátilo matčinu pozornost. „Te ď ale vážn ě, hol čičko,“ řekla, „ty máš n ějakou starost. Ur čit ě to není tím zem ětřesením, které jsi dnes zažila?“

ěv je vysloven ě

křečovitý. „Nic se ned

„Ne, opravdu, mami.“ Alison cítila, že její úsm

ěje. Mimochodem, v sobotu jsem mluvila s

45 -

Christinou.“ Mat čina tvář se zachmu řila. „Myslím, že ta práce v kade řnictví ji t ěší.“

Matka si vzdychla a postavila skleni čku. „Ach, Christina…“ Zavrt ěla hlavou a na čele jí nasko čila kolmá vráska. „Proč jenom je tak… tak…“

„Jiná?“

„Ano! Tak jiná než ty. Mohla by to mít v život ě stejn ě snadné jako ty.“

Alison spolkla poznámku na toto téma.

Matka se napila a na okamžik se zadívala do prázdna. „Mám hlad,“ řekla kone čně.

Alison potla čila vzdychnutí. To je prost ě matka. Jen se dotkne povážlivého tématu, hned je zase pustí jako horký brambor.

Uvnit ř zazvonil telefon. „Hned jsem zpátky.“ Alison vstal a a kuchyní prob ěhla do obývacího pokoje, kde popadla sluchátko. „Christino, kone čně! P řehrála sis mou zprávu?“

„Ne, nejsem doma.“

„Na záznamník jsem ti řekla, že…“

„Hele, není to smích našeho vtipného tatí čka?“

„Ano, naši jsou tady.“

„Ach, celá slavná rodina.“

„Christino, práv ě jsme o tob ě mluvili…“ pokusila se sestru uklidnit.

„Dovol, abych se zasmála. Poslouchej, sestřičko, abych řekla pravdu, mn ě už je srde čně jedno, co si o mn ě vykládáte, ale m ěla by sis pustit zprávy. Teď. Hned.“

„Ale co…“

„Prost ě to ud ělej!“

S telefonem u ucha p řešla ke stolku p řed pohovkou, na kterém mezi luxusními barevnými magazíny ležel ovlada č. Hlasatelka lokálních zpráv právě pop řála dobrý ve čer. Než pokra čovala, její tvář profesionálně zvážn ěla. Dnes odpoledne bylo nalezeno t ělo šestadvacetileté Valerie Tateové…

Alison zadržela dech. Ne, ur čit ě se p řeslechla! To p řece nem ůže být pravda! Na obrazovce se objevili policisté v uniformách a technici, zajiš ťující stopy, v bílých overalech. Zvenku zazn ěl hlasitý smích

46 -

jejího otce a mat čino p řizvukování… zvláš ť bestiálním zp ůsobem… řekl nám policejní mluvčí. Prosíme každého, kdo Valerii Tateovou znal nebo ji v čera vid ěl nebo v její spole čnosti zahlédl nápadné osoby, aby se spojil s policií v Darwinu nebo s kteroukoliv jinou policejní služebnou…

„Alison?“

Teprve te ď si uv ědomila, že stále ještě tiskne k uchu telefon.

„Alison, jsi tam ješt ě?“

„Ano.“ Slyšela, jak se její hlas chv ěje. Stále ještě zírala na obrazovku, t řebaže na ní už dávno byla pláž s palmami a velrybou, vyvrženou na písek.

„Poslouchej,“ řekla Christina. „Já s tím nemám nic společného. Šlo jenom o postrašení. To jsem Philovi řekla jasn ě… Alison?“

„Vy jste tedy p řece jen n ěkoho poslali…“

„Vždy ť jsi p řece sama… slyšela jsi v ůbec, co jsem právě řekla?“

Alison polkla. „Ano, jist ě.“ její hlas jako by jí ani nepat řil.

„Co jsem tedy říkala?“

„Že… že jsi to Philovi vysv ětlila.“ Pláž s palmami v televizi vyst řídala tristní ulice s p řepln ěnými popelnicemi.

„Ano, to jsem ud ělala. Jen postrašit, žádné fyzické násilí, tak jsem to řekla.“ Alison zaslechla odfrknutí. „Volala jsem Phi lovi, ale nebere to. Možná to dokonce ještě ani nerozjel. Alison?“

„Ano?“

„Je docela dob ře možné, že to s tebou nemá nic společného.“

„Cože?“ Už v ůbec nic nechápala. To přece nem ůže být pravda. Brzy se probudí a uv ědomí si, že mluví s kolegyní z práce…

„Chci říct, že to taky m ůže být náhoda, ne? N ěkdo n ěkoho zabije, prost ě jen tak.“ Christina mluvila až úd ěsn ě realisticky. „V tomto případ ě to byla Valerie Tateová.“

Alison hore čně p řemýšlela. Copak existují takové náhody? „Já nevím,“ řekla kone čně.

„Hej, Ally! Co tam uvnit ř d ěláš?“ Zvenku zazn ěl otc ův hlas. „Steak ti vychladne.“

„Te ď musím skon čit, pozd ěji ti zavolám.“

„Alison!“ Christinin hlas zazn ěl neoby čejn ě ost ře.

„Ano?“

47 -

„Te ď musíš mít pevné nervy, slyšíš?“

„Ano.“

„Nesmíš se nikomu s ni čím sv ěř ovat, chápeš?“

„Ano.“

„Jinak jsme ob ě v háji, je to jasný?“

„Jist ě.“

„Jsme ob ě v háji.“

„Alison?“ Tentokrát to byla matka. „Kde jsi?“

„Musím už kon čit…“

„Dobrou chu ť,“ řekla Christina nevraživ ě. Pak Alison zaslechla tiché cvaknutí.

„Alison! Máme snad jít, nebo co?“ To zase volal otec.

„Už jdu!“ Nekone čně pomalu pokládala telefon na knihu o módní fotografii dvacátého století. Je to vůbec možné? Ona, Alison Griffithová, rozená van Oosterzee, dala zabít člov ěka? Každý krok ji připadal strašn ě obtížný, jako by se najednou ocitla na cizí planet ě, kde panovala jiná přitažlivost. Je to jen náhoda, opakovala si, já s tím nemám nic společného. Mlčky usedla k ostatním.

„Tob ě není dob ře, dít ě?“ Matka m ěla v o čích starost.

„Neplaš se zbyte čně, Maggi!“ To řekl otec.

Podívala se na Matthewa. S naprostým klidem si u řízl kousek masa, vložil ho do úst, rozžvýkal a spláchl douškem piva. „Kdo to byl?“ zeptal se.

Jeho milenka byla zavražd ěna… a on to ješt ě neví. „Matka jedné kamarádky od Prudence.“ Tém ěř se polekala, jak snadno jí ze rt ů splynula lež. Matthew se to dozví pozd ěji z televize, až odejdou rodiče, a on si s drinkem v ruce bude chtít odpo činout na pohovce.

„Je v ůbec jisté, že Prudence nebere drogy?“ zeptala se matka.

„Margret, jak by si mohli být jistí? Prost ě doufají, tak je to.“ To řekl otec.

„My s ní mluvíme i o takových v ěcech.“ Matthew ův hlas.

„Jasn ě, jste p řece moderní manželský pár.“

„Matthewe,“ slyšela mat čin hlas. „M ěli byste spolu n ěkam jet. Alison mi p řipadá tak nervózní.“

48 -

„Matthew m ůže odjet až o víkendu,“ odpov ěděl jí otec. „Jake je v nemocnici a Matthew musí kone čně taky n ěco d ělat za ten sv ůj výjime čný plat.“

„Ale Paule, p řece musíš svému zeti taky n ěco dop řát.“

„Dop řávám mu dost, Maggie. Já v porschi nejezdím.“

„Víš dob ře, jak jsem to myslela, Paule!“

Alison je slyšela mluvit, vid ěla, jak si ukrajují kousky masa a vkládají si je do úst. Pustila příbor na talí ř. Šest o čí se k ní obrátilo. „Já… moc m ě to mrzí, ale není mi dob ře.“ Aniž se starala o ostatní, prob ěhla domem a na toaletu dorazila právě v čas. Pak si vypláchla ústa, umyla obličej a zadívala se na sebe do zrcadla. Z úzkého, bledého obličeje se na ni dívaly vodové, červen ě orámované o či. Pramínky vlas ů se jí lepily na čelo, a tak je h řbetem ruky odhrnula. Byla to ur čit ě náhoda. Hloupá náhoda. Copak se nestávají takové v ěci? Člov ěk si p řeje n ěč í smrt, a doty čný neš ťastnou náhodou zem ře. To se stalo už mnohokrát. Když se ozvalo zaklepání na dve ře, prudce se oto čila.

„Alison, d ěje se n ěco?“ Byl to Matthew. Co mu m ěla říct? Jak by mu vysv ětlila, pro č zapnula televizi? Zeptal by se jí. A ona by mu musela říct, co chystala.

„To je ur čit ě jen z roz čilení. To zem ětřesení a… Hned p řijdu.“ Ach, jak sama sebe nenáviděla.

„Posp ěš si, já sám otce dlouho nezvládnu.“

Zhluboka se nadechla, vy čistila si zuby, projela h řebenem vlasy. Byla to náhoda. Ano, byla to prostě jen náhoda. Nap římila se a vyšla ven.

6

Costarelli bubnoval prsty o desku psacího stolu. Shane se tím nenechal vyvést z klidu. Potřetí se podíval na fotografii a v ěděl, že se na ni podívá ještě mnohem čast ěji. Valerie Tateová ležela natažená na zádech, s rukama složenýma na prsou jako v rakvi. Byla nahá… a

49 -

vrah ji vyvrhl jako lovec složenou zv ěř . Dlouhý řez vedl od hrudní kosti po stydkou sponu.

„Za pár dní by toho z ní moc nezbylo. Chci říci, mnoho toho není ani te ď. Ten domorodec, který mrtvolu našel, tvrdil, že hl edal svého strýce. Ten se m ěl vydat do buše s krabicí vína a nevrátil se. Starý zřejm ě sed ěl u mrtvé a díval se na ni.“ Zářivka v úzké kanceláři pálila Shana do o čí.

„I McNulty svou ob ěť zbavil vnit řností.“ Costarelli si hrál s tužkou.

Shane vzal fotografie a vyrovnal je p řed sebe na st ůl. Pokaždé to byl šok, když p řed sebou vid ěl mrtvého člov ěka, se kterým se krátce předtím setkal. To, co toho člov ěka činilo sympatickým a p říjemným, najednou zmizelo. Zbyla schránka, která jen vzdáleně p řipomínala člov ěka, kterého znal živého. Nebylo na něm nic, co na n ěm někdo m ěl rád. Dokonce už jako mladý policista cítil, že sl ovo pokojný k mrtvému nepat ří.

K mrtvému patří jen mrtvý. Vzhlédl. „McNulty vnit řnosti zahrabal.“

„Naši lidé stále ještě hledají.“ Costarelli ťukl silným prstem s chloupky na jednu fotografii. „Tady, ten řez p řes karotidu. Pro řízl ji, nechal vytéct krev.“

Shane se díval na bledou ple ť ob ěti.

„Krev se vsákla do zem ě kolem mrtvoly.“ Costarelli se poškrábal v zátylku. „Vypadá to na McNultyho, ne?“

Shane se zase zadíval na fotografie. McNulty to nemohl být, ten je mrtvý. Ale všude kolem pobíhá hromada bláznů a ur čit ě jsou mezi nimi i takoví, kte ří mají stejné potřeby jako McNulty.

„Pro č to McNulty tehdy ud ělal?“ Costarelli si špi čkami prst ů masíroval spánky.

„Komplex mén ěcennosti. P řišli na to naši psychiat ři. Trp ěl svou bezmocností. Byl to aborigin, brzy ztratil rodi če a p říbuzné, a tím svoje ko řeny, strkali ho sem a tam, žil v d ětském domov ě. A pak objevil možnost, jak p ředvést svou moc. P ředstav si, že sáhneš do těla lidské bytosti, vyrveš plíce, játra, srdce. Všechno ti pat ří.“ Shane doufal, že to všechno už má za sebou, ty hr ůzy a zlo činy. Ten p řípad byl jako zlý sen. Shane se zadíval na obli čej mrtvé. Nerad to p řipouš-

50 -

těl, ale to, že tu ženu znal p řed její mu čivou smrtí, mu p ůsobilo obtíže. Nezabránil zlo činu, tento pocit, se kterým u v ětšiny vražd bojoval, byl tentokrát ještě siln ější. Byl iracionální, to v ěděl, ale p řesto existoval.

„O. K.“ Shane se zase soust ředil na p řípad. „McNulty byl vlk samotář.“

„Ta žena, jmenovala se Patty, že? Nešla s ním dobro voln ě. On byl malý, šlachovitý, celkem spíš nenápadný. P říležitostn ě pracoval na lodích, které rovnou zpracovávají úlovek. S nožem tedy zacházet um ěl.“ Costarelli si vyklepl cigaretu z balí čku, kterou vytáhl ze zásuvky.

Shane se p řinutil ješt ě jednou si prohlédnout fotografie. Vrah postupoval s neuv ěř itelnou precizností a chladnokrevností. Obrázky, které ho p řed osmi léty, i po objasn ění p řípadu, po celé m ěsíce nenechaly v klidu, se mu zase vyno řovaly, zmoc ňovaly se ho a vytlačovaly všechno ostatní: Carol a vzpomínky na poslední spole čné víkendy. Te ď tu byl už jen hubený a tmavý obli čej McNultyho, vodové, stále přimhou řené o či, lstivý pohled, d ětsky trucovitý spád řeči, šepot, ruce, rozežrané mo řskou vodou. Shane ho nenáviděl. Zprávu o jeho smrti v psychiatrické léčebn ě p řijal s velkou úlevou. Teprve pak ty obrazy trochu vybledly. A te ď to všechno za číná zase od začátku. Osmadvacetiletou Patty Bensonovou našel jeden lesník sto dvacet kilometr ů od Brisbane v blízkosti odbo čky silnice do Warwicku. Byli mu nápadní dva velcí mrchožraví ptáci, sedící na kamenech, které vid ěl ze silnice.

McNultyho dopadli krátce poté. Anonymní telefonát upozornil na to, že McNulty v podnapilém stavu vyprávěl, jak tu ženu zabil. V jeho aut ě se našly vlasy a vlákna z šat ů ob ěti. V zavazadlovém prostoru mezi nářadím, prázdnými lahvemi, špinavou dekou, š ňů rou a gumovými holínkami ležely spodní kalhotky ob ěti. McNulty se n ěkolik hodin po zat čení p řiznal. Obhajoba stav ěla na snížené schopnosti rozeznat nebezpe čnost činu, protože Richard McNulty m ěl nízký IQ a byl výjime čně psychicky labilní.

„Nechme už McNultyho stranou. Co jste si tehdy mysl eli, kdo by n ěco takového mohl ud ělat?“ Costarelliho otázka op ět vrátila Shana do p řítomnosti.

51 -

„Nejd řív jsme mysleli na n ějakého lovce nebo farmáře. Každý farmář má pušku, v ětšina poráží zví řata. Lovec, farmář, rybář…“

„Léka ř?“

„I léka ř, jist ě.“

Costarelli si hrál s cigaretou, kterou si tady v místnosti nesm ěl zapálit. „Valerie Tateová byla před necelým rokem zasnoubená. Se studentem medicíny. Jmenoval se Dave Cameron. V současné dob ě pracuje na farm ě, kde chovají perlotvorky, asi dv ě hodiny letu odtud. Prov ěř íme ho. Nechal jsem vyslechnout její rodi če. Žijí nedaleko Perthu. Kolega říká, že oni podezírají Camerona. Na to ovšem nem ůžeme dát. Oni si myslí, že se k jejich dce ři špatn ě zachoval a hned ho považují za vraha.“ Costarelli se zhoupl na židli. „Vyslýcháme sousedy, kolegy v práci, zam ěstnance kanceláře. Prohledáváme její adresář, seznam čísel v mobilu. Čekáme na výsledky technik ů. Všichni moji lidé jsou v terénu. Zítra ráno bude pracovní sch ůzka.“ Unaven ě vzhlédl. Palcem a ukazováčkem si sev řel ko řen nosu.

„Co databanka? My jsme tehdy pátrali, jestli se v jiných zemích nestaly podobné p řípady.“

„No a?“

„Dostali jsme pozitivní zprávu z Papuy-Nové Guineje. Mimochodem: McNulty tam nikdy nebyl.“ Co si s tou informací m ěli počít? Po McNultyho p řiznání se tím už nezabývali, usoudili, že existuje ješt ě jeden šílenec, který vraždí stejným zp ůsobem. Dopustili se snad chyby?

„Vy jste si mysleli, že n ěkdo se po n ěm prost ě…“

„Ulevilo se nám, když se McNulty p řiznal. Pro č bychom m ěli pochybovat?“ Ano, pro č? Možná proto, že byl duševn ě nemocný a přiznal se k n ěč emu jen proto, aby m ěl klid? P řesta ň s tím, Shane, nabádal sám sebe. McNulty byl, ne, musí být ten pravý…

Chvíli ml čeli.

„Vlastn ě jsi m ě p řepadl. Volal jsi p ředtím do Brisbane?“ Shane doufal, že Costarelli to pop ře, protože pak by mohl nasednout do příštího letadla, t řebaže startuje až ráno, do Brisbane.

Costarelli se nak řivo usmál, sebral ze štosu papírů dopis a p řidržel ho Shanovi pod nosem. „Od komisa ře osobn ě. Souhlasil.“

52 -

Shane p řelétl o čima papír. Jist ě, v Brisbane nemá beztak už co na práci. Ale že mu to tak jasn ě dali najevo, ho ranilo. A taky ho to rozčilovalo. Cht ěli tím snad nazna čit, že se zat čením McNultyho ud ělal chybu? „Dob ře. Pak je všechno vy řízené.“ Zn ělo to ho řce a měl na sebe kv ůli tomu zlost.

Costarelli pokr čil rameny. „Mimochodem, já kon čím za t ři m ěsíce.“

Shane se na n ěj užasle podíval. Copak Costarelli umí číst myšlenky? „Ty taky ješt ě nejsi v d ůchodovém v ěku.“ Pokud v ěděl, mohlo mu být kolem padesátky.

„Ne, ale…“ Costarelli cht ěl n ěco říci, ale zarazil se a řekl jen: „Každý jednou skon čí. O pár dní dřív nebo pozd ěji…“ Strojen ě se usmál, ale Shane byl příliš vy čerpaný, než aby se ptal, a tak jen řekl: „Máš pravdu, Tony. Po nás budou naši práci dělat jiní.“

„Práv ě. Není d ůvod truchlit.“

Shane p řikývl. „Tony, komisa ř mi dal zelenou, ale jak víš, že do toho p řípadu p ůjdu?“

Costarelli zvážn ěl a jeho pohled byl náhle pronikavý. Aniž se tam podíval, ze štosu papír ů vpravo sebral jeden a podal ho Shanovi. „Mám dva d ůvody.“

Shane se podíval na papír. Jednalo se o zprávu technik ů, zajiš ťujících stopy. Na kámen vedle mrtvé vrah nastříkal znamení. Oválný ornament. Stejné znamení bylo nalezeno p řed osmi lety u mrtvoly Patty Bensonové. Význam se nepoda řilo objasnit. McNulty k tomu nic neřekl. Bu ďto ho n ěkdo okopíroval, nebo…

Shane si najednou uv ědomil, že se mu sev řelo hrdlo… tehdejší vrah po řád ještě voln ě chodí po sv ětě, a on, detektiv Shane O’Connor zav řel nepravého… Shane vzhlédl a zadíval se do Costare lliho o čí. „A druhý?“

Costarelli na okamžik zaváhal, pak si p řitáhl desky z tuhého zeleného kartonu a podal Shanovi papír. Jednalo se o vytišt ěný mail. Hodn ě št ěstí, detektive Shane O’Connore, užijte si d ůchodu.

Přečetl si tu v ětu dvakrát, a pak ještě jednou. „Co to má znamenat, Tony? Odkud to ten chlap ví?“

Costarelli cht ěl odpov ědět, ale p řepadl ho záchvat kašle. „Mohl se t řeba vydávat za novináře a v Brisbane se poptat, ne?“

53 -

„Ale pro č by to d ělal?“

„Pro č, pro č? Ty se ješt ě ptáš?“ Costarelli zavrt ěl hlavou. „Já se už neptám. Venku pobíhá tolik týpků s n ějakým švábem na mozku, ne, já už se nedivím v ůbec ni čemu.“

Užijte si d ůchodu, Shane dokonce slyšel škodolibý smích. „On mě má za blázna. Celá ta léta!“

Costarelli neodpov ěděl a vložil papír zpátky do desek.

„Kdo je odesilatel?“

Costarelli si vzdychl. „Bylo to odesláno jako SMS z telefonní budky ve vnit řním m ěst ě, nedaleko pošty. Moji lidé tam už byli, ale kolik otisků tam podle tebe našli? Sorry, Shane.“ Zamyšlen ě se díval na zprávu, a pak zaklapl desky.

Shane vzdychl. Pachatel mu poslal výzvu. Škodolib ě mu p ředhazoval chybu. Jeho vztek rostl. Sv ětlo zářivky mu padalo p římo do očí. Podíval se na hodinky. Za hodinu by byl doma. Co má říci Carol? „Tony, musím vid ět byt Valerie Tateové.“

Costarelli se unaven ě ušklíbl.

On v ěděl, že tu návnadu spolknu, řekl si v duchu Shane.

„Co to s tebou bylo?“ Matthew čistil drátěným kartá čem rošt grilu.

Alison se p řed ním zastavila s horou talí řů . Sv ětlo nad grilem blikalo. „Nebylo mi dob ře.“ P řinutila se k úsm ěvu. „Už je to pry č.“ Pak vešla s talí ři do kuchyn ě. Když je odložila na pracovní desku z černé žuly, po celém těle jí vyrazil pot. Srdce jí bušilo rychle a tvrd ě. Ob ěma rukama se op řela o kuchy ňský d řez, pustila vodu a nechala si ji stékat po rukou.

„Pro č mi lžeš?“

Oto čila se. Matthew stál za ní. Nejraději by utekla. Jak tam tak stál, naháněl jí strach. P řipomínal jí Valerii Tateovou, zavražd ěnou Valerii Tateovou, ale nemohla se ani pohnout. Stála tam s rukama ve dřezu a on se k ní blížil.

„Matthewe, prosím t ě!“ Odmítav ě p řed sebe natáhla ruce, ale on přišel t ěsn ě k ní a p řitáhl ji k sobě. Ruce jí te ď bezvládn ě visely podél těla.

54 -

„Miláčku,“ promluvil n ěžn ě, „všechno je v po řádku. Jsme zase sami. Tvoji rodi če už odjeli. M ůžeme si zase jednou ud ělat čas pro sebe.“

Ne, ne, to p řece nejde… Nemohla promluvit, nemohla se pohnout.

„V poslední dob ě jsem byl tak málokdy…“ Jeho rty se blížily. Nemohla uhnout. Bože! To nesmí být! On neví, že jeh o milenka byla zavražděna, neví, že já… Ne, já jsem to nebyla! Nemám s tím nic spole čného! Je to jen zlý sen…

„Prudence tu není. Poj ď nahoru do ložnice…“

„Ne!“

Okamžit ě od ní odstoupil a polekan ě se na ni zadíval. „Moc m ě to mrzí.“ Sev řela paže kolem vlastního t ěla jako by to mohlo pomoci a zavrt ěla hlavou. „Opravdu se necítím dob ře. Musím si jít lehnout, pak bude všechno zase v po řádku.“ Prob ěhla kolem n ěj, vpadla do ložnice, zamkla za sebou, vrhla se na postel a rozplakala se.

„Alison?“

Neodpov ěděla.

„Alison? Co se stalo?“

Zase nemohla odpov ědět.

„Alison, musíš n ěco říct, nebo vykopnu dve ře.“

Oto čila se na bok. „Necítím se dob ře, to je všechno. Dnes ve čer mě prost ě nechej na pokoji. Zítra mi ur čit ě bude líp. Dobrou noc.“

Chvíli to trvalo, a pak jí i on pop řál dobrou noc. Jeho kroky se vzdálily. Dívala se do stropu. Kdy si pustí zprávy? Hned? Za hodinu? Za dv ě? Ležela a čekala na výk řik, bouchnutí dve ří a startování motoru auta. Ale neslyšela nic, jen spláchnutí toalety. Bude spát v pokoji pro hosty, jako to d ělával často, když musel p říliš brzy vstávat nebo se pozd ě vrátil. Když se vrátil od ní.

Hmatala po zásuvce nočního stolku, vytáhla ji a potm ě hledala krabi čku s prášky na spaní. Jeden spolkla. Pak se položila na záda a čekala, až spánek konečně vymaže myšlenky.

7

55 -

Tmavé, špatn ě osv ětlené ulice ještě o n ěco ztichly. Jen na n ěkterých rozích, často ve stínu strom ů, vysedávali opilci. Costarelli spustil okénko na své straně a kou řil.

„Nemyslíš, že cigarety ti ned

ělají právě dob ře?“ zeptal se Shane.

čil za domorodcem, který

ěř il, jaké mají n ěkteré ko-

„Pochopiteln ě mi ned ělají dob ře,“ zabru čel Costarelli a vdechl kou ř. „Podívej se na to…“ Costarelli se oto

se s lahví v ruce potácel podél plotu a zamával jim. „Mají všechno: peníze, pozemky… Panebože, ani bys nev

munity p říjmy, když p ůdu pronajmou n ějakému zatracenému supermarketu nebo benzinové pump ě. A pak ty státní podpory… A co s nimi d ělají? Opíjejí se. Každý den. Každou noc. Opíjejí se hloup ě a zbyte čně. A když jim zbude ješt ě trochu rozumu, čichají benzin.“

Shane neodpov ěděl.

Costarelli se na n ěj podíval. „ Člov ěk prost ě nejedná logicky.“ Ušklíbl se a zamáčkl do popelníku nedopalek cigarety.

U vypnutého semaforu odbo čil vpravo a po chvíli zastavil na levé stran ě ulice p řed t řípatrovou budovou z pálených cihel s plochou st řechou a balkony. Na zahrádce před domem rostlo n ěkolik ke řů a eukalypt ů a trávník byl pe čliv ě posekaný. Anonymní d ům, říkal si v duchu Shane. Ob čas p řijde zahradník a lidé se sotva znají. Šikmo naproti svítila tabule s nápisem Holiday Apartements. Tento d ům

vypadal nov ější a modern ější.

Costarelli odemkl domovní dve ře z hliníku a rýhovaného skla. Sv ětlo na schodišti se automaticky rozsvítilo, nažlout lé sv ětlo, které všechno zalilo nedefinovatelným p řítmím. N ěkolik oken bylo otevřených, takže zvenku pronikala sladká tropická vůně, sm ěs rozkvétajících a vadnoucích kv ětů. Shane m ěl dojem, že cítí slabou v ůni

kari.

Po kamenných schodech vyšli do prvního patra. Costa relli otevřel jedny dveře a rozsvítil. Všechno zářilo bílou barvou bez jediné poskvrnky: st ěny, kožená pohovka, stůl, židle. Jen koberec na podlaze se leskl sv ětlou šedí. Bylo horko a dusno, klimatizace byla vypnutá.

„Krásné a čis ťounké,“ řekl Costarelli. „Náš byt jako zrcadlo naší

duše.“

To musel n ěkde číst, říkal si Shane.

56 -

Nebyla tu žádná chodba, vešlo se rovnou do obývacího pokoje, který na pravé stran ě p řecházel do otevřené kuchyn ě. Nalevo se šlo do ložnice. I tam byly bílé st ěny, bílý nábytek, bílý p řehoz a sv ětle šedý koberec. Postel byla pe čliv ě ustlaná, na židli ležela složená sukně a p řes op ěradlo řádně srovnané tri čko.

Správně, napadlo ho oblíbené slovo Alex Wingerové. A ještě jedno slovo se mu vnucovalo: studené. „N ějaké adresy?“ zeptal se a vrátil se do obývacího pokoje.

„Její notebook tu není. M ěla ho s sebou u soudu.“

Vrah tedy má i její notebook. Proč? Nebo to jen tak vyplynulo ze situace? Co s ním ud ělal? Zahodil ho? Používá ho? Shane si prohlížel knížky, kterými byly zapln ěny dv ě poli čky. Právnická literatura, a pak detektivky. Nep řekvapilo ho, že jsou srovnané abecedn ě podle jmen autor ů. V jiné polici stála televize, DVD přehrávač a p řehrávač CD.

„Řekl bych, že ta pohovka je docela pohodlná. P ři dobré hudb ě, s dobrou knihou… V kuchyni stojí n ěkolik lahví vina. Pivo žádné. Nebyla pivní typ, to je jasné.“ Costarelli založil ruce v bok.

„Co dopisy? Fotografie? Telefonní záznamník?“

„To všechno jsme vzali sebou. Moc fotografií tu neb ylo. Nejspíš je m ěla v po číta či. Ach ano, m ěla mobil, ale ten je taky pry č.“

Shane se podíval do kuchyn ě. Ale ani na dví řkách ledničky, kam si v ětšina lidí upev ňuje d ůležitá telefonní čísla nebo fotografie, nebylo nic, jen ta bílá bez poskvrnky. „P řátelé? Milenci?“ zeptal se.

„O žádném milenci nevíme. Tady lidé žijí téměř anonymn ě. Většinou tu bydlí krátce a sami. Ráno byla přesn ě v kancelá ři a ve čer se vracela pozd ě. M ěla jednu docela dobrou kamarádku, ale ta se před dv ěma týdny odst ěhovala do Sydney.“ Costarelli si odfrkl a přejel si rukou po čele.

„Není ti nic?“ ptal se Shane.

„Je tady jen zatracené horko,“ zavr čel Costarelli. „Musím odtud pry č. M ěl bys n ěco proti jednomu pivu?“

Shane nem ěl.

O deset minut pozd ěji se Shane opíral o pult na terase p řepln ěné hospody na Mitchell Street, co by kamenem dohodil od kanceláře a jeho hotelu.

57 -

„Nebylo to nijak jednoduché, ta v ěc s tvým par ťákem, co?“ Costarelli vyfoukl kou ř z cigarety.

Shane postavil sklenici. Ohlušující hudba a hlasitá zábava lidí, kte ří se tla čili kolem, zt ěžovala konverzaci.

Ano, nebylo to lehké a není lehké přežít n ěco takového, říkal si v duchu. Narozeniny Ala Marlowa, veselé hlasy v hospod ě, pak se šlo dom ů. Temné parkoviště. Jak p řemlouval Jacka, aby šel p ěšky a nejezdil taxíkem, p řestože tam jeden stál. Ten okamžik si nemohl odpustit. Kdyby Jack nastoupil do taxíku, tak by dnes ješt ě žil. A Evans a Hawkings taky. Shane cítil, jak se mu zase svírají vnit řnosti, jako by se musel bránit proti dalšímu útoku. Přežil jako jediný. Od té doby trp ěl ješt ě siln ější nespavostí, propadal se do depresí, bolest v noze musel mírnit stále větším množstvím prášk ů, čast ěji byl na nemocenské. Nařídili mu psychoterapii. Sezení stále odříkal, a ty sch ůzky, které se uskutečnily, jeho stav ješt ě zhoršily, protože si uv ědomoval svou vinu. Ze za čátku ještě v ěř il, že sám sob ě dokáže namluvit, že je nevinný, že nemohl v ědět, co se stane. Ale jakmile pocítil jen trochu št ěstí, vyno řila se vzpomínka na Jacka a pokaždé se zastyd ěl, že v ůbec m ůže být š ťastný. Dostaneš se z toho, ut ěšovala ho Carol a taky Tamara mu to namlouvala. Jenže on se z toho nedostával. Jednou mu psychoterapeutka řekla: „Vy se z toho nechcete dostat, není to tak? Vy se nechcete zbavit viny. Pokud v ůbec je možné mluvit o n ějaké vin ě…“ Prudce jí odporoval, ale v hloubi duše věděl, že má pravdu.

Shane se podíval na Costarelliho, jehož o či nebyly obráceny na něj, ale n ěkam do dálky. „Jack ův vrah je mrtvý. Ale Jackovi to život nevrátí.“

Costarelli zamáčkl cigaretu a odfrkl si. „To je zatracená v ěc, když to takhle skon čí.“

Tém ěř sou časn ě zvedli sklenice a napili se. Číšník využil p říležitosti a otřel pult p řed nimi. Pak sou časn ě sklenice postavili.

„Pro č mi poslal takovou zprávu, Tony? Užijte si d ůchodu…“

„Možná chce, abys ho kone čně našel.“ Costarelli se rozkašlal a z balí čku vyklepl další cigaretu. „Co v ůbec víme o tom, co se odehrává v t ěch chorých mozcích?“

58 -

„Chce, abychom ho honili nebo chce jen slavit vít ězství jako ti chlápci v knihách a filmech?“ Shane si vzpomněl na detektivky Valerie Tateové. Byl si jistý, že by mezi jejími knihami našel jednu s podobn ě ot řesnou vraždou. A Valerie Tateová ve svém bílém obývacím pokoji sedí na bílé kožené pohovce, p řed sebou má skleničku vína a p říjemn ě se bojí. Jaká ironie osudu! Na dvou velkých obrazovkách běžely hudební klipy. V ětšina host ů byli mladí lidé n ěco přes dvacet, jak odhadoval Shane. Mnozí z nich z řejm ě studenti, kte ří po skon čení školního roku v Evrop ě nebo Americe cestují po Austrálii.

A už zase musel myslet na svoje p řípady, ve kterých tito studenti padli za ob ěť bestiálním vrah ům… Kdy se mu tyto myšlenky p řestanou vybavovat?

„No, knížky ani filmy nem ůžeme zakázat,“ řekl Costarelli a vytrhl tak Shana ze zamyšlení. „Možná taky napíšu kni hu.“ Za ťukal si na čelo. „Je tam toho tolik, co chce ven! Shane, taky b ys to m ěl ud ělat, až p řestaneš.“

„To ur čit ě ne, Tony! M ůj otec píše. Sedí nad tím už deset let a ješt ě jsem od n ěj nevid ěl ani řádku.“

Kolem nich se k právě uvoln ěnému stolu tlačila skupinka mladých žen v krátkých, t ěsných tri čkách. Costarelli si m ěř il jejich zade čky, upnuté v džínách. „Pravděpodobn ě se o to dost nezajímáš,“ zamumlal nep řítomn ě.

Shane v ěděl, že se zcela jist ě nepustí do psaní. Kon čí u policie proto, že pot řebuje odstup, proto, že už nesnese myšlenky na zlo činy. Proto ur čit ě neza čne psát knihu, která by ho nutila na ně vzpomínat. Dopil pivo. „Tony, už p ůjdu.“ Byl k smrti unavený, ješt ě než za čal pít.

„Díky, že jsi tu z ůstal,“ řekl mu Costarelli venku.

„Nem ěl jsem jinou možnost.“

Costarelli zk řivil rty k n ěč emu, co se podobalo úsm ěvu. Pak rázem zvážn ěl. „To je náš poslední p řípad, co?“

„M ůj v každém p řípad ě.“

Costarelli zvedl hlavu a zadíval se na nebe plné hvězd. „Myslím, že taky m ůj poslední.“

„Dobrá. Tak ud ěláme, co je v našich silách.“

59 -

„Jo, kamaráde.“ Costarelli ho poplácal po rameni. „Dobrou noc.“

O p ůlnoci byl Shane po řád ještě vzh ůru. S ru čníkem, obto čeným kolem bok ů, stál v tmavém pokoji a z pátého patra se díval doů l na Mitchell Street, kde pomalu ustával provoz. Z osvětleného vchodu do kina na prot ější stran ě ulice vyšlo n ěkolik lidí, v ětšinou mladé párky, které si užívaly ve čera.

Má si vyčítat, že se u McNultyho nespolehl na sv ůj podivný pocit u žaludku? Opravdu to spáchal? Muž s ne právě vysokým IQ, který se st ěží dovedl vyjád řit, kterého kolegové z rybářského trawleru, mimochodem dost drsná cháska, popisovali jako mčenlivého, l popudlivého a ledov ě chladného, to odpovídalo a taky to neodpovídalo. Na jednu stranu byl vrah brutální a šílený, na druhou stranu ho znalec popsal jako inteligentního člov ěka, který m ěl dop ředu všechno do detailu naplánované.

McNulty se hlásil i na špinavou práci, i velké ryby neuv ěř iteln ě rychle zabíjel a kuchal. Fyzicky a psychicky by na vraždu m ěl. Byl trestán za pokus o znásilnění. Ztratil práci. Trpěl depresemi. A p řiznal se.

Všichni byli rádi, ulevilo se jim po rozsudku a konci vyšet řování: koleg ům, ve řejnosti i médiím, kterým bestie na týden zaru čovala vysoký náklad. McNulty byl umístěn do uzav řeného pavilonu psychiatrické léčebny. Po dvou letech tam spáchal sebevraždu. N ějak se mu poda řilo sám se udusit polštářem. Podivná sebevražda, stejn ě podivná, jako celý tenhle p řípad. No, chorý mozek…

Z kina už nikdo nevycházel. Sv ětla u vchodu zhasla. O n ěco dál vpravo sed ěli ješt ě hosté na zahrádce p řed restaurací.

Po McNultyho smrti se p řípadem už nikdo nezabýval. Možná se měli lékařů a ošet řovatel ů zeptat, jestli se nezmínil o n ějakém spole čníkovi. Má si on, Shane, vyčítat toto selhání? Bylo to vůbec selhání? Tehdy toho m ěl hodn ě. Právě se rozvedl, zam ěstnávaly ho nové p řípady a bojoval proti závislosti na alkoholu.

Musí se vyspat, jinak zítra nezvládne den. Nohy i paže m ěl olověně t ěžké a v hlav ě, ve které mu beztak hu čelo, ho bodaly stovky jehel. Vlastn ě cht ěl zavolat Carol, ale bylo p říliš pozd ě. Lehl si na postel, ani se nep řikryl, a díval se do tmy. Ledni čka v kuchy ňském

60 -

kout ě každou chvíli nasko čila, chvíli bzu čela, a pak se s krátkým ot řesem zase vypnula. Když se obrysy zost řily, protože si jeho o či zvykly na tu trochu sv ětla, padajícího zvenku, zav řel je. Pomalu usínal a byl by usnul, kdyby se neozval mobil.

Hmátl sm ěrem ke svítícímu displeji.

„Shane?“ To byla Tamara. Myslel si, že je ješt ě v Londýn ě.

„Tamaro? Co…“

„Jsem na letišti v Bangkoku. Práv ě jsem ve zprávách slyšela o vražd ě v Darwinu. Poslyš, n ěco takového se stalo p řed sedmi nebo osmi lety v Brisbane.“

Zasténal a posadil se. „Jak to, že se o tom mluví i v tom zatraceném Bangkoku?“ P řipadalo mu, jako by celý sv ět už v ěděl o jeho omylu.

„Bylo to v australském vysílání. Nem ěl jsi tehdy s tím p řípadem něco spole čného?“

„M ěl. Vyšet řoval jsem to,“ odpov ěděl ve špatné náladě. I ona vložila prst do rány.

„Opravdu? Shane! Práv ě te ď m ě n ěco napadlo a cht ěla bych… Kolik je u tebe v ůbec hodin?“

Podíval se na svítící čísla budíku. „P ůl jedné v noci.“

„Tak to jsem t ě vytáhla z postele. Já už mám ta časová pásma úpln ě zp řeházená. Kde vůbec jsi?“

„Ješt ě v Darwinu. Požádali m ě o to.“

„Protože jsi tehdy ten p řípad…“

„Ano… a protože mi pachatel tentokrát zanechal vzka z.“

„Cože?“ Na okamžik se odml čela. „Kdy se vrátíš?“

„Uvidíme. V každém p řípad ě od pond ělka už nejsem detektiv. Tady se pokusím pomoci Costarellimu, a uklidnit sv ědomí.“

„Po čkej, rozum ěla jsem ti dob ře? Costarelli? Tony Costarelli?“

„Ty ho znáš?“

Nic.

„Tamaro, jsi tam ješt ě?“

„Ano, jsem. Costarelli vede p řípad?“

„Ano.“

61 -

Zaváhala, a pak řekla, jako by najednou m ěla nasp ěch: „Zítra ti zavolám z Brisbane. Pak probereme další, ano? M ěj se hezky a nezlob se, že jsem t ě tak pozd ě vyrušila.“

„To nevadí. Hezký let!“ Ale spojení už bylo p

Zase byl vzh ůru až p říliš.

St ředa, 13. června

řerušeno.

8

ředstaven. Costarelli

Porada se konala v úzké místnosti bez oken. Stoly někdo sestr čil do tvaru písmene U, na krátké straně sed ěli Shane a Costarelli, po stranách deset důstojník ů, kterým byl Shane už p

řekl pár slov na úvod a předal slovo Shanovi.

„Tenkrát jsme se zprvu domnívali, že vražda má náboženský motiv, n ěco spole čného s animismem, vírou, že neživé objekty jsou živé. Božstvu se p řinášejí ob ěti, aby si je člov ěk naklonil. Tehdy jsme m ěli pachatele. Mimochodem pop řel, že by šlo o náboženský motiv. Dnes si musíme p řipustit myšlenku, jestli tehdy nebyl zat čen nepravý.“ Shane si odkašlal. „Odsouzený krátce po u

sebevraždu.“

v ězn ění spáchal

„Ale tentokrát se m ůže jednat o pachatele, který jen napodobil čin jiného.“ Shane pohlédl na mladého kolegu, který vyslovil tuto námitku. Dokonce si vzpomněl na jeho jméno: Nat Ventura. Malý,

tmavovlasý, bledý mladý muž s o

čima černýma jako havraní pe ří, s

těžkými zlatými hodinkami na záp ěstí a tlustým zlatým řet ězem kolem krku… Mohl by to být Costarelliho synovec.

„Ano. To je docela dob ře možné. Mimochodem, vrah Valerie Tateové zanechal u těla p řesn ě takové znamení, jaké jsme našli tehdy. To by mohlo znamenat, bu ď že dnešní vrah byl tehdy u toho, nebo že znal McNultyho a ten mu to řekl, nebo McNulty jednal z

jeho pov ěření nebo…“

„… nebo to McNulty tehdy neud

ělal,“ dokon čil v ětu Nat Ventura a pomalu si vsunul do úst žvýka čku.

62 -

Na okamžik se rozhostilo ml čení. Každý z řejm ě p řemýšlel o různých možnostech.

„Ostatn ě,“ pokra čoval Shane, „jak vám už Tony řekl, našel se vzkaz, ur čený mn ě.“

Někte ří p řikývli.

„To považuji za pom ěrn ě podivné,“ p řihlásil se ke slovu Nat. Vyza řovalo z n ěj n ěco provokativního, vysloven ě nestydatého. Shanovi byl nesympatický, ale Costarelli ur čit ě v ěděl, pro č ho má ve svém týmu. Jist ě ne jen proto, že oba mají italské p ředky a zálibu v těžkých zlatých řet ězech.

Nat ohrnul rty. „Vy jste p řece za normálních okolností v Brisbane nebo prost ě v Queenslandu. Kdyby vás Tony osobn ě neznal, museli bychom nejd řív pátrat, kdo ten Shane O’Connor je.“

Shane mu musel dát za pravdu. „To je pravda. Z toho m ůžeme vyvodit jedno: v ěděl, že jsem tady. Nebo v ěděl, že m ě Tony zná.“

Nat natáhl nohy a znuděně žvýkal, jako by ho Shanovy vývody otravovaly. Shane se rozhodl, že ho bude ignorovat. V ětšinu času bude beztak jednat s Costarellim.

Ten p ředal slovo Mikovi Richardsovi, tichému, bezbarvému muži, který vypadal, jako by m ěl spoustu zábran, a po levé půlce obli čeje se mu shora dol ů táhla jizva. Četl zprávu techniků a upozornil na t ři závažné body. Především: otisky podrážek, objevené na míst ě činu, byly od joggingových bot Asics a m ěly číslo 9. Pachatel tedy nebyl malý jako McNulty, ale vysoký nejmén ě metr sedmdesát pět nebo dokonce ješt ě vyšší. Druhá v ěc: vnit řní orgány byly nalezeny dva metry od t ěla, v terénní nerovnosti, zahrabané zeminou a kameny. A t řetí v ěc: na zápěstích a kotnících ob ěti se našly stopy lepidla. S největší pravd ěpodobností pocházely od elastické lepicí pásky. Stejné stopy byly nalezeny kolem rtů. Valerie Tateová byla tedy zjevn ě spoutaná a m ěla zalepená ústa. Teprve pak byla zavražděna.

„Nenašli jsme ani oble čení, ani lepicí pásku,“ řekl Mike. „Pachatel musel mít n ějaký pytel a do n ěj to všechno dal.“

Shane v duchu dodal další d ůležitý bod: vrah dojel až na místo autem, ob ěť vyložil a zavraždil. Pneumatiky byly nové a zna čky Continental. V ůz nem ěl pohon na všechna čty ři kola.

63 -

Slovo si vzal Hal Morris, spolupracovník soudního lékaře, vyzáblý muž s našedlou pletí. Čepel nože, kterým byla zp ůsobena smrt, byla asi dvacet p ět centimetr ů dlouhá a oboustranná. „Lovecký nebo rybářský n ůž, velmi ostrý, velmi pevný.“ Výsledky analýzy DNA případných stop pachatele ješt ě nejsou k dispozici. „Naposledy jedla kolem poledne.“ Hal si sundal brýle a vzhlédl. Jeho zarudlé o či zamžouraly do sv ětla zářivek. „Sendvi č s tu ňákem a vajíčkem. V krvi nem ěla žádný alkohol. To znamená, že na skleničku ji nepozval.“

Jak ji pachatel nalákal do pasti? ptal se v duchu Shane. Pozvání na skleni čku, která jí nikdy nebyla nabídnuta? Znal snad Valerii Tateovou? Nebo ji vtáhl do auta násilím? Zajímalo by ho, jaké kontakty Valerie udržovala po telefonu nebo prost řednictvím elektronické pošty.

„Telefonní čísla mají p řiřazeny adresy,“ promluvil robustní detektiv se silným, hlubokým hlasem a krátkými, sv ětlými vlasy. Arthur McHugh, červený v obli čeji a zna čně p ři t ěle, takže se i navzdory klimatizaci potil, pokra čoval: „Na dv ě volala obzvláš ť často. Na číslo Alexandry Wingerové, své zam ěstnavatelky, a jistého Franka Burlingtona.“ Rozhlédl se po shromážděných a ušklíbl se. „Ten 6. července lo ňského roku zem řel.“

„Volání ze záhrobí,“ zabručel Nat.

„Vypadá to tak, jako by n ěkdo používal Burlingtonovu SIM kartu a kupoval si kredit,“ řekl McHugh. „N ěkdo, kdo pe čliv ě dbal na to, aby z ůstal neznámý. N ěkdo, kdo si t řeba nemohl dovolit být ve styku s advokátní kanceláří Alexandry Wingerové.“

„Nebo n ěkdo, kdo si nemohl dovolit milenku.“ To poznamenal Costarelli.

McHugh sepjal ruce na svých papírech a p řikývl.

„Mimochodem, Wingerová…“ Costarelli se oto čil k jediné žen ě v místnosti, dívce s kulatým čínským obli čejem a s krátkými vlasy, které ji nijak nekrášlily. Zrudla.

„Vicky, ty jsi byla s Natem u Alex Wingerové. Co tiřekla o p řípadných známých nebo nep řátelích?“

Vicky Chen, jejíž bl ůza byla zapnutá do posledního knoflíčku, několikrát spěšn ě kývla a pohlédla do papíru p řed sebou. „Paní Wingerová…“ odkašlala si. „… byla v šoku. Bylo jí nevo lno a naše otáz—

64 -

ky zodpov ěděla velmi krátce.“ Vzhlédla, a pak četla dál. „Řekla, že o soukromém životě Valerie Tateové mnoho neví. Jejich hovory se to čily p ředevším kolem práce. Slečna Tateová byla velmi spolehlivá, pracovitá a ctižádostivá.“

„Snad nám Wingerová nechce namluvit, že nevěděla nic o sexuálním životě Tateové!“ vzkyp ěl Costarelli.

Vicky sebou sotva znateln ě cukla, ale pak pokra čovala. „ Řekla, že neví, s kým Valerie Tateová chodila. Vzpomn ěla si ale na jméno dřív ějšího p řítele nebo snoubence.“ Vicky se podívala na papír. „Dave Cameron. Valerii Tateové ob čas zavolal, což ji vždy rozzlobilo.“

Costarelli luskl prsty. „Pracuje na jedné z těch lodí, ze kterých se loví perly… Marku!“

Oslovený, ješt ě mladý, štíhlý detektiv s jemnými plavými vlasy, okamžit ě zvedl hlavu.

„Zjistil jsi v čera ješt ě n ěco?“

„Ne, v čera ve čer tam nebyl nikdo,“ odpov ěděl kvapn ě, „kdo by mi mohl dát nějaké informace, ale dnes dopoledn ě m ěl Cameron volno.“

„Cože? A to říkáš teprve teď?“

„Já…“

„A kde je te ď?“

Mark zavrt ěl hlavou. „Nevím…“

Costarelli vyp ěnil. Málem zařval, ale jen polkl a se zvednutým ukazováčkem řekl: „Dávej pozor, chlap če, te ď p ůjdeš k telefonu a postaráš se, aby nám dali letadlo na tu zatracenou perlovou farmu.“

„Ano, pane.“

„Te ď hned, Marku!“

Mark vysko čil.

Tohle je typický Costarelli, jak zachází s lidmi, říkal si v duchu Shane. Ud ělá z nich skupinu cvičených jedinc ů, kte ří d ělají psí kusy na mrknutí nebo lusknutí prsty.

„Shane, co t ě ješt ě napadá?“ zeptal se Costarelli.

Ne, z n ěj cvi čenou opici neud ělá. „Myslím, že Vicky ješt ě neskon čila,“ řekl místo toho.

Vicky Chen k n ěmu oto čila zarudlý obli čej. Costarelli p řikývl.

65 -

„Poznamenali jsme si jména těch, se kterými Valerie Tateová přišla do styku ve funkci asistentky Alex Wingerové. Pochopiteln ě jde o dlouhý seznam.“

Costarelli natáhl ruku, uchopil papír, který mu Vicky podávala, a p řelétl ho o čima. „Tady na toho chlápka se pamatuji, Brian Mason, jeden z Pekelných and ělů. Wingerová ho obhajovala, když byl obviněn ze zabití. Stejn ě šel do lochu. Mimochodem je to člov ěk, kdo o Wingerové a Tateové neřekne dobré slovo. Vicky, zjisti, jestli ještě sedí. Jestli ne, chci v ědět, co d ělá.“

Číňanka p řikývla a napsala si poznámku.

„Pak chci, abyste se ty a Nat ješt ě jednou d ůkladn ě podívali na toho aborigina, víš p řece, na toho Rickyho a jeho strýce. Vykládají takové podivné věci.“

Vicky listovala ve svých poznámkách. „Zmínili se o té skále dole na pláži. Říkají jí Dariba Nunggaliny, což znamená Starý muž. Jedná se o registrované posvátné místo, chráněné vládou, které má pro domorodce mimo řádný význam. Porušení klidu té skály…“

Costarelli mávl rukou. „Ano, ty historky známe.“

„Cht ěla jsem říci…“

„Řekl jsem, že ty historky známe.“

Vicky zmlkla.

Costarelli se zhluboka nadechl. „Je tu ješt ě n ěco, co…“

Vicky srdnat ě p řikývla a odkašlala si. „Jawoynové v Arnhemské zemi říkají, že vyrušení Buly, boha stvo řitele, vyvolává zemětřesení, a jak všichni v ědí, v čera bylo zem ětřesení, a to p řed vraždou. O síle 3,4 stupn ě Richterovy škály a jeho epicentrum se nalézalo ned aleko odtud v národním parku Kakadu v Arnhemské zemi, přesn ěji řečeno na západě Arnhemské zem ě. Nemohlo se p řípadn ě jednat o… rituální vraždu?“

Costarelli chvíli ml čel.

„Z toho jsme tehdy taky vycházeli. Mimochodem žádné zemětřesení nebylo,“ řekl Shane. „McNulty byl domorodec. Ale ur čit ě i tady máte jinou zkušenost: domorodci jsou zapletení jen do takových vražd, kdy jde o spory v ětšinou spojené s nadm ěrným požíváním alkoholu. Sérioví vrazi se mezi domorodci objevují jen velmi zřídka.“

66 -

„Vicky,“ promluvil Costarelli, „vezmeš si sebou Rob a. Je to polovi ční domorodec, jemu možná řeknou o n ěco víc. Vyptávejte se v okolí, jestli n ěkdo nevid ěl auto. Konec konc ů ve čer teprve za čínal. Přece není možné, že už byli všichni opilí a chrápali na matracích. Zjist ěte, co Valerie Tateová dělala od okamžiku, kdy opustila soud, do své smrti.“

Vicky Chen psala a psala.

„Arthure, ty zjistíš, kdo to telefonoval z říše mrtvých, a Mike…“ Ten bezbarvý s jizvou zvedl hlavu. „Jdi za Markem a zkuste, jestli by se nedalo zjistit n ěco o té lepicí pásce a pneumatikách.“

„Nem ěli bychom zapomínat na to znamení.“ Shane zvedl lis t papíru, na kterém byl vyobrazený oválný ornament.

„Arthure…“ Costareli trochu zvedl bradu ve sm ěru osloveného důstojníka. „Ho ď to do po číta če a zeptej se kamarádů na celém sv ětě, jestli se nesetkali s podobným p řípadem a jestli se b ěhem posledních osmi let n ěkde n ěco takového neobjevilo.“

Arthur pomalu p řikývl. Žádné poznámky nejspíš nepotřeboval.

Shane pomalu bloudil o čima od jednoho ke druhému. Vicky Chen se na n ěj dívala okouzlen ě a pozorn ě, Arthur p ůsobil spíš skepticky. Nat si se zd ůraz ňovanou lhostejností pohrával se zlatými hodinkami a Tony Costarelli, ten myslel na n ěco jiného. Na co, to Shane nedokázal uhodnout. Costarelliho pohled se upíral kamsi do dálky.

„Kdybychom v ěděli, jaký je význam toho znamení, možná bychom pochopili, kdo za tím činem je,“ řekl Shane. „Vrah nám chce něco sd ělit. Mrtvoly neschovává, nechá je ležet tak, abychom je našli. Jedná podle plánu. Možná mu je jedno, jestli ho najdeme, nebo ne, ale chce mrtvého ukázat, třeba svému božstvu, kdo ví. A chce, abych v ěděl, že bude vraždit dál. Chce, abych ho honil. Pro č, to nevím. Možná chce být odhalen.“

„Nebo si z toho ud ělal sport.“ To p řišlo od Mika Richardse s jizvou.

„Ano, i to je možné.“

Několik vte řin panovalo ml čení.

„Tony? Chceš k tomu n ěco říct?“ zeptal se Shane.

67 -

Costarelli p řikývl. „Takže, lidi čky, chci v ědět o každé sebemenší mali čkosti v tomto p řípad ě a o lidech kolem n ěj, kdy vstávají, s kým spí a jestli pijí kravské nebo sójové mléko. Je to jasné?“

Důstojníci kývali, sbírali si své papíry a vycházeli ven. Místnost se vyprazd ňovala, až nakonec Shane a Costarelli z ůstali sami.

„Vždycky tak zacházíš se svými lidmi?“ Shane vstal.

Costareli se ušklíbl. „No co, t ěm to vyhovuje.“

O tom Shane pochyboval.

„Víš…“ I Costarelli vstal. „Lidé cht ějí být milováni. A když se s nimi zachází trochu drsněji, tak v ědí, že jsou milováni. V ědí, že mi nejsou lhostejní.“ Costarelli m ěl z řejm ě svou vlastní teorii.

Právě cht ěli opustit místnost, když se ozval Costarelliho mob il.

„Paní Wingerová!“ zvolal s p řehnaným pot ěšením a Shane se v duchu ptal, jestli to není jeho zp ůsob, jak zvít ězit nad její arogancí. Costarelli ml čky naslouchal, pomalu kráčel ke své kanceláři, pak ukon čil hovor a řekl Shanovi: „Alex Wingerová dostala výhružný dopis. Normální staromódní dopis: černé na bílém. Vytištěný úpln ě běžnou inkoustovou tiskárnou.“ Otev řel dve ře. „Náš pachatel si n ějak potrpí na psané vzkazy, co říkáš?“

Shane prošel kolem n ěj. „Nech m ě hádat, Tony!“

Costarelli se svezl do své židle. Najednou m ěl v ruce dva tenisové míčky a za čal si je p řehazovat.

Shane uvažoval. Mezi Alex Wingerovou a Valerií Tate ovou existovala dvojí spojitost. Pracovaly na stejných p řípadech, a byly si pom ěrn ě dost podobné.

Costarelli zvedl obo čí a vy čkával.

„Já si myslím,“ za čal Shane a posadil se na druhou židli, „že v tom dopise stojí: Dopadneš stejn ě jako Val…“

Costarelli na chvíli p řerušil cvi čení s mí čky. „Ano. I ty budeš pykat.“

„Pykat!“ Shane op ět vstal a za čal p řecházet po místnosti sem a tam. „To vypadá na spravedlnost a Boha. To se hodí k našemu pachateli. I McNulty tvrdil, že prošel náboženskou vý chovou.“

„Nechme toho McNultyho McNultym. Je mrtvý.“

Shane se zastavil. „Ale všechno ostatní je stejné, Tony: modus operandi, to znamení…“

68 -

Costarelli v roz čilení mrštil mí čky proti dve řím. „Ksakru, v tomhle p řípad ě se všechno to čí v kruhu.“ Mí čky se odrazily zpátky k psacímu stolu. Costarelli si jich p řestal všímat a nechal je spadnout na zem.

„Dobrá Tony, musíme zjistit, kdo napsal ten dopis. Na čem Alex Wingerová a Valerie Tateová pracovaly? Kdo jim už někdy vyhrožoval? Dostaly n ěkoho do v ězení? Byl ten člov ěk propušt ěn?“

Costarelli zvedl ruku. „Pracuje se na tom.“

„Dobrá.“ Shane si založil ruce v bok. Cítil, jak se mu vrací síla, která ho opustila před tolika m ěsíci. Poté, co zadržel obchodníka s kavou, p řipadal si strašn ě starý a velice unavený. Bylo to jako poslední vzep ětí sil, které tolik let p řepínal. Za čal zjiš ťovat, že je vyhořelý, vy čerpaný a prázdný. A vrah mu napíše tu hloupou, stru čnou, ale výstižnou v ětu. Užijte si d ůchodu, a jeho síla se op ět probudí. „Tony…“ pohlédl svému kolegovi zp říma do o čí. „Toho chlapa chci dostat. Já ho musím dostat, chápeš to?“

„Já vím, Shane. Chceme to oba.“ Costarelli sáhl po krabi čce cigaret a vstal. „Musím si jít zakou řit.“

Když Costarelli odešel, Shane si sedl, položil nohy na st ůl a zavřel o či. McNulty. To jméno mu prostě nešlo z hlavy. Po chvíli otevřel o či a podíval se na hodinky. Tamara musí už dávno být v Brisbane.

9

Všechny údy ji bolely. Hlavu m ěla tupou, jako by byla z vaty. Když si nalévala kávu, ruka se jí třásla tak, že p řelila. Naklonila se a set řela kapky na podlaze. Pak uslyšela, jak p řichází. Přála si oddálit okamžik, kdy mu bude muset pohlédnout do o čí, ale už stál v kuchyni. Byl osprchovaný a oble čený, ale jeho ple ť vypadala nezdrav ě nažloutlá a povadlá. Tak ho ještě nikdy nevid ěla. Co by za to dala, kdyby mohla vrátit čas o pouhé dva dny. Co to vlastn ě jsou dva dny v lidském životě?

„Ty jsi to v ěděla už v čera, vi ď?“ Jeho hlas zn ěl dut ě, a mrtv ě.

69 -

Tápala rukou, aby se zachytila o okraj pracovní desky kuchy ňské linky.

Nalil si kávu. „Žádné počasí ani zem ětřesení… to byl ten telefonát, že?“

Nedokázala odpovědět.

Zůstal podivuhodn ě klidný. „Kdo ti to řekl?“ zeptal se.

Pro č by m ěla lhát? Neexistuje důkaz o její objednávce. Odkašlala si. „Christina.“

„Christina…“ Mnohozna čně p řikývl. „Ur čit ě to byla ona, kdo ti vyprávěl o Valerii, že?“

Nem ěla co ztratit. „Ano.“

Zhluboka se nadechl a up řen ě se díval do šálku, ze kterého se ješt ě v ůbec nenapil. „Víš, kdo to ud ělal?“

„Nevím!“ Zazn ělo to hlasit ěji a zoufaleji, než by si p řála.

Podezírav ě k ní zvedl o či. „Máš s tím n ěco spole čného?“

„Matthewe! To byla náhoda! Já s tím nemám nic, ale ůbec v nic…“ Odml čela. Bylo to jako zlý sen.

I on ml čel a upíjel kávu.

Pro č to muselo dojít do takových konc ů?

„Poslyš…“ Odložil šálek a chladn ě se na ni zadíval. „Nikdo se o tom nesmí nic dov ědět. O Valerii a o mn ě… nic o tom, že ty jsi n ěco věděla.“ Jeho tvrdý pohled jí p ůsobil tém ěř fyzickou bolest. „Rozumíš mi?“

Přikývla. „Ano,“ řekla tiše. Její vinou to došlo tak daleko. Ona to musí zase napravit.

„Dob ře. Je pozd ě a dnes mám hodn ě práce. Ne čekej na m ě.“ Ani se na ni nepodíval, natož aby ji políbil na rozlou čenou, a vyšel ven. O chvíli pozd ěji zaslechla jeho kroky na schodech, pak bouchla dv í řka auta a motor nasko čil.

Já přece miluji jen tebe, řekl v čera. Nezbylo z toho nic. Zvuk motoru zanikl na ulici.

Důkladn ě se napila, doufala, že si horkou kávou spálí jazyk a to ji probudí ve starém život ě. Ale káva nebyla dost horká. Zapnula televizi, která stála na ledničce, a naladila kanál s regionálním programem. Do zpráv zbývalo p ět minut. Za normálních okolností si Matthew zvenku p řinášel noviny a při kávě v kuchyni je letmo p řeče-70 -

tl. Vyšla na p řední terasu a sestoupila po schodech. Noviny, ješt ě zabalené v plastové fólii, ležely na trávníku vedle vjezdu.

Možná už našli pachatele. Možná se už prokázalo, že ona s tím nemá nic společného. Netrp ěliv ě a zárove ň se strachem, roztrhla fólii a rozložila noviny. Nemusela hledat dlouho. Bylo to na t řetí stránce.

Vražda obhájkyn ě

Včera ve čer našel Ben D. poblíž svého domu mezi Royal Darwin Hospital a Lee Point Coastal Reserve nahé, otevřené tělo mladé ženy bez vnit řností. Policie, která byla ihned přivolána na místo činu, zjistila, že se jedná o Valerii Tateovou, od rána pohřešovanou, která pracovala jako asistentka…

Alison nedokázala číst dál. Zvedl se jí žaludek a srdce jí prudce bušilo. Vedle textu byla otišt ěna fotografie šestadvacetileté milenky jejího muže. M ěla na ní ten povznesený úsm ěv, který nasadila i tvá ří v tvář Alison.

Když zazvonil telefon, škubla sebou. Pot řebovala chvíli, než se zorientovala. „Ano!“ vyk řikla. „Už jdu!“ Vyb ěhla po schodech do obývacího pokoje.

„No kone čně! Kde v ězíš?“

„Christino, co se d ěje?“ zeptala se a sotva popadala dech.

„Co se d ěje? Ty jsi dobrá! Chtěla jsem v ědět, jak se da ří Matthewovi.“

„Matthewovi?“ Copak se p řeslechla? „Pro č myslíš na n ěho? Christino, musíme jít na policii! Já to nevydržím! Oni p řijdou na to, že jsem o všem v ěděla, a u soudu… Musíme to říct policii!“

„Zbláznila ses? Co jim chceš vykládat? Že sis p řála smrt Valerie Tateové? Že jsi požádala sestru, aby k ní poslala nějakého chlápka, který jí zlomí prst? Tam si t ě p ěkn ě podají, to mi v ěř . Phil to zažil. Je to jako v nemocnici: hledají tak dlouho, až ti n ěco najdou, a živá z toho nevyvázneš!“ Alison slyšela, jak sestra potáhla z cigarety. „A jakmile n ěco zv ětří tisk, budeš tak jako tak vy řízená. A nejen ty, ale i Matthew a Prudence a tvoji tak milovaní rodi če, taky já, a Phil. Na

71 -

něco takového nesmíš ani pomyslet. Slyšíš?“ Slova se na Alison řítila jako lavina. „Ve zprávách neříkali nic nového,“ pokra čovala Christina. „Nemají žádnou stopu, nic. Byla to jen hloupá náhoda.“

Alison pot řebovala n ějaký čas, než dokázala zareagovat. „Mluvila jsi s Philem?“

„Ne, ale… Zcela ur čit ě s tím nemá nic spole čného.“ Christinin hlas zazn ěl najednou nejist ě.

Mohla tomu v ěř it? Cht ěla, p řesto bylo nutné, aby si s ním promluvila.

„Co Matthew?“ zeptala se znovu její sestra.

„Pro č se o n ěho zajímáš?“

„Alison, prosím t ě, uklidni se.“

Alison se nadechla. Sestra má pravdu. „Matthew… on… “

„Co je?“

„Matthew ví, že jsi mi to řekla ty.“

„Ty snad nejsi normální. Jak’s mu to mohla říct?“ Christina skoro k řičela.

„On na to p řišel sám.“

„No a? Myslí si snad, že my, že ty máš s vraždou n ěco spole čného…“

Alison jí sko čila do řeči. „Ne. O té zakázce jsem mu nic neřekla.“

Christine vzdychla. „Ješt ě to!“

„Christino, já nevím, co te ď budeme d ělat?“

„V ůbec nic. Tak jako jsme nic neud ělaly p ředtím, copak jsi zapomn ěla? Phil to nedal dál. Žádná zakázka neexistuje.“ Zazn ělo to, jako by cht ěla sestru hypnotizovat.

„Ale Christino! Já jsem ti p řece dala peníze! Kdyby Phil nic nepodnikl, p řece by mi je vrátil. Teprve pak by nebyl žádný důkaz.“ Zajíkla se. „Pov ěz mi, v ěř íš mu v ůbec? Není možné, že by sám…“

Christina se ost ře zasmála. „Tedy, vážně, Alison, n ěco takového by nikdy neud ělal! Za to dám ruku do ohně. Je na to p říliš zbab ělý.“

Doufejme, že má pravdu, řekla si v duchu Alison.

„Dávej pozor, Alison. Nikomu nic neříkej. A o naší dohod ě se nezmíníš ani slovem! Rozum ěla jsi mi?“

72 -

„Za koho m ě máš, Christino?“ Alison se rozzlobila. Nejd řív s ní tímhle mentorským tónem mluví Matthew, a te ď ješt ě Christina.

„Dob ře. A Prudence taky nesmí nic v ědět.“

„Ale jist ěže! Vždy ť je v Adelaide. Ur čit ě jí nebudu volat, že byla zavražd ěna milenka jejího otce.“ Dceru musí za každou cenu držet mimo tuto aféru.

„Řekla jsi n ěco Meg?“

Panebože, Meg! Na tu úpln ě zapomn ěla. „No, že má Matthew pom ěr s Valerií…“

„Ach Alison! Pro č prost ě nedokážeš držet jazyk za zuby!“

„P řesta ň! Nemohla jsem v ědět, že se n ěco stane!“ Te ď k řičela ona a sestra ml čela.

„Takže,“ promluvila kone čně Christina tiše, „my jsme nic neudělaly. I kdyby policie…“

„Policie?“ Alison málem vysko čila. Policejní výslech nevydrží…

„Alison, dokonce i kdyby policie p řišla na to, že to byla Matthewova milenka, ty musíš z ůstat klidná. Řekni jim, žes nic nev ěděla.“

Alison polkla. „Ale já jsem šla za ní k soudu. N ěkdo si na m ě docela ur čit ě vzpomene.“ Pro č jen to ud ělala?

„Jen klid! Musíš udržet nervy na uzd ě. A hlavn ě si dej pozor, aby se Matthew za žádnou cenu nedov ěděl, že jsi m ě pov ěř ila…“

„Ne, nic se nedozví.“ To bylo poslední, co by Matth ewovi strkala pod nos. „Christino?“

„A ť mi PhiI vrátí t ěch tisíc dolar ů. Tak bude jasné, že jsem si nic neobjednala.“

„Jasn ě. Řeknu mu to.“

Alison ješt ě chvíli držela sluchátko v dlani. Dívala se ven do zahrady na kvetoucí akácie a dužnaté listy fíkovníku, na listy palmy, podobné prstům. Ne: ne, jenom to tak vypadá, že se nic nezm ěnilo. Ve skute čnosti se zm ěnilo všechno. Její pohled sklouzl na k řeslo s modrými polštá řky, Matthewovo oblíbené. Už nikdy nebudou spolu, aniž by se mezi n ě vet řel obraz zavražd ěné Valerie Tateové.

73 -

Když vycházela z pokoje, její nohy se mechanicky pohybovaly dop ředu. V koupeln ě si stejn ě mechanicky nanesla rt ěnku a o ční stíny. U česala se. Popotáhla si tmavomodré tričko Lacoste s líme čkem. Vklouzla do sandálů. V kuchyni sebrala z linky klí čky od auta. Zamkla zadní dve ře na verandu a šla k p ředním. Sešla po sch ůdkách. Nasedla do svého fiatu.

Když projížd ěla ulicemi obytné čtvrti, najednou pocítila jistotu, že sem už nepat ří. Už tady k tomu nepat řila.

10

Dům a místo setkávání Pekelných andělů stál nevinn ě a nenápadn ě mezi ke ři, kterých se asi ješt ě nikdy nedotkly n ůžky. Ostatn ě, kolem pozemku se táhl plot, což bylo spíše neobvyklé v tomto klidném místě, vzdáleném asi deset kilometrů od centra, kde ploty ani neznali. Pod plechovou st říškou nalevo od domu stála motorka.

Costarelli zaparkoval na kraji silnice a uvolnil bezpe čnostní pás. „Tak p ůjdeme navštívit toho andílka.“

Přibouchnutí dví řek auta bylo p říliš hlasité v tichu, které jinak rušily jen hlasy ptáků. Shane slyšel v dálce zvuk motoru. Sotva vystoupil z klimatizovaného auta, začal se potit, a netrvalo dlouho a bílá košile a lehké béžové kalhoty se mu začaly lepit na k ůži.

Costarelli hledal kolem branky, vypln ěné drátěným pletivem, zvonek. Když nic nenašel, oto čil se ke kolegovi. „Uvidíme, jakého se nám dostane přijetí.“ Uvolnil západku ze silného drátu a strčil do vrátek, která zaskříp ěla.

Shane šel první. Užijte si d ůchodu, ta v ěta mu nedop řávala klidu. Byl zvědavý, jestli to nepsal muž, kterému snad každou chv íli stanou tváří v tvář. Stroj vedle domu byl černý Harley, Fat Boy, jak si Shane všiml, když šel kolem. Chromované díly se leskly, z řídítek visely dlouhé kožené třásně. Na nádrži Shane rozluštil heslo Eat My Dick.

Costarelli se na n ěho podíval. „Nev ěř il bys, jak dovedou být milí. To myslím vážn ě.“

74 -

Shane m ěl b ěhem své profesionální dráhy několikrát co do čin ění s Pekelnými and ěly, kte ří se chovali po čestn ěji než nejnudn ější účetní. Ješt ě než došli k masivním domovním dve řím, prudce se zevnit ř otev řely. Jakýsi chlapík s divokým plnovousem a vlasy, s padajícími v pramenech k ramen ům, stál široce rozkročený na prahu. Shane by se nedivil, kdyby na n ě namí řil zbra ň. Asi cht ěl n ěco říct, pak ale zase zav řel ústa a jen si oba neznámé měř il p řimhou řenýma očima, nad kterýma mu rostlo hu ňaté obo čí.

„Brian Mason?“ zeptal se Costarelli, p řestože ten člov ěk vypadal p řesn ě jako na fotografii ve spise. Je to snad m ůj vyzyvatel? prolétlo Shanovi hlavou. Nemohl si vzpomenout, že by ho n ěkdy vid ěl. Možná tu ale byly jiné styčné body. Za více než dvacet let služby u policie poznal hromadu lidí pochybné pov ěsti, a naštval je.

Pohled muže ve dve řích bloudil od jednoho ke druhému. V jeho mozku to pracovalo. Pochopiteln ě v ěděl, že ti dva p říchozí jsou policisté, ale pravd ěpodobn ě se v duchu ptal, co mu cht ějí p řišít. Shane znal tento pohled od lidí, kte ří už byli ve v ězení, nebo se čast ěji ocitli v konfliktu se zákonem. Byla v něm ned ůvěra, smíchaná se špatným sv ědomím. Strachem, vzdorem, pohrdáním a agresivitou.

„Ano?“ zazn ělo nez řeteln ě a nijak zvláš ť hlasit ě z vous ů.

„Policie m ěsta Darwinu, detektiv Costarelli.“ Costarelli rychlým, tisíckrát procvičeným pohybem vytáhl průkaz ze zadní kapsy kalhot. O dv ě vte řiny pozd ěji ho stejn ě obratn ě zasunul zpátky. Toto dokonale nacvi čené gesto dost často zap ůsobilo odstrašujícím dojmem: Costarelli by stejnou rychlostí mohl tasit zbra ň nebo vytáhnout pouta.

„… a detektiv Shane O’Connor,“ dodal Costarelli. „S vitlo ti? To jméno znáš, ne?“

„Ne.“

„Pochopiteln ě ne.“ Costarelli se široce usmál. Mason se stále ješt ě ani nepohnul a snad ani nemrkl.

„Rádi bychom si s vámi promluvili, pane Masone,“ řekl Shane.

„Mám hromadu práce.“ Stále ještě se nepohnul, stál ve dve řích jako skalisko a nohy m ěl rozkro čené jako k obran ě.

„To se nám hodí, pane Masone,“ řekl Shane, „my také. A ť tedy tu v ěc máme rychle za sebou.“

75 -

Mason op ět bloudil pohledem mezi ob ěma muži a pokoušel se přijít na to, co ti dva od n ěj mohou chtít, nebo co na n ěho v ědí. „O co jde?“

Shane mu podržel p římo p řed obli čejem fotografii mrtvé Valerie Tateové a nespouštěl ho z o čí. M ěl dojem, že zachytil slabý záchv ěv.

Brian Mason se krátce podíval na fotografii. Příliš krátce na nevinného, usoudil Shane.

„Neznám. Vypadá mrtvá.“

„Ona je mrtvá,“ řekl Costarelli. „A ty jsi ji cht ěl zabít. Vzpomínáš si přece, ne?“

Mason ův pohled byl chladný a plný nenávisti. „Chcete mi n ěco přišít?“

„Ve v ězení to bylo zlé, že?“ pokra čoval Costarelli.

Brian Mason nebyl klidný, to Shane dob ře vid ěl. O či m ěl p řimhou řené a na ruce, která svírala rám dveří, aby jim demonstrativn ě bránila vstoupit, bíle vystoupily klouby. „Co to je za uhozený otázky?“

Costarelli se op ět usmál. Zřejm ě mu d ělalo dob ře toho muže provokovat.

„Kde jste byl p ředev čírem, Briane?“

„Tady,“ odpov ěděl bez váhání.

„Jist ě na to máte sv ědky, Briane.“ Costarelli už držel p řipravený blok a tužku. Mason pohlédl na druhého detektiva. Shane jen zvedl obočí.

„Vlezte mi na hrb! Ne řeknu už ani slovo bez svýho advokáta!“

„To je škoda,“ komentoval to Costarelli. „Opravdu š koda, protože v tom p řípad ě vás musíme požádat, abyste se dostavil na prezidium.“

Mason ml čel. V jeho obli čeji to zacukalo. Poté, co zvážil svoje možnosti, z řejm ě považoval za nejlepší vy řídit záležitost tady u vchodu. „Byl tady Zack Foulton.“

„Zack Foulton, náš starý kamarád? To se podívejme! No, to byl jist ě skv ělý pánský ve čírek.“ Costarelli ukázal na p říst řešek, pod kterým parkoval harley. „Poslyš, máš taky auto?“

Brian Mason zavrt ěl hlavou.

„A co tv ůj kamarád Zack?“

76 -

„Ten má mašinu.“

„Aha. Ukaž nám, co máš v garáži.“

Masonovy o či se ješt ě více zúžily a rty pevn ěji stiskly. „Jestli nemáte příkaz k domovní prohlídce, neukážu vám nic.“

Costarelli se krátce zasmál. „Poslyš, Briane, ty víš, že ti m ůžu přišít, co budu chtít, jen abych ti trochu znep říjemnil život. Takže hni sebou a otev ři tu zatracenou garáž.“

Shane si v duchu říkal, kolikrát i on mluvil stejným zp ůsobem se zločinci nebo podez řelými. Hrozné zam ěstnání!

Vousáč se skute čně pohnul, t řebaže s nepotla čitelnou nechutí a jasně projevovanou nenávistí. Šli za ním kolem motorky k e garáži. Otočil rukojetí, kovová vrata zaskříp ěla a zvedla se nahoru. Naskytl se jim pohled na zaprášený kryt motoru béžové Toyoty Corolly, posetý rezavými skvrnami. Costarelli se naklonil a pr ohlédl si pneumatiky. Nebyla to zna čka Continental.

„Tak co? Spokojený?“ odfrkl si Mason.

„Ale ne, Briane.“ Costarelli s úsm ěvem p řešel k n ěmu. Rychlým pohybem vytáhl z kapsy anonymní výhružný dopis a p řidržel ho Masonovi p řed obli čejem. „Umíš číst, ne?“

Brian Mason jen s velkými obtížemi snášel Costarelliho chování.

„No?“ Costarelli zamával papírem. „Podívej se dob ře, ten dopis nekouše.“

Mason nevzal papír do ruky, ale z řejm ě p řece jen četl text.

„Wingerová a Tateová ten proces zpackaly. Jistě jsi každý den v lochu p řemýšlel, jak jim to vrátíš. Roz říznout a vykuchat, to p řece umíš, ne?“

Brian Mason ztuhl.

„Poslyš, Briane, jestli nám máš co říct, tak to řekni hned. Bude to jednodušší pro nás všechny.“

Brian Mason ml čel.

„Dob ře, Briane. Ješt ě o mn ě uslyšíš.“ Costarelli se ledov ě usmál.

V aut ě Costarelli triumfáln ě prohlásil: „Ten bude ješt ě o naší návštěvě p řemýšlet. Pokud se v ůbec to, co se v jeho hlav ě odehrává, dá nazvat myšlením.“ Oto čil klí čkem a motor nasko čil.

77 -

Shane ho ze strany pozoroval. Costarelli se stále ješt ě usmíval. Bylo na něm znát, že je ve svém živlu. „Však já už ho dostanu!“

„Za co, Tony?“

„Za co?“ Zazn ělo to rozho řč en ě. „Je to zatracený Pekelný and ěl! Vylet ěl bych z k ůže, když d ělají, že by nikomu nezk řivili vlas na hlav ě. Mají na sv ědomí skoro všechno: obchodování s drogami, ublížení na zdraví, podvody, krádeže, zabití…“

„A tuhle vraždu?“

„Možná i tuhle vraždu, jo. V každém p řípad ě by m ě to ani trochu neudivilo. A jestli ji spáchali, tak je zničím, úpln ě a bez pardonu. Pak si žádný z nich nebude tady jistý, to ti zaru čuju!“ Sáhl po krabičce cigaret, ale p řepadl ho záchvat kašle. „Do háje!“ Zase odložil cigarety.

„Chceš mít po sob ě uklizeno, co?“ zeptal se Shane a čekal na odpověď , ale Costarelli ml čel, za řadil jedni čku a vyjel.

Vysoká tráva a křoviny se míhaly kolem bo čních oken. Všechno bylo tak vyprahlé, že by jediná jiskra stačila zapálit. Shane vzpomínal na Carol a vyst řízliv ělý si uv ědomoval, že si nep řipouští radost z její p řítomnosti.

Sotva se vrátili na prezidium v Mitchell Street, na chodb ě potkali mladého asistenta Marka.

„Práv ě jsem cht ěl volat, Tony. Ten Dave Cameron, bývalý p řítel…“

„Já vím, kdo to je.“ Costarelli netrp ěliv ě mávl rukou. „Co je s ním?“

„Pracuje jako manažer na jedné z t ěch Theodourových lodí. Celý minulý týden m ěl volno, až do dneška ve čera.“

Costarelli hvízdl. „Podívejme! A kde ho te ď najdeme?“

Mark bezmocn ě pokr čil rameny. „Spole čně s kamarádem, se kterým pracuje u Theodoroua, si najal malý byt v Ca suarin ě. Ptal jsem se soused ů. Ti dva mají z řejm ě st řídav ě sm ěny. Když je jeden doma, druhý pracuje. N ěkdy se ty sm ěny p řekrývají. Te ď práv ě není doma nikdo. Máme pomocí televize…“

„Nebu ď tak hrr! Nechceme ho p řece varovat, ne?“ Costarelli se zamra čil.

78 -

„M ěli bychom informovat kolegy,“ řekl Shane. „A ť se podívají po jeho voze, a po n ěm.“

Costarelli souhlasil. „Nejspíš se zítra docela pros t ě objeví v práci.“

„Pak ho tam navštívíme,“ řekl Shane.

„Marku, postarej se o to.“ Costarelli pokýval hlavo u.

Mark zaváhal. „Ale naše letadlo není…“

„Já vím, i bez toho se dá leccos podniknout. Poletíme zítra. Budeme šet řit peníze da ňových poplatník ů. A ani slovo o našem podezření. Nechci, aby ho jeho lidé p ředem varovali. Pot řebujeme jen vědět n ěco bližšího o mrtvé.“

Mark pospíchal do kanceláře, kterou sdílel s osmi dalšími detektivy. Costarelli chvíli z ůstal stát. Najednou vypadal úplně vy čerpaný. „Pot řebuji si krátce odpočinout, Shane. Moje číslo máš. Za dv ě hodiny budu zase tady.“ Šel zpátky k východu. Shane m ěl už zase pocit, že Costarelli nevyložil všechny karty na st ůl.

V kanceláři postavil na kávu a pustil se do pořádání informací, týkajících se tehdejšího p řípadu. Prostudoval si fotografie z místa činu, p řečetl zprávu techniků, zajiš ťujících stopy, p řelétl výpov ědi sv ědk ů, kte ří vid ěli Patty ješt ě naživu. N ěkdy mezi tím si nalil kávu do špatn ě vymytého hrnku. Když vzhlédl, uvid ěl Marka, stojícího v otev řených dve řích. „Jen dál.“ Kývl na n ěj, aby vešel.

„Zítra ráno m ůžete prvním letadlem let ět na farmu.“ Marek se cht ěl hned zase oto čit.

„D ěkuji. Po čkejte, řekn ěte mi, Marku, d ělá to Tony často, že prost ě najednou zmizí?“

Mark zaváhal. „No, vlastn ě ano.“ Pokr čil rameny. „Ob čas to ud ělá. Ale v pravém okamžiku se zase objeví.“

„Rozumím,“ řekl Shane. „Vicky a Rob se už vrátili?“

„Vicky jsem potkal na chodb ě.“

„V tom p řípad ě ji pošlete sem.“

Vicky vešla, právě když se cht ěl napít. Plaše se usmála, ale okamžit ě zase zvážn ěla. „Oni v ěř í, že to souvisí se zem ětřesením.“

„Aboriginové, se kterými jste mluvila?“ Nebylo by t o poprvé, kdy Shane zažil, jak mýty slouží k vysv ětlování zločin ů.

79 -

„Ano.“ Rychlým pohybem si z obli čeje odhrnula pramen vlas ů. „Oni říkají, že Bula, b ůh stvo řitel, povstal, protože byl vyrušen. Cht ěli jsme se dov ědět, kdo ho vyrušil.“ Na okamžik se odml čela. „Tedy, v jejich zvycích neexistuje tento zp ůsob ob ěti. Musíme si ujasnit jedno: oni celá tisíciletí museli bojovat o p řežití. Žijí v malých skupinách, putují po kraji a jsou nuceni zacházet s p řírodou velmi obez řetn ě, aby se nep řipravili o základnu svého života. Oni si nemohou dovolit lidské nebo zvířecí ob ěti božstvu. Pro n ě by to bylo obrovské plýtvání.“ Mluvila rychle a rozčilen ě. Je to t ělem i duší policistka, říkal si v duchu Shane. „To znamená,“ pokra čovala Vicky, „že lidské ob ěti jsou n ěco, co se vyskytuje v jiných kulturách a náboženstvích, třeba v k řes ťanství nebo animismu. Existuje i poh řbívání živých, kte ří mají sloužit mrtvým na onom sv ětě.“

Shane p řikývl. Když odešla, vzal do ruky papír s kopií orna mentu. McNulty nebyl ten pravý. Skute čný pachatel se stále ješt ě voln ě pohybuje. A že nebyla nalezena žádná další těla, to nic neznamená. Tato zem ě je p říliš veliká a velké části zem ě nejsou obývané. Shane nechal papír klesnout a zadíval se na ze ď, na které visela Costarelliho jmenování a blahopřání k životním jubileím. I on dostal podobné, ale nikdy si je nevyv ěsil. Udivilo ho, že si je Costarelli vystavil, protože mu p řipadal spíš jako člov ěk, který se řídí svými vlastními pravidly a nep řikládá žádnou důležitost formálním uznáním. Existuje ale člověk bez protiklad ů? Ur čit ě by jen málokdo v ěř il, že on, Shane, má vý čitky sv ědomí, protože po řád ještě nezavolal Carol.

Tolik se t ěšili na víkend.

11

Kola byla zv ětralá. Tamara Thompsonová vyhlížela zaprášeným oknem kavárny. V jasném denním světle stála její bílá toyota vedle otlu čeného červeného pickupu. Ob čas kolem projel kamion nebo osobní v ůz. Oby čejná silnice mezi Brisbane a Warwickem nebyla ani zdaleka tak frekventovaná jako dálnice. U vedlejšího stolu n ějaký

80 -

dělník ve špinavé kombinéze jedl hamburger. Od baru bylo ob čas slyšet plácnutí mokrého hadru.

Před hodinou a p ůl opustila Brisbane a te ď, krátce před Warwickem, si dop řála přestávku, nedaleko od tehdejšího místa činu. Shane ji požádal, jestli by se mohla podívat na staré místo činu a navštívit psychiatrickou lé čebnu, ve které byl hospitalizován McNulty.

Al jí na ten starý p řípad dal dva dny. Chápal, že Shane má výčitky sv ědomí, a taky chápal, že Tamara chce vyhov ět svému parťákovi.

Dělník vstal, zaplatil a vyšel z místnosti. Dve ře se dvakrát zhouply tam a zpátky. Viděla, jak pomalu p řechází parkoviště, nastupuje do pickupu a odjíždí. P řed týdnem byla povýšena: starší detektiv Tamara Thompsonová, šestatřicet let, rozvedená, bezdětná, rodi če alkoholici a sestra, která se na rodinu dívá svrchu. Rodi če jí už třikrát volali na mobil a naléhali, aby se dnes večer ur čit ě zastavila. Otci bylo špatn ě. Ráno mu většinou bývá špatn ě, řekla si jako vždy, a dodala k tomu, že by si m ěl vzít aspirin nebo rad ěji hned dva. Její matka typickým hysterickým hlasem řekla, že je bezcitná a nevd ěč ná a že p řece dob ře ví, jak otec trpí se žaludkem.

Tamara si vzdychla a upila koly. Od chvíle, kdy se dov ěděla, že Shane kon čí, m ěla špatnou náladu. Nenáviděla odchody. A p ředstava, že od p říštího týdne bude spolupracovat se Spencerem, její náladu ješt ě zhoršila. P řitom byl mladý, snaživý a spolehlivý. Mimochodem nijak zvlášť bystrý ani oslnivý.

Zpo čátku byl spíš ostýchavý a ona se v duchu ptala, k čemu jim tento chlapec na odd ělení vražd bude. Ale časem získal jistotu a celé odd ělení v ědělo: jestliže je pot řeba ov ěř it, jestli sto osob ur čitého dne koupilo v jistém krámě jistou lepicí pásku, je on ten pravý. Když bylo pot řeba podez řelého celé hodiny vysilovat stejnými otázkami, byl nejlepší. Byl p římo posedlý detaily. Možná byla prost ě jen sm ůla, že se dostal na místo po Shanovi. D říve nebo pozd ěji p řijde nový detektiv. Už nyní byla zaujatá proti tomuto neznámému. P řitom jí za léta, kdy spolupracovala se Shanem, nikdy nebylo dost dob ře jasné, jestli je opravdu jejím vzorem. M ěl spoustu vlastností, které nem ěla ráda. Jeho pití bylo jen jednou z nich, přestože to d říve muselo být

81 -

mnohem horší, jak slyšela. Nesnášela jeho mužskou nad řazenost. Zpo čátku se kvůli tomu pravideln ě hádali, ale od té doby, co se stýkal s Carol, se zm ěnil, byl ohleduplnější a jemn ější. Tamara si byla jistá: kdyby nebylo Carol, neodešel by od policie. Al Marlowe a také Tom McGregor jí p ři každé p říležitosti p ředhazovali, že na Shana dost nep ůsobila, aby ho p řim ěla z ůstat.

„Sle čno!“ Vzhlédla. Hostinský stál nad ni. „Tady ten ji vid ěl poslední naživu.“ Ukázal na muže u pultu, kterého v ůbec nevid ěla vcházet. Vysoký, štíhlý muž kolem čty řicítky s nakrátko ostříhanými, narudle sv ětlými vlasy a pletí se spoustou pih. Jako Scott, po myslela si a uv ědomila si, že je jí horko.

„Ne, Bobe, já jsem jeden z těch, co ji vid ěli. Poslední naživu ji vid ěl vrah.“

Na sob ě m ěl šedivou bavln ěnou košili, jejíž rukávy m ěl ohrnuté až k ramen ům. Kapsi čky na prsou a patky na ramenech mu dodávaly oficiálního vzezření. Mohl to být ranger, nebo policista.

Hostinský protáhl obličej a pokr čil rameny. „Vypráv ěl jsem mu, co máte v úmyslu.“

Muž k ní váhavě p řistoupil. „Jeff Ellroy.“

„Tamara Thompsonová.“

Jeho ruka byla suchá a stisk překvapiv ě slabý. Kdyby svou ruku neovládala, vyklouzla by dolů. Možná je plachý, pomyslela si. Takový stisk ruky už často zažila u fyzicky silných muž ů, u farmářů , kte ří krotí kon ě nebo u stavebních d ělník ů, kte ří p řemís ťují kameny. Možná ztratili cit pro míru a bojí se, aby ruku toho druhého nestiskli p říliš siln ě. Scott m ěl taky takový stisk. Vyr ůstal na farm ě. Ukázala na židli u svého stolu. „Nechcete se posadit?“

Okamžik zaváhal, pak ale odsunul židli a posadil se. Jeho modré oči se sv ětlými řasami byly bystré a skepticky si ji m ěř ily. Tváře m ěl propadlé. Jako vytrvalostní b ěžec, říkala si v duchu Tamara. Pocítila příjemné zamrazení na k ůži, kterým se hlásilo t ělo, už tolik m ěsíc ů bez sexu…

„Vy jste novinářka?“

Odkašlala si. „Ano.“ Totéž řekla hostinskému. „Píšu o místech. O místech, na kterých došlo k vražd ě. Jak na nás působí, jaký vliv má vzpomínka na příb ěh…“ Nenávid ěla lhaní, nehled ě na to, že to

82 -

nijak zvlášť neum ěla. Chci jen zabránit tomu, aby všichni říkali, že jsme zatkli nepravého, říkala si v duchu ke svému ospravedln ění a uklidnění. „A co d ěláte vy, Jeffe?“

„Jsem inženýr.“ Nespoušt ěl z ní o či. Uv ěř il jí v ůbec tu novinářku?

„Pracujete tady v okolí?“

Přejel si dlaní bradu, jako by zkoušel, jestli je dobře oholený. „Ne, já tady bydlím. V každém případ ě ob čas.“ P řes jeho obli čej p řelétl krátký úsměv. Šlachovité paže, poseté pihami, m ěl položené na desce stolu, v jedné ruce držel sklenici, ve které byla bu ď minerálka, nebo citronová limonáda. Na muže tady venku dost nezvyklé. Je snad alkoholik? Vyléčený alkoholik? Čekal a díval se p ři tom do sklenice.

„To je náhoda, že jsem se setkala právě s vámi!“ P řekvapení předstírat nemusela. „Máte dnes hodn ě práce?“

Vzhlédl a unaveně se usmál. „Ne. Mám za sebou n ěkolik namáhavých dní a cht ěl jsem si tady venku odpo činout.“

Zarazila se. „Opravdu jste Patty Bensonovou vid ěl krátce před její smrtí?“ zeptala se a v duchu probírala seznam sv ědk ů, uvedených ve spisu. Nebyl Jeff Ellroy jeden z kamarádů bývalého p řítele Patty? Nebyla si jistá, jestli novinářka m ůže znát tuto informaci.

Jeff Ellroy jen p řikývl.

„Kde?“

„V Brisbane, v jedné hospod ě. D řív chodila s jedním mým kamarádem. Bývalá přítelkyn ě mého p řítele. Prost ě vešla dovnit ř.“

Vzpomínala si na to místo ve výpov ědi. Ten p řítel se jmenoval Steve a Patty vešla do podniku, aby si koupila láhev šampa ňského. Provokovala svého bývalého přítele. N ějaký kamarád s ní vyšel ven, aby jí zavolal taxi. Ten kamarád se jmenoval Jeff Ellroy.

„Ano? Jaká byla?“

Zadíval se p řes ni k oknu. „Krásná.“

Nejrad ěji by se zeptala, odkdy je krásná charakteristická vlastnost, ale neud ělala to. Necht ěla se s ním hned rozkmot řit. Její bývalý manžel by odpov ěděl stejn ě.

„Ano.“ Jeho pohled se vrátil k ní. „Taky byla veselá, s každým byla zadob ře. To taky Steva n ěkdy dost zlobilo.“

83 -

„Muselo to být pro vás zlé, když jste se dov ěděl o její smrti…“

Zase pono řil pohled do své sklenice. Konečně vzhlédl, ale ne řekl nic. Pokusila se za řadit výraz v jeho obli čeji: byl to smutek? Vyčerpání? Zdrcení? Přestože se tomu bránila, bylo ji ho líto.

„Nevyznám se tady…“ za čala. „M ůžete mi říci, jak se tam odtud dostanu?“

„To místo nenajdete.“

„Vážn ě?“

Několikrát si přejel dlaní p řes nakrátko ostříhané vlasy.

„A pro č ne?“

„Není nijak ozna čené.“

„To je mi jasné. Ale na tom míst ě mají být dv ě velká skaliska…“

Odmítav ě mávl rukou. „Ze silnice stejn ě nejsou vid ět.“

Její trp ělivost byla u konce. Právě cht ěla vstát, když řekl: „M ůžu vám to místo ukázat.“

Podíval se ven k parkovišti. Sledovala sm ěr jeho pohledu a objevila kombi s pomalovanými dví řky. Odstr čil židli.

„Nechcete nejd řív dopít?“ zeptala se.

On už ale stál. Hostinský zachytil její zaražený po hled a lehce pokr čil rameny, jako by cht ěl říci, nic si z toho ned ělejte, Jeff Ellroy je prost ě už takový.

O necelých patnáct minut pozd ěji odbo čila za jeho červeným kombíkem na hrbolatou cestu, která jako by se ztrácela mezi suchými, šedavými eukalypty. Po dvaceti metrech zastavil a za jeho vozem. Vystoupil a ona otev řela dví řka.

„Tady?“

Ukázal přes st řechu auta. M ěl pravdu. Ze silnice nebylo kameny vidět.

Vystoupila, uhladila si sukni, stáhla blůzu, která se jí při řízení vysoukala, a natáhla krk. Balvany se zvedaly z nízkých k řovisek jako nějaká prastará obří vejce. Když krá čela k místu, které znala z fotografií, pod podrážkami jejích lodiček sk řípaly malé kamínky. Dva balvany, vysoké tém ěř jako dosp ělý muž, nabízely nejen ochranu před pohledy, ale místu prop ůjčovaly jakýsi magický nádech.

84 -

Vrah si bez nejmenších pochyb toto místo zvolil úmysln ě. Široko daleko nebylo vid ět žádný další kámen. M ěla si vzít pevn ější boty. Tvrdé stvoly trávy ji bodaly do holých kotníků a velmi dob ře v ěděla, že v podrostu mohou číhat hadi a jedovatí pavouci. Došla ke kamen ům a dotkla se drsného, pórovitého povrchu. Po znamení nebylo ani památky. Po tolika letech barva dávno vybledla nebo se smyla.

Patty Bensonová, říkala si v duchu, tak tady jsi skon čila… Byla zav řená v zavazadlovém prostoru auta. Ruce a nohy měla spoutané, ústa zalepená. Cítila, jak vůz odbo čil z asfaltové silnice. Dobrý Bože, nenech m ě zem řít, modlila se, p řestože nejspíš v Boha nev ěř ila. Te ď ale v ěř ila a v ěř ila by po celý zbytek života, kdyby jí pomohl. Celé tělo ji bolelo, pot řebovala vzduch, bála se, že se udusí… p řed tím… dříve, než ji zavraždí. Zabije ji, v ěděla to, a že to nebude rychle, to věděla taky. V ůz zastavil. Vypnul motor. Dobrý Bože, pomoz mi, prosím… Otev řel dvířka auta, slyšela sk říp ění jeho krok ů na kamíncích. Byli na odlehlém místě, n ěkde, kde nikdo nebyl, kde jí nikdo nemohl p řijít na pomoc… Víko kufru se zvedlo. Jeho obli čej p řed černou oblohou. Zvedl ji, p řehodil si ji p řes rameno jako jehn ě, které má být ob ětováno, odnesl ji ke křovisk ům a shodil na tvrdou zem. Vedle její hlavy se zvedaly dva kameny a nad nimi svítily hv ězdy. V tom okamžiku pohasla veškerá nad ěje. V ěděla: už nikdy neuvidí nebe plné hv ězd, už nikdy… Te ď p řijde to nejhorší. Ne, bude to ješt ě horší. Znásilní ji a pak uškrtí? Znásilní ji s nožem? Jeho obli čej se vsunul p řed hv ězdy. Vid ěla zablesknout se čepel. Zav řela o či a ucítila prudkou bolest. Poslední v život ě…

Tamara sebou škubla. Srdce jí rychle a tvrd ě bilo, dlan ě m ěla vlhké a hrdlo sev řené. Zase se jí vrátila vzpomínka na jedno léto, kdy chodila na vysokou školu, a na Ellen Huntovou… Sebe r se, nabádala se v duchu. To všechno nemá s tebou nic společného. Nic.

Oto čila se. Jeff z ůstal stát u auta a pozoroval ji.

„Co myslíte, pro č práv ě tady?“ zavolala na n ěj.

„Byl to p řece aborigin, ne? Vyznal se tady.“

McNulty nepocházel z tohoto kraje, pro něj tyto skály možná nic neznamenaly. Ale ne řekla to, místo toho odehnala mouchy od svého obli čeje.

85 -

„Říkalo se, že vražda Patty Bensonové byla provedena jako rituální oběť . A ten, kdo to ud ělal, nebyl právě… jak bych to řekla… no, právě vzd ělaný člov ěk. Vždycky jsem se v duchu ptala, pro č to ud ělal právě tak. Pro č ji prost ě neznásilnil, neuškrtil a t ělo n ěkde nezahrabal?“ zeptala se.

„Pro aboriginy má smrt jiný význam. Nebudete nic fo tografovat?“

Hrome! V ůbec nepomyslela na maskování. To byla podstatná chyba. „Fotografie už existují. Te ď jde o p říb ěh,“ zavolala. Pro č vlastn ě nejde blíž? Pro č po řád stojí u těch aut? Pustila se na zpáteční cestu. Pod podrážkou bot cítila kamínky. „Možná to bylo strašn ě jednoduché…“ řekla, když už byla tém ěř u n ěho. „Už nem ěl čas nebo si řekl, že pojede prost ě jen tak n ěkam.“

Ellroy pokr čil rameny. „Ano, kdo ví, co se odehrává v takovém chorém mozku?“

Rukou se op řela o kapotu a vysypala si kamínky z boty. „On byl nemocný?“

„Považujete snad za normální, když n ěkdo žen ě pro řízne krk, nechá ji vykrvácet, a pak z ní ještě vyjme všechny vnit řní orgány?“

Te ď ho kone čně vylákala z úkrytu, a odhalila, že jeho lhostejnost byla jen p ředstíraná. „Muselo to pro vás být strašné, když jste se dov ěděl o její smrti.“

Neodpov ěděl, jen pohybem bloudil po krajin ě, jako by n ěco hledal. „Kam pojedete te ď?“ zeptal se pak.

„Dál na západ. Nevěř il byste, na kolika místech byli nalezeni mrtví.“ Zase lež.

„M ěla byste všechna místa činu zanést do mapy. Možná narazíte na n ějaké společné rysy: podzemní prameny, elektrické napětí…“

„Vy si myslíte, že takové v ěci hrají roli?“

Krátce se zasmál. „Myslel jsem, že by to pro vás mohlo být zajímavé, když píšete o zvláštnostech těchto míst. Ješt ě jste si nikdy nenajala proutka ře?“

„Ne.“

„Opravdu ne? A pro č potom píšete o takovém tématu?“ zase ten zkoumavý pohled.

„M ůj redaktor si myslí, že n ěco takového lidé chtějí.“

86 -

Jen p řikývl.

„Váš manžel se o vás nebojí, když tak sama jezdíte po venkově?“

„Jak víte, že jsem vdaná?“

Zase ten krátký úsm ěv. „Jen hádám.“

„Aha. A jak je to s vámi? Nebude vám vaše žena vyčítat, až se dozví, že jste cizí žen ě ukazoval krajinu?“

„Já ženatý nejsem,“ odpov ěděl vážn ě. Pak zase bloudil o čima po kraji. Uv ědomila si, že se jí jeho odpov ěď líbí.

„Vid ěla jste dost? Docela rád bych jel zpátky,“ řekl.

Rozhlédla se a nadechla se sv ěžího vzduchu. Necht ělo se jí tak rychle pry č. „Vy jste tady vyrostl?“

„Ne. M ůj otec si tady koupil d ům a já jsem ho před pár lety zdědil.“

„Váš otec zem řel?“

„Ano.“

„Myslíte ješt ě n ěkdy na Patty?“

„Ne. Už je to dávno. Neznal jsem ji nijak dob ře. Byla to Stevova přítelkyn ě.“ Podíval se na hodinky. „Musím pry č.“

Dlouze se na n ěj zadívala, p řála si, aby jí byl nesympatický, ale nepoda řilo se jí to. „Velmi vám d ěkuji za pomoc. Kdybych m ěla ještě otázky, smím vám zavolat?“

„Moje jméno znáte. Jsem v telefonním seznamu.“

Tamara zvedla ruku na pozdrav a nastoupila. Vyjela na asfaltovou silnici a vracela se do Brisbane. Ve zp ětném zrcátku viděla, že jede opa čným sm ěrem. Pustila rádio. Přesto se jí vyno řily obrazy a vzpomínky. Ellen Huntová, zkroucená na posteli… poslední léto na st řední škole v Adelaide…

Nech toho už kone čně! poru čila si a pustila hudbu hlasit ěji.

12

Jeannie Reidová jen silou vůle nasadila úsm ěv, který byl pro ni jindy tak snadný, když kv ůli zákazníkovi vyjímala z vitríny šperk s

87 -

perlami a s p ůvabným gestem jej položila na sametovou podložku nebo zákaznici kolem krku. V čera ve čer déle než p ůl hodiny čekala u jednoho ze stolk ů dole p řed restaurací Stokes Hill Wharf, on ale nepřišel. P řitom ji nemohl p řehlédnout, m ěla na sob ě ty tmavo červené šaty. Ur čit ě by ji poznal už z dálky. I kdyby se objevil po p ůlhodinovém zpožd ění, byla by p řijala jakoukoliv omluvu. Jenže on nep řišel. Ve špatné náladě, zklamaná, sklíčená a bolestně si uv ědomujíc svou samotu, kone čně vstala, jela dom ů, obrátila do sebe několik skleni-

ček červeného vína a šla si lehnout.

„Zapome ň na n ěho,“ pošeptala jí kolegyn ě Wanda, když Jeannie vracela do vitríny na zdi perlové náušnice.

„Asi mi nic jiného nezbude,“ vzdychla si, vytáhla klí č ze zámku vitríny a svazek zasunula do kapsy kalhot. „Ty jsi už n ěkdy čekala marn ě?“ Po řád ještě byla dot čená. Ne, nejen dotčená, byla naštvaná a

uražená.

Wanda mávla rukou. „No jasn ě!“ Vesele se zasmála. „Ale taky

jsem nechala na sebe čekat.“

„Opravdu?“

Čekala jsem schovaná,

ě podívala. „Ne-

ějaké mouchy.“ Odmlčela

Wanda p řikývla. „Odpov ěděla jsem na seznamovací inzerát. Ale najednou jsem dostala strach a říkala si: co když to bude hrozný chlap a já s ním budu sedět u ve čeře… Ne!

abych si ho nejd řív prohlédla. Kdyby mi byl sympatický, šla bych ke stolu… poslyš, Jeannie!“ Wanda se na ni starostliv

mysli na n ěho tolik! Vždy ť jsou i jiní chlapi.“

„Ale všichni jsou ženatí nebo mají n

se. Pro č rad ěji nedržela pusu? „Ach, Wando, máš pravdu.“ Pokusil a se o úsm ěv. „Už jsem na n ěho zapomn ěla.“

„Správn ě!“ Wanda jí sev řela paži a podívala se p řes její rameno ke dve řím. „Zákazník,“ zašeptala a mrkla. „P řenechám ti ho…“

Rovné ulice p řipadaly Shanovi nekone čné, než se dostal k místu, kde bydlel aborigin, který našel mrtvé t ělo. Oto čil služební v ůz, bílé mitsubishi, a zaparkoval na kraji ulice. Na její jedné stran ě stály domy, na druhé rostla hustá křoviska.

Jakmile vystoupil, zaúto čilo na n ěj vlhké horko. Vlastn ě už si na to mohl zvyknout, ale asi to n ějak souviselo s jeho t ělesným stavem.

88 -

Jizva na noze a také ta na rameni bolely v tomto klimatu víc než v suchém a chladn ějším Brisbane. Zhluboka se nadechl a zabouchl dví řka. Okamžit ě objevil úzkou cestu, na které byly stopy pneumatik . Šel podle nich a sklonil se pod nízko rostoucími v ětvemi. P ůda pod jeho podrážkami byla navzdory vysoké vlhkosti tvrdá. Asi po dvaceti metrech už nevid ěl ulici a svoje auto. Za jedním stromem, ohnutým až k zemi, který poznal z jedné z fotografií, se k řoviska prosv ětlila. Zastavil se a rozhlédl.

Vrahovi nijak nezáleželo na tom, jestli bude tělo nalezeno, jinak by si vyhledal skryt ější místo. Ne, říkal si v duchu Shane, tohle místo si našel proto, že bu ď tady mohl v klidu vykonat rituál, nebo proto, že místo samo m ělo pro jeho rituál nějaký význam. O dva kroky dál zahlédl slehlou trávu. Tady leželo tělo Valerie Tateové. Vzhlédl. Nad ním viselo jen n ěkolik v ětví, pohled na nebe byl volný. Asi o dva nebo t ři metry dál vlevo byla malá vodní hladina, proměněná v bažinu. V ěděl, že prameny a studny hrají významnou roli v p řírodních náboženstvích. A taky v ěděl, že se v ěšt ění pomocí vody jmenuje hydromantie. Všechny mytologie znají božstva vod, n ymfy, víly a vodní duchy, kte ří žijí v pramenech, jezerech, rybnících, potocích nebo řekách. Především v irském folkloru se objevují takoví duchové.

Vzpomn ěl si na jeden oby čej, o kterém četl v souvislosti s jiným případem. Košilka nemocného dítěte se nechala plavat v pramenité vod ě, aby se zjistilo, jestli dít ě p řežije. Když se potopila, nad ěje na uzdravení nebyla. Mladé dívky, které se chtěly vdávat, házely do vody sponku, aby se dov ěděly, jestli se do roka vdají, nebo do ní pono řily zrcadlo, aby vid ěly obli čej budoucího manžela.

U zdejších domorodc ů jsou prameny a vodní plochy místy, kterými duše pronikají do zem ě, nebo, práv ě naopak, kde vystupují ze zem ě a hledají si t ělo. McNulty byl domorodec a oba kameny na místo činu u Brisbane p řed tisíci lety p řinesla voda.

Ale pro č tady? uvažoval Shane. Slyšel zp ěv ptáků, praskání a šelest, po ulici nejspíš projížd ěl kamion: zvuk se nejd říve blížil, pak zase zanikal.

Objevil místo pod starým stromem, kde z řejm ě byly zahrabány vnit řní orgány. Technici, zajišťující stopy, jámu nezaházeli. Ještě

89 -

chvíli stál, doufal ve vnuknutí nebo v nějaký objev, když se ale nedostavilo ani jedno, ani druhé, vrátil se k vozu. Uvnit ř bylo horko a dusno. Spustil okna.

Najednou ho napadl ješt ě jeden význam pramen ů a vodních ploch. Když Germáni pochybovali o v ěrnosti svých žen, položili novorozen ě na štít, který pustili po vod ě. Jestliže se dít ě nepotopilo, byl to d ůkaz, že je legitimní. Pokud se potopilo, bylo to pr o manžela, který se cítil podvedený, znamení spravedlnosti.

Shane se zadíval ven zaprášeným čelním okénkem. Jaké otázky si kladl vrah?

13

„Ten muž byl zcela jednozna čně násilník. Medikamentózn ě jsme ho tlumili. Ten čin… já bych v ěř il, že ho spáchal,“ řekl doktor Taylor, hubený muž s hlubokými svislými vráskami v p řepadlém obli čeji. Silný ku řák, řekla si v duchu Tamara, a k tomu z řejm ě ješt ě málo spí. Návštěvu ohlásila na večer, ale do psychiatrické léčebny, do které byl umístěn McNulty, dorazila už v p ůl čtvrté. Teď, cestou zpátky do m ěsta, p řemýšlela o tom, co se vlastn ě dov ěděla. Seznámila se s Jeffem Ellroyem a nev ěděla, co si o n ěm má myslet. B ěhem posledních hodin se p řed jejím duševním zrakem stále zjevoval jeho obraz, a to ji p řivádělo do stavu jistého rozčilení. „Tamaro,“ mumlala polohlasem, „to opravdu není práv ě profesionální.“ Musela zastavit na červenou a využila chvilky ke zkoumavému pohledu do zp ětného zrcátka. Tmavé, vlnité, krátké vlasy, zelené oči, nenápadný nos, nevypadala špatn ě, p řestože kolmá vráska mezi očima a rýhy v koutcích úst se prohlubovaly. Za ní kdosi zahoukal. Na semaforu svítila zelená.

Na klinice se dov ěděla, že jeden ze dvou ošet řovatel ů, kte ří o McNultyho pe čovali, museli krátce po jeho smrti kvůli o čnímu onemocnění opustit práci a bydlí v Brisbane. To už v ěděla. S druhým, Salem Plummerem, prohodila pár slov. Potvrdil jí názor ředitele ústavu a dodal: „Jsou pacienti, které má člov ěk rád a které rád nemá.

90 -

McNultyho jsem rád nem ěl. V každém ohledu byl nep říjemný.“ Tamara si vzpomn ěla na jeho fotografii. Úzké o či blízko u sebe, odmítavý pohled, lehce nahrbené t ělo, ne, sympaticky nevypadal, spíš prohnaně, hrub ě a bezohledn ě.

Jeho kolega Jake Hellman, řekl ošet řovatel, s ním vycházel lépe. Byl prý jediný, s kým McNulty v ůbec promluvil. „Stejn ě ne říkal skoro nic. Jen ano nebo ne. A to jste mohla d ělat, co jste cht ěla. Nebylo to jen kv ůli lék ům. On prost ě nepot řeboval s nikým mluvit.“

Sal Plummer se stále ještě dokázal roz čilit, když m ěl mluvit o McNultym, to bylo Tama ře jasné. Nijak ji nep řekvapovalo, že ani on nepochyboval, že McNulty je pachatelem brutálního činu. „Tím znamením cht ěl policii tahat za nos. To je p řece jasné! N ěkde to našel.“

„Máte pon ětí, jaký je význam toho znamení?“

„Ne. Nejspíš je to n ěco orientálního. On se přece dost pohyboval po sv ětě. Pracoval na rybářském trawleru. Kdo ví, kam se všude dostal. Možná to znamení taky znal od svých p ředk ů. Ale nem ěl pon ětí, co znamená, tím si jsem jistý. Prostě to použil, protože si na to n ějak vzpomn ěl. N ěkdy je to tak jednoduché.“

Mezitím dojela do centra a uvízla v obvyklém ve černím provozu. Stmívalo se a na všechny barvy jako by se spustil šedavý závoj. Byla unavená, hladová a od dlouhého sedění za volantem ji bolela záda. Se šíjí to nebylo o nic lepší a nohy m ěla t ěžké a horké. Vnitřní hlas jí napov ěděl, že má vy řídit ješt ě jednu v ěc. Na p říštím semaforu sáhla po telefonu a vyťukala číslo domova pro slepce, kde žil bývalý ošetřovatel McNultyho. Ohlásil se přísný ženský hlas.

„Ráda bych mluvila s Jakem Hellmanem, bydlí ještě u vás?“

Tamara slyšela šustot papír ů.

„Ano,“ řekl hlas.

„M ůžete m ě s ním spojit?“

„Na pokoji není telefon.“

„Chcete tím říci, že žádný z… obyvatel nem ůže zavolat nebo být volán?“

„Samoz řejm ě m ůžete volat. Jen pan Hellman nemá telefon. Krom ě toho jsou naši pacienti slepí.“

„Co to má společného s telefonem?“

91 -

„Poslyšte, jestli chcete n ěco od pana Hellmana, pak napište dopis, nebo se tady zastavte.“ Tón byl stále netrp ěliv ější.

„Bude si moci dopis p řečíst?“

„My mu ho p řečteme.“

„Dobrá, pak mu, prosím, vy řiďte, že detektiv Tamara Thompsonová by s ním ráda mluvila zítra v devět dopoledne.“

Když nep řišla odpov ěď , žádost zopakovala.

„Ano. Vy řídíme mu to.“ Žena nyní mluvila ješt ě odmítav ěji.

„D ěkuji vám za přátelskou pomoc.“ Zav ěsila. „Pitomá ženská!“ Žena v aut ě vedle ní si ji nep řátelsky zm ěř ila. Tamara se odvrátila.

V p ůl sedmé zaparkovala v ůz v garáži policejního ředitelství v Roma Street a vyjela nahoru do své kanceláře ve t řetím pat ře. Když otev řela dve ře a uvid ěla dva neobsazené psací stoly, bylo jí jasné, že Shana postrádá už teď. D řív než se jí mohla zmocnit sentimentální nálada, zapnula počíta č, p řinesla si z ledni čky vodu a vyhledala si soubor, ve kterém byly uloženy podklady p řípadu.

Jeffrey Ellroy, na fotografii byl stejný jako dnes : vážný a uzavřený. V ůbec se nezm ěnil. Narozen 1965 v Adelaide. Jeho matka Mary byla ošet řovatelkou v nemocnici, otec Carl inženýr, jako on sám. Přelétla jeho výpov ěď . Setkal se s p řáteli v hospodě, když najednou vstoupila Patty Bensonová a vnutila se do jejich spole čnosti. Zjevn ě už n ěco vypila a cht ěla si koupit šampa ňské. Urážela Steva a Jeffrey Ellroy s ní vyšel a zavolal jí taxi. Pak se zase vrátil dovnit ř. O hodinu pozd ěji všichni odcházeli, Jeff chtěl spát v autě a brzy ráno jet za otcem ven do Warwicku.

Tamara vzhlédla. Byla to opravdu náhoda, že i vrah Patty Bensonové jel do Warwicku? Pro č Warwick? Existují takové náhody? Kdyby anonymní telefonát neobvinil McNultyho, policie by Jeffreyho Ellroye nepustila tak rychle ze z řetele. Vzpomínala na muže s krátce ostříhanými, narudle plavými vlasy, šlachovitými pažemi , v tém ěř vojenské košili… Mohl on a ne McNulty zavraždit Pa tty Bensonovou a Valerii Tateovou? Řekl jí, že má za sebou namáhavé dny… Bude si muset ov ěř it, jestli byl v Darwinu…

Mobil ji vytrhl ze zamyšlení.

92 -

„Copak po řád děláš, zlatíčko? Už jsi na nás úplně zapomn ěla?“ Hlas její matky byl silný, ale rozvlá čný. Bezpochyby už m ěla v sob ě svou dávku alkoholu. Rodiče! No ovšem! Dávno jim m ěla zavolat.

„Ty m ě a svého starého tatínka úpln ě zanedbáváš.“

„Víte, že jsem byla pry č, že mám spoustu práce a kromě toho…“ Ach, Tamaro, říkala si v duchu. Už zase se omlouváš, že máš zam ěstnání, a sv ůj vlastní život.

„Ale miláčku, jen se tak neroz čiluj! Kdybys v ěděla, co všechno máme za sebou!“ Matka zasténala. „Televize je už zase rozbitá. Tatínek p řed hodinou volal n ějakého opraváře, ale m ěl zapojenou jen hlasovou schránku. Já tomu nevěř ím, ve dne!“

„Mami, ur čit ě už bylo šest a v šest…“ V ěděla už, kam hovor sm ěř uje.

„Já vím, holčičko, existují pohotovostní služby, ale než se tam dovoláš! Když chcete to a to, stiskn ěte trojku, a když tamto, tak čty řku, a tak dále, to je… To je prost ě strašné! Takže, dít ě naše, te ď tady dřepíme a koukáme do zdi!“

„Pus ťte si rádio!“ Nejrad ěji by prost ě zav ěsila.

„Rádio! P řece nem ůžu celý ve čer poslouchat rádio!“

Tamara zav řela o či a zhluboka se nadechla.

„Tamaro, jsi tam ješt ě?“

„Ano, maminko.“

„Zlatí čko…“ Tón byl smí řlivý. „Tatínek a já jsme si mysleli, jestli bys nám… svou televizi…“

„N ěco takového absolutn ě nep řichází v úvahu.“

„Ale Tamaro! Víš v ůbec, jakou ob ěť jsme p řinesli, tv ůj otec a já, když jsme t ě p řivedli na sv ět? Víš v ůbec, kolik pen ěz jsi nás už stála? A pak se člov ěk jenom zeptá na mizernou televizi a dostane se mu takového odmítnutí! Tamaro, tak jsme tě p řece nevychovali! Kdyby tvoje sestra nebydlela tak daleko…“

„P řesta ň, mami!“ zasténala. Tenhle proud vý čitek znala dokonale. „Já vám tu zatracenou televizi přivezu!“

„Ach zlatí čko, to je od tebe milé! V ěděla jsem, že máš dobré srdce! Tatínku, ona nám přiveze televizi!“

93 -

„A ť si pospíší, v osm dávají…“ Tamara slyšela chraptiv ý, ale stále ještě pánovitý otc ův hlas a v duchu si říkala, páni drazí, už zase jsem jim nalet ěla.

„D ěť átko, slyšela jsi tatínka, když p řijedeš hned, tak…“

„Ano, už jedu.“ Prohrála.

„Díky, zlatí čko, a poslyš, p řivezeš také láhev whisky? Bylo by to od tebe moc milé.“

Pochopiteln ě. Matka ukon čila hovor. Tamara se vzchopila. Nejrad ěji by mrštila telefonem o ze ď, místo toho ho zasunula do kabelky. Sally, říkala si v duchu, pro č mám všechno na krku já? Od svatby před čty řmi lety její sestra ani jednou nep řijela navštívit rodi če. Jestli mě cht ějí vid ět, budou muset p řijet za mnou do Esperance, prohlásila. V ěděla, že rodi če nenávidí cestování. Taková cesta by je donutila porušit denní po řádek. Nemohli by se tak snadno opít a museli by se vzdát svých pohodlných k řesel. K p řest ěhování do Brisbane vynaložili všechny síly, které jim ješt ě zbývaly. Od té doby se prakticky vůbec nepohnuli, jedin ě k léka ři nebo do obchodu s alkoholem. Potraviny jim jednou týdn ě vozila Tamara ze supermarketu.

Sally by tohle všechno ned ělala. Pokusila se vést pravý opak svého dosavadního života. Její manžel jako odborník v IT velmi dob ře vyd ělával, a tak si mohla dovolit starat se jen o děti, d ům a zahradu. Vypadalo to, že je š ťastná.

Tamara za sebou zav řela dve ře. Jak to vypadá s jejím životem? Od rozvodu se Scottem se už nespoléhala na žádného muže. N ěkolik krátkých, velmi krátkých, známostí, víc nic. Hrozila se, že by m ěla nějakého člov ěka blíže poznat, objevovat a respektovat jeho zvláštnosti, být sv ědkem jeho slabostí a sou časn ě je nemít v nenávisti. Vystav ěla kolem sebe ze ď a cítila se za ní docela dob ře. Jistá. Nezranitelná. Nem ěla žádné povinnosti, jen v ůč i rodi čů m, a nemusela se ospravedl ňovat za jejich zvláštnosti. Své přátele by mohla spočítat na prstech jedné ruky. V ětšinou si s nimi jen telefonovala. Práce ji vyčerpávala a samotu používala k tomu, aby si regenerovala duši, kterou její práce stravovala. A teď? Úpln ě ne čekan ě se setkala s tím mužem a poprvé po mnoho letech se cítila uv ězn ěná za svým vlastním ochranným valem. Vzdychla si. Bohužel byl ten m už sou částí případu, který m ěla p řezkoumat. Byla natolik profesionál, aby vědě-

94 -

la, že to je nanejvýš nep říznivý p ředpoklad pro st řízlivé, neutrální vyšet řování.

Zatímco čekala na výtah, zazvonil její mobil. V prvním okamž iku uvažovala, jestli má v ůbec hovor vzít. Necht ěla poslouchat, že má rodičů m p řivézt zmrazené lasagne nebo láhev ginu. Konečně hovor vzala. Dve ře výtahu se otev řely.

„Haló?“ Slyšela ale jen cvaknutí. Zaváhala, pak ale rychle nastoupila do kabiny, než se dve ře sta čily zav řít.

„Lidské ob ěti. Tento oby čej pat ří k rituálům poh řbívání. Vznešené mrtvé doprovázel na cestu na věč nost jejich soukromý majetek, jejich ženy a otroci. P ři ob řadech, které byly sou částí vzpomínek na mrtvé, se hroby zásobovaly novými oběť mi pro duše a mezi t ěmito ob ěť mi mohli být i lidé.“ Vicky položila kopii na štos papír ů p řed sebou. Sed ěla proti Shanovi u Costarelliho stolu, zatímco Costarelli se podle svých vlastních slov pokoušel „trochu se z aposlouchat do hlasu ulice“.

„To je z lexikonu z roku 1920,“ dodala. Vicky mu p řipomínala jeho dceru. Stejné tmavé, hladké vlasy Číňanky, slab ě nažloutlá ple ť, černé o či mandlového tvaru. P řitom v krvi, která proudila v Pameliných žilách, byl už jen nepatrný podíl čínského, nebo, jak její matka říkala, tajwanského, d ědictví. Ješt ě bydlí u matky a jejího muže, Franka, na Sunshine Coast, ale jestli opravdu chce studovat práva, bude se muset p řest ěhovat do Brisbane, Melbourne nebo Sydney. Byl si jistý, že Frank ji bude velkoryse podporovat. Po té, co se s ním Shane loni seznámil, bolest, kterou dříve poci ťoval p ři pouhé zmínce o jeho jménu, pomalu zmizela. Franka m ěl nyní dokonce docela rád a věděl, že jeho bývalá žena a dcera se s ním mají dob ře. P řesto trochu bolesti z ůstalo, bolesti z toho, že jemu se nepoda řilo ty dv ě udržet u sebe.

„Tehdy, než jsme zatkli McNultyho, jsme také pátrali tímto sm ěrem,“ promluvil pomalu. „V mnoha kulturách existoval zvyk, že pod čty ři rohové k ůly nové budovy, v četn ě chrám ů, se zahrabaly lidské ob ěti. D ělaly to nap říklad i n ěkteré národy Jižního moře.“ Tehdy jim radil n ějaký etnolog, a kdyby v ěc nebyla tak strašná, Sha-95 -

ne by jeho p řednášku o obyčejích a poh řbívání poslouchal s mnohem

větším nap ětím.

ru… Tady je ješt

řikývla. „Mám ješt ě n ěco ji—

znalo dva

„Slyšela jsem o tom, ano.“ Vicky p

ného. Haruspicium: věšt ění z vnit řností ob ětních zví řat u Etrusk ů. Rozlišují se dva hlavní zp ůsoby: Hepatoskopie, to je zkoumání jater, a, okamžik, to je opravdu t ěžké slovo…“ usmála se, „… Extispicium, zkoumání slinivky, žaludku, ledvin, srdce a plic. I Inkové v Pe-

ě n ěco zajímavého: etruské haruspicium

zp ůsoby ob ětí: hostiae animales, které sloužilo jen náboženským účel ům, a hostiae consultatoriae, které sloužilo k v ěšt ění. Po vlastní ob ěti následovalo zkoumání vnitřností. Když bylo zkoumání ukon čeno, orgány byly vhozeny do ohně; barva a pohyby plamene a kou ř byly zaznamenány.“ Vicky vzhlédla s odporem ve tváři. „To je p řece příšerné!“ Vicky se opravdu rozjela. „Pak tu ješt ě jsou místa v bibli,“ pokra čovala, „ve Starém zákoně jsou zmínky o ob ětech. Mimochodem se jedná o zvířecí ob ěti.“ Vicky vytáhla papír. „Mám to pře-

číst?“

„…Jestliže by kn

„Ano, jist ě,“ řekl Shane a p řistihl se p ři myšlence, jaké by to asi bylo spolupracovat s mladou, ješt ě tak angažovanou asistentkou. S bolestí u srdce si vzpomn ěl na svoje první léta, ale Vicky už četla.

ěz pomazaný zh řešil h říchem jiných lidí, tedy ob ětovati bude za h řích sv ůj, kterým zh řešil, volka mladého bez poskvrny Hospodinu v ob ěť za h řích. I p řivede volka toho ke dveřů m stánku úmluvy před obli čej Hospodin ův a položí ruku svou na hlavu volka toho a zabije p řed obli čejem Hospodinovým… (…) a ostatek krve volka toho vyleje ke spodku oltáře zápalu…“

Vzhlédla a nasucho polkla. V ěděl, na co myslí. Krev Valerie Tateové se vsákla do země.

řích vyjme z něho, totiž tuk

„… Všecken pak tuk volka toho za h

pokrývající st řeva a všecken tuk, který jest na nich.“

Přestala číst. „Náš vrah se neomezil na tyto orgány. A také je,

jak je psáno v bibli, nespálil.“

„To nás tehdy taky napadlo. Nebylo nám to k ničemu. Proto jsme tuto myšlenku zavrhli.“ A proto se nám tak ulevilo, když byl zadržen McNulty a hned se ke všemu p řiznal. Vzpomínka na toto

96 -

vyšet řování ho tížila. Nyní, po tolika letech, byly chyby a opomenutí stále zřetelnější.

„Jsem si jistá…“ Vicky ho vytrhla ze vzpomínek a vr átila do sou časnosti, „… že náš vrah ta místa v bibli zná. Ud ělal to stejn ě. Jen vnit řnosti nespálil, ale přenechal je zemi.“ Op řela se a na čele se jí prohloubila vráska. „Otev řený ohe ň je v tomto ro čním období poměrn ě nebezpe čný.“

Přisv ědčil, vid ěl p řed sebou vyschlou k řovinatou krajinu se zuhelnat ělými pahýly strom ů, kterou projížd ěl k domu Pekelného and ěla. „Ano, a bylo by ho vid ět na velkou dálku.“

Vicky p řikývla. „Ten náš chlapík je pom ěrn ě chytrý, co?“

To McNulty rozhodn ě nebyl. Zprvu p ři vyšet řování vycházeli z představy inteligentního, p ředvídavého vraha, pak ale, když byl zadržen McNulty, v tichosti hodili svoje teorie a profily vraha do koše. „Vicky, p řečtěte to ješt ě jednou. To s tou vzpomínkou na zem řelé,“ promluvil kone čně.*

Listovala svými papíry. „Tady to je… na památku zem řelých se hroby opat ří čerstvými ob ěť mi pro duše.“

Vstal, protože už nevydržel sed ět. Musel se pohybovat, n ěco d ělat, aby ho to napadlo, ten rozhodující detail, kt erý tehdy p řehlédli, a i nyní stále přehlížejí. Zmocnil se ho vztek. Vztek na sebe sama, protože není schopen vraha dopadnout, a taky na mu že, který se rozhodl, že bude zabíjet lidi. D říve během výslechu nebo p ři zadržení tu a tam ztratil sebevládu a udeřil nebo k tomu nem ěl daleko. Časem se nau čil vztek potla čovat. Pokoušel se necítit nic, vnímat vraha, ob ěť , policisty a čin jen jako abstraktní problémy, které musí někdo jistým zp ůsobem vy řešit. Existovali kolegové, kte ří pracovali tímto zp ůsobem, a dokonce úsp ěšn ě. Jemu se to ale nikdy nepoda řilo. Cítil, že by pomalu ztratil emoce. On ale k tomu, a by byl úsp ěšný, pot řeboval vztek, nenávist, rozhořč ení a soucit s ob ětí a dokonce i s vrahem. Co ud ělá z člov ěka vraha? Tuto otázku si kladl při každém

*

Poznámka p řekladatele: citace z bible jsou z T řetí knihy Mojžíšovy Leviticus, 4.3-8, p řeklad podle Bible kralické.

97 -

novém p řípadu. Vid ěl p řed sebou zohavené tělo Valerie Tateové: bez

vnit řností a s pro říznutým hrdlem.

činu p řiznal, tak…“ Zavrt

„Co?“

„Ud ělá to zase, že?“ Hlas Vicky ho vrátil do skutečnosti. Podíval se jí do o čí, ale v nich se mu zrcadlilo t ělo Valerie Tateové.

Když nic neodpov ěděl, řekla: „Když se McNulty tehdy k tomu

ěla hlavou.

řece všichni v ěř ili.“

ěl čast ěji úsp ěch. „Ano,“

d

Zrudla a váhavě pokra čovala: „… tak mu p

Hm, řekl si v duchu, a to je právě problém. Po řád jsem se pokoušel nemyslet jako ostatní, a proto jsem m

řekl a v ěděl, že to zní nep řítomn ě. P řešel k oknu.

Bylo p ůl deváté a slunce zapadlo. Lidé už dávno postávali v pubech a opíjeli se pivem a koktejly. Shane z okna vi ěl veliký strom se vzdušnými ko řeny, pod kterým na tráv ě sed ělo n ěkolik aborigin ů a pilo pivo a víno. Pozd ěji tam klidn ě usnou.

„Shane?“ Vicky vstala. Ob ěma rukama sev řela desky. „Musím

ješt ě napsat zprávu.“

„Ano, jist ě. D ěkuji.“

Usmála se a odešla. Zase se zadíval z okna.

14

ě kolem všech t ěch již zav ře—

Alison kvapn ě krá čela po p ěší zón

ných obchod ů ke Knuckey Street. Tam, naproti policejnímu ředitelství, na rohu Mitchell Street p ředtím zaparkovala auto, protože cht ěla v cestovní kanceláři stornovat plánovanou cestu o Vánocích do Kapského M ěsta. P ři nejlepší v ůli si nedokázala představit, že by s Matthewem mohla jet na dovolenou. Matthew si ji vždy dobíral, když trvala na tom, že cestu zamluví v cestovní kancelá ři a ne p řes internet. Říkal, že je staromódní, a v tom nebyl zase tak dale ko od pravdy.

Prošla kolem knihkupectví, ve kterém si pravideln ě kupovala použité knihy a obrazy od aborigin ů. B ěhem polední p řestávky se tady ob čas porozhlédla, vyšla i do prvního poschodí, kde byly nejen regály s knihami, ale i ateliér, veliká místnost, ve které ob čas praco-98 -

vali domorodí um ělci. N ěkte ří z nich sed ěli na ulici před krámem a malovali tam. Když ale v ěděla, že tam naho ře je David Gulpili, musela prost ě nahoru a p řihlížela. Poprvé si ho všimla, když ve filmu Dlouhá cesta dom ů hrál stopa ře, spolupracujícího s australskou policií, která hledala tři malé domorodé sourozence, kteří utekli z domova. Jeho vážná tvář, vlasy barvy havraního pe ří a ebenov ě černá kůže na ni zvláštním zp ůsobem zap ůsobily. Stále ještě nedokázala p řesn ě pojmenovat pocity, které se jí tehdy zmocnily. Snad hr ůza a fascinace. Jednou ji oslovil v knihkupectví u pokladny a pozval ji, aby p řišla nahoru do ateliéru. Nejd řív ho v ůbec nepoznala. Vypadal mnohem starší než ve filmu. O či m ěl zarudlé a nahá kůže jeho hrudníku byla vrásčitá a matná. Když ale vyslovil svoje jméno, okamžitě v ěděla, koho má před sebou.

Zalitovala, že knihkupectví je už zav řené. Po páté hodině se tady už nic ned ělo. I v kavárně naproti, p řes den vždy plné, bylo mnoho prázdných stolk ů. Ve čer lidé chodí do barů a hospod v Mitchell Street nebo dol ů do mnoha restaurací na náb řeží, kde se dýchá sv ěží vzduch od mo ře a je slyšet šplouchání vln o nábřeží.

„Haló!“

Platilo to jí? Podívala se sm ěrem, odkud p řišel hlas. Ze stínu telefonní budky vyšel Bert Horkay. P řekvapen ě se zastavila. „Berte, co tady d ěláte?“

Rozhodil ruce a usmál se. „Darwin je pom ěrn ě malý. Lidé se tady b ěžn ě potkávají.“

Ukázala na svůj v ůz. „Jedu na Minidil Beach Market. Máme tam stánek, abychom udělali reklamu festivalu. Nepojedete se mnou? Když bude ve stánku opravdový spisovatel, vzbudí to ješt ě v ětší zájem.“

Mile se usmál. Dnes m ěl na sob ě sn ěhobílé tričko s líme čkem, tmavomodré kalhoty ke kolen ům a bílé plátěné boty. Člov ěk by ho nejspíš považoval za majitele jachty. Ale Meg jí pr ozradila, že nemá ani jachtu ani d ům, dokonce ani vlastní byt.

„Moje auto stojí doma v Sydney.“

Musela se zasmát. „Tak to moje parkuje blíž. Poje ďte! Když si pospíšíme, uvidíme ješt ě západ slunce.“ Vzhlédla k nebi s n ěkolika mráčky. „Mohli bychom mít št ěstí.“

99 -

Zahrádky hospod již byly hodn ě obsazené. P řed jednou p ůjčovnou aut musela zastavit, protože nezkušený řidi č obytného vozu n ěkolikrát zkoušel zaparkovat v řad ě aut.

To, že se Bert tak p řekvapiv ě objevil, ji p řivedlo do zvláštního nap ětí. Musela si p řiznat, že na n ěj stále myslela.

„Alison?“

Škubla sebou. „Ano?“

„Co se d ěje, Alison?“

„Prosím?“ oto čila se k n ěmu, on se ale díval p římo p řed sebe.

„Vaše aura vibruje, cítím to. N ěco ji vyvedlo z rovnováhy, rozkolísalo.“ Oto čil se k ní a podíval se jí do o čí. „Je to tak?“

Nasucho polkla. Co na to m ěla říct? Vozovka p řed ní byla op ět prázdná, a tak se rozjela.

„Necht ěl jsem vás přivést do rozpak ů, Alison. Ale cítím, že vás něco unáší. Pocit viny…?“

Měla by se rozesmát a říci, že to je nesmysl? M ěla by šlápnout na plyn a říci: ano, p řesn ě tak to je! Nebyla schopná rozhodnout se pro odpov ěď a jednoduše jela dál.

„Alison, rád bych vám nabídl svou pomoc. Vím, že se neznáme dlouho, ale…“ zarazil se a hledal správné slovo, „… ale v ěř te mi, cítím s vámi a přál bych si, aby vám bylo dobře.“

Te ď by se mu ráda dívala do o čí, sv ěř ila se mu a nechala se vzít do náruče, ráda by, ale místo toho jen kývla, soust ředila se na provoz a doufala, že na semaforu na konci ulice nasko čí zelená, aby nemusela zastavit a podívat se mu do o čí.

„D ěkuji,“ vypravila ze sebe a dodala nezávazn ě a p řátelsky: „To je od vás opravdu moc milé.“

Byla mu vd ěč ná, že dále nenaléhal.

Dole u mo ře našla ješt ě místo k zaparkování v zadních řadách. Místo bylo velmi oblíbené a návštěvníci se sem sjížd ěli ze všech koutů rozlehlého m ěsta. Lidé, obtížení skládacími židlemi a chladícími taškami, mí řili k trávníku na pláži. Promenáda, jindy téměř prázdná, vřela životem. Stánky s jídlem, od kterých se ší řila lákavá vůně, stály jeden vedle druhého. Tady bylo velmi zřeteln ě znát, z jak rozdílných částí světa lidé p řišli, aby našli nový domov v Darwinu.

100 -

Alison m ěla ráda tuto mnohostrannost jinak spíše provin čního a poklidného m ěsta. Thajské speciality se tady prodávaly vedle řeckých a německé pečené klobásy vedle rafinovaných čínských pokrm ů, mezi tím italská pizza a dobroty z jižního Pacifiku. Ze všech stran zaznívala hudba, lidé se tlačili v uli čce, a procházeli kolem stánků s výrobky um ěleckých řemeslník ů. Na trávníku mezi stánky a pláží seděli ti, kte ří p řijeli na piknik. Víno a pivo si člov ěk musel p řivézt sám.

„Ješt ě jsme to stihli,“ řekla a snažila se, aby to zn ělo vesele a bezstarostn ě. Bert Horkay se postavil vedle ní a stejn ě jako ona se podíval k nebi. Slunce jako žhnoucí bronzová mince klouzalo z narudlých mrak ů do mo ře. Alison cítila Bertovu energii, bylo jí horko, ješt ě v ětší horko, a kdyby si p řiznala své pocity, tak…

„Je to nádherné, viďte?“ Usmál se na ni. „Pozd ěji p řijdu ke stánku.“ Pak ji jednoduše nechal stát a zmizel v davu. Ml čky se za ním dívala. Právě se cht ěla obrátit ke stánku, když se její oči st řetly a pohledem černých o čí. Jako o čarovaná hleděla do jako o čí starší domorodé ženy, černých jako uhel, která se jednoduše zastavila v davu proudících lidí. Podivuhodné bylo, že lidé do ní nevráželi, ani ji dav neunášel sebou, lidé se jí vyhýbali, jako by byla obklopena neviditelnou zdí. Alison cítila, jak jí po celém těle nasko čila husí k ůže. Cht ěla se osvobodit ze zajetí tohoto magicky p řitažlivého pronikavého pohledu, který jako by pronikal do jejího nitra a v ěděl o temném tajemství, ale nedokázala se odtrhnout. Musela se dívat do t ěch o čí a do toho černého obličeje, který, jak jí to p řipadalo, se nikdy neusmíval. Pak se rty neznámé ženy pohnuly a vytvářely slova beze zvuku. Najednou odvrátila pohled od Alison a zmizela v davu.

Jak to je možné, že jeden jediný pohled ji tak dráždí, tak znepokojuje? Co ta žena vidí? Co říká? Zatímco si Alison klestila cestu ke stánku festivalu spisovatelů, najednou znala odpov ěď . Ta neznámá domorodá žena poznala její vinu, a řekla jí, že je vinna.

Meg jí zamávala. Na sobě m ěla široké červené šaty se žlutými kv ěty a vlasy si místo do ohonu stáhla do uzlu. Před ní na stolku se vršily brožury a knihy spisovatel ů, kte ří se ú častnili festivalu.

„Dob ře, že jdeš. Pot řebuji podporu.“ N ěkolik lidí listovalo v knihách a pozorně četlo záložky.

101 -

„Ve m ěst ě jsem potkala Berta a p řivezla ho sebou.“ Alison str čila svou kabelku pod pult.

„Ach…“ Meg se na ni p řekvapen ě podívala. „Mn ě řekl, že si chce dnes ud ělat klidný ve čer. Ale…“ významn ě zamrkala „… kdo ví, co si Bert p ředstavuje pod pojmem klidný ve čer?“

Alison se p řim ěla k úsm ěvu a p řinutila se p řív ětiv ě a obšírn ě odpovídat na otázky zájemců. Slova Berta Horkaye jí však nešla z hlavy a m ěla pocit, jako by ji odn ěkud sledovaly o či domorodé ženy. Ob čas se nenápadně rozhlédla, ale tajemnou ženu nikde nevid ěla. Ani Berta Horkaye. Oddávala se iluzím. Život jí neposkytuje ani jistotu, ani stabilitu. Všechno v n ěm bylo vzh ůru nohama.

Slunce zapadlo a nastalo šero. Promenádu osvětlovala jen sv ětla ze stánků a lampy ve zna čných rozestupech. Louka, na které lidé sed ěli, se pono řila do tmy. A najednou je Alison uvid ěla: o či té domorodé ženy, za lidmi, kte ří procházeli kolem stánků. Tajemná cizí žena sed ěla vedle stánku, na kterém se prodávaly výrobky uměleckých řemesel.

Alison se dívala do t ěch o čí a rozhodla se. „Musím na okamžik zmizet,“ řekl Meg, která se právě zakousla do pln ěného ku řecího stehýnka z vietnamské kuchyn ě. Popadla kabelku a pustila se davem k t ěm temným o čím.

Ješt ě v noci vítr zesílil. Hvízdal v trhlinách domu, nar ážel do oken a dve ří, rozbíjel tabulky, rval v ětve ze strom ů, hnal p řed sebou plechový kbelík. Vytí bou ře je jako úp ění lidí. D řev ěné stěny se zasténáním povolily, a pak, pak se objevil obrovitý stín, byl vyslán prehistorický pták, aby potrestal lež –

Zdál se mu, i ve dne, stále stejný sen.

Tama ře se poda řilo odpojit televizor, dovléct ho do výtahu v dom ě, kde bydleli její rodi če, a v byt ě jej op ět uvést do provozu. Otec ani matka ji nepomohli. Jen stáli a dívali se na ni. Tamara si odpustila poznámku, že by ji snad mohli pomoci, protože by to vedlo jen k neplodné diskusi a skon čilo vý čitkami. Deset minut p řed osmou kone čně sed ěla na pohovce vedle matky a dívala se na svou vlastní televizi.

102 -

čkami dodávaly

„To je hezké, že jsi zase jednou tady,“ řekla jí matka, celá šťastná se dotýkala její ruky, ale nespoušt ěla o či z obrazovky. Pro matku byl sv ět zase v po řádku. Čerstvá trvalá vypadala na její hlavě jako přilba z blond ruli ček. Brýle s p říliš velkými obrou

jejímu výrazu cosi sovího. Na tvá řích m ěla nanesenou červe ň, ale její rysy to nijak neosv ěžilo. Vypadala dokonce tém ěř politováníhodn ě. Na r ůžovém tričku m ěla t řpytivý nápis Goldcoast. Tamara nev ěděla, že by tam její rodi če v poslední dob ě byli. Matka asi tri čko koupila v

nějakém supermarketu.

„Naše televize je lepší,“ zabru

čel otec. Sed ěl v k řesle, díval se

up řeně na obrazovku a usrkával whisky. „Ty si p řece vyd ěláš peníze. Pro č si nekoupíš n ěco lepšího?“ Na sob ě m ěl hn ědou kostkovanou košili s krátkými rukávy a béžové šortky. Jeho pantofle ležely mezi nohama a televizí. Alkohol zp ůsobil, že se úpln ě scvrkl a ple ť m ěl silnou a zažloutlou jako starou k ůži. Nos, který vždy vévodil jeho

obli čeji, a který, díky bohu, nezd

„Pro m

ědila, nyní ješt ě více p řipomínal

zoban dravce a hu ňaté obo čí vypadalo ješt ě divo čeji. Vlasy m ěl stále ješt ě husté a padaly mu do čela ve staromódní vln ě. Tamara cítila, že v byt ě se dávno nev ětralo. Jde snad o první známku zanedbanosti? Nehty na prstech nohou, které vyčnívaly z obnošených pantofli, potřebovaly ost říhat, stejn ě jako otcovy vlasy.

ě to není d ůležité, tati, a krom ě toho nemám na televizi čas.“ Pro č se vlastn ě omlouvá? Zlobila se sama na sebe. P řitom si předsevzala, že se nenechá vyprovokovat.

„Ona má pravdu, tatínku. Máš spoustu práce, viď, dít ě?“ Matka vstala a vt ěsnala se mezi pohovku a st ůl, kde stála láhev s whisky. Růžové šortky se jí lepily na t ělo. K ůži na silných stehnech m povadlou a volnou. Tamara se v duchu ptala, jestli i ona bude jednou tak vypadat. Matka si nalila a se skleni čkou i lahví se vrátila. Tamara se p řinutila nic ne říci. Konec konc ů se necht ěla rodi čů m plést do

jejich života.

ěla

„Podívej se na to, tatínku!“ Matka ukázala skleni čkou na obrazovku. „Jsem ráda, že nebydlíme blízko u mo ře.“

Právě b ěžel film o cyklónu, který zasáhl čínské pob řeží. Palmy se ohýbaly, prkna, kusy nábytku, odpadky a plechy létaly vzduchem,

103 -

vysoké vlny bičovaly pob řeží a odnášely s sebou písek a rybářské lod ě. Říkali, že tropická bou ře si vyžádala tři stovky ob ětí.

„Není to strašné?“ matka zavrt ěla hlavou a up řen ě se dívala na obrazovku. „Pamatujete se ješt ě, jak to bylo u Sally?“

„Sally?“ zabru čel otec. „Mohli bysme zhebnout, a ta by se o to houby starala!“

„Tak to není tatínku,“ řekla matka a ude řila se rukou, posetou pigmentovými skvrnami, do hrudi. „Tehdy jsem si mys lela, že se zem ě otev ře a všichni zmizíme v jejích hlubinách.“ Zavrt ěla hlavou. „Na to nikdy nezapomenu.“

Ne, zapomenout na svatbu její sestry nem ůže asi nikdo, kdo se jí účastnil, říkala si v duchu Tamara. Matka celé týdny Sally p řemlouvala, aby svatbu odložila. Vdávat se třináctého! To přináší neštěstí! Ale sestra si jako obvykle nenechala do ni čeho mluvit. Když se pak zem ě najednou za čala ot řásat, i ona zbledla. A matka na ni stačila vrhnout vy čítavý pohled d říve, než s ostatními vyb ěhla ven. Zemětřesení nezp ůsobilo žádné velké škody, zanechalo jen trhlinu v přední části domu Sally a Andrewa. Táhla se od dveří až nahoru ke štítu.

„D ěť átko, nechceš se napít? Whisky osv ěžuje.“ Matka už držela láhev v ruce.

„Ne, d ěkuji, musím pry č.“ Tamara vstala. Nedokázala sed ět vedle matky na pohovce. Už to prost ě nebylo jako d řív, když ješt ě byla dít ě. Jako často, když byla pohromad ě s rodi či, její pocity kolísaly mezi soucitem a zlostí.

„Ale nezapome ň, že pozít ří musíme do supermarketu!“ zvolala matka. Otec ne řekl nic. Televize a whisky ho úpln ě pohltily.

O p ůl hodiny pozd ěji Tamara zastavila v garáži vedle pronajatého domu a odemkla. Kone čně sama! Hodila klí če do d řev ěné mísy na moderní sk říňce a sp ěchala do pracovny. Ano, ovšem, d ům je pro jednu osobu velký. A p říliš velký pro n ěkoho jako ona, kdo stejn ě žije spíše v kancelá ři než doma. Ale líbil se jí, cítila se v n ěm dob ře a nájem nebyl o nic vyšší než u menších dom ů nebo moderních byt ů. Tady m ěla místo, klid, velkou terasu a dokonce zahradu. A taky sou-104 -

sedé, rodiny s d ětmi, byli milí. Krom ě toho se k ní mohl n ěkdo p řist ěhovat, kdyby cht ěla…

Tady je p řece dost místa pro nás tři, řekla jí matka. Tamara byla ráda, že zůstalo u jejího kategorického ne.

V ložnici se svlékla a odešla do koupelny. Teplá voda jí stékala po t ěle a zmírnila nap ětí. Ale bylo to tak, jako by vzpomínka jen čekala na p říhodný okamžik, kdy bude moci proniknout na povrch, a tak si vzpomn ěla na ten t řetí červen p řed tém ěř dvaceti lety, kdy jí matka v kuchyni řekla: Ellen Huntová je mrtvá.

Tamaru najednou pod teplou sprchou zamrazilo a zav řela vodu. Nemohla tomu v ěř it a cht ěla zavolat Ellenin ě matce. Omotala kolem sebe silnou froté osušku a vyšla z úzké koupelny.

Ellen cht ěla studovat medicínu, zato ona, Tamara, cht ěla nejd řív nějaký čas pracovat. Cht ěla si co možná nejrychleji vyd ělat peníze a najít hodného muže, aby nebyla závislá na rodičích, kte ří už tehdy pili. Často se hádali, otec byl každou chvíli bez práce a matka držela rodinu nad vodou no čními službami na pošt ě a úklidem ve dne. V těch dobách musela rodinný život organizovat Tamara. Musela uklízet, prát, nakupovat, vařit a ješt ě d ělat úkoly s mladší sestrou. Jsi za ni odpov ědná, řekl jí otec.

Ellen by dnes byla stejn ě stará jako ona… Tamara se naklonila a vytáhla z tašky pistoli Glock. Už nikdy se nechci cítit bezmocná, přísahala si, když poprvé pocítila v ruce chladný kov zbran ě.

15

Byla tém ěř p ůlnoc, když Shane opustil policejní prezidium a šel do hotelu, vzdáleného pouhých tři sta metr ů. Pod sprchou se pokusil shrnout si všechny informace v nad ěji, že narazí na stopu, která až doposud z ůstávala skrytá. Namydlil se. Vystouplá jizva na stehnu mu připomn ěla Jackovu smrt a pokaždé, když ji vid ěl nebo cítil, se mu sev řelo srdce a zmocnil se ho hluboký smutek. To, že na konec našel vraha, ho nemohlo ut ěšit.

105 -

Vzpomínal na Carol. Už čty řikrát za poslední hodinu se pokusil jí zavolat, ale nepoda řilo se mu to. Stále ještě se s Carol nedohodli, kde budou bydlet. Svého bytu se vzdát nechtěl, stejn ě jako ona domu na Sunshine Coast. Možná by prostě m ěli odjet n ěkam jinam. N ěkam, kde je ticho a klid, kde by m ěli jen sami sebe. Toužil po tom, a současn ě v ěděl, že takové místo možná nikdy nenajde, pokud se mu tentokrát nepodaří zadržet skute čného vraha.

Nechal vodu stékat po svém těle a zav řel o či. Na n ěkolik hodin musí vypnout, odpo činout si, spát, p řestože se mu to p říčí, když venku pobíhá vrah a možná si hledá další oběť , mladou ženu, kterou bestiálně zavraždí.

Neklepal n ěkdo na dve ře? Zav řel vodu. Opravdu. Další energické zaklepáni. Kdo to může být? Rychle si ovinul osušku kolem bok ů a šel otev řít.

„Vy?“ cht ěl p řekvapen ě zvolat, ale ne řekl nic. Tentokrát jí necht ěl dát příležitost, aby mu dala polemickou odpov ěď . Tak musela za čít ona, a on na to mohl reagovat s pat řičnou tvrdostí, kdyby cht ěl. P řede dve řmi stála Alex Wingerová v tmavošedém střízlivém kostýmu.

Zjevn ě čekala na jeho otázku, ale on jí tuto laskavost neudělal. A tak proti sob ě n ěkolik vte řin stáli jako dva herci, kteří zapomn ěli text.

„Smím dál?“ zeptala se kone čně.

Nijak jí to neusnadnil, úmysln ě chvíli váhal, a pak ustoupil stranou. Energickým krokem prošla kolem n ěho úzkou chodbou do pokoje. Tam se k n ěmu oto čila.

„Je tu jedna v ěc, o které bych s vámi chtěla mluvit.“

„Dost nezvyklá doba, nezdá se vám?“ Z vlasů mu stékala voda do o čí a pálila.

„D říve jsem nemohla.“ Pro č, to nevysv ětlila.

Ukázal na jedinou židli. Posadila se, p řehodila nohu p řes nohu, ale jinak z ůstal její postoj napjatý.

„Nechcete se n ěč eho napít?“ K této otázce se musel přinutit.

„Ne, d ěkuji.“

„Musím se obléknout.“

106 -

Špi čkou boty poklepala na zem. Pro m ě za m ě, ale posp ěš si, to tím asi cht ěla nazna čit, říkal si v duchu, šel do koupelny a rychle si natáhl košili a kalhoty. Bude si muset koupit něco na sebe, te ď, když se v Darwinu zdrží. Byl vybavený na den nebo dva.

„Co tam d ěláte tak dlouho?“ slyšel její hlas.

„Co myslíte?“ odpov ěděl nevlídn ě. „Po čkej, co ti chce říct,“ promluvil na sv ůj obraz v zrcadle, „a pak s ní m ůžeš vyrazit dve ře.“

Vracel se k ní a ješt ě si zapínal knoflí čky košile. Židli si postavil tak, aby sed ěl šikmo naproti ní a mezi nimi aby stál kulatý st ůl s notebookem, r ůznými novinami a použitou skleni čkou. Její modré o či už nep ůsobily tak chladn ě, ale možná byla taky unavená. „Tak tedy, o čem se mnou chcete mluvit?“

Zm ěř ila si ho, jako by zvažovala, jestli p řece jen nemá odejít. Ale pak řekla: „Odesilatele toho výhružného dopisu jste asi ješt ě nenašli.“

„Ne.“ Nenechal se vyprovokovat.

„Tedy… Jde o Valerii Tateovou.“

Čekal.

„Valerie m ěla pom ěr.“

Byl p řekvapený, ale nedal to na sob ě znát. „Pro č jste to ne řekla mým koleg ům?“

„Nemám ráda policistky.“

Zase ta její arogance. „U soudu jsem m ěl dojem, že nemáte ráda mě,“ řekl.

Zůstala vážná. „To bylo při soudním jednání.“

„Ach ne, ani p řed soudní síní jste nebyla nijak milá.“

„I to pat řilo k jednání.“

„Cože? Obvin ění, že jsem nesnášenlivý autokrat?“

„Vy jste tomu porozum ěl, že?“ P řes její tvář p řelétl krátký úsm ěv.

„Jestli m ě zase chcete provokovat, vyhodím vás.“ Zase se jí n ěkolika slovy povedlo vyvést ho z míry.

Zůstala vážná a dívala se na ruce, spojené na noze. „Valerie to ne řekla nikomu. Byla to pon ěkud prekérní situace. On je ženatý. Matthew Griffith. Je to ze ť majitele velké dopravní spole čnosti: van

107 -

Oosterzee. Musel byste být slepý, kdybyste nevid ěl alespo ň jeden nákladní vůz nebo kontejner s touto zna čkou.“

„Pak jsem asi slepý.“

„To není pro policistu práv ě výhoda.“

„Nev ěř ila byste, co všechno m ůže slepý vid ět…“ Prohlížel si ji. Má něco za lubem? „Mohl mít Griffith n ěco spole čného s její smrtí?“

„Nevím. Ale nebylo by p říliš hloupé hrát si na sériového vraha, když se chci n ěkoho zbavit?“

„Myslíte si, že by ten Griffith byl n ěč eho takového schopen?“

„Už jsem dost zažila. Mohl si také n ěkoho najmout. V každém případě si vzpomínám, že Valerie byla poslední odpoledne n ějak nervózní a nesoust řed ěná. Nechtěla ale říci, co jí je.“

Zamyslel se. Jestli má Alex Wingerová pravdu, pak tato smrt nemá nic společného s vraždou p řed osmi lety. Mohl by nasednout do letadla a odlet ět dom ů. Tady toto se ho nijak netýká. Tiše si vzdychl, protože v ěděl, že to nikdy neud ělá.

„Pro č se m ě na nic nezeptáte, když už jsem se odvážila do jámy lvové?“ zeptala se.

„Tomu říkáte do jámy lvové?“ zasmál se. „Přišla jste dobrovolně a kdykoliv zase m ůžete odejít, paní Wingerová.“

„Alex. Říkejte mi Alex.“

Ne řekl nic. Ona si m ěř ila jeho a on si m ěř il ji. Stále ještě z ní nebyl moudrý.

„Čeho se bojíte?“

„Jak jste p řišel na to, že bych m ěla mít strach?“

„Vidí to i slepý, jako jsem já. Jak tady sedíte, že jste ke mn ě p řišla v tuto hodinu… P řiznejte se, vy máte strach!“

Ml čela. Tohle byl bod pro n ěj. „Nechcete se p řece jen n ěč eho napít?“ Vstal, z mrazáku vytáhl misku s kostkami ledu a namíchal dva giny s tonikem.

Ml čky od n ěj vzala skleni čku a napila se. Teprve když ji postavila, se na n ěj podívala. „Valerie mi byla podobná.“

„Ano, to m ě taky napadlo. Myslel jsem si, to se podívejme, Ale x Wingerová je egocentrická narcistka.“

Na okamžik jí p řes tvář p řelétl sotva znatelný úsm ěv. „Hledáme si vždycky to stejné,“ řekla pak bez pohnutí.

108 -

„Myslel jsem si, že hledáme tu část, která nám chybí.“

„Vy v ůbec nejste tak hloupý, jak jsem si myslela, detekti ve.“

„Vy jste m ě tedy ješt ě m ěla za hloupého?“ Její nestydatost ho ohromila.

Napila se a z ůstala mu dlužná odpov ěď .

Zk řížil ruce na stole a zadíval se jí p římo do o čí. „Pokud jsem vám dobře rozum ěl, obáváte se, že vrah vyhledává ženy jako jste vy a Valerie a že byste se mohla stát p říští ob ětí, v p řípad ě, že se jedná o sériového vraha, je to tak?“

Přikývla. „Ale je tady ješt ě jedna možnost.“

„A to?“

Krátce pohlédla na svoje dokonale pěst ěné nehty. Teprve nyní si uv ědomil, že nemá ty své chřestivé náramky. Pak zase vzhlédla. „Vrah necht ěl zabít Valerii, ale m ě.“

„A prozradíte mi taky, pro č by m ěl chtít zabít vás?“

„Máte ještě?“ Nastavila mu skleni čku.

Vstal a nalil jí další gin s tonikem. „Víte, že Bri ana Masona máme na mušce?“

Přikývla. „Ale nezadrželi jste ho.“

„Ne, jen ho sledujeme. V ruce proti n ěmu nemáme nic, ale vůbec nic. I jeho alibi se zdá neprůst řelné.“

Její pohled jako by jim procházel. „ Často mívám telefonáty,“ řekla najednou. „Anonymní. Uprost řed noci.“

„Nezm ěnila jste si číslo?“

„Musím být dosažitelná pro klienty. Nemohu si stále m ěnit číslo.“

„Takže jste nic nepodnikla.“

„Ne. Myslela jsem si, že to p řestane samo od sebe. Místo toho to trvá už p ůl roku.“

„A co chce?“

„Jsou to nechutnosti… Chci říci…“ Op ět se napila. „Sexuální narážky… Urážky…“ Op ět se d ůkladn ě napila. „… odporné v ěci.“

„Nenahlásila jste to na policii?“

„Co by s tím ta mohla ud ělat?“

„Existuje spousta…“

109 -

„Necht ěla jsem t ěm lidem nic říkat!“ sko čila mu do řeči. „Bavili by se tím, ponižovali m ě…“ Odml čela se, zadívala se do skleni čky a pak ji jediným douškem dopila.

„Myslím, že p řece ňujete touhu bavit se, Alex.“

Nechápavě se na n ěj podívala. „Myslíte to vážn ě?“ rázn ě postavila skleni čku na st ůl a zadívala se mu p římo do o čí. „M ěla jsem pom ěr s Tonym Costarellim.“

Málem mu zaskočilo.

„Nijak nebudu p řehánět, když to, co jsme d ělali, ozna čím za nejdivočejší okamžiky svého života,“ promluvila bez emocí.

Věděl, že na ni zírá, ale nemohl jinak.

„D ělali jsme to všude. V kanceláři, na klozetu, v aut ě, v cele. Sex s ním a čekání naň to m ě málem p řipravily o rozum.“ Cht ěla se napít, ale zjistila, že skleni čka je prázdná. „Co je? Vy hostům nenaléváte?“

Vstal, p řinesl led, gin a tonik, všechno to postavil na st ůl a nalil ji.

„Po p ůl roce to skon čil. Řekl, že ho to nudí.“ Napila se. „Dovede si p ředstavit, jak se člov ěk cítí? Být odložen jako… jako… jako boty, které maji prošoupanou podrážku?“ Její ruka sev řela skleni čku. Up řen ě se zadívala na st ůl.

Čekal, že bude mluvit dál, ale mlčela. „A pak jste p řijala Valerii Tateovou. Byla vám podobná.“ Zaváhal. „Proč?“

„Pro č? Sám jste před chvílí řekl, že jsem egoista a narcis.“

Zamyslel se. „A Costarelli pak s Valerií…“

Zasmála se. „Moc rád by. Ale ona nechtěla.“

„Takže Valerie necht ěla. A Costarelli se s tím smí řil.“

„Ne. Byl jako posedlý, aby ji dostal do postele.“

Nalil si gin. „A co má ta historie společného s vraždou?“

„Co já vím! Nedovedete si p ředstavit, jaký Costarelli je!“ Prudkým pohybem ruky si projela vlasy a pot řásla jimi.

„Jen proto, že chce sex? Víte, jaké to je, žít v ne ustálém napětí?“ Připomn ěl si doby, kdy i on se musel odreagovat a uvolnit, kdy potřeboval vyhnat z mozku obrazy a pach smrti, a využí val k tomu jakoukoliv p říležitost.

110 -

„Ach ano, to vím. Pro č ho omlouváte?“ Její pohled byl pronikavý.

Naklonil se trochu dop ředu a up řen ě se na ni zadíval. „Snad nechcete ve vší vážnosti tvrdit, že Tony má něco spole čného s tou vraždou?“

Zaváhala. Nekonečně dlouho otá čela skleni čku v ruce, a pak řekla: „P řed p ůl rokem jsme tady m ěli vraždu prostitutky. N ěkdo ji hodil krokodýl ům v East Alligator River. Byla to pouhá náhoda či snad št ěstí, že se našly v ůbec n ějaké zbytky. Jinak by ta žena prostě zmizela. Costarelli se s tou ženou často setkával, také večer p řed vraždou. Abyste v ěděl: on se sexuálně stýká s prostitutkami. Chrání je, kryje, a dostane za to všechno, co chce. Prost ý vým ěnný obchod, který se mnou nefungoval.“ Odkašlala si. „Costarell i byl jeden z posledních, nebo dokonce poslední, kdo tu ženu, Debo rah Pittovou, vid ěl naživu.“

Cht ěl ji p řerušit, ale mluvila dál.

„P ři vyšet řování byla tato skutečnost potla čena. Vím to z d ůvěryhodného pramene. Stejn ě jako z jiných pramen ů vím, že se s ní setkal. Ale ututlalo se to. A každý normáln ě myslící člov ěk si řekne: pro č?“

Proklínal sám sebe. Proč otevíral dve ře? „Poslyšte, paní Wingerová…“

„Alex.“

„Alex. P řijdete si sem v noci a o čer ňujete Costarelliho, na kterého máte důvod být naštvaná. Vaše obvin ění se zakládá na údajných výpov ědích údajných d ůvěryhodných zdroj ů. Já se vás ptám: chcete se Costarellimu pomstít? Jestli ano, tak okamžit ě zmizte.“

„Costarelli pot řebuje brutální, tvrdý sex,“ řekla tiše a rychle.

S jakým kalibrem ješt ě vyrukuje? „To z n ěj snad ned ělá zabijáka, ne? Z vás taky ne, Alex.“

Zrudla a sklopila o či. Když znovu vzhlédla, bylo v jejím výrazu cosi ustrašeného. Pokusila se vstát. „Už p říliš dlouho jsem vás obírala o čas.“

„Okamžik.“ Tak ji nemohl nechat odejít. V každém p řípad ě p řišla, protože se bála. Bez odporu z ůstala sed ět, jako by o čekávala, že ji zdrží.

111 -

„Co bychom m ěli ud ělat?“ zeptal se.

„To kdybych v ěděla, nep řišla bych za vámi.“ Zazn ělo to up římně. Op ět se zadívala na svoje nehty.

„Nem ůžete na n ějaký čas vysadit, nebo ješt ě lépe, vzít si dovolenou, n ěkam odjet?“

Prudce zavrt ěla hlavou. „To je vylou čené. Mám dva případy…“

„Policejní ochrana?“

„Zbláznil jste se?“

„P řest ěhujte se. Najm ěte si pokoj v hotelu.“

Její pohled klouzal po neosobním za řízení, které docela jistě neodpovídalo jejímu vkusu. „Budu o tom p řemýšlet. A díky za pití.“

Vstala. Tentokrát ji nezadržel, jen řekl: „Te ď ale nem ůžete jet autem…“

„Ne. Nem ějte obavy.“

Doprovodil ji ke dve řím. K výtahu šla jako lidé, kte ří mají špi čku, vzp římená jako svíčka. Zav řel dve ře a uvažoval, jestli má Costarellimu říci o její návštěvě. Rozhodl se, že zatím neud ělá nic. Její zlost na Tonyho byla p říliš z řejmá. Svlékl se a lehl si na postel. Tohle je ale podivný p řípad! Vrah s fanatickými a náboženskými motivy posílá posm ěšné vzkazy policii a vyhrožuje obhájkyni…

16

Čtvrtek 14. června

Shane se oto čil a pohlédl p řes rameno na velké nástěnné hodiny naproti p řepážce. 5 hodin 15 minut. Stejný čas jako na jeho náramkových hodinkách. Doufal snad, že doba čekání uběhne podle oficiálního času rychleji? Hlava ho bolela a jasné neonové světlo pálilo v očích, nebyl prost ě žádné ranní ptá če. Po řád ještě byla tma. Jen tu a tam zasvítily za sklen ěnou st ěnou žluté body. Sv ětla letadel Theodoruou Pearl nebo Pearl Aviation.

Sed ěl v jedné z p ěti řad oranžových um ělohmotných židlí. Tém ěř všechna místa byla obsazena d ělníky v krátkých kalhotách a v těžkých pracovních botách. O či upírali na bezpe čnostní instruktáž

112 -

týkající se dvoumotorového letounu, která běžela v televizi, zav ěšené v rohu nad řadou oken.

Muž vedle Shana složil Northern Territory News a položil si je na kolena. I on se díval na video, na kterém letuška p ředváděla navlékání plovací vesty. „Letíte taky do zlatého dolu?“ zeptal se.

Shane cht ěl právě odpov ědět, že ne, když se otev řely venkovní dveře vedle oken a dun ění motor ů ho p řehlušilo. S hlukem pronikl do klimatizovaného prostoru teplý, vlhký vzduch. Von ěl po kerosinu a tropických kv ětech. Zam ěstnanec bezpe čnostní agentury v černém overalu nemusel říci ani slovo. D ělníci se zvedli a ml čky vyšli ven. Dve ře se za nimi zase zav řely.

Shan ův soused z ůstal sed ět.

„Ne, letím na perlovou farmu,“ odpov ěděl Shane.

Statný muž p řikývl. „Já jsem m ěl volno. Te ď musím zase na dva týdny ven.“

„Kam?“

„Do západní Austrálie. Tři hodiny letu. Uprost řed poušt ě. Uprost řed ni čeho.“ Odfrkl si. „A jak dlouho se zdržíte vy?“

„Jen n ěkolik hodin.“

Muž si jej zm ěř il. „Novinář?“

„N ěco podobného.“

Mužovy o či zasvítily. Ukázal na Shana ukazováčkem. „Já vím: spisovatel. Jste tady kv ůli festivalu. Spisovatelskému.“

To se mu zatím ješt ě nikdy nestalo. Nejpozd ěji p ři druhém pokusu ho každý tipoval na policistu. Vzpomn ěl si na Costareliho a přisv ědčil.

„M ěl bych vás znát?“ Podle všeho vzbudil zájem toho člov ěka.

„Ne, nejsem známý.“

Muž p řikývl, ale stále ho ze strany sledoval. Z řejm ě si lámal hlavu, jestli Shana p řece jen n ěkde nemohl vid ět.

V televizi jakýsi americký obr prezentoval sv ůj recept na úsp ěch. „Nejd řív si položte nejd ůležit ější otázku: po čem hladovím? A pak ud ělejte všechno pro to, abyste sv ůj hlad utišili!“ Prominenti, nebo p řinejmenším ti, kte ří podle titulku jimi být museli, celí š ťastní vyprávěli, jak jim tento recept pomohl ud ělat kariéru nebo najít vytouženého partnera.

113 -

Zase se otev řely dve ře. „Váš let,“ řekl zam ěstnanec Shanovi.

„Hezký let! A napište krásnou knihu!“ kývl na n ěho soused.

„Vy hle ďte najít zlato.“

„To najdu, ale nesmím si ho nechat,“ zasmál se. Shane vstal a šel ven za širokými zády zam ěstnance. Stále ještě byla úplná tma a dusno. Motory naskakovaly a dun ěly. V blízkosti byly čty ři dvoumotorové stroje. Zamířili k jednomu z nich. Bílý lak letadla odrážel každý sv ětelný paprsek. Muž v černém overalu zůstal stát u schůdk ů a rozloučil se s ním letmým pohybem prst ů, podobným salutování. Shane vyšel nahoru. Podle všeho byl jediný pasažér v letadle, ur čeném pro patnáct osob. Posadil se do druhé řady na pravé stran ě a připoutal se. O chvíli pozd ěji hukot vrtulí zesílil. Na op ěradle seda čky p řed ním bylo zav ěšeno pouzdro s ucpávkami do uší v malých sáčcích. Vzal si je, p řestože nenávid ěl pocit, když si ty v ěci cpal do uší. Stroj se za čal chv ět. Rychle použil ucpávky do uší. Chv ění p řešlo do lomcování, pak se stroj rozjel, zrychlil a zvedl se k temnému nebi.

Zav řel o či a navzdory dun ění se snažil usnout.

Pak pocítil ot řesy. Škubl sebou a uv ědomil si, že opravdu spal. Podle jeho hodinek byli na cest ě asi hodinu. Podíval se ven. Na zá řivě bílých k řídlech svítily oranžové pruhy.

V prospektu spole čnosti, vlastnící perlovou farmu, se do četl, že až do padesátých let se pro mušle bylo nutno potápět a perla se našla jen s velkým št ěstím. Potápěč i sestupovali do hlubin v t ěžkých kovových helmách a silných oblecích. Z paluby doprovodné lodi jim hadicí pumpovali do obleku a helmy vzduch. Tato práce skrývala velké nebezpe čí. Mohly vzniknout smrtící plyny a p říliš velký rozdíl tlaku mohl potápěč e v jejich oblecích p římo rozdrtit. Jisté místo na pob řeží západní Austrálie se také proto jmenuje Hřbitov lovc ů perel.

I mladý Giannis Theodoruou za čínal jako potápěč . Jeho rodi če přišli b ěhem první sv ětové války z jednoho z řeckých ostrov ů do západní Austrálie. Tam jim perleťový pr ůmysl nabídl jednu z mén ě lukrativních pracovních p říležitostí, a když byl jejich syn dost velký, za čal se potápět. Jako v pohádce, alespo ň tak se o tom psalo, našel drahocennou perlu, prodal ji a ve v ěku osmnácti let si najal vlastní potápěč skou lo ď k lovu perel. Dnes, p řirozen ě po n ěkolika neúsp ě-

114 -

ších, pat řila k jeho podniku celá flotila lodí, krom ě toho letadla, vinice a mnohé nemovitosti. Theodoruou se stal luxusní zna čkou, známou po celém světě.

Nebe se zbarvilo nejprve fialov ě a pak sv ětle mod ře. Mo ře a pobřeží odd ělovala tyrkysov ě zbarvená linka. Pod letadlem se pohybovaly bílé mraky. Shane pod sebou objevil výb ěžky pevniny, zasahující do modré vody. Soud ě podle času musí každou chvíli dorazit k Vansittart Bay. Temn ě modrá voda hrani čila s temn ě zelenou zalesněnou pevninou. Shane nevid ěl žádné ulice, žádné domy, jen tenké linie černých bójí na vod ě a bílou lo ď. Letadlo klesalo, vodní hladina se najednou zdála na dosah blízko, pak vystříkla p ěna, když plováky měkce sklouzly po vod ě. Vrtule se zastavily.

Odpoutal se. Druhý pilot otev řel dví řka. Motorový člun se už blížil k letadlu. Pilot nemluvil a Shane také ml čel. Možná bylo p říčinou hluboké ticho, které panovalo v této nedotčen ě vyhlížející zátoce.

Proti jasnému rannímu sv ětlu se rýsovala silueta muže, který řídil lo ď. Muž zvedl ruku a Shane stejným zp ůsobem op ětoval jeho pozdrav. Otev řený hliníkový člun bokem p řirazil a Shane do n ěho nastoupil.

„Dave Cameron,“ p ředstavil se muž a natáhl ruku. Strojen ě se usmál. Shane si ho prohlížel a v duchu se ptal, jestli je to muž, který mu poslal posm ěšný vzkaz.

Druhý pilot zav řel dví řka letadla, a jakmile se lo ď vzdálila asi padesát metrů, pilot op ět nastartoval.

Dave Cameron m ěl na sob ě bílé tri čko s líme čkem a modré šortky. Pod šedou baseballovou čepicí bylo vid ět krátce ostříhané, sv ětlé vlnité vlasy. Jeho obličej byl otev řený a m ěl p řív ětivý výraz. P říjemný, vst řícný a sympatický člov ěk, prolétlo Shanovi hlavou. K takovému by žena nastoupila do auta, jemu by d ůvěř ovala… Za svého života policisty se setkal s n ěkolika vrahy, kte ří p ůsobili p řesn ě takto. Ne, člov ěk se nikdy nesmi spoléhat na první dojem. Pak si vzpomn ěl na McNultyho, to byl typický vrah, jak si ho člov ěk p ředstavuje. Te ď musel uznat, že i on se nechal touto p ředstavou ovlivnit.

„Zátoka a zem ě kolem pat ří jedné komunitě aborigin ů,“ vysv ětloval Dave, zatímco řídil člun k velké bílé lodi, na jejímž trupu Sha—

115 -

ne p řečetl jméno Mary-Anne. „Spole čnost Theodoruou Pearls si ji pronajala.“ Dave mluvil p řekvapiv ě tiše, jako by necht ěl rušit velebný klid p řírody. Shane se oto čil a zahlédl ještě, jak letadlo mizí za zalesn ěným pahorkem. Dave si všiml jeho pohledu.

„Leti ješt ě do dalších zátok a nabírá lidi. V ětšinou pracují ve čtrnáctidenních sm ěnách. N ěkte ří inžený ři nebo technici p řilétají jen na n ěkolik hodin.“

Shane byl p řekvapený ochotou, s jakou Dave podával informace. Nyní se ale p řiblížil k boku lodi, ze kterého visel žeb řík, a hodil nahoru lano, kde ho n ějaký muž zachytil a upevnil. Shane vystoupil na palubu.

„Ahoj!“ pozdravil mladý muž japonské tvá ře. Rozhodn ě mu nebylo víc než p ětadvacet, byl bosý a na sob ě m ěl tri čko a šortky.

„To je Mike, m ůj zástupce.“ I Dave už stál na palubě. Kam se Shane podíval, všude vid ěl čistou, zářící b ělobu, bezd ěč ně si vzpomn ěl na byt Valerie Tateové, který byl stejn ě bezvadn ě čistý.

„A to je Marcel, náš kucha ř.“ Dave ukázal na druhou stranu, kde se o zábradlí opíral vytáhlý muž a vyléval cosi do vody. Dave zamí řil k n ěmu.

„Marceli, víš, že je nemáme krmit.“

Shane se podíval do tyrkysov ě modré vody pod sebou a uvid ěl tři asi dvoumetrové žraloky, jak pomalu a elegantn ě proplouvají hejnem malých žlutobílých rybek. Myslel na to, že d říve bylo nutné se pro perly potápět. Žraloci p řitom z řejm ě nep ředstavovali nejv ětší problém. V každém případ ě jemu by se tam dol ů necht ělo.

„Pov ězte mi, Dave,“ za čal Shane, „co tady vlastn ě d ěláte?“ Musel s ním n ějak navázat hovor a dovědět se n ěco o jeho práci.

Dave si ho zm ěř il skeptickým pohledem, asi jako by se obával pasti. Nakonec natáhl paži a ukázal na zátoku. Shane na vod ě objevil několik člun ů, které se v pravidelných odstupech pohybovaly kolem bójek.

„To jsou naše pracovní čluny, na každém je posádka tří muž ů. Ti zvedají perlotvorky, zav ěšené v sítích pod bójemi. Kartáčem čistí lastury a zase je spoušt ějí do vody.“

Shane p řikývl. „A v t ěchto lasturách vyrůstají perly.“

116 -

„Ano. Do t ěchto lastur se vkládají porcelánové kuličky, kolem kterých se b ěhem dvou let vytvo ří perly. Velká perlotvorka Pinctada maxima m ůže vyprodukovat perlu až šestkrát, pak je vy řazena. Perle ť a svalovina se prodají.“

„A ti lidé v lo ďkách pracují celé dva týdny?“

„Ano. Vyjížd ějí v sedm a po sm ěně se v p ět hodin vracejí, najedí se, vyspí a nazít ří to za číná znovu. Po dvou týdnech mají týden volna.“

„Není to práv ě lehká práce, nemyslíte?“

Dave zavrt ěl hlavou. „Není. Ale je to velmi zvláštní zkušenost. Naši lidé mohou doma vyprávět, že vid ěli r ůst perly.“

Shane bloudil pohledem po poklidné zátoce. Jak ticho tu je. Jaký klid tady panuje. P řemýšlel, jestli i Dave skrývá temné tajemství jako mušle perly.

Stáli na zádi lodi, opření o bílé zábradlí. Oba měli brýle proti slunci, protože ráno v p ůl deváté už bylo oslnivé světlo.

„Poj ďte dovnit ř,“ řekl Dave.

Shane šel za ním p řes palubu. P řed dve řmi do spole čenské místnosti si stejn ě jako Dave zul boty.

Spole čenská místnost byla rozdělena na kuchy ňskou a jídelní část. Největší část světlého, p řív ětivého prostoru zabíraly napevno přimontované stoly a židle. Velká okna nabízela pohled do zátoky. Každé okno je jako zv ětšená pohlednice, říkal si v duchu Shane.

„Pokud máte hlad…“ Dave ukázal na velmi chutn ě vyhlížející podnosy se sendvi či a ovocem, které stály připravené na kuchyňském pultu. „To je pro posádku této lodi, ostatní dostávají balí čky.“

„D ěkuji, snad pozd ěji.“

Ani Dave si nic nevzal a posadil se hned k prvnímu stolu s výhledem na dve ře. Sundal si čepici a slune ční brýle a položil je na st ůl před sebe. O či m ěl modré. Ne ledov ě modré jako Alex Wingerová, ale temn ě modré jako voda v zátoce.

„Kdy jste Valerii Tateovou vid ěl naposledy, Dave? V každém případ ě jste v dob ě činu byl v Darwinu a ne tady na lodi.“

Dave položil zk řížené ruce na st ůl a v prvním okamžiku ml čel. „Smím se nejd řív na n ěco zeptat já vás?“ řekl pak. Najednou byl velmi napjatý. Polkl. „Vid ěl jste ji… chci říci na míst ě činu?“

117 -

Shane zavrt ěl hlavou. „Ne. K p řípadu jsem byl p řid ělen až později. Vid ěl jsem fotografie.“

Dave p řikývl a z řejm ě se mu trochu ulevilo. „Kdyby zem řela p ři dopravní nehod ě, no, už to by bylo dost zlé, ale…“ nasucho polkl „… ale takhle…“ Sev řel ruce v p ěst. Uv ědomil si to a pomalu uvolnil jejich sev ření. Shane registroval každou zm ěnu, každou jeho reakci. Z řeči t ěla nez řídka poznal, když mu n ěkdo lhal. Toto zd ěšení p ůsobilo opravdov ě, jenže, a to Shane po letech služby na odd ělení vražd dob ře v ěděl, tyto dramatické pocity se dají zahrát snadněji než jemnější tóny, ty prozradí mnohé. Zásadn ě nesm ěl nikomu v ěř it, vždy musel vycházet z toho, že lidé pravdu neříkají, nebo ji p řinejmenším tak trochu upravují.

„Máte tu fotografii?“ zeptal se Dave.

„Jejího t ěla?“ Nebyl si jistý, co Dave otázkou myslel.

Dave p řikývl. „Nem ůžu spát, pronásledují mě strašlivé p ředstavy. Všude se píše o bestiální vražd ě, a o hr ůzném zohavení… Musím to vid ět, chápete m ě, detektive, musím, aby m ě p ředstavy p řestaly trýznit.“

„Jste si tím jistý, Dave?“

„Ano.“

Dobrá, řekl si v duchu Shane, když to chceš… Uvidíme, jak s e budeš tvářit. Vytáhl jednu z fotografií z lehkého saka, které odložil už v letadle. Valerie na ní byla p ři pohledu shora. Vid ět bylo všechno: obli čej s vyhaslýma o čima, nahý trup s vy říznutými vnit řnostmi… Položil fotografii na st ůl a nespustil muže z o čí. Dave se zadíval na snímek. Pak fotografii odsunul. Když vzhlédl, byl úpln ě bílý ve tváři.

„Kdy jste Valerii Tateovou vid ěl naposledy, Dave?“ zeptal se Shane ješt ě jednou.

Ruce se mu t řásly. Všiml si toho a schoval je pod stůl. „Víte o tom, že m ě opustila?“ Jeho hlas byl nyní velmi tichý.

Ano, to v ěděl. „Kdy to bylo?“

„Loni jedenáctého srpna,“ zaznělo bez zaváhání.

„Od té doby jste ji nevid ěl ani se s ní nesetkal?“

Dave zaváhal.

118 -

„Podívejte, Dave, ona se s vámi rozešla, a vy jste se ani nepokusil získat ji zpátky?“

Dave se zhluboka nadechl. „Ano,“ promluvil kone čně. „N ěkolikrát jsem se s ní chtěl setkat. Volal jsem jí a taky jsem na ni n ěkolikrát čekal p řed kanceláří, ale vždycky m ě poslala pry č.“

Shane si velmi dob ře dovedl p ředstavit její aroganci. „A vy jste si to jen tak nechal líbit? Poslušn ě jste odkrá čel dom ů a druhý den se zase dal odbýt?“

Dave sev řel rty a vyhnul se Shaneovu pohledu.

„Poslyšte, Dave, vy si myslíte, že vám to budu v ěř it? My jsme byli u jejích rodi čů , kte ří tvrdili, že jste ji dokonce n ěkolikrát uhodil.“

„To není pravda!“ Tém ěř nadsko čil a zavrt ěl hlavou. „To není pravda,“ zamumlal tiše. „Jednou jsem ji tak trochu víc zmáčkl, ale jen jednou. Jedinkrát.“

„Co ud ělala?“

Zase zaváhal. „Jen proto, že jsem ji jednou popadl za paže a trochu jsem s ní zat řásl, jsem ji přece… jsem ji… p řece nerozpáral!“ Up řen ě se zadíval na Shana. Jako by ho šokovala jeho vlas tní slova.

„Vy jste Valerii uhodil do obli čeje. Její šéfka Alex Wingerová vypov ěděla, že m ěla hematom kolem levého oka.“ To mu řekl Costarelli.

Dave si vzdychl. „To bylo jen jednou jedinkrát,“ promluvil sotva slyšiteln ě.

„A p říšt ě jste ji trochu víc zmá čkl.“

Dave vylet ěl. „Ne! To bylo jen jednou. Jednala se mnou tak ponižujícím zp ůsobem, jako… jako s n ějakým… prost ě jsem se nedokázal ovládnout.“ Polekaně se rozhlédl, jako by n ěkdo nepozorovan ě vešel do místnosti a poslouchal ho. Ale nikdo krom ě Shana tu nebyl.

Shane si docela dob ře dovedl p ředstavit Valeriino arogantní a provokativní chování. Neudivilo ho, že se Dave neovládl.

„Valerie Tateová vyhrožovala, že vás udá. Vzpomínáte si na to?“

„Ale pak to p řece neud ělala.“

„Omluvil jste se jí aspo ň?“

119 -

„Cht ěl jsem. Jenže ona m ě ani nevyslechla! Když jsem jí zavolal, okamžit ě zav ěsila, a když jsem zazvonil u jejího bytu, řekla mi do mluvítka, abych okamžit ě zmizel, jinak že zavolá policii.“

Shane si zase vzpomn ěl na chladný bílý byt, ne, nedovedl si představit, že by Valerie Tateová mohla n ěkdy p ůsobit alespo ň trochu v řele, smí řliv ě a shovívav ě. „A jak jste se s tím vyrovnal?“ vyptával se dále.

Dave pokr čil rameny a díval se na st ůl. „Pokusil jsem se zapomenout.“

„A zapomn ěl jste?“

Dave zvedl hlavu. Obli čej m ěl zachmu řený.

„Ne.“ Zazn ělo to tém ěř vzdorn ě. „Sledoval jsem ji z dálky. Prost ě jsem nemohl jinak. Jednoho dne jsem zjistil, že má nového přítele.“

Matthew Griffith, pomyslel si Shane, pokud se Alex nemýlí. „Znáte ho? Víte, jak se jmenuje?“

Dave zavrt ěl hlavou. „Scházeli se potají. Zaparkoval své porsche o kus dál a došel pěšky. Ale vid ěl jsem oba nastupovat. Auto mělo číslo 699 KPO.“

„Musel jste to nést velmi těžce, nemám pravdu?“

Dave se pomalu nadechl a p řikývl. „Docela ano, to p řiznávám. Byl jsem úpln ě bez sebe. Pak jsem se ale od jednoho kamaráda dověděl, že tady na lodi hledají manažera. Já jsem pro tuto firmu už pracoval, b ěhem studií. Mám několik semestr ů medicíny.“

Ano, to víme, a o to víc jsi podez řelý, chlap če, řekl si v duchu Shane.

„Te ď jsem tady už čty ři m ěsíce.“

Shane bloudil pohledem po místnosti. Na st ěnách visely plakáty spoře od ěných modelek, ozdobených perlovými šperky. „Jak se dají vydržet dva týdny jen na lodi?“

Dave nakr čil čelo. Vypadalo to, že za touto otázkou hledá nějakou postranní myšlenku. „Dá se na to zvyknout. Ob čas si vyjedu na ryby nebo na druhou stranu, na b řeh. S místními domorodci máme velmi dobré vztahy. N ěkdy m ě vezmou s sebou a ukazují mi kresby v jeskyních, které nespatřil žádný b ěloch.“

120 -

To si budu muset zapamatovat, řekl si v duchu Shane, mám pocit, že by to mohlo být d ůležité. „Minulý týden jste m ěl volno, je to tak?“

Dave trochu ztuhl a ve tváři se mu znovu objevil napjatý výraz. Jeho p řitakání bylo velmi opatrné.

„Co jste d ělal 11. června ve čer?“ zeptal se Shane tém ěř lhostejně.

Dave zaváhal. „Tehdy v noci byla zavražd ěna, vi ďte?“

Shane p řikývl.

„Pro č? Myslíte si, že jsem ji zabil?“

„Rutinní otázka, nic víc.“

Dave řekl, že si s kolegou, který taky pracuje na farm ě, najali levný byt a bydlí tam, když nejsou na lodi. Shane t o v ěděl, ale nechal ho mluvit. „První dny jsem vyspával, pak jsem chodil po m ěst ě, nakoupil si n ějaká cédéčka a setkal se s n ěkolika p řáteli. V pondělí večer jsem se setkal s jednou ženou.“

Ta žena, vykládal Dave, se jmenuje Brit, je to studentka ze Švédska a bydlí v motelu proti kavárně Roma v McLaughlan Street. Znal ji z lodi, kde pracovala jako pomocná kuchařka. S ní byl až do časného rána. Přes den spal a ve čer odlétal sem do zátoky.

„A kde najdu tu Brit?“ zeptal se Shane.

„Říkal jsem p řece, že cht ěla jet dál. Druhý den m ěla ješt ě se dv ěma dalšími Evropany cestovat do Broome. Myslím, že mí řili do Perthu.“

Skv ělé alibi, Dave! „jak se jmenuje celým jménem?“

„Brigitte Johanssonová.“

Aspo ň n ěco, říkal si v duchu. Sou časn ě se ptal sám sebe, kolik práce bude nutné vynaložit, aby našli tři studenty, kte ří se pohybují někde na trase dlouhé dva tisíce kilometrů, a nejspíš nep řenocují v jediném hotelu, ale budou n ěkde tábořit. Nikdo nev ěděl, jestli opravdu mí ří do Perthu. Ostatn ě také mohli na poslední chvíli zm ěnit plány. P řesto se bude muset pokusit je najít.

Shane zamžoural do slunce, které zasvítilo oknem. „A b ěhem toho týdenního volna jste se nepokusil Valerií Tate ovou kontaktovat?“

Dave polkl. „Ne.“

121 -

„Ani v pond ělí?“

„Ne. P řece jsem řekl, že ne!“

„Nejel jste k jejímu domu a ne čekal na ni?“

Dave zavrt ěl hlavou.

Shane nepovolil. „Necht ěl jste v ědět, jestli ten řidi č porsche je ješt ě aktuální?“

Zaváhal. „Jen jsem projel kolem. Minulý týden, jedn ou nebo dvakrát večer.“

„No a?“

„Ano, jednou tam ten v ůz stál.“

Shane se pozorn ě díval na muže, který sed ěl proti n ěmu. Už to nebyl ten p římý a otev řený manažer z dnešního rána. „Te ď bych se ješt ě rád podíval na vaši kajutu.“

Dave pokr čil rameny. Vypadal jako poražený člov ěk na dn ě svých sil. „Když chcete…“

Shane šel za ním ke dve řím, za kterými vedly p říkré sch ůdky nahoru.

„Tady spí lidé z pracovních člun ů.“ Shane vid ěl úzkou, tmavou chodbu se dve řmi po obou stranách. „V každé kajutě je jedna patrová postel. Dohromady je tu dvacet lidí.“

Vystoupali po dalších p říkrých sch ůdcích a ocitli se v kormidelně. Mike, který se naklán ěl nad mapou, vzhlédl, když ti dva vešli.

„Tak co, líbí se vám tady, detektive?“

Mo ře za velikými sklen ěnými tabulemi jen svítilo. „Krásná kancelář, řekl bych. Není to nudné být stále na stejném místě?“

Mike se zasmál. „Ale kdepak! V dob ě sklizn ě, a ta za číná v červnu, sem p řijíždí velká mate řská loď. Ta pak bere na palubu zralé perly. Specialisté je vyjmou z lastur a nahradí jadérky z porcelánu. Pak se lastury zase vrací do oceánu. O dva roky pozěji se vyloví a d

sklízejí perly. A mezitím se pravideln ě čistí. A když hrozí cyklóny, jsou taky plné ruce práce. Zátoka je sice poměrn ě chrán ěná, ale loni museli všichni lidé na pevninu a tady se všechno ukotvilo, upevnilo a zajistilo. Z ůstal jsem tady jen já a předch ůdce sou časného manažera. Měli jsme št ěstí. O den pozd ěji bylo po všem a škody tém ěř žádné. Tady v zátoce máme čty ři sta tisíc lastur a v každé roste perla. Kdyby se bójky utrhly…“

122 -

„Už jste n ěkdy zažil cyklón, detektive?“ zeptal se Dave.

„Ano. A vy?“

Dave p řikývl a jeho pohled zalétl k oknu. „Je to velkolepé, když člov ěk cítí to obrovské množství energie. Člov ěk není nic proti p řírod ě…“

„Dave,“ p řerušil ho Mike, „práv ě jsem dostal zprávu, že letadlo už odstartovalo. Dnes tady bude d řív.“

Shane se oto čil. Dave p ůsobil pon ěkud nep řítomn ě. „Te ď mi ukažte svou kajutu, prosím.“

Dave zaváhal, ale pak ukázal do chodby za kormidelnou. „Tady to je. Naproti je kajuta kapitána a inženýra“

Otev řel dve ře a Shane nahlédl do malého, pečliv ě uspo řádaného prostoru s velikým oknem. P řed postelí bylo narovnáno několik knih, na psacím stolku ležel notebook a za ním na zdi vis ela historicky vyhlížející mapa hv ězdné oblohy.

„Co je to?“ zeptal se Shane.

„Zabývám se historií navigace. Víte, že obyvatelé Polynésie již před osmi sty lety pluli na plachetnicích i veslicích tisíce kilometr ů přes otev řené mo ře až na Havaj?“

Shane o tom četl n ějaký román, ale to bylo už dávno. „Na svých primitivních lodích s sebou vezli své bohy a tam, kde p řistáli, přinášeli lidské ob ěti, aby mohli vystav ět chrám.“

Dave se na n ěj vyd ěšen ě zadíval. „Já… já…“ vypravil ze sebe, „já s tou vraždou nemám…“

„Hej!“ zavolal Mike. „Letadlo už krouží nad zátokou . Musíte si pospíšit, detektive, piloti neradi čekají.“

„Mike má pravdu,“ řekl Dave krátce a otočil se k odchodu.

„Jedno bych se ale ješt ě rád dov ěděl.“ Shane nem ěl v úmyslu nechat se vypudit z paluby. Piloti a ť se klidn ě zlobí, když je to baví.

Dave se oto čil. V o čích se mu zra čila ned ůvěř ivost a opatrnost.

„Byl jste n ěkdy poblíž Warwicku?“

„Warwicku? Ne. Nikdy.“

„Kde jste strávil Vánoce před osmi lety?“

„Myslíte si, že jsem chodící kalendá ř?“

„Zkuste si vzpomenout.“

Dave zase zaváhal. „Nevím. Nejspíš u matky v Rockhamptonu.“

123 -

„D ěkuji. To si snad budeme moci ov ěř it.“

Dave ml čel. Zrudl.

„Myslíte si snad… že jsem to ud ělal?“

„Kdybyste byl na mém míst ě, jist ě byste vzal v úvahu každou možnost, pane Camerone.“ Shane se mu zp říma zadíval do o čí, dokud Dave pomalu neodvrátil pohled.

Ml čky jeli k letadlu. Mo ře se lesklo jako rtu ť. Dave Cameron se už zase ovládal a na rozlou čenou dokonce zamával. Shane se sklonil a nastoupil do letadla, posadil se na jedno z posledních volných míst ve druhé řad ě, připoutal se a zasunul si do uší ucpávky. Okénkem vid ěl, jak Dave Cameron stojí v lo ďce, která hladce klouže po hladině k lodi. Pak stroj nastartoval, zvedl se a širokým obloukem vzlétl nad zátoku, ve které bílá loď zá řila jako perla. Co si má ke všem čertům myslet o tom Cameronovi, bývalém p říteli Valerie Tateové?

Když špatná krev z řezu skápne na půdu, zem ě se zachv ěje. V jeho levé ruce se zacukal dlouhý holý krk.

Pozd ěji slyšel, že lidé ve m ěst ě vybíhali na volná prostranství. To byl teprve za čátek, ale to oni ještě nev ěděli.

Ani on to nev ěděl.

17

Domov pro slepce stál na východním okraji m ěsta. Vstala brzy, aby neuvízla v kolon ě, ale její výpo čet nevyšel. Jak výpadovka na sever sm ěrem k Sunshine Coast, tak na jih ke Gold Coast byly ucpané. Auta se sunula jen pomalu kup ředu. Tamara však p ředpokládala, že nevidomý Hellman nebude mír v úmyslu strávit den mimo domov.

Když kone čně odbo čila na parkovišt ě p řed domovem, bylo p ůl jedenácté. Jela o půl hodiny déle, než p ředpokládala.

V p řijímací hale sed ěl p řív ětivý starší pán, který ji poslal do druhého poschodí čty řpatrové budovy. Cestou k výtahu potkala dva slepce. Mluvili spolu a oči m ěli sklopené kamsi k zemi. Tamara se oto čila ke staršímu pánovi. Ona a on byli tady vetřelci, vidoucí ve sv ětě nevidomých. Když zamí řila k výtahu, m ěla pocit, že vstoupila

124 -

do jiného sv ěta, do sv ěta, kde platí jiné zákony než v tom, ze kterého p řišla. Zneklidnilo ji to; uv ědomila si, jak siln ě ji zasáhlo setkání se sv ětem nevidomých.

Na chodbu z obou stran padalo velkými okny sv ětlo, které nedosáhlo do světa zde žijících lidí. Proti ní šel jakýsi muž, ruko u se dotýkal zdi a zastavil se, když ho míjela. M ěla dojem, že zahlédla, jak nakr čil nos.

Před pokojem číslo 312 se zastavila a zaklepala.

„Ano, prosím?“ Hlas zevnit ř zn ěl p říjemn ě. Stiskla kliku a vešla dovnit ř.

„Detektiv seržant Tamara Thompsonová?“

„Jake Hellman?“

Muž, který sed ěl na židli ve sv ětle, padajícím dovnit ř otev řeným oknem, vstal, a vyšel jí vst říc s nataženou rukou. Nebyl v ětší než ona. Jeho t ělo bylo k řehké, m ěl bílé vlasy, vzadu svázané, a vrásčitý, opálený obličej. Kdyby nebylo nevidomých o čí, skrytých za skly černých brýlí, považovala by ho za um ělce, nejspíš za malí ře. Na sob ě m ěl černé plátěné kalhoty a černé tričko. Byl bos.

„Mrzí m ě, že jsem se opozdila, ale byl velký provoz.“

„Neomlouvejte se. Práv ě nemám nic na práci. V ůbec nic.“

Nezn ělo to ho řce. P řisunul druhou židli tak, že stála šikmo proti jeho.

„Posa ďte se, prosím.“ Jeho o či, které se na ni upíraly, ale neviděly ji, ji vyváděly z míry. Oba si sedli, on jen na kraj židle. Neop řel se, jeho záda zůstala rovná jako svíčka. Mohl by to být i tane čník, říkala si Tamara v duchu, nebo guru… Jeho dlouhé, št íhlé prsty spočívaly na stehnech a o či se up řen ě dívaly jejím sm ěrem.

„Pane Hellmane…“

„Jake. Říkejte mi Jaku.“

„Dobrá, Jaku…“

„Kolik je vám let, seržantko? Jen se tak ptám,“ přerušil ji.

V prvním okamžiku si v duchu říkala, jestli by nem ěla odmítnout odpov ěď , ale pak si uv ědomila, že každý, kdo vidí, m ůže odhadnout její v ěk a má před sebou její podobu. Jen on ne… „Je mi šestat řicet.“

125 -

Zhluboka se nadechl, jako by právě otev řel láhev dobrého červeného vína nebo ucítil v ůni kvalitního doutníku…

„Šestat řicet…“ P řes jeho tvář se mihl bolestný úsm ěv. „Šestat řicet… Mn ě je padesát t ři.“ Zasmál se a odhalil zažloutlé zuby. „Šestat řicet…“ Jeho tvá ř strnula.

Umínila si, že už ne řekne nic o své osob ě, a ť je slepý nebo ne. Je p řece policistka a on sv ědek. „Jaku, do telefonu jsem vám řekla, že otevíráme p řípad McNultyho.“

„To už McNultymu nepom ůže.“

Nereagovala na poznámku, ve které zazněl ho řký podtón. „Vyprávějte mi o n ěm. Vy jste byl jeho ošet řovatelem.“ Prázdný pohled Jaka Hellmana se jí nep říjemn ě dotýkal.

„Ano, než po p ůldruhém roce zem řel.“

„Spáchal sebevraždu, že? Udusil se polštá řem.“

„Ano. Já jsem ho našel.“ Odml čel se. „Vy si nic nepíšete?“

„Ne. Budu si to pamatovat.“

„To je dob ře. Trénuje to mozek. Když se mi za čal zhoršovat zrak, taky jsem se snažil všechno si zapamatovat, a bych pak nebyl úpln ě bezmocný.“

„Kdy jste oslepl?“

„Ach, p řicházelo to postupně. Za čalo to n ěkdy p řed p ěti lety a rok už nevidím v ůbec. Snad n ěkdy n ějaký stín.“ Lehce se usmál, jako by se smí řil s osudem.

„To je mi líto,“ cítila povinnost říci.

„Nemusí. Každý má sv ůj k říž, Tamaro.“

Oslovil ji Tamaro. Nebylo jí to milé, a nelíbil se jí jeho zp ůsob, jak na ni upíral prázdný pohled. Bezd ěč ně se odsunula se židlí o kousek zpátky.

„Je všechno v po řádku?“ zeptal se.

„Ano,“ ujistila ho rychle. „Jaký byl McNulty?“

„Ach.“ Zase se letmo usmál, jako by prohlédl důvod její rychlé zm ěny tématu. „Sympatický člov ěk to tedy rozhodn ě nebyl. Vlastn ě ho nikdo nem ěl rád. Bylo to tak vždycky, celý jeho život. Cítil se izolovaný. Jist ě víte, že velmi brzy ztratil rodi če.“

126 -

Vid ěla fotografii McNultyho. Blízko položené o či, ploché čelo, nahrbená postava, to všechno vyvolávalo dojem prohnanosti a neupřímnosti.

„Nejspíš nikdy nem ěl žádné přátele.“ Hellman sepjal ruce v klíně. „ Říkal stále dokola, že B ůh to tak cht ěl.“

Tamara si prostudovala spis a vzpomn ěla si na výpov ěď .

„Pak za čal mluvit o svém vysvobození. B ůh m ě zachrání, tak to řekl.“

„Vy jste pochyboval o jeho vin ě, pane Hellmane?“

„Jaku, řekl jsem vám přece, abyste mi říkala Jaku. Moje jméno se vám nelíbí?“ Jeho rty se stáhly k úsměvu, ale ústa se neotev řela.

Nebyla si jistá, jestli je Hellman chytrý nebo domýšlivý.

Neodpov ěděla. Ona je policistka. Ona vede výslech. Léta se to učila a trénovala. „Považoval jste ho za nevinného?“

Zaváhal. „Ne, to ne, ale nesmíme zapomínat, že m ěl v žilách krev aborigin ů. Oni neznají ne, v každém p řípad ě ne naše ne. A já si jsem jistý, že byl pod takovým tlakem, že všechno p řiznal. P ředstavte si, že kolem n ěho byli samí b ěloši, policisté, obhájci, státní zástupce, soudce, porotci. Šaty ob ěti a vražedná zbraň ležely v kufru jeho auta, no, rád bych v ěděl, co byste na jeho míst ě odpov ěděla vy.“

„Chcete tím říci, že jeho p řiznání bylo vynucené?“

Přes tvář mu p řelétl úsm ěv. „To ne. Indicie jednozna čně ukazovaly na něho. Na zadním sedadle jeho auta se našly vlasy té dívky. A rozdával její šaty.“ Zavrtěl hlavou. „Nem ěl v ůbec žádnou možnost zapírat. Nebo snad chcete tvrdit, že by jemu, nevzd ělanému, prostému domorodci, vaši kolegové uv ěř ili, že je nevinný?“

„Máte velmi zkreslené představy o naší práci, pane Hellmane,“ prohlásila ostře. Nelíbila se jí jeho povýšenost a byla si jistá, že on to vycítil. „Víte, že u mrtvé bylo nalezeno znamení,“ pokra čovala. „Zmínil se McNulty n ěkdy o tomto znamení, nebo je sám použil?“

„Ne, o žádném znamení nemluvil.“

„M ěl McNulty n ějakou návštěvu? P řišla mu pošta?“

Hellman se zamyslel, a pak zavrt ěl hlavou. „Ne, ne, nemyslím.“

„Nemyslíte?“

„No, nebyl jsem ve služb ě stále a taky je to už hodn ě dávno.“ Pohled jeho mrtvých o čí ji zamrazil. „Pov ězte mi, Tamaro, vaši ko—

127 -

legové se tehdy zmýlili, vi ďte?“ Ješt ě než mohla cokoliv odpov ědět, řekl: „Slyšel jsem, že v Darwinu byla stejným zp ůsobem zavražd ěna dívka.“

„Existují jisté paralely, ano.“

Zasmál se. „Nemyslete si, že jsem hloupý jen proto, že nevidím! Poslouchám rádio a taky televizi. Vrah jednal stejně jako údajn ě McNulty. Dokonce i to znamení bylo stejné! Teď musíte p řipustit, že jste ud ělali chybu a zav řeli nepravého.“

Vzkyp ěla hn ěvem. Spolkla ho a chladn ě řekla: „Nemusíme v ůbec nic p řipustit, pane Hellmane.“

Jeho úsm ěv se vytratil.

Jake Hellman jí byl stále nepříjemn ější. Vstala. „D ěkuji vám za čas, který jste mi v ěnoval.“

„Rádo se stalo. Mám hodně času. D říve jsem nikdy nem ěl pocit, že mám dost času. Tam…“ Natáhl tenkou paži a ukázal k no čnímu stolku, na kterém ležely velké svazky knih. „Písmo svaté ve slepeckém písmu. O kolik více váží slovo, když se ho dotknete, než když ho jen vidíte! Mn ě m ůžete v ěř it.“

„Ano.“ Zamí řila ke dve řím. „Už jste došel k ob ětování? Kniha Leviticus ve Starém zákoně.“

„Ach, tak vy to taky znáte, seržantko. Znám ji velmi dob ře. Musel jsem mu to stále před čítat.“

Nev ěděla, co na to říct.

„Jste tu ješt ě, detektive?“ Jeho pohled mí řil napravo vedle ní.

Tamara bojovala s rostoucím vztekem. Byla si jistá, že ten člověk m ěl od za čátku v úmyslu zmínit se o bibli až na konec. „Vy jste Richardovi McNultymu p řed čítal ty pasáže?“

„Ano, práv ě jsem to říkal.“ Zase se jemn ě usmál.

„Jak na to p řišel? Byl to jeho nápad, nebo váš?“

Zasmál se. „Samozřejm ě jeho. Čti mi knihu Leviticus, tak to řekl.“

„Pro č si to nep řečetl sám?“ Nebyla si jistá, jestli Jake Hellman nelže. „Um ěl p řece číst.“

„Ano. Ale m ěl rád, když mu n ěkdo p řed čítal. D ělalo mu to dob ře. Dnes to dovedu pochopit. Lidský hlas dává slovům na papí ře jinou dimenzi.“

128 -

„Nedivil jste se tomu, že chce slyšet práv ě tato místa?“

„Ne, nedivil. Byl to jeho zp ůsob, jak se vyrovnat s tím, co mu bylo uloženo jako b řemeno. Pro č by m ělo být špatné to, co stojí v bibli?“

„Pro č? Pane Hellmane, v bibli nejde o lidskou ob ěť , ale o ob ěť zví řecí!“ Co Hellmana p řim ělo, aby s ní hrál tuto hru?

Op ět nasadil sv ůj povýšený úsm ěv. „Jist ě. Ale znáte také příb ěh o Abrahámovi?“

„Který m ěl ob ětovat svého syna?“

„Ano. Tam tém ěř došlo k ob ětování člov ěka, je to tak?“

„Tém ěř , ale B ůh to nedopustil, pokud si vzpomínám.“

„Správn ě, cht ěl se jen p řesv ědčit o Abrahámově poslušnosti.“

Tamara si m ěř ila muže, kterému o čividn ě d ělalo dob ře ji provokovat a roz čilovat. On, který byl bezmocný a pro lidskou spole čnost nepotřebný, vychutnával moc, kterou nad ní v této chvíli a v tomto pokoji m ěl.

„Na shledanou, pane Hellmane.“

„Škoda, že už odcházíte, Tamaro. Doufal jsem, že vá m budu schopen pomoci.“

„Uvidíme.“ Šla ke dve řím.

„Ano.“ P řezírav ě se usmál. „Vy uvidíte, já ne.“

Tamara by si nejraději jednu vrazila. Jak hloup ě se vyjád řila.

„Po čkejte!“ zavolal na ni. „Te ď jsem si vzpomn ěl. P řece jen m ěl návštěvu.“

Zastavila se na prahu. „Koho?“

„Policii.“ Ušklíbl se.

Právě cht ěla zmáčknout dálkové ovládání dvířek auta, když jí hlavou prolétla otázka, otázka, kterou nepoložila. Zasunula klí čky do kapsy a honem se vrátila.

Jake Hellman po řád ještě sed ěl tak, jak ho opustila. Když vešla, jen trochu pozvedl hlavu. „N ěco jste zapomn ěla, Tamaro?“

„Kde vzal bibli?“

„Jednoho dne tam prost ě byla.“

„Kdo mu ji dal?“

Neodpov ěděl hned. „Nevím. Nikdy mi to ne řekl.“

129 -

18

Když Shane vystoupil z chladného trupu letadla na rozpálený asfalt, v dusném vedru se málem zalkl. Costarelli na ěj n čekal s autem a zavezl ho do centra. Cestou mu Shane vyprávěl o Cameronovi a Costarelli okamžit ě vydal rozkaz k pátrání po Brigitte či Brit Johanssonové a dal zjistit majitele porsche zmín ěného čísla.

„Co si o n ěm myslíš?“ zeptal se Costarelli.

„Nejsem si úpln ě jistý. Má dv ě tvá ře.“ Shane se podíval oknem na domy v oslnivém poledním žáru a na sytě zelené stromy v zahrádkách. Člov ěk by řekl tropický ráj, kdyby nevid ěl do n ěho.

Dojeli do vnit řního m ěsta. Na d řev ěné lavičce p řed Woolworthem sed ěla ve stínu skupina domorodc ů s plnými igelitovými taškami. Když p řijel taxík, vstali a nastoupili.

Costarelli zaparkoval p římo p řed sushi barem. Když vstoupili sklen ěnými dve řmi, vst říc jim zavanul ledov ě chladný vzduch. V p ůl druhé tu bylo jen n ěkolik host ů, obchodníci z okolních kanceláří se dávno vrátili k psacím stolům.

„Valerie Tateová docela určit ě nepat řila k ženám, které si sednou do auta jen tak k n ěkomu. Otázka je, jak s ní vrah navázal kontakt.“ Shane si z b ěžícího pásu vzal sushi, sashimi se zázvorem a zelené wasabi. „Bu ďto ji znal, a pak jsme zase u Camerona a toho majitele porsche, nebo jí slíbil n ěco zvláštního.“

Costarelli si vzal cosi fritovaného. „No ano,“ Chvíli žvýkal. „To by ale muselo být opravdu n ěco. Na Valerii Tateovou jist ě nebylo snadné ud ělat dojem, jak víme.“ Pátral po další pochoutce na pohyblivém pásu, který neúnavně opisoval kruh. Jeho pohled sledoval slibně vyhlížející kousek, fritovaný a o velikosti teniso vého míčku, ale nedokázal se dost rychle rozhodnout, a tak se zam ěř il na jinou dobrotu.

„Chutná?“ Iannis, manžel japonské majitelky, silný, holohlavý Řek s obli čejem, lesknoucím se potem, se u nich zastavil.

„Super, jsi jedni čka!“ Costarelli tentokrát sáhl po fritovaném tenisovém míčku v čas.

130 -

„Já vím, Tony! Vždycky jsem cht ěl být nejlepší!“ Poplácal si na břicho. „ Řekni mi…“ P řistoupil blíž. Shanovi svou hladkou k ůží a spoustou tuku pod ní p řipomínal tulen ě. „Je v p řípadu n ěco nového?“

Costarelli se k n ěmu oto čil, za nataženou dlaní si ze zub ů odstra ňoval zbytky jídla, a pak řekl: „Ona k tob ě chodívala jíst, vi ď?“

„Jasn ě.“ Tule ň si založil ruce v bok a vypadal ješt ě mohutn ěji. „Vždy ť víš, kam jít, když chceš dostat dobré sushi. Chodi li sem všichni, myslím advokáti.“

„Nebyl ti tu n ěkdo nápadný? Neobjevil se tady n ějaký dot ěrný nebo naopak velmi milý chlapík, který…“

Iannis zvedl ukazováček a pomalu jím kýval sem a tam. „Tady byla vždycky jen služebn ě. Zádné rande. Nic důvěrného.“ Zavrtěl hlavou. „Když už se ptáš: ta m ěla v hlav ě jen svou kariéru.“

A řidi če žlutého porsche, dodal v duchu Shane.

„Jinak nikdy nemluvím o svých hostech,“ pokra čoval Iannis a významn ě se odml čel. „Valerie Tateová sice velmi dob ře vypadala, ale taky si toho byla v ědoma, a dala to každému pocítit. Považovala se za n ěco lepšího.“ Zvedl kulatá, těžká ramena a stáhl koutky úst. „Vždycky jsem se v duchu ptal, pro č má n ěkdo n ěco takového zapotřebí.“

„Na to ti m ůžu odpov ědět, Iannisi.“ Costarelli se poškrábal na hlav ě a nakr čil čelo. „Protože tohle jí odmali čka nalévali do hlavy. Dceruška, která si nesmí hrát s ošklivými chlapečky. Ale v ěř mi, Iannisi, n ěkteré chlapy to fascinuje.“

Řek si vzdychl. „Stejn ě je to takový divný pocit, když zabijí n ěkoho, koho znáš.“ Zvedl ruku na pozdrav. „Musím do kuchyn ě, ach abych nezapomn ěl, jste mými hosty!“

„Iannisi, to je podplácení!“ k řikl za ním Costarelli.

„Není. Musím se zbavit zbytk ů!“ Iannis zmizel do jasn ě osv ětlené kuchyn ě a dve ře se za ním houpaly.

„Policajty tak snadno neotrávíš, Iannisi!“

Jak dob ře tohle všechno Shane znal! Nabízené nápoje, jídlo zadarmo, pozvání do drahých restaurací. Kolik koleg ů podlehlo pokušení, všichni si mysleli, že p řece nem ůže být nic na trošce pot ěšení, které by si jinak nemohli dovolit. Párkrát si trochu pot ěšení dop řáli, a pak p řišly drobné laskavosti, o které byli požádáni: jednou se ne-131 -

chala zmizet zkouška obsahu alkoholu v krvi, jindy se sladilo alibi, v jiném p řípad ě se neov ěř ila výpov ěď . A už v ězeli v pasti, už bylo možné je vydírat.

Sám se držel stranou jak to jen šlo. Tu a tam se nemohl obejít bez donaše če a taky ho ob čas musel n ěč ím odm ěnit, tak to prost ě chodí. Shane pozoroval svého kolegu a v duchu se ptal, co musí d ělat on, aby sehnal informace.

Costarelli sáhl po talířku s fritovanými krabími závitky.

„Otázka zní,“ za čal Shane, „jak se Tateová seznámila s vrahem.“ Odložil prázdnou misku.

Costarelli nep řestal jíst a p řikývl. „V hospodách si na ni nikdo nevzpomn ěl. Musela se s ním setkat cestou ke svému autu, nebo úmysln ě autem nejela, protože ješt ě m ěla sch ůzku nebo cht ěla n ěco za řídit. Jenže o tom nic nevíme.“ Nabodl cosi velkého a neforemného a vložil si to do úst.

„Hm. Valerie Tateová byla extrémně ctižádostivá,“ pokra čoval Shane.

„Ovšem!“ řekl Costarelli plnými ústy. „Okamžik! Pro č mi ješt ě neoznámili toho majitele porsche?“

Sáhl na pouzdro u pásku, aby se ujistil, že v něm má mobil. „Asi mají p ůlnoc! Budu to tam muset prov ětrat!“ A už tahal mobil ven.

„Po čkej ješt ě! Tony, poslyš: kdybys byl ctižádostivý, čím by ses dal nejsnáze získat?“

„Slibem, že dostanu n ěco, co mi umožní…“ Costarelli se zarazil. „Myslíš, že jí n ěkdo nabídl lepší zam ěstnání?“

„To je docela dob ře možné. Nebo zvláštní informace k nějakému p řípadu.“

Costarelli p řimhou řil o či a vystr čil bradu. Zamyslel se, papírovým ubrouskem si ot řel ústa, zma čkal ho a odhodil na hromadu použitého nádobí. „Dobrá, Shane: nechám si ukázat případy, na kterých pracovala Alex Wingerová. Pak se zam ěř íme na jejich aktéry. Ale nejd řív…“ ťukl na jedno tla čítko svého mobilu, „… chci v ědět, komu pat ří ten zatracený porsche.“ Vyšt ěkl do telefonu, zaklapl ho a vzdychl. „Taky se n ěkdy ptáš, jak to ti lidé bez tebe budou dělat?“

„Ano. A m ůj otec a všichni p řed námi penzionovaní detektivové si tuto otázku kladli také.“

132 -

Když odcházeli, nechali za sebou dv ě hromady prázdných talí řků. Costarelli, který trval na tom, že Shana pozval, zaplatil t řicet dolar ů, bezpochyby zlomek skute čné ceny.

Venku na n ě zaúto čilo dusné vedro. Kolem nich prochazela skupinka student ů v turistických kotníkových botách a s t ěžkými batohy na zádech. Mladí lidé se mezi sebou bavili jakousi cizí řečí. Costarelli si zapálil cigaretu, díval se za nimi a Shane zachytil lítostivý pohled v jeho o čích. Costarelli se ale rychle vzpamatoval a stiskl dálkové ovládání dvířek auta.

„Poslyš, Shane,“ promluvil Costarelli p řes st řechu auta, „n ěco mi říká, že s tím Cameronem jsme na falešné stopě.“

„Jo? A co bychom teda m ěli d ělat dál?“

Costarelli zvedl o či k nebi. „Nevím. Snad najít n ěkoho, kdo zažil n ěco zvláštního…“ Odhodil cigaretu a nastoupil. Shane se posadil na sedadlo spolujezdce a zabouchl dví řka.

„N ěco zvláštního,“ opakoval Shane.

„Ano. N ěco se mu muselo stát, že vraždil tímto zp ůsobem. N ěco strašného.“

„Dave Cameron možná zažil n ěco strašného. Nebo ten majitel porsche. To všechno ješt ě nevíme.“

Než mohl Costarelli odpov ědět, zazvonil jeho mobil.

„Kdo?“ vyšt ěkl, zabru čel n ěco, co zazn ělo jako „D ěkuji!“ a zaklapl mobil.

„Co je?“

„Majitel porsche je ze ť Paula van Oosterzee. To je zdejší poměrn ě významná a vlivná osobnost. Starý pán nebude nadše ný, až uslyší, že jeho dceru manžel podvád ěl.“

„My si vrahy nevybíráme,“ zamumlal Shane.

Alison zírala na dopis. Nazdárek, Alison, show nebyla zadarmo. Očekávám 10.000, jinak uvidíš, zlatíčko. A jist ě si dovedeš p ředstavit, jak krásné by to bylo! Zavolám ti, miláčku.

Sehnula se pro ostatní poštu, která jí z rukou vypadla do trávy.

Miláčku, zlatí čko, kdo se opovažuje ji tak oslovovat? T řesoucí se rukou uchopila dopisy. Najednou jí byla odporná v ůně vlhkých, vadnoucích kv ětů, a navzdory odpolednímu vedru ji zamrazilo.

133 -

Deset tisíc dolar ů! P řitom p řece už zaplatila tisíc. Phil. To mohl napsat jen Phil. Je snad on ten bestiální vrah?

Jazyk se jí lepil na patro. Nap římila se a ohlédla; jestli ji n ěkdo nepozoruje. N ěkterý ze soused ů, který by se mohl divit, jaký dopis ji mohl tak vyd ěsit, že z ůstala stát jako solný sloup na vjezdu do garáže. Ale nikdo tu nebyl. Ulice se p řed ní mírumilovn ě rozkládala, z prot ějších zahrad zaznívaly jen tlumené zvuky. Všechno bylo jako jindy za oby čejného odpoledne v období sucha. Bude si muset promluvit s Christinou. A Philem! Ale… jestli má Phil skute čně s tou věcí n ěco spole čného, nikdy to nep řizná.

Obálka v její ruce byla stále těžší. Nerozhodn ě z ůstala stát. Jít s tímto dopisem na policii bylo vylou čeno. V tom p řípad ě by se musela zmínit i o té první tisícovce, stejn ě jako o Matthewov ě pom ěru s Valerií Tateovou. Nikdo by jí neuv ěř il, že nemá nic společného s touhle bláznivou historií, a policie už v ůbec ne.

Náhle se jí vybavila vzpomínka na starou domorodou ženu u stánku na pláži.

„Z ůstanu tady sama,“ řekla Meg, „klidn ě jdi a p řines n ěco k jídlu.“

Byla už tma. P ůlm ěsíc jasn ě svítil, ve stáncích ho řely lampy a barevné žárovky. Děti pobíhaly kolem, melodie se mísily, lidé se smáli, vůně jídla se vznášela nad promenádou, na nebi stáli dr aci, přidržovaní d ětskýma rukama, a dál v zátoce se zvedala silueta lehce se pohupující plachetnice. Nával mezi stánky trochu polevil, v ětšina návštěvník ů te ď sed ěla na trávníku; lidé jedli, pili a povídali si s přáteli. Nálada byla mírumilovná a uvolněná. Lidé vychutnávali večer, všichni krom ě ní, aspo ň Alison to tak cítila. Šla kolem jasn ě osv ětleného vietnamského kiosku, před kterým i nyní stála fronta, a proklouzla kolem n ěj ke stánku, u kterého se korpulentní muž s rudým obli čejem snažil vyloudit zvuk z didgeridoo. Op ět ucítila ten pohled, a tentokrát ji zachytil a už nepustil. Alison se dívala do tmavých očí domorodé ženy. Sed ěla mezi pultem, na kterém byly vystaveny obrazy domorodých um ělc ů, a stánkem, který nabízel zrcadla v p řezdobených rámech. Sed ěla na skládací židli, statná žena v tmavých, širokých šatech a husté šedé vlasy m ěla úpravn ě s česané. Alison se na ni dívala a pomalu se blížila. Žena se na ni pro st ě jen dívala o čima

134 -

černýma jako havraní pe ří. V tom okamžiku m ěla Alison pocit, že se dívá do zrcadla, protože tento pohled ji zaváděl hluboko do její duše a uznával její nevinu. Ne, ona není odpovědná za smrt Valerie Tateové. Najednou se stará žena odvrátila a Alison šla zpátky ke stánku.

Bylo to podivné, od té chvíle cítila uleh čení.

Energickými pohyby roztrhala obálku v četn ě obsahu na malé kousí čky a hodila všechno do popelnice. Jen a ť si ten člov ěk klidn ě zavolá, prostě nebude n ějaký čas brát telefony.

19

Odpolední slunce dopadalo tónovanými skly do kancel áře. Tamara dopíjela zbytek kávy. Byla už jen vlažná a chutnala odporn ě. Měla by se lépe starat o svou stravu. Byla nucená konstatovat, že přibrala. P ři stresu se tloustne, říkala si, a nezdravé jídlo, pojídané ve sp ěchu a vestoje také nep řispívá ke štíhlé linii. Přitom to nikdy necht ěla nechat dojít tak daleko. Úpln ě na za čátku, když p řišla na odd ělení vražd v Brisbane, chodila do fitka a dbala na zdravou výživu. Ale te ď už nejmén ě p ůl roku pustla, jak tomu sama říkala. V ěděla, že příčinou je jedin ě a pouze nedostatek disciplíny. Vlastn ě to je to nejmenší. Hlavní d ůvod je ten, že žije sama a že sama být nechce. Je inteligentní, p řitažlivá, bez závazků a je jí šestat řicet let. Jist ě, má vy čerpávající zam ěstnání s víkendovými a no čními službami. Nejmén ě jednou týdn ě se stává, že ji v noci nebo brzy ráno vytáhne z postele telefonát. Musí odříkat pozvání nebo mizet z párty, ale probůh, říkala si v duchu, to p řece není omluva! Tisíce lidí mají taková zaměstnání!

Posadila se k psacímu stolu a pono řila se do bible.

„Jemužto řekl: Vezmi nyní syna svého, toho jediného svého, kteréhož miluješ, Izáka, a jdi do zem ě Moriah a ob ětuj ho tam v ob ěť zápalnou na jedné hoře, o níž povím tob ě.“

„Mluv ě pak Izák Abrahámovi otci svému, řekl: Ot če m ůj! Kterýž odpov ěděl: Co chceš synu m ůj? A řekl: Aj, te ď ohe ň a drva, a kdež hovádko k zápalné oběti?“

135 -

„Odpov ěděl Abrahám: B ůh opat ří sob ě hovádko ob ěti zápalné, synu m ůj. A šli p ředce oba spolu.“

„A když p řišli k místu, o n ěmž mu byl mluvil B ůh, ud ělal tu Abrahám oltář a srovnal d říví; a svázav syna svého, vložil ho na oltář na drva.“

„Tehdy zavolal na n ěj and ěl Hospodin ův s nebe a řekl: Abrahame, Abraháme. Kterýžto odpov ěděl: Aj, já.“

„I řekl jemu: Nevztahuj ruky své na dítě, aniž mu co čiň; nebo ť jsem již poznal, že se Boha bojíš, když jsi neodpus til synu svému jedinému svému, pro mne.“

„A pozdvih Abrahám o čí svých, vid ěl, a hle, skopec za ním v ězel v trní za rohy své. I šel Abrahám a vzal skopce toho a ob ětoval jej v ob ěť zápalnou místo syna svého.“

O tomto místu mluvil Jake Hellman. Abrahám málem obětoval člov ěka. Byl p řipraven zabít svého jediného syna, kterého miloval.

Nebyla si jistá, jestli si z ní Hellman třeba jen ned ělal legraci. Cht ěla vstát a nalít si ještě jednu kávu, ale v čas si uv ědomila, jak odpornou má chuť.

S povzdechem z ůstala sed ět a podívala se do McNultyho životopisu.

*

Richard McNulty se narodil 19. dubna 1968, na ostro v ě Bathurst. Klikla na internetové stránky, které blíže popisovaly ostrov Bathurst.

Bathurst Island je jen úzkým proužkem vody odd ělen od sousedního ostrova Melville Island. Oba spole čně se nazývají Tiwi Islands. Skupina ostrov ů leží 80 kilometr ů neboli slabých dvacet minut letu severn ě od Darwinu v Timorském mo ři.

Evropané je spatřili poprvé v roce 1644, když kolem proplouval Abel Tasman z Batávie.

V roce 1818 byl ostrov prozkoumán Phillipem Perkerem Kingem a pojmenován podle tehdejšího britského státního sekretáře pro válku a kolonie, lorda Bathursta. Kv ůli nep říznivým klimatickým pod-

*

Poznámka p řekladatele: Úryvky z Genesis, kap.22; 2,7,8,9, 11,12,13. Podle p ůvodního vydání kralického.

136 -

mínkám a odporu původního obyvatelstva pokusy o osídlení brzy ustaly.

Tém ěř o sto let pozd ěji, v roce 1910, biskup a misionář Srdce Ježíšova Francis Xavier Gsell z Alsaska založil na ostrov ě misii pro domorodce. Tím, že „vykupoval“ mladé ženy z polygam ních manželství se staršími muži a oddával je s mladými, k řes ťansky vychovávanými muži, p řerušil nejen panující, a až dosud fungující, spol e čenské zřízení, ale p řisp ěl také k tomu, že tito lidé přerušili styky se svým klanem, aniž je sou časn ě p řijala b ělošská společnost.

V roce 1978 byl Bathurst Island navrácen Tiwiům. Od té doby jsou ostrovy Bathurst a Melville spravovány radou Tiwi Land Council.

Richard McNulty tam chodil do školy misionářů Srdce Ježíšova.

Tamara se op řela a zamyslela se. McNulty znal bibli, ale to nevysv ětluje jeho zvláštní zájem o návody k obětování podle Starého zákona.

Op ět se pono řila do McNultyho životopisu. Jeho otec zem řel, když mu bylo osm let. Richard vyr ůstal u matky a babi čky. Až do dvanácti let chodil do školy. N ěkolik let pak nebylo zdokumentováno. Od šestnácti let pracoval na rybářských trawlerech. Čty řikrát byl zat čen pro rušení ve řejného po řádku, porušení domovní svobody, ublížení na zdraví a pokus o znásiln ění, jednou byl ve h ře alkohol. Doba, kterou strávil ve vězení, nep řesáhla dohromady jeden rok. McNultyho životopis neobsahoval, v porovnání s živ otopisy jiných aborigin ů, nic zvláš ť dramatického.

Toho ve čera, kdy m ěla být zavražd ěna Patty Bensonová, vypověděl, že odjel z Brisbane, aby navštívil p řítele. V první verzi řekl, že cestou, u Warwicku, ho p řepadla únava, a sjel z hlavní silnice na vedlejší. Tím vysv ětloval, že se našly stopy pneumatik jeho auta necelých t řicet metr ů od mrtvé.

Ve druhé verzi, která obsahovala jeho přiznání, připoušt ěl, že v Brisbane pil. Pohádal se s lidmi z lodi, což bylo potvrzeno, a naštvaný nasedl do auta, které vlastnil spole čně se dv ěma bratranci, pracujícími rovn ěž na rybářském trawleru. Cestou p řes m ěsto uvid ěl na jednom rohu stát ženu, která vypadala „hotová“ a asi cht ěla, aby ji někdo odvezl.

137 -

„Když jsem na rohu musel zastavit, za ťukala mi na okno. Řekl jsem, že nejedu daleko. Řekla, že jí to vyhovuje, a tak jsem si pomyslel, uvidíme, co jí bude vyhovovat, a nechal ji nastoupit.“

Myšlenka na její zabití se dostavila až mnohem pozd ěji. Po dvou hodinách jízdy. Sjel na okraj cesty, a pak na vedlejší silnici.

„Ona se mi posmívala a říkala sprosté v ěci. Že jsem jenom špinavý domorodec a tak. Najednou jsem m ěl v ruce n ůž. Cht ěl jsem jí jen nahnat strach. Donutil jsem ji vystoupit. Cht ěla utéct, b ěžela k silnici, tak jsem b ěžel za ní a p řivlekl ji ke skále a chtěl jí ukázat, co všechno m ůže špinavý domorodec. Plivla na m ě. Tak jsem ji pod řízl krk. A pak to na m ě p řišlo. Svlékl jsem jí šaty a vykuchal ji. Nevím, přišlo to najednou, jako by to byla velká bílá ryba… Nevím. Nemyslel jsem na nic.“

Na otázku po významu znamení na skále tvrdil, že tam muselo být už d řív.

Lekla se, když n ěkdo zaklepal na dve ře.

Dovnit ř vešel Tom McGregor a usmíval se. Jeho bezvadn ě vykartáčované vlasy a bílá, pečliv ě vyžehlená košile ni čím neprozrazovaly, že má za sebou no ční službu. „Al říkal, že otvíráš ten starý p řípad. Pokro čila jsi?“

Vzdychla si. „Nevím. Narazila jsem na jednoho sv ědka z tehdejší doby a dov ěděla se n ěkolik podrobností o McNultym. Zatím nemůžu tvrdit, že bych p řišla na n ěco nového.“ Ukázala na Shanovu židli. „Posa ď se.“

Tom p řistoupil. „Co Shane?“

„Nic. Ani on na tom není líp.“

Op řel se a zamyšlen ě si p řejel rukou pe čliv ě p řist řižený knírek. „Asi by bylo lepší, kdyby se už nezabýval t ěmi starými v ěcmi.“

„Ano. Ale já ho chápu.“

„Jist ě. Já taky.“

„Moc m ě to mrzí, Tome, ale nem ůžu ti nabídnout kávu. Má strašnou chu ť.“

„To je jen dob ře. Už dva dny kávu nepiju. Uvidíme, jak dlouho to vydržím.“

V místnosti se rozhostilo ticho, až na tiché bzu čení po číta če.

„A jak se cítíš ve vyšší hodnostní t říd ě jako starší detektiv?“

138 -

„Opravdu to chceš slyšet?“

„Jist ě.“

„Starší.“

Jeho smích p ůsobil nakažliv ě.

„Ach Tome, je to šílené, vždy ť jsme se p řece tak často hádali. Ale stejn ě mi chybí. A nedovedu si p ředstavit, co d ělá celý den bez svého zam ěstnání.“

„Vždycky se toho bál. Být najednou bez práce.“

„M ěl si po Jackov ě smrti dop řát přestávku a vzpamatovat se.“

„Možná se právě kv ůli tomu rozhodl, že toho nechá. Kdo ví? Poslyš, Tamaro, pro č jednou taky neuvažujeme pozitivn ě? Nový život mu ud ělá dobře.“

„Pokusíme se,“ řekla nep řesv ědčiv ě.

Vstal. „Kdybys pot řebovala pomoc, tak dej v ědět.“

„D ěkuji. Ach Tome, celou dobu si lámu hlavu jednou věcí: jestliže to McNulty neud ělal, pro č si pak z bible nechával p řed čítat návody k obětování?“

„To d ělal?“

„Jo.“

Tom nakr čil čelo a op ět si prsty p řihladil knírek. „T řeba se pokoušel porozum ět vrahovi.“

„McNulty nebyl nijak zvláš ť vzd ělaný, Tome. Nevím, jestli se tohle k n ěmu hodí.“

McGregor pustil kliku. „Ty nechceš p řipustit, že by to McNulty mohl ud ělat, vi ď?“

„Ne.“

Tom p řikývl. „Chápu.“

„Dodnes nevíme, s kým Patty cht ěla pít to šampa ňské. To je přece divné. Ten její milenec se nehlásí. Proč ne?“

Zvedl obo čí. „T řeba se obává, že by mohl být podezřelý.“

„Nebo byli dva. McNulty a…“

Tom zavrt ěl hlavou. „Ty si opravdu myslíš, že McNulty by na sebe vzal sám vinu? Ne, tomu nevěř , Tamaro. Tys ho neznala. To byl… skrz naskrz špatný chlap. Ten by zradil každéh o.“

„Tak? A pro č to tak rychle vzdal?“

139 -

„Pro č? Prost ě neexistovalo žádné východisko. Ne, Tamaro, tady může být jen jediné řešení.“

„To jsem tedy zv ědavá.“

„V Darwinu n ěkdo McNultyho okopíroval. Tehdy se o tom psalo ve všech novinách.“

„Ale to znamení nebylo p řesn ě nakresleno, Tome.“

Významn ě zavrt ěl hlavou. „Tamaro, existují noviná ři, obhájci a policisté, a ti všichni v ěděli, jak vypadá. Dej na m ě, ten p řípad v Darwinu nemá s tím starým nic spole čného. Shane se zmýlil. M ěla by ses pokusit ho z toho dostat.“

Mechanicky p řikývla. Usmál se a Tamara si vzpomn ěla na p říjemný tatínk ův úsm ěv, když ona a sestra byly ješt ě malé, a on ješt ě nepil.

„Mysli na to.“ Když za sebou zav řel dve ře, tup ě zírala na kus bílé zdi mezi kávovarem a kalendářem s velkými fotografiemi. Obhájci, policisté… Tony Costarelli, pro č ji to jméno tolik irituje? Zase si to p řehrávala v hlavě: doškolovací kurz v Sydney. Poslední ve čer, měla špi čku, adrenalin, který se nahromadil v jejím t ěle b ěhem namáhavého víkendu, potřeboval ventil. Pak p řišel on, Tony Costarelli, sršící sexuální energií. Jeho zjizvený obli čej jí nevadil, naopak, sliboval p řesn ě to, po čem toužila: nesentimentální, tvrdý sex. P řišel do jejího hotelového pokoje. M ěli spolu sex. Celou noc. Nikdy p ředtím a nikdy potom se sebou nenechala tak zacházet. Vstal ješt ě p řed svítáním a ona byla ráda. Nedokázala by se mu podívat do o čí. Styd ěla se za svou bezuzdnost… A hned si vzpomn ěla na Jeffa Ellroye. Panebože, Tamaro, říkala si a zadívala se na mobil, který p řed ní ležel na stole. M ěla by mu zavolat? Ale pro č? Co od n ěho chce?

Přirozen ě informace, odpov ěděla si okamžit ě, ale sou časn ě v ěděla, že v tom taky bylo n ěco jiného. Škubla sebou, když mobil zazvonil. Nepodívala se na displej a okamžit ě p řijala hovor.

„Tamaro… hol čičko,“ zašveholila její matka a Tamara potla čila povzdech. „Poslouchej, opraváři si odvezli naši televizi a te ď práv ě volali, prý se už nedá opravit, jen si to p ředstav! Tatínek se hrozn ě rozzlobil. Vždy ť jsme ji koupili teprve p řed p ěti lety!“

„Mami!“ Tamara se pokusila zastavit proud mat činy řeči, ale nepoda řilo se jí to.

140 -

„Tatínek říká, že je to laciný šmejd z Asie!“ pokra čovala matka, „a říká, že bys nám mohla obstarat nový…“

„Mami, já…“ Dál se nedostala.

„Tedy obstarat, ne zaplatit! My o všech t ěch technických v ěcech nemáme nejmenší pon ětí, nám starým mohou napovídat cokoliv…“

„Mami, v nejbližších dnech nemám v ůbec čas…“

„Ale hol čičko, pro rodi če by sis p řece mohla aspo ň hodinu…“

„Taková v ěc se nevy řídí za hodinu. Pro č jste si nenechali p řivézt novou rovnou od t ěch opravářů ?“

„To bys musela slyšet tatínka, ti opravá ři prý prodávají jen takové v ěci, které se rozbijí, a to po uplynutí záruční lh ůty, aby n ěco vyd ělali! Ne, hol čičko, to opravdu není dobrý nápad. V tom musím tatínkovi výjime čně dát za pravdu.“

Tamara se dostávala do varu. „Mami, já tady mám jednu vraždu…“

„To máš p řece po řád, ale mrtvý je p řece už mrtvý, ne? Kdybys byla lékařka…“

Nemohla pochopit, co matka právě řekla. „Víš co, mami, nechte si prost ě tu moji.“

„Ale, hol čičko, tak jsem to p řece nemyslela! My jsme t ě jen požádali, abys na naše náklady…“

Přestala poslouchat, a když se matka nadechovala, rychle řekla: „Musím kon čit! Zvoní mi telefon! Prost ě si ji nechte!“ a ukon čila hovor. Pak bojovala se špatným sv ědomím, které ji už zase hrozilo přemoci, a donutila se soust ředit se zase na svou práci. Na co to myslela, než zavolala matka? Jeff Ellroy. Zaváhala, ale pak znovu vzala telefon a vy ťukala číslo. P ětkrát to zazvonilo, už po čítala s tím, že se ohlásí hlasová schránka, když se ohlásil slovem Haló .

„Ahoj, tady je Tamara, ta novinářka. Doufám, že neruším.“

Krátké zaváhání. „Mám právě obchodní…“

„Cht ěla jsem se jen na n ěco zeptat.“

„Jestli jde zase o ten p řípad, tak…“ Slyšela, jak se nadechl. „Poslyšte, byla to hrozná doba. Vyslýchala m ě policie, lidé na m ě zírali, jako bych to ud ělal já…“ Odkašlal si. „Já už na to nechci vzpomínat , dovedete to pochopit?“

141 -

Vid ěla ho p řed sebou v té košili s patkami na ramenou, s krátce ost říhanými vlasy bronzové barvy, uzav řeného, osam ělého a, zranitelného muže. P řesto však, cht ěla se dov ědět víc o Patty a o tom večeru a pro č si McNulty za místo činu zvolil právě Warwick, kde kameny nebyly ze silnice v ůbec vid ět. Ohledy na pocity Jeffa Ellroye nemohla a necht ěla mít. A pak tu bylo ješt ě n ěco jiného… „Kde jste te ď, Jeffe?“

„Pro č?“

„No, myslela jsem si, že bychom se mohli ješt ě jednou sejít.“ Byla si v ědoma nebezpe čí, že míchá soukromí a zam ěstnání.

Neodpov ěděl hned. „Zavolám vám,“ řekl kone čně.

„Dobrá. Mrzí m ě, že jsem zavolala nevhod…“

Ukon čil hovor.

Dívala se na telefon. N ěco na tomto muži ji p řitahovalo. Možná to byla jeho zdrženlivost.

Bojovala s p řáním vstát a nalít si kávu. Potřebovala n ěco, aby zase mohla jasn ě myslet. Ale co? Nebylo snadné najít n ěco, po čem by se ani netloustlo, ani to nebylo nezdravé. Její pohled padl na láhev minerálky za dveřmi.

Patty cht ěla koupit šampa ňské, říkala si v duchu, když s odporem pila teplou vodu. Ten den byly všechny obchody zav řené, jen některé hospody ne. Ale pro č vešla práv ě do toho, kde oslavoval její bývalý p řítel se svými kamarády? Náhoda? Nebo mu chtěla dokázat, jak je bez n ěj š ťastná, že si dokonce kupuje šampa ňské? Chtěla n ěkoho provokovat?

Kdo v ůbec byl ten její bývalý p řítel?

20

„Podívej se na všechny ty krásné hračky! Nejdokonalejší pokladni čky, beze dna!“ Costarelli pomalu projížd ěl podle nalešt ěných veterán ů, které stály v řad ě p řed halou Qantas. Paprsky odpoledního slunce oblévaly ohýbaný plech a z obrovské haly s azurovým nebem nad ní vytvářely um ělecký p ředm ět.

142 -

Shane by klidn ě v ěř il, že Costarelli zaparkuje moderní služební vůz bez poskvrnky mezi tyto krasavce, ten ale zajel mezi tyrkysovou hondu a nissan, kterými patrn ě p řijeli návštěvníci. Sekretářka řekla, že Matthewa Griffitha najdou tady.

Během posledních čty ř minut Costarelli Shanovi v krátkosti nastínil historii firmy. Otec dnešního majitele ve dvacátých letech minulého století začínal s nákladním autem. Vozil dříví a hov ězí dobytek mezi Darwinem a Alice Springs, které se tehdy ješt ě jmenovalo Stuart. Brzy si p řikoupil další nákladní v ůz a p řebíral v ětší náklady i na jiných místech. Dnes se jeho syn Paul angažuje i v lodní a železni ční dopravě. Firma má více než stovku zam ěstnanc ů a Paul van Oosterzee je považován za jednu z nejvlivn ějších osobností ve m ěst ě. Po cyklónu Tracy se velkou m ěrou podílel na vybudování prakticky úpln ě zni čeného m ěsta. Ve svých t řiašedesáti letech stále ještě drží v rukou ot ěže firmy, jeho ze ť Matthew je manažerem, ale každé rozhodnutí si musí nechat schválit.

U otev řené brány, vchodu do haly, se vytvořila fronta. Costarelli a Shane se kolem ní protla čili dovnit ř a rozhlíželi se.

„To je on…“ Costarelli ukázal bradou na dva muže a ženu, kte ří stáli před jedním z vystavených starých aut.

Matthew Griffith byl jako ze škatulky. Na sob ě m ěl sn ěhobílou košili a béžové, dokonale vyžehlené kalhoty. Vlasy m ěl pe čliv ě u česané ? a nepotil se. Mluvil s vysokým, b ělovlasým starším mužem se silnými brýlemi, bývalým soudcem, jak řekl Costarelli, a ženou v tmavomodrém kostýmu, podle Costarelliho asistentkou ministryn ě Severního teritoria.

„Tak,“ zamumlal Costarelli, „dnes tomu Griffithovi zkazíme večer.“ Zamí řil ke skupin ě. Shane šel za ním. „Pane Griffithe, smíme vás na okamžik vyrušit?“

Dříve než Griffith mohl zareagovat, starší muž se oto čil k p říchozím.

„Ach, detektiv Costarelli!“ P řevyšoval ho o více než hlavu. M ěl nápadně dlouhý a asymetrický obli čej, který jist ě mnohé obžalované, a také obhájce, iritoval.

„Pane soudce!“ zareagoval Costarelli. „Jak se má vaše paní?“

143 -

„M ěla dnes jiný program. Odložila m ě.“ V jeho hubeném, vrásčitém obličeji se objevil úsm ěv.

Shane si všiml, že Matthew Griffith, který dál hovořil s asistentkou ministryn ě, jen s námahou potlačuje nervozitu.

„Vy řiďte jí, prosím, m ůj pozdrav,“ mluvil dál Costarelli. „A omluvte nás, nejsme zde soukromně.“ S tím se oto čil ke Griffithovi. „Pane Griffithe?“

„Ano?“ Griffith si m ěř il Costarelliho a nakr čil p řitom čelo.

„Mohli bychom vás na okamžik vyrušit?“

Griffith v ěnoval krátký pohled Shanovi. „A o co se jedná, jestli se smím zeptat?“ Omluvný úsm ěv, který v ěnoval asistentce, ho stál velkou námahu.

Však ty víš, o co se jedná, Griffithe, říkal si v duchu Shane, jen te ď odhaduješ šance…

„M ěli bychom si spolu promluvit,“ řekl Costarelli.

„Vy to ale d ěláte napínavé!“ Hlasitě a krátce se zasmál. „Jak se vůbec jmenujete?“

Shanovi neušlo, že Costarelli vysunul bradu, p řimhou řil o či a zhoupl se na špi čkách. To všechno signalizovalo připravenost k boji a Shane tušil, že Costarelli by toho arogantního kl acka nejrad ěji popadl za límec.

Griffith se oto čil k ob ěma svým spole čník ům a p řehnan ě si vzdychl: „Tak jste to slyšeli. Ale nebude to trvat dlouho.“

Popošel n ěkolik krok ů ke starému nákladnímu vozu, který podle informa ční tabule našel n ěkde v divo čin ě a renovoval jistý J. Miller v roce 1958. Shane a Costarelli šli za ním.

„Tak, pánové.“ Jeho úsm ěv zmizel a zcela otev řen ě dal najevo, že se mu jejich p říchod nelíbí. „Co máte tak d ůležitého, že jste za mnou nemohli p řijít ráno do kanceláře?“

„Jezdíte ve žlutém porsche?“ Costarelli se Griffith ovým blahosklonným tónem nedal vyprovokovat ani zastrašit.

„Cože? Vy jste sem p řišli, protože jsem n ěkde špatn ě zaparkoval?“ Griffith zvedl obo čí a Costarelli to kvitoval širokým úsm ěvem.

„Kdy jste naposledy vid ěl Valerii Tateovou?“ zeptal se mezitím Shane.

144 -

Griffith nereagoval. Tak d ělej, říkal si v duchu Shane, musíš přece pochopit, že nemáš žádnou šanci.

Griffith se najednou usmál. „Pánové, jste si jistí, že se nejedná o nedorozum ění? Prosím vás, kdo je ta dáma? Jak jste říkali, že se jmenuje? A co mám já, respektive moje auto, s ní spole čného?“ Demonstrativn ě se podíval na hodinky. Rolexy, jak vid ěl Shane, a rozhodn ě pravé.

Costarelli beze slova vytáhl z kapsy košile mobil, zvolil n ějaké číslo a usmál se. Odněkud zazn ělo melodické zazvon ění. Griffith se oto čil k soudci a asistentce, kte ří po řád ještě stáli vedle veterána a povídali si. Zvon ění vycházelo z jeho saka, které leželo na kapotě červeného holdenu. Dáma v kostýmu se k nim otočila.

„Matthewe! Vaše sako! Myslím, že vám zvoní mobil!“

Griffith zrudl, vypravil ze sebe „d ěkuji“ a vrhl na Costarelliho vražedný pohled.

„Klidn ě si pro n ěj zajd ěte, pane Burlingtone.“ Costarelli se ušklíbl a zmáčkl tla čítko, na čež mobil zmlkl. „Tedy, pane Griffithe, kdy jste vid ěl naposledy Valerii Tateovou?“

Griffith to vzdal. „Tedy dobrá. Den p řed vraždou. Byl jsem u ni až pozd ě do noci.“ Odkašlal si. „Druhý den jsem musel do Br oome.“

Připustil, že pom ěr tajil nejen p řed svou ženou. „Pracuji ve firmě svého tchána. Dovedete si p ředstavit, co by se stalo, kdyby se o tom dov ěděl.“ Jeho hlas byl nyní mnohem tišší než na za čátku. „Vyhodil by vás,“ prohlásil suše Costarelli.

Griffith se utrápeně usmál.

„Valerie Tateová se spokojila s rolí milenky? Chtěla se s vámi stále stýkat potají?“ zeptal se Shane. „Dovedu si p ředstavit,“ pokračoval, „že mladá žena má o životě své p ředstavy. Opustila snoubence. Možná chtěla mít dít ě. Možná taky chtěla mít d ům a bydlet v n ěm s vámi, pane Griffithe. Možná chtěla žít docela normálním životem. Ne?“

Griffith po řád ještě nic ne říkal. Bylo na n ěm vid ět, že ho tyto otázky trýzní.

„Pane Griffithe…“ To řekl Costarelli. „Cht ěla Valerie Tateová, abyste se dal rozvést?“

Prudce zavrt ěl hlavou. „Ne, to necht ěla.“

145 -

„Opravdu ne? Cht ěla žít s vámi na tajno?“

Griffith znejist ěl. Jeho pohled bloudil mezi ob ěma detektivy.

„Pane Griffithe,“ za čal Costarelli se zd ůrazn ěnou shovívavostí. „Bylo by pochopitelné, kdyby Valerie Tateová trvala na vašem rozvodu.“

„Tak to nebylo!“ vyjel, ale okamžit ě se polekan ě ohlédl, jestli ho n ěkdo neposlouchá.

„Dobrá. Protože kdyby to tak bylo, jist ě byste p řišel o práci.“ Costarelli po řád ještě nebyl spokojený. „Možná byste taky už nemohl jezdit ve svém elegantním porsche. Nebo jste si dost naspo řil? Ale kolik m ěsí čně by od vás dostávala vaše žena? A dcera? To byste s e nad řel, pane Griffithe.“

Griffith nasucho polkl. Vzdal se.

„Na telefonním záznamníku Valerie Tateové jsme našli t ři ješt ě nevymazané zprávy.“

Griffith jen unaven ě p řikývl. Costarelli vytáhl z kapsičky košile list papíru, rozložil jej a četl: „Val? Jsi tam? Dobrá, poslouchej, jen aby bylo jasno: já se vydírat nenechám, ani od tebe, ani od kohokoliv jiného. Ano? Doufám, že jsi mi rozuměla. Nerad se opakuji. Dobrou noc.“ Costarelli vzhlédl. „P řipadá vám to povědomé?“

Griffith jen slab ě p řikývl.

„A ta druhá…“ Costarelli op ět četl: „Bu ď rozumná, Val. Nem ůžeme zase odjet na prodloužený víkend. Musím služeb n ě do Brisbane, mohli bychom si zajet t řeba na Hamilton… a tak dále.“ Vzhlédl. „Mám p řečíst i tu t řetí?“

„Ne,“ řekl Griffith sotva slyšiteln ě a Costarelli op ět list složil.

„Valerie Tateová na vás naléhala. Její smrt nepřišla tak nevhod, že, pane Griffithe?“

Griffith pod svým sportovním opálením zbledl. „Nemám s tím nic spole čného.“ Polkl. „Poslyšte, nesmíte se o tom zmínit p řed mým tchánem! To by… To by fatáln ě…“ Z jeho povzneseného chování už nezbylo nic. A na košili se mu v podpaží vytvo řily ošklivé skvrny.

„Ud ěláme, co budeme moci,“ řekl Shane na odchodu a Griffith nejistě p řikývl.

Mezitím dorazili další návštěvníci. Parkovišt ě se zaplnilo, lidé stáli v hloučcích a rozprávěli, jiní obdivovali renovované vozy.

146 -

„Jako vždycky: nikdo s tím nemá nic spole čného.“ Costarelli zavrt ěl hlavou a hledal v kapse kalhot klí čky od vozu.

„Pro č po řád ještě nosí ten mobil v kapse saka?“ zeptal se Shane a p řes st řechu auta se zadíval k hale Qantas, která se v zapadajícím slunci za čínala barvit do bronzova.

„Asi ze sentimentality.“ Costarelli se svezl na sed adlo. I Shane nastoupil, po čkal, jestli kolega ješt ě n ěco ne řekne, ale ten se asi rozhodl jinak a nastartoval.

Vůbec jsem se s Christinou nem ěla setkat, říkala si Alison. Seděly proti sob ě a mezi nimi stály dv ě sklenice vychlazeného chardonnay. Na Stokes Hill byly tém ěř všechny stoly obsazené. Od mo ře vanul p říjemný v ětřík a voda m ěkce narážela do p řístavní zdi. Za normálních okolností by tu seděla v naprosté pohod ě, te ď by ale nejrad ěji vysko čila a utekla. P řestože ten dopis roztrhala, každé slovo se jí vtisklo do pam ěti, probouzelo v ní vztek, a nahán ělo jí strach. Vzhlédla k Christininým nalí čeným o čím, na rudé rty, odbarvenou hřívu. Christina se d ůkladn ě napila ze své skleni čky. Pro č ji nikdy nenapadlo, jaký má její sestra chladný pohled? Pro č si nikdy nevšimla neustálého slabého poškubávání koutku jejích rtů? Pro č ji nikdy nenapadlo, že rud ě nalakované nehty se podobají pa řátům? Alison si odkašlala. Te ď to musí říci.

„Christino, n ěkdo m ě vydírá.“

„Cože?“

Alison jí pov ěděla o anonymním dopisu. „Christino, existují jen tři lidé, kteří o té v ěci v ědí. Já, ty, a Phil.“

Všimla si, že sebou její sestra p ři vyslovení jména bývalého manžela trochu škubla. Nebo si to jen namlouvá?

Christina se op ět napila vína. „Snad nechceš tvrdit, že t ě Phil vydírá… a… a že je vrah!“ promluvila výhružným tóne m.

„Tišeji!“ Alison se ohlédla a naklonila se nad st ůl. „Musí to všichni slyšet?“

„Ty ses zbláznila, Alison!“ Christina p říliš neubrala na hlase.

„Nezbláznila jsem se, jen uvažuju logicky.“ N ěkolik host ů od vedlejších stolk ů se ohlédlo.

147 -

„Ty si myslíš, že v tom mám prsty já, viď?“ Christina byla po řád ješt ě roz čilená, teď ale šeptala. Alison cht ěla říci ne, ale n ěco jí v tom zabránilo. Nasucho polkla a Christina pomalu přikývla. V jejích očích bylo zklamání a Alison jí to nemohla mít za zlé.

„Pokusím se zavolat Philovi,“ řekla Christina a vytáhla mobil z mali čké kabelky, zelené jako tráva, kterou měla položenou na stole.

ě, a ť mu zavolám já. Dej mi jeho číslo! Christino,

„Ne, nech m

prosím t ě!“ Už sest ře nev ěř ila.

„No dob ře, ale nesmíš na n ěho hned vyjet. To on k smrti nesná-

ší.“

Cht ěla říci: A já k smrti nesnáším, když m ě n ěkdo neznámý oslovuje zlatí čko! Ale spolkla tuto poznámku a řekla: „Nejlepší bude, když mi dáš jeho číslo.“ Vytáhla sv ůj mobil z bílé kožené kabelky.

„Nevím, jestli ho má…“

„Jist ě ho má. Člov ěk by řekl, že ty a Phil…“

Christina jí sko čila do řeči. „Dej si dobrý pozor, co te ď řekneš,

Alison.“

Jen klid, říkala si v duchu, v této situaci nemá žádný smysl se s Christinou hádat. „Tak už mi dej to číslo.“

Christina vzdychla, a kapitulovala.

Phil se ohlásil unaveným hlasem. Když Alison vyslovila svoje jméno, okamžitě znejist ěl. N ěco vykoktal a rozhodn ě pop řel, že by ji vydíral. Slíbil jí, že ji vrátí těch tisíc dolar ů, jakmile je dostane zpátky.

„Ale Christina říkala, že jsi ty peníze nedal dál!“ Christina na ni vrhla varovný pohled, aby mluvila t išeji. „Ale Alison…“ ozvalo se protáhle, „… p

nemluví pravdu.“

řece ji znáš, ta nikdy

V tom m ěl sice pravdu, ale o to te ď nešlo. „Phille, te ď m ě dob ře

poslouchej.“ Snažila se mluvit tiše a v

ěcným tónem. „Ten chlap, kterému jsi p ředal peníze, je brutální zabiják!“

Vid ěla Phila p řed sebou, tehdy, b ěhem t ěch dvou let, kdy byl ženatý s její sestrou: mladého muže v obnošených kr

vém tričku, s p říliš dlouhými plavými vlasy a o

vypití p říliš velké dávky koly s rumem.

148 -

a ťasech a d ěračima, skelnýma po

„Alison, ta v ěc je složit ější.“ Zase ten bezstarostný tón, který v ní vyvolával ještě v ětší agresivitu. „Ten chlap pov ěř il n ěkoho jiného a…“

„Cože? Kolik lidí je v tom zapleteno?“

„Práce byla prostě p ředána dál. Já jsem sice hned zase všechno odvolal, ale v téhle chvíli nevím, kdo má ty prachy.“ Vzdychl si. „Abych řekl pravdu, Alison, nev ěř ím, že je n ěkdo vrátí.“

To p řece nem ůže být pravda! Pomalu ztrácela trp ělivost. „Phile, někdo m ě vydírá. Ten vrah mi vyhrožuje! Chce zabít i m ě! To nejmenší, co m ůžeš ud ělat, je zjistit, kdo má ty peníze.“

„Alison!“ sykla její sestra s pohledem k vedlejšímu stolu.

Alison, která byla příliš ot řesená a rozčilená na to, aby se na někoho ohlížela, ji ignorovala.

„Ale Alison, to není tak jednoduché. Nikdo ti ne řekne, s kým…“ pokra čoval Phil.

„To je mi úpln ě jedno, Phile! Já chci, abys to zjistil a hotovo!“

Ml čení. „Milá Alison, aby bylo jasno,“ řekl Phil a jeho hlas zazn ěl najednou klidn ě a p řezírav ě. Dovedla si p ředstavit, jak se roztahuje v prosezeném k řesle. „Já nemusím v ůbec nic. Tu v ěc jsi spustila ty. Pro č sis prost ě nepromluvila s manželem? M ě stálo spoustu práce jen to, abych našel n ěkoho, kdo by tu práci předal dál. A tím moje úloha skon čila.“

Vztekem div nevybuchla. „V tom p řípad ě p ůjdu na policii.“

Krátce se zasmál. „Dobrá. Pak jim, prosím, také vysětli, že sis v

neobjednala vraždu, ale jen nepatrné tělesné násilí.“

„Já jsem nechtěla, abyste jí zp ůsobili bolest. M ěli jste si s ní jen promluvit.“

„Jdi do háje s tím svým tisícem dolarů! Co to pro tebe v ůbec znamená? Maximálně dva páry bot! Je mi líto, ale musím kon čit. Mám domluvenou schůzku. M ěj se.“ A ukon čil hovor.

Alison po řád ještě držela mobil u ucha. Všimla si, jak se jí ruce třesou zlostí, když strkala mobil do kabelky.

„Tak co? Uklidnilo t ě to?“ Christina si p řidržela u rt ů skleni čku, aby dopila poslední doušek. Když Alison neodpov ěděla, řekla: „Ty mu nev ěř íš?“

149 -

Alison si m ěř ila sestru. Ne. Najednou si nebyla jistá, nakolik může v ěř it jí. Sebrala svou kabelku. „Musím pry č.“

„Jaké pry č? Prost ě odcházíš, ne?“

„Ano.“

„A co budeš d ělat? Zaplatíš ty peníze?“ Christina po řád ještě nevypila poslední doušek.

„Myslíš tomu vyd ěra či? Ne. Nezaplatím.“ Vyd ěra č jen blufoval, to jí bylo jasné, a Phil s ním byl domluvený.

„A to se nebojíš, že…“ Christina nedomluvila.

„Že co? Že m ě zavraždí?“ Nedokázala potla čit krátké zasmání. Ur čit ě zazn ělo hystericky. „Že na m ě poštve policii?“ Pocítila, že jí vztek dodává síly. „Ne, Christino, nebojím se. Ten vyd ěra č je jenom amatér.“

„Aby ses nespletla.“

Alison vstala. „Dobrou noc.“

„Už jsi zaplatila?“

„Ach ne.“ Alison zahrála p řekvapení. „Prost ě to zatáhni z té tisícovky dolar ů, Christino.“ Usmála se, oto čila a odcházela mezi stolky.

Prošla spirálovitě sto čenou cesti čkou a zamí řila k parkovišti, kde nechala v ůz. Zhluboka vdechovala chladný no ční vzduch, který voněl po soli. Kone čně pochopila, že jí n ěkdo ztropil zlomyslný kousek. Ne, nenechá se tím vyvést z míry. Pevným krokem šla dál. Stále ješt ě p řijížd ěly taxíky a p řivážely pozdni hosty. Střecha jejího vozu se leskla ve sv ětle pouli čních lamp. Rozepnula zip kabelky, aby mohla vytáhnout klíčky, když ji n ěkdo pozdravil. Oto čila se. Blížil se k ní Bert Horkay.

„Alison! No tohle!“ Usmíval se. Jeho bílá košile p římo svítila. Krátké plavé vlasy se po umytí leskly. Ucítila příjemnou v ůni jeho toaletní vody a sprchového gelu. „Odcházíte, nebo přicházíte?“ zeptala se a pokusila se skrýt náhlé vzrušení.

„Prost ě jsem si vyšel na procházku,“ usmál se. „A vy?“

Vzdychla si. „M ěla jsem nep říliš p říjemný rozhovor se sestrou.“

„Aha,“ zm ěř il si ji. „Rodinné problémy?“

„N ěco takového, ano.“ Jak hned všechno pochopí, napadlo ji, a pak si vzpomn ěla, co řekl o její au ře.

150 -

„Lidé, kte ří nám stojí nejblíže, nás bohužel také nejčast ěji zraní.“ Zamyšlen ě se zadíval na temnou vodu, ve které se odrážela sv ětla noci.

Nejrad ěji by odpov ěděla „ano“, ale ne řekla nic.

„V ěř te mi, Alison, já vím, o čem mluvím.“ vzdychl si, a pak nasadil state čný úsm ěv.

Zhluboka se nadechla a bojovala s pokušením tady a hned si mu vylít srdce, a pak ucítila v prstech klí ček od auta. „Mohu vás svézt? Jedete dom ů?“

Jeho úsm ěv náhle působil unaven ě. P řikývl. V ruce už svíral kliku dví řek, najednou se zarazil a vzhlédl k nebi, plnému hvězd. „Je to tém ěř k neuv ěř ení, že odtamtud shora kdysi padaly bomby, p řesn ě do místa, kde te ď stojíme. Japonci potopili t ři lod ě. A nikdo s tím nepo čítal. Prost ě jen tak p řilétli, z čistého nebe.“

Jeho slova v ní vyvolala neklid. I do jejího života vtrhlo nešt ěstí náhle a bez varování. Zatím co otočila klí čkem, p řemýšlela o tom, pro č se Bert Horkay zmínil o onom dni v roce 1942. Nebo to byla jen taková hloupá náhoda?

Zatímco vyjížd ěla od p řístavu, Bert Horkay ml čel. Vpravo, na terase moderní, hojn ě navšt ěvované restaurace, plápolaly pochodně, osv ětlující bílé ubrusy a odrážející se ve vinných sklenkách. Projela kolem nízké budovy s plochou střechou, ve které byla trvalá expozice historie lovu perel, a cht ěla právě odbo čit k m ěstskému okruhu, když řekl: „Mohla byste na okamžik zastavit?“

Zajela vlevo na odpo čívadlo s toaletou a podívala se na n ěj. Polovina obli čeje, obrácená k ní, byla ve slabém světle pouli ční lampy nažloutlá, druhá se ztrácela ve stínu. Z jeho očí bylo vid ět jen temný lesk.

„Vid ěl jsem vás včera na trhu,“ promluvil klidným hlasem, „když jste sed ěla u té staré domorodé ženy. Vypadala jste velmi rozrušen ě a… nu, velmi utrápen ě.“ Jeho hlas zn ěl velmi m ěkce, ani trochu agresivn ě, p řesto jí srdce tlouklo až v krku. Co všechno ví? „Je to pravda, vi ďte? Jestli chcete, m ůžete se mi sv ěř it. Dovedu zachovat tajemství.“

151 -

Slyšela sv ůj dech, tlukot svého srdce, za stromy vid ěla sv ětla aut, projížd ějících po Tiger Brennan Highway… Vte řiny míjely a její myšlenky se to čily stále rychleji, jako uchopené vírem.

„Berte,“ zaslechla najednou vlastní hlas.

„Ano?“

„V ěř íte na sílu myšlenek?“

„Ovšem.“ Nezaváhal ani na okamžik. „Vždycky se ptám , jak to, že existují lidé, v četn ě v ědc ů, kte ří tuto v ěc zpochyb ňují. Myšlenky jsou p řece hmotné. Je to energie. Energie je forma hmoty… Vzpome ňte si na šamany, lé čitele…“ Odml čel se, jako by n ěco pochopil. „Na co zlého jste myslela?“

Ješt ě se mohla vyhnout tomu tématu, mohla prost ě za řadit rychlost a vyjet, ale dívala se p římo p řed sebe na úzké listy eukalyptů, které se ve sv ětle pouli čních lamp kovov ě leskly, jako malé ostré čepele nož ů. Cht ěla za čít, všechno mu říci, ale najednou jí do zp ětného zrcátka zasvítily reflektory a kouzlo jeho slov bylo prolomeno. Vzdychla si a řekla: „Snad jindy, Berte.“

Ml čeli, dokud nezastavili p řed domem, ve kterém bydlel u Meg.

Rozepnul si bezpe čnostní pás. „Má to něco spole čného s vaším manželem, vi ďte?“

„Cože? Jak jste na to p řišel?“ Cítila, že se p řetva řuje velmi špatně, a když se jí nep řestal dívat do o čí, nemohla jinak a p řikývla.

„Podvádí vás? Odpusťte, necht ěl jsem to říci tak hrub ě…“

„To je v po řádku.“ P řejela si rukou přes o či. Ne, te ď nesmí plakat.

„Víte,“ řekl, „n ěkdy musí člov ěk ud ělat n ěco bláznivého, aby se zase cítil plný života, volný, a mladý. A tím mysl ím vás!“

Musela se na n ěj podívat nechápavě, protože se usmál a řekl: „Pokuste se objevit jiné, nové věci, situace a lidi! Sv ět je jich plný! Neschovávejte se! Vyjděte ven! Zní to tak krásně: Hý čkejte se!“

Má to být výzva, svádění?

„Nevykládejte si to špatn ě,“ promluvil rychle. „ Říkám to zcela nezištn ě. P řestože m ě vaše blízkost velmi…“ Nedomluvil. „Rad ěji bych teď m ěl jít.“

Nezadržela ho, p řestože by v tomto okamžiku nic neud ělala raději.

152 -

„Dobrou noc, Alison,“ řekl, pak vystoupil, zabouchl dví řka a zmizel ve stínu bujn ě rostoucích fíkovník ů v zahrádce Meg.

Celá zmatená jela domů. Ve voze byla dlouho cítit jeho toaletní voda.

21

Pátek 15. června

Costarelli si pohazoval tenisovými mí čky. „Jestlipak to bylo našeho pana Griffitha? A jestlipak o tom v ěděl?“

Shane podruhé pro čítal zprávu soudního lékaře. Valerie Tateová byla ve t řetím m ěsíci t ěhotenství. To pochopiteln ě mohlo znamenat velký tlak na Matthewa Grifitha. Shane se op řel a nahlas p řemýšlel. „Co mi na celé téhle historii vadí, Tony, je tohle: na jednu stranu máme indicie, které naznačují, že se jedná o stejného pachatele jako před osmi lety. O n ěkoho, kdo zanechal podivné znamení, o n ěkoho, kdo se nespokojil s oby čejnou vraždou, ale spojil ji s rituálem. Na druhou stranu máme podezřelého ženatého člov ěka, který má panický strach, aby jeho bokovka nevyšla najevo, protože by docela ur čit ě přišel o skv ělé místo, auto a d ům. A kdyby byl schopný vraždit, tak by Valerii Tateovou zabil docela oby čejným zp ůsobem.“

Costareli hn ětl tenisové míčky. „Ale co když je chytrý?“

„Chceš říci, že si dal tu práci a prostudoval zprávy ze starých novin, aby tu vraždu mohl okopírovat?“

„Pro č ne? Dokonalá vražda. Policie uv ěř í, že p řed léty zav řela nepravého, otev ře se starý p řípad, ale na Matthewa Griffitha nikdo nep řijde. Nikdy by se na n ěj nep řišlo.“ Costarelli mrštil tenisovými mí čky proti zdi vedle dve ří. Vrátily se, odrazily se od psacího stolu, měkce p řistály na koberci, a z ůstaly ležet uprost řed místnosti.

Shane musel myslet na to, co mu řekla Alex Wingerová, a v duchu se ptal, jestli by také Costarelli nebyl schopen plánu, jaký mu tady právě nastínil. Mohl by Valerii Tateovou zavraždit z pomstychtivosti, protože ho necht ěla?

„Hele, co je, pro č se na m ě tak díváš?“

153 -

Shane zaváhal, ale pak se rozhodl pro otevřenou otázku. „Je pravda, že jsi cht ěl Valerii Tateovou, ale ona o tom necht ěla ani slyšet?“

Costarelli si ob ěma rukama pro čísl vlasy, op řel se a vzdychl. „Alex Wingerová, co?“

„To nehraje roli.“

Costarelli se sehnul pro mí čky. „Co ti ješt ě řekla?“

„Nic,“ zalhal Shane. „Tohle bychom se stejn ě dov ěděli.“

Costarelli neodpov ěděl. Čelisti m ěl sev řené a d ělal, jako by tenisové míčky svíral v dlani.

„M ěli bychom si ješt ě jednou promluvit s tím Griffithem, Tony.“ Shane vstal. „P ůjdeš se mnou?“

„Ne, nemám náladu.“

Shane se op řel o psací st ůl a podíval se na Costarelliho. „Alex Wingerovou necháš na pokoji, ano?“

Když Alison otev řela schránku, ucítila zápach. Vylétl proti ní celý roj much. Polekan ě couvla a zadržela dech. Místo dopis ů ve schránce leželo cosi šedohn ědého, co odporn ě páchlo. P řekonala odpor a naklonila se blíž. Byla to dlouho mrtvá ryba. Sehnula se pro větev a pomocí ní rybu vyhodila ze schránky. Spadla na trávník a mouchy se na ni okamžit ě vrhly. Alison se ot řásla. Špičkami prst ů vytáhla poštu. T ři obálky, na první pohled účty, reklamní brožurka obchodu se sportovními pot řebami a lístek. Musel ležet pod rybou, protože byl nasáklý jejím tukem. P řemohla odpor a p řečetla si v ětu, která byla na lístku napsaná: Mysli na to: 10 000 a jsi volná.

Polykala, aby neza čala zvracet. Plná vzteku smetla všechnu poštu do igelitového pytle, pečliv ě svázala jeho konce a hodila ho do popelnice. Kdo mohl ud ělat n ěco takového? Christina? Phil? Byla by její vlastní sestra schopná něč eho takového? Zamyšlen ě stoupala po schodech na verandu. Na ú čtu zdaleka nem ěla deset tisíc dolar ů, nanejvýš tak tisíc p ět set. Se svou kreditní kartou mohla denn ě utratit jen tisíc dolar ů. I s druhou kartou by dala dohromady jen t ři tisíce. Akcie m ěli spole čné s Matthewem. Kdyby n ěco prodala, všiml by si toho…

154 -

Jenže, řekla si pak, mám se tím vůbec zabývat? Anonymními dopisy a leklou rybou?

Shane jen s obtížemi rozeznával čísla dom ů, ve v ětšin ě p řípad ů zarostlá bujnou zelení. V uších mu ještě zn ěl Carolin hlas. Právě mu volala. Na rozdíl od jeho bývalé manželky Kim mu nic nevy čítala. Jak si naplánovali, přijede v sobotu do Brisbane, a pojede pak po pob řeží nahoru do svého domu do Buderimu. „Já vím, že tu v ěc musíš vy řídit,“ řekla mu na rozlou čenou, a to mu ud ělalo dob ře. Možná, říkal si, když krokem projížd ěl Victoria Street, si p řece jen nakonec budeme docela dob ře rozum ět…

Když objevil číslo 24, zastavil. Mezi hustými ke ři a stromy nebylo d ům tém ěř vid ět. Vystoupil, zabouchl dví řka a teprve nyní si uv ědomil ticho, které mezi domy panovalo. Zazníval tu jen zp ěv ptáků a tlumený provoz z Tiger Brennan a Stuart Highway, mezi kterými ležela reziden ční čtvr ť. Usoudil, že v ětšina lidí p řes den pracuje ve m ěst ě a tady to ožije až nave čer.

V kanceláři mu řekli, že pan Griffith má p řijít teprve odpoledne a nejspíš je ješt ě doma. Shane šel po betonovém vjezdu k domu. P řed garáží stál bílý Fiat Cabrio, starší model, který znal z italských film ů.

„Haló!“ zavolal, když nikde nemohl objevit zvonek a nev ěděl, pro které z obou schodiš ť se má rozhodnout: pro p řední, které vedlo na verandu, nebo pro zadní, které nejspíš kon čilo taky na verand ě.

Po druhém zavolání za sebou zaslechl kroky; pak se na konci předních schod ů objevila žena.

„Ano?“

Byla štíhlá. Blond vlasy m ěla krátce ostříhané. Sv ětle modré hedvábné šaty zdůraz ňovaly opálenou pleť.

Představil se a všiml si, že se polekala, ale dala si práci nedat to najevo. Řekla mu, že manžel není doma, a Shane si pomyslel, že by neškodilo si s ní promluvit.

„Jsem práv ě na odchodu,“ namítla.

„Nebude to trvat dlouho.“

Přikývla a vyzvala ho, aby šel nahoru. „Cht ěl byste n ěco k pití, třeba sklenici vody?“ zeptala se poté, co mu na terase nabídla židli.

155 -

Odmítl. Posadila se proti n ěmu a zk řížila štíhlé nohy. Rychlými pohyby se pokusila p řetáhnout šaty přes kolena, ale byly p říliš krátké.

„Paní Griffithová, slyšela jste o smrti Valerie Tateové, že?“

Přikývla a uhladila si záhyb na šatech.

„Slyšela jste už n ěkdy jméno Valerie Tateová? Myslím před vraždou.“

Bez zaváhání zavrtěla hlavou. „Ne. Nikdy.“

„Váš manžel se o tomto jménu nikdy nezmínil?“

„Ne.“ Odkašlala si. Její pohled neklidn ě t ěkal po okolí.

Shane si byl jistý, že lže, a rozhodl se dop řát jí čas. „Jak dlouho jste vdaná, paní Griffithová?“

Otázka ji zjevně podráždila. „Osmnáct let. Máme sedmnáctiletou dceru. Pro č?“

„A jak byste popsala svoje manželství?“

Zrudla. „Pro č se m ě na to ptáte?“ vypravila ze sebe.

Špatná lhářka. P řešel její otázku. „Vy a váš manžel žijete… v otev řeném vztahu?“

Polkla a v jejích o čích zajisk řilo. Nev ěděl, jestli to byl strach nebo zlost. „Myslíte tím, jestli máme jiné partnery?“

Přikývl.

„Jak vás v ůbec napadlo se m ě na to ptát?“ Hrála si na dot čenou.

„Dala byste se s manželem rozvést, kdyby…“

„Te ď už mi kone čně řekn ěte, co se d ěje!“ Te ď bylo její roz čilení opravdové. P řesn ě tam ji cht ěl mít.

„Paní Griffithová, existuje jistá spojitost mezi Valerií Tateovou a vaším manželem.“

„Jaká spojitost?“

„Co d ělal váš manžel ve čer jedenáctého června?“

„Pro č neodpovídáte na moje otázky, detektive?“ Najednou to zazn ělo bezmocn ě.

„Paní Griffithová, váš manžel m ěl s Valerií Tateovou pom ěr.“

Zadívala se do prázdna, dávno to věděla.

„Co d ělal váš manžel v pond ělí jedenáctého června ve čer? Kde byl?“

Chvíli to trvalo, než se k n ěmu vrátila pohledem. „V pond ělí večer?“ opakovala nejist ě.

156 -

Přikývl. Hrála o čas, bojovala sama se sebou, jestli se te ď nemá pomstít nev ěrnému muži.

Usmála se. „Byl tady. Celý ve čer. Spole čně jsme pove čeřeli, pak jsme si šli lehnout, četli jsme si, a pak usnuli.“ Stále ještě se usmívala. „Víte, on má velmi vy čerpávající zam ěstnání a i já mám v současné době spoustu práce. Pracuji v Centru spisovatel ů. O víkendu za číná festival spisovatelů. Nedovedete si p ředstavit, co to obnáší!“ Mluvila bez nadechnutí, jako by cht ěla zabránit jakékoliv doplňující otázce z jeho strany.

Položil svou vizitku na st ůl. „V p řípad ě, že byste si ješt ě na n ěco vzpomn ěla, paní Griffithová, zavolejte mi.“

Vyhnula se jeho pohledu a nasadila mechanický úsm ěv. Když scházel po schodech z verandy, bylo mu jasné, že se za ním dívá. Alison Griffithová o pom ěru svého muže v ěděla. Nastartoval motor, oto čil a odbo čil vlevo, aby se dostal na obchvat.

O chvíli pozd ěji dojel k mo ři. Zářilo azurov ě modrou barvou, jachty v p řístavišti poklidn ě stály, dv ě cedule oznamovaly prodej čerstvých ryb. P řed ním, na skalnaté vyvýšenin ě nad mo řem, se zvedaly dv ě nebo t ři výškové kancelářské budovy, nijak vysoké, ani pomyšlení srovnávat je s mrakodrapy v City v Brisbane. Darwin vzbuzoval p ředstavu mírumilovného, p řehledného malého m ěsta, které se smířilo se svým izolovaným postavením a pokusilo se vytlouci z toho to nejlepší tím, že lákalo turisty, kte ří touží po p řírod ě, dálkách a tajemném světě domorodých tradic. Po levé stran ě nechal sjezd ke Stokes Hill Wharf a ke kinu, sjel vpravo a kone čně dorazil do Mitchell Street. Než sjel do podzemních garáží, řekl si, že te ď mají dva podezřelé s jedním motivem: žárlivého Dava Camerona a Matthewa Griffitha. Vsunul kartu do čtecího za řízení a závora se zvedla. N ěco v tomhle p řípad ě nehrálo. Mezi dílky se p řipletl kousek z jiného puzzle.

„Ne říká se perlám taky slzy M ěsíce?“ Jeannie cítila, jak se jí p ři jeho úsm ěvu t řesou kolena.

„Ano, říká.“

Po řád ještě stál blízko p řed ní. Cítila v ůni jeho toaletní vody, která ji podivně mátla.

157 -

„Jsou výjime čně krásné. Stejn ě jako jejich nositelka.“

„D ěkuji. Vaší žen ě budou jist ě slušet.“

„Ach, já jsem myslel vás, Jeannie.“ Napadlo ji, že jméno si p řečetl na visa čce na její hrudi, a zvedla ruce, aby v týle otev řela sponu perlového náhrdelníku za deset tisíc dolarů. Tento zákazník ji přivedl do rozpak ů. N ěco takového se nesmí stávat! Doufala jen, že si toho šéf nevšiml. Mimochodem nestávalo se často, aby si prodava čka na přání zákazníka připjala šperk, o který se zajímal, aby jej mohl ocen it na „živém modelu“.

„Po čkejte, pomohu vám!“ p řešel za ni a s n ěžnou pomalostí rozepínal uzávěr. Starší pár s bílými vlasy se zastavil na chodníku a přes výlohu pozoroval scénu. Jeannie se nejist ě usmála a oni její úsm ěv op ětovali.

„Prosím!“ Nechal sklouznout náhrdelník do její dlaně, perlu po perle. „Víte, co si myslím?“

Zavrt ěla hlavou a on se neproniknuteln ě usmál. „Jsem si jistý, že když žena cítí ve svém dekoltu tyto perly, za čne zářit. Zevnit ř. A víte pro č?“

Zase zavrt ěla hlavou. Jak podivn ě mluví!

„Řeknu vám to: protože si konečně uv ědomuje svou vlastní hodnotu, a cítí ji!“ S triumfálním úsm ěvem pustil konec náhrdelníku, který se sto čil v její dlani, jako had.

Ten pes se jmenoval Jo. Hnědobíle strakatý pes s krátkou srstí, podlouhlou hlavou, zakrouceným ohonem. Jo jako Josephine. Jednoho dne Jo vrhla šest št ěň at.

„Vyber si dv ě, ostatní musíme utratit,“ řekl otec.

„Ale pro č?“ Ti malí psi vypadali nazí a tak hebcí ve své k ůži a klopýtali o vlastní nohy. Pohladil Jo a její mláďata.

„Je tady p říliš mnoho ps ů,“ řekl otec.

Všude se to hemžilo psy aborigin ů. Mnoho z nich kulhalo, jiní byli slepí, m ěli jen t ři nohy nebo po t ěle tržné rány od zubů. Hrabali v popelnicích, sežrali všechno, co se válelo kolem, množili se a hynuli. Ano, otec má pravdu.

„Ale oni jsou tak hezcí,“ namítl.

„Za rok budou velcí a stejní jako všichni psi tady kolem.“

158 -

„Ale jsou to d ěti Jo.“

„Jsou to psi.“

Chlapec uvažoval. „Ale Ježíš řekl, že zabíjet se nesmí.“

„Tím myslel lidi. Jinak bychom nesm ěli jíst maso ani ryby, chlap če,“ usmál se shovívav ě otec.

Chlapec ml čel.

„Tak d ělej, vyber si dva.“

„Nem ůžu.“

Otec p řimhou řil o či. Chlapec v ěděl, co te ď p řijde. Facka.

Ale p řišlo n ěco jiného.

„Dobrá, když nem ůžeš, vyberu je já,“ řekl otec.

„Ne.“

Otcova tvrdá ruka ho popadla v týle. Chlapec okamži t ě zatáhl hlavu mezi ramena.

„Do ve čeře si dv ě vybereš. Když ne, zabijeme je všechny,“ řekl otec.

Chlapec už nemohl mluvit. Ruka pustila jeho krk a otec se vrátil do domu. Chlapec kle čel na zemi u Jo, na jejímž b řiše leželo šest psích miminek. M ěl plán.

Ve čer ukázal otci dvě mlá ďata, která si chtěl ponechat, když ale otec vyšel ven, aby zabil ostatní, nebyli tam a nebyla tam ani Jo.

„Musela utéct,“ řekl chlapec.

„Se št ěň aty?“ Otcova tvá ř zrudla. „Ty sis myslel, že m ě obelstíš?“

„Ale ne!“ Chlapec k sob ě tiskl oba malé psíky.

„Tys je schoval!“

„Ne!“

„Dobrá, tak zabiješ jednoho z t ěch dvou.“

„Ne!“ Chlapec cht ěl utéct, ale otec ho už držel. „Dej mi je!“

„Ne!“ Chlapec tiskl psy k sob ě ješt ě pevn ěji.

Na jeho tvář dopadla rána a vychýlila jeho hlavu ke stran ě. Chlapec tiskl zví řátka ještě siln ěji k sob ě. „Podívej, co jsi ud ělal!“ Otec ukázal bradou na psy v jeho rukách. Malé hlavičky zplihle visely dol ů. Chlapec poklekl a položil zví řátka na zem. Dotýkal se jejich tlapek, hladil jejich srst, ale už se nepohnula.

„Te ď jsi zabil ty dva,“ řekl jeho otec, oto čil se a sel dom ů.

159 -

Chlapec se neodvážil p řivést Jo a ostatní mláďata od aboriginů. Když se s ním Jo jednou cht ěla vrátit dom ů, nakopl ji a házel po ní kameny, dokud s k ňučením neutekla.

I to pat řilo k jeho sn ům…

22

Úst ředí firmy Van Oosterzee Transport, nízká budova s plochou st řechou, nat řená zářiv ě žlutou barvou, se rozkládalo mezi obchodem s ojetými automobily a prodejnou autop říslušenství na Stuart Highway, na té silnici, která v délce dva tisíce osm set kilometr ů protíná kontinent od severu k jihu a spojuje Darwin s Port Augustou.

Shane prošel za Costarellim sklen ěnými dve řmi do místnosti se silným šedivým kobercem. Zažloutlé sádrokartonové desky na stropě, nevalné zářivkové osv ětlení, levné um ělohmotné židle, hromada prázdných krabic v rohu, omšelý recep ční pult, to všechno naznačovalo, že ve firm ě nekladou žádný d ůraz na vn ější okázalost a peníze investují jinde. Nebo jinak řečeno, že šéf je lakomý. Zadními sklen ěnými dve řmi Shane uvid ěl nalešt ěnou kabinu trucku.

„Vypadá to, že starý je p ěkný škrt,“ zavr čel Costarelli, když zamí řili k recepci. Ze ť, jezdící v porsche, tento dojem ned ělal.

Costarelli ukázal dámě na p říjmu, korpulentní žen ě s plavou h řívou drobných kudrlinek, pr ůkaz p řesn ě v okamžiku, kdy se otev řely dveře proti recepci a v nich se objevil Matthew Griffith. P ři pohledu na n ě z ůstal stát, jako by vrostl do zem ě.

„Jo, jdeme za vámi,“ ušklíbl se Costarelli.

Griffith se demonstrativn ě podíval na hodinky. „Obávám se…“

„Nebude to trvat dlouho,“ sko čil mu do řeči Costarelli.

Griffith na okamžik z ůstal stát, zvážil svoje šance, a pak unaveným gestem ukázal na dve ře vedle recep čního pultu.

V místnosti za nimi stál opotřebovaný psací st ůl, židle a dv ě starší k řesla, potažená hn ědou koženkou. Matthew Griffith na n ě ukázal a sám usedl k psacímu stolu.

160 -

Na jedné z bílých zdí visel kalendář, na kterém bylo pod fotografií trucku napsáno Únor. Zdi proti psacímu stolu dominovala velká zarámovaná fotografie: portrét hubeného muže se širokou, hranatou bradou a vysokým, rovn ěž hranatým čelem. Zpod hu ňatého bílého obo čí se p řísn ě dívaly modré o či. Paul van Oosterzee, řekl si v duchu Shane, disciplinovaný a neústupný, a lakomý. Jeden z t ěch, kte ří svoje panství řídí do posledního dne.

„Nevím, co ode m ě ješt ě chcete, pánové.“ Griffith se op ět podíval na svoje rolexy. Na sob ě m ěl bílou košili s krátkými rukávy a sv ětle modrou kravatu.

„Valerie Tateová byla ve třetím m ěsíci t ěhotenství.“ Costarelli se na okamžik odml čel. „V ěděl jste o tom?“

Griffith zrudl a v jeho o čích se objevil záblesk. Odkašlal si. „Ne, to jsem nev ěděl.“

Chvíli panovalo ticho. Jen otev řeným oknem v horní polovin ě zdi, pronikal zvenku hluk provozu.

„Chcete tvrdit, že Valerie Tateová to p řed vámi tajila?“ zeptal se Shane.

„Já v ůbec nic netvrdím!“ vyjel Griffith. „Nev ěděl jsem to, protože mi to ne řekla. To je snad celkem prosté, ne?“ jeho ruce si pohrávaly s propisovačkou.

„Naléhala na vás Valerie Tateová?“ To se zeptal Costarelli.

Griffith se nervózn ě usmál nejd řív na jednoho policistu, pak na druhého. „Jak jste p řišli na takový nesmysl? To snad nemyslíte vážně, že mi tu vraždu chcete p řišít!“

„Pane Griffithe, my jsme se dov ěděli, že váš otec byl zv ěrolékař. Je to tak?“

Bylo vid ět, že ho Costarelliho otázka zmátla. Pátral ve Shanových o čích, ale nenašel v nich nic, co by ho uspokojilo. „ Ano, ale co to má společného…“

Shane mu sko čil do řeči: „Jist ě jste často p řihlížel, když zví řata zabíjel a vyvrhoval.“

Griffith nejprve zbledl, pak zrudl. „Odmítám se s vámi dál bavit.“ Natáhl ruku k telefonu. „Zavolám svému právníkovi. Ode m ě se už nic nedozvíte.“

161 -

Costarelli mávl rukou a vstal. „Šet řete za telefon. D ěkujeme,

pane Griffithe.“

Když odcházeli, zůstal sed ět, a dokonce i když otevírali venkovní sklen ěné dveře, stále ještě nevyšel z malé kancelá ře.

„Myslíš si, že to opravdu nev

ěděl?“ Shane za sebou zav řel.

Costarelli si odfrkl. „Možné to je.“

„Víš, čím si celou dobu lámu hlavu, Tony?“ Shane se bo čním oknem zadíval na dálnici, po které směrem k jihu dun ěly trucky s dlouhými, t ěžkými náv ěsy. „Jestli vrah a odesilatel toho mailu, ur čeného mn ě, jsou jedna a táž osoba.“

ěco takového?“

„Pro č ne?“ Costarelli, který se práv ě cht ěl za řadit do provozu, zůstal stát na parkovacím místě. „Kdo jiný by psal n

„Já nevím. Ale nedokážu se zbavit dojmu, že ty dvě v ěci spolu nesouvisejí. Pachatel vraždil, jako když starozákonní kn ěz p řinášel ob ěť . Pro č by se m ěl snižovat k tomu, že pošle mail n

cajtovi, a tím ho vyzve ke štvanici?“ Zavrt ěl hlavou. „Ne, to nejde

dohromady.“

ějakému poli—

Costarelli vyjel. O p ět set metr ů pozd ěji nasko čila na semaforu červená a Costarelli se k němu oto čil. „Kdo tedy ten mail napsal a

pro č?“

„To by m ě taky zajímalo. N ěkdo, kdo v ěděl, že jsem tady. N ěkdo, kdo cht ěl, abych pracoval pod tlakem, nebo m ě cht ěl jen naštvat. B ěhem své kariéry si nadělal spoustu nep řátel: zločince, kolegy, obhájce, příbuzné ob ětí, jejichž vrahy nechytil…“

Na semaforu nasko čila zelená a Costarelli se rozjel.

Shane p řemýšlel dál. „Mohl to být n ěkdo, kdo vraždou utrp ěl velkou osobní ztrátu. N ěkdo, kdo s ho řkostí musí p řihlížet, že vražda

zůstala nepotrestána.“

ěti.“ Costa-

„Hm. Pak by to mohl být n ějaký p říbuzný tehdejší ob

relli na n ěj krátce pohlédl. „Protože příbuzný nebo známý Valerie Tateové by tak rychle nep řišel na to, že se p řed osmi lety stalo n ěco podobného a že jsi to vyšet řoval ty. Jedin ě že by sledoval tvou karié-

ru.“

Ať to zn ělo jakkoliv bláznivě, možné to bylo. „Co ta Brit? Našli

ji?“ zeptal se.

Costarelli se poškrábal na hlavě. „Brit?“

162 -

„Ano, ta p řítelkyn ě Dava Camerona.“

Costarelli nereagoval.

„Tony?“

Costarelli najednou vypadal unavený. „Brit? Ne, tu jsme ješt ě nenašli.“

„Tony, jsi v po řádku?“

Cukl koutkem rt ů a pok řiven ě se usmál. „Všechno je v po řádku, Shane. D ěláme svou práci.“

Shane zav řel o či a op řel si hlavu o op ěrku.

Něco na jeho par ťákovi ho mátlo.

Pára stoupala. Alison potřásla cedníkem se špagetami nad d řezem a pak ho odložila. Telefon zazvonil. Po čtvrté od chvíle, kdy p řišla domů. Nepohnula se, nedýchala, jako by se cht ěla schovat p řed volajícím, který pouhým zazvon ěním m ůže proniknout do jejího domu. Kone čně zapnula záznamník. Zatím na n ěm nikdo nezanechal vzkaz. Alison naslouchala, ale ani tentokrát zřejm ě nikdo nenahrál zprávu. Otočila kohoutkem a propláchla špagety. Na sporáku se v pánvi smažila cibule a česnek. Hlíva už byla o čišt ěná v misce. Jakmile cibule a česnek zesklovatí, houby k nim p řidá. Nakonec na to nasype trochu zelené petrželky. Va ření ji p řivádělo na jiné myšlenky. Kdyby tak bylo možné úplně zapomenout! Na Valerii Tateovou, a taky na její smrt… Kdyby ona a Matthew mohli zapome nout, tak… tak by t řeba bylo možné za čít znovu… Pot řebují jen na všechno zapomenout, i na Berta Horkaye. Nem ěli by se o to pokusit?

Známý zvuk motoru umlkl, pak zaslechla Matthewovy kroky, jak bral schody po dvou. Te ď se objeví na p řední verand ě…

„Tady se n ěco pálí!“ byla jeho první slova a hned taky odsunul pánev z plotýnky. „Copak to necítíš?“

Ano, te ď už to cítila taky. Cibule a česnek byly tmav ě hn ědé. Tak rychle, říkala si v duchu, tak rychle je po všem. Pro č ji prost ě neobejme?

Najednou pocítila, že nemá sílu. Odložila cedník se špagetami do d řezu. Up řen ě se na ni díval. On m ě nenávidí, říkala si v duchu, pohrdá mnou, srovnává mě… s ní. Ale bez boje se nevzdám. I on by

163 -

měl poznat, co je to bolest. „Dnes ráno tady byla policie,“ řekla a vychutnávala jeho polekaný pohled.

„Co… co cht ěli?“ Snažil se tvá řit nezú častn ěně.

Oto čila se k n ěmu zády a potřásla cedníkem se špagetami, p řestože z n ěj už dávno neodkapávala žádná voda. Vychutnávala každou vteřinu jeho úleku.

„Tak řekni, co cht ěli?“

Ten se polekal, konstatovala triumfálně. Znovu se mu podívala do tváře. Ano, vypadal ustaraný. „No, ptali se m ě na Valerii Tateovou a cht ěli v ědět, kde jsi byl v pond ělí ve čer,“ řekla úmysln ě ledabyle.

„A co jsi jim řekla? Nenech ze sebe každé slovo páčit, Alison!“

S uspokojením sledovala, jak se ho zmoc ňuje panika –, a současn ě se za to styd ěla. Pokr čila rameny, protože v ěděla, že její hraná lhostejnost zvyšuje jeho nervozitu. „ Řekla jsem, že jsem o ní nev ěděla.“ Sáhla do horní kuchy ňské sk říňky, vytáhla z ní misku a překlopila do ní špagety.

„Dob ře, dob ře,“ p řikývl. „A co jsi jim řekla o pond ělku? Byl jsem v Broome. Řekla jsi jim to, že?“

Pohlédla mu do o čí, ale on ji k sob ě nepustil. Jeho nitro, jeho skute čné pocity a myšlenky byly p řed ní uzav řeny. Možná tomu tak bylo vždycky a ona to jen necht ěla vid ět.

„Tak co jsi řekla?“ Byl podrážd ěný.

Ne, to nešt ěstí je nespojilo. Ješt ě zv ětšilo propast mezi nimi, propast, která jí před pouhým týdnem p řipadala jako nevinná trhlina, za kterou m ůže čas, a která se m ůže zacelit n ěkolika krásnými víkendy. „ Řekla jsem, že jsi byl tady,“ odpov ěděla, a musela myslet na vizitku t ěch policist ů, kterou okamžit ě hodila do popelnice.

Podezírav ě jí pohlédl do o čí. „Pro č jsi to řekla?“ zeptal se kone čně. „Byl jsem p řece v Broome.“

Pohrdav ě cukla koutky rt ů. Polkl a vyhnul se jejímu pohledu. Vít ězství, pomyslela si, a hned poté ucítila ho řkost.

„Ty m ě nenávidíš, vi ď?“ Jeho hlas byl velmi tichý. Nyní se pokoušel on proniknout do jejích o čí, ale nedopustila to. P říliš pozd ě. Měla by mu říci, že má pravdu? Lhala kv ůli n ěmu, ne z lásky, ale aby ochránila sebe. Svůj život a život dcery. Tušila, jak zareaguje její

164 -

otec, až se dozví o afé ře svého zetě. Bude triumfovat: vždycky jsem to v ěděl. Jak sis mohla vzít n ěkoho takového? Proto kv ůli n ěmu lhala. Ne z lásky.

„Ty m ě nenávidíš. Vím to. Řekni mi to do o čí, d ělej, řekni to!“ Matthew postoupil o krok k ní. Nyní to byla ona, kdo odvrátil pohled. Nemohla se mu už dívat do o čí a říci: ne. Beze slova vzala pánev a cht ěla p řipálený obsah vysypat do koše na odpadky, když ji popadl za zápěstí a p řinutil ji, aby se na n ěj podívala.

„Pov ěz mi, jestli m ě nenávidíš!“ Jeho rty se chv ěly a o či se nebezpe čně leskly. Ale byl to jeho dotek, který ji rozzu řil. Touto rukou se dotýkal Valerie Tateové, hladil ji… O chvíli poz d ěji se vztek zm ěnil v nenávist, pak se nenávist stala chladem, a zbyla jen prázdnota, podobná únavě.

„Pus ť m ě,“ promluvila klidn ě. Otev řel prsty a její ruka vyklouzla. V tom okamžiku v obývacím pokoji zazvonil telef on. Rázem bylo po únav ě. Musí být u telefonu d řív než Matthew.

„Vezmu to,“ řekla, prošla kolem n ěj a zamí řila ke stolu, na kterém mezi časopisy ležel p řenosný telefon.

„Ano?“

„Hele, Alison, zlatí čko!“ Hlas zn ěl chraptiv ě a zkreslen ě jako z laciného reproduktoru u koloto če. Volající nejspíš položil p řes sluchátko kapesník nebo něco podobného.

„Já nejsem vaše zlatíčko!“ promluvila rozzloben ě a rychle se oto čila k Matthewovi, ale nebyl v pokoji.

Následoval zlomyslný smích, který jí p ůsobil nevolnost. Pokusila se vzpomenout si na Phil ův hlas a ptala se sama sebe, jestli by jej dokázal tak zm ěnit.

„No, no, no! Pro čpak hned tak zhurta? Poslouchej, zítra p řineseš těch deset tisíc dolar ů…“

„Já ty peníze nemám!“ skočila mu do řeči. M ěla strašný vztek.

„Ha, ha, ha! Ty jsi n ějaká horkokrevná!“ Při zmínce o krvi jí přeb ěhl mráz po zádech. „Takže pomalu, Alison. V ěc je úpln ě jednoduchá: buďto seženeš ty peníze, nebo si to odská češ. To se dá pochopit, ne?“

Polkla. Její ano bylo úpln ě tiché.

„Co jsi říkala? Nerozum ěl jsem ti.“

165 -

Ten nestydatý grázl! „Ano.“ vypravila ze sebe.

„Výborn ě! Všechno je v naprostém po řádku.“ Zase ten odporný smích. „Takže, dávej dobrý pozor, Alison: deset tis íc v padesátkách a stovkách dáš do igelitové tašky, a to od Woolwortha. Vždy ť víš: „The Fresh People!“ Zase se zasmál. „Jsi tam ješt ě, Alison?“

„Dob ře, zítra pojedeš na parkovišt ě u Woolwortha, a to k tomu na McLaughlan Street. Za poslední řadou jsou kontejnery na odpadky. Tašku dáš p řesn ě ve t ři odpoledne do prvního od ulice. Pak okamžit ě odjedeš. Ne aby t ě napadlo m ě podfouknout! Já t ě totiž sleduju. Rozum ěla jsi mi, Alison?“

„Ano.“ Vztek i strach ji tém ěř dusily.

„Výborn ě. Takže zítra na shledanou, zlatí čko.“ V telefonu to cvaklo.

Deset tisíc dolar ů. Ten chlap chce deset tisíc dolar ů. A co když bude pozít ří požadovat dalších deset tisíc? Když pokládala telefon na st ůl, koutkem oka zachytila pohyb.

Matthew stál v pokoji. „Kdo to byl?“

Za normálních okolností by možná řekla: Do toho ti nic není! a zasmála by se, nebo by vztekle řekla: Do toho ti ale v ůbec nic není!, ale okolnosti nebyly ani trochu normální, a tak řekla: „Práv ě jsem mluvila s Christinou. Mám tě pozdravovat.“

Neodpov ěděl, jen se na ni zkoumav ě podíval, a zase zmizel. Brzy nato slyšela sprchu.

Pokusila se vzpomenout si na Phil ův hlas. Byl to on? Policie by otázku jistě roz řešila velmi snadno pomocí po číta čové analýzy…

Deset tisíc dolar ů! Uvažovala, jestli si za n ě m ůže koupit nevinu.

23

Shane se opíral o ze ď a se založenýma rukama pozoroval Briana Masona, který už čtvrt hodiny ml čky sed ěl v místnosti, ve které probíhal výslech, ob čas si natáčel na prst vousy a s nenávistí vzhlížel ke

166 -

Costarellimu. Z Masonova černého trička s obrovskou lebkou a zk říženými hnáty se ší řil ostrý zápach potu.

Costarelli m ěl p řes žluté tričko s líme čkem podpažní pouzdro s pistolí Glock. To vyvede z míry každého, řekl, když on a Shane šli dol ů k výslechu.

Costarelli ude řil p ěstí o st ůl. Brian Mason mrkl.

„Takže ješt ě jednou od za čátku! Vyskočil jsi na ni ze zálohy, a potom?“

Brian Mason nereagoval. O či upíral na bod na zdi za Costarelliho zády.

Shane se v duchu ptal, jak dlouho Mason vydrží. Jak ási mladá žena, Amber Goodwillová, v čera v noci volala na policii. V jednu hodinu v noci na ni p řed jejím domem číhali dva muži. Vysko čili za živým plotem, vrhli se na ni, srazili ji na zem a p řitiskli jí ke krku dlouhý n ůž. „Jestli tv ůj muž nebude držet hubu, tak t ě pod řežeme, vy řiď mu to!“ vyhrožovali jí. Utekla se zlomeným žebrem, n ěkolika podlitinami a panickým strachem.

S čím ale násilníci nepočítali: Amber, místo aby p ředala vzkaz svému muži, informovala policii. No ční událost pro ni znamenala zásadní obrat v dlouho odkládaném rozhodnutí: konečně cht ěla opustit svého muže. Ješt ě nikdy ji ale nenapadlo, že by m ěl n ěco spole čného s Pekelnými and ěly.

Navzdory hr ůze, kterou prožila, si Amber Goodwillová zapamatovala poznávací značku motorky, a když Brian Mason dnes odpoledne na svém harleyi p řijel k vrat ům své zahrady, policisté už na něho čekali.

Te ď byl už dv ě hodiny na policii a čtvrt hodiny sed ěl v místnosti, kde ho m ěl vyslýchat Costarelli, ale ml čel, p řestože ho Amber jednozna čně identifikovala. Čas, který jim zbýval, než p řijede Brianův advokát s kaucí, chtěl Costarelli využít k tomu, aby z n ěho dostal přiznání, ale vyhlídky na ně byly mizivé. Mason zaryt ě ml čel a neprozradil ani jméno svého komplice.

Shane pot řeboval kávu, a podle toho, jak věc vypadala, Mason vydrží, než p řijde advokát. Dal Costarellimu znamení, že odejde z místnosti.

167 -

„Pošli mi sem Marka, a ť si zvyká na pohled na tyhle srá če,“ zavr čel velmi špatn ě naložený Costarelli.

Právě když Shane položil ruku na kliku, prob ěhlo jeho t ělem zachv ění. Pod podrážkami jeho bot se zachv ěla podlaha. Kelímek s kávou, který stál na Costarelliho straně stolu, se rozklepal. Všechno jako by najednou bylo pod proudem.

Brian Mason vysko čil. „Hej, pus ťte m ě ven!“

Costarelli ho bleskov ě vtiskl zpátky na židli. „Z ůstaneš tady.“ Nikdo se nepohnul. Jen zem ě se chv ěla.

Chv ění p řešlo do nárazů, pak se zase vrátilo chvění.

„Musím pry č!“ Brian Mason sev řel ob ěma rukama okraj stolu. „To je zem ětřesení!“ Ze vzdorovitého chlapíka, kterým zdánliv ě nemohlo nic ot řást, se během n ěkolika vte řin stala ustrašená hromádka nešt ěstí. T ěžce dýchal a o či upíral ke stropu, jako by čekal, že ho každou chvíli poh řbí. „Já chci odtud pry č!“

Ale Costarelli stál široce rozkročený a bez nejmenší známky strachu proti n ěmu a shlížel na n ěj bez soucitu jako and ěl pomsty.

Následovaly další záchvěvy. Shane taky nem ěl nejp říjemn ější pocit, ale v duchu si říkal, že tady uvnit ř jsou pravd ěpodobn ě nejbezpe čnější. Bezd ěč ně se zadíval na zdi a hledal v nich trhliny, ale nic neobjevil.

„To je mu čení, co se mnou d ěláte!“ stěžoval si Mason.

„Drž hubu!“ vyk řikl Costarelli a Mason se vyd ěšen ě zaklonil na židli. Hned ale na říkal dál. „Pusťte m ě ven!“

„Jenom když mi všechno řekneš, d řív ne,“ řekl Costarelli se zd ůrazněným klidem.

Jednotlivé záchvěvy zesilovaly. Pak najednou nebylo nic. Nikdo nepromluvil. Všichni čekali. Vte řiny plynuly. Nic. Pak se zem ě znovu zachv ěla. Čty ři, p ět, šest pohyb ů, po čítal je Shane.

Brian Mason k řečovit ě sev řel okraj stolu. „Ud ělal jsem to,“ vypravil ze sebe z posledních sil.

„Řekni to ješt ě jednou do záznamníku.“ Costarelli pomalu a nevzrušen ě zapnul nahrávání.

Um ělohmotný pohárek se rozkýval, vibrace byly op ět siln ější a Shane se domníval, že nakonec se p řece jenom n ěco z řítí.

168 -

„Jo, byl jsem to já,“ vyk řikl Mason udýchan ě. „Cht ěl jsem jí nahnat strach…“

V tom okamžiku to p řestalo. Mason zmlkl, Costarelli se zarazil uprost řed pohybu. V místnosti se rozhostilo ticho.

Costarelli vydechl. „Tak, te ď to ješt ě napíšeme, a pak m ůžeš ven, Briane.“

„Já chci pry č te ď hned! Řeknu vám to venku. Prosím vás, musím pry č odtud!“ P římo se scvrkl strachem.

Ale Costarelli se nedal obm ěkčit. „Nejd řív to tady všechno dokon číme, rozumíš? Pak budeš sm ět ven, ani o vte řinu d řív.“

Přestože si Shane říkal, že místnost je bezpe čná, teď sp ěchal ven. Zažít zem ětřesení v uzav řených prostorách, třebaže jsou vystavěny bezpe čně, odporuje všem lidským instinkt ům, nebo v ůbec instinktům živých bytostí. Zví řata také utíkají… Mark, který čekal přede dve řmi, polkl. „Strašn ě se bojím zem ětřesení.“

„Tahle budova je postavena s ohledem na seizmicky aktivní oblast,“ prohlásil Shane a pokusil se, aby to zn ělo klidn ěji, než se sám cítil.

Mark p řikývl. „Jo, myslím, že jo.“

„Jd ěte dovnit ř, Marku, Tony na vás čeká.“

Mark se pokusil vypadat state čně.

„Jen jd ěte,“ povzbudil ho Shane a vydal se do své kanceláře. Potřeboval sklenici vody.

Na chodb ě mu zk řížila cestu Vicky Chen. Trochu zr ůžov ěla. „Cítil jste taky zem ětřesení? Hned jsme volali dozor čí služb ě. Tady k tomu dochází často.“ Zkoumav ě si ho zm ěř ila. „Je všechno v po řádku?“

„Ano, je. Ale tam dole je k zadušení. Poj ďte, Vicky, rad ěji mi řekn ěte, co je nového.“

„Ach ano.“ Podívala se na papíry ve svých rukách. „ Dostali jsme jeden mail z Thajska a jeden z Indonésie.“

Kolegové z Bangkoku psali, že 3. ledna 2005 bylo v blízkosti města nalezeno ženské tělo, pod řezané a zbavené vnitřností. Vyšetřování ale skončilo ve slepé uličce, protože všechny policejní síly byly nasazeny ke zvládnutí katastrofy, vyvolané vlnou tsunami p řed týdnem. Kolegové se nabídli, že pošlou do Darwinu v ýsledky vyšet-169 -

řování a přáli Costarellimu mnoho úspěch ů. Druhá zpráva pocházela od policie v Jakart ě. Uvádělo se v ní, že 27. prosince 2003 bylo nalezeno ženské tělo, zohavené popsaným zp ůsobem.

„Ve zpráv ě z Thajska nebyla zmínka o znamení,“ řekla Vicky.

„Co když jim to uniklo? Když pomyslíme, že tehdy p ři té katastrof ě p řišlo o život čtvrt milionu lidí,“ namítl. Došli do jeho kanceláře, kde si do sklenice nalil vlažnou minerálku. „Tohle vám raději ani nebudu nabízet,“ řekl a vypil vodu tak rychle, jak to jen šlo.

„Já piju výhradn ě vodu pokojové teploty,“ usmála se Vicky a zrudla.

„Snad je to zdravé, já vím, ale chutná to hrozně,“ zabru čel a Vicky p řikývla. „ Člov ěk si na to zvykne.“

„Já jsem si p říliš zvykl na studené pivo.“

Zasmála se a i on se usmál. Přešel k map ě na zdi, na které byla Austrálie, východoasijské státy a tichomořské ostrovy.

„Nyní máme místa činu u Brisbane, na Papui-Nové Guneji, u Bangkoku, Jakarty a Darwinu. Kdybychom p ředpokládali, že jde o jediného vraha a ne o skupinu, tak bych řekl, že má povolání, které ho do t ěch míst zavádí. Hodně cestuje.“ Z toho vycházeli i tehdy a McNulty opravdu vycházel daleko.

„Co Brian Mason?“ zeptala se Vicky.

„Hrozn ě se bojí zem ětřesení, což bych do n ěho nikdy ne řekl. Ale že by byl vrah? Zatím to spíš vypadá tak, že on a jeho kumpán cht ěli nahnat strach n ějakému chlapíkovi tím, že vyhrožovali jeho žen ě.“

Sebral červené praporky, umístěné stranou u popisk ů mapy, a umístil je tam, kde byly nalezeny mrtvoly: do Thajska, Papuy-Nové Guineje, Jakarty, Warwicku a Darwinu. O dva kroky odstoupil a pokoušel se v tom najít n ějaký řád. Na psacím stole ležela kopie znamení s cizelovanými ornamenty, dva vzájemn ě spojené kruhy. Možná mu chybí fantazie… Vicky se postavila vedle n ěj a nahnula hlavu k rameni. „Možná bychom m ěli p řipojit časové údaje.“ Popsali pět samolepících lístk ů daty vražd a p řilepili je vedle prapork ů. Na jiném listku si poznamenali všechna data.

3. srpna 1996 v Papui-Nové Guineji

170 -

26. prosince 1999 u Brisbane 27. prosince 2003 v Jakart ě 2. ledna 2005 v Thajsku 11. června 2006 v Darwinu

Odložil tužku a čekal na vnuknutí. Nedostavilo se.

Vicky si odkašlala. „Víte, co m ě napadlo? Dvakrát v prosinci, a pak v lednu…“ P řistoupila k map ě, a pak se k n ěmu oto čila. „Co myslíte, Shane, co kdybychom si prošli speciáln ě prosincové a lednové vraždy? Možná bychom dostali zajímavé odpovědi. Mohla bych hned projít Austrálii. Třeba budou hlášeni pohřešovaní…“

„Ud ělejte to, Vicky. To je dobrý nápad.“

Zase zrudla, chvatn ě p řikývla a rychle se rozlou čila. Nemohl se zbavit dojmu, že ho obdivuje, jenže nev ěděla, jak to vypadá v něm. Bloudil o čima po map ě. Musel tady být n ějakou zákonitost, podle které vrah jedná. Vždycky tomu tak je.

Vzal si použitou obálku a sepsal jména, která se vyskytovala v tomto p řípadu. Uspo řádal je tak, jak si myslel, že spolu souvisejí.

Valerie Tateová, Alex Wingerová, Dave Cameron, Matthew Griffith, Alison Griffithová, Brian Mason. Jako poslední jméno napsal McNulty. Mezi jmény nakreslil spojnice, mnohé byly tlusté, jiné jen načrtnuté. Čekal. Jména stála na papíře, ale nepromluvila k němu.

„Shane?“

Oto čil se. V otev řených dve řích stál Mark. „Mám vám od Tonyho vy řídit, že se Mason p řiznal. P řepadl Amber Goodwillovou a taky napsal výhružný dopis Alex Wingerové.“

„D ěkuji, Marku.“ Tím byly tedy zodpov ězeny dv ě otázky.

„Ano, a mám vám vyřídit, že si Tony šel na chvíli lehnout. Myslím, že mu není dob ře.“

Shane se na n ěj tázavě podíval. „M ě už to taky napadlo. Co je mu?“

Mladý policista pokr čil rameny. „To ne řekne.“

„Pro č ne?“

„No…“ Mark rozpa čit ě vsunul ruce do kapes. „Je tady šéf, pořád žije v nap ětí, všechno má pod kontrolou.“

171 -

„Hm. Mám jít za ním?“

„Ne, ne, chce být sám.“ Mark zav řel dve ře.

Shane se zamyslel. Ani on nikdy d řiv nep řiznal, že mu není dob ře, že už nesta čí na p řípady. Tém ěř celý rok to necht ěl p řiznat ani sám sobě… Op řel se a bloudil pohledem kolem. Velká nástěnná mapa, police, na kterém stálo několik pohárů z kriketových sout ěží policejních tým ů, t ři listiny, jedna z nich bohat ě zdobená a psaná n ějakým asijským písmem, které neum ěl číst, fotografie celého odd ělení s Costarellim uprost řed.

On, Shane, svoje vyznamenání v kanceláři v Brisbane nevyv ěsil. Ležely v nejspodn ější zásuvce psacího stolu, který bude muset p říští týden vyklidit. Pokud se mu poda ří se do té doby vrátit. Když ne, jeho nástupce prostě obsah zásuvek nahází do papírové krabice, kterou si pak Shane bude moci kdykoliv odnést. Pro č po řád ještě p řemýšlí o ukon čení služby? Koneckonc ů, bylo to jeho vlastní rozhodnutí. Nikdo ho k tomu nenutil. Up řen ě se díval na praporky na map ě. Nebu ď sentimentální, Shane, říkal si v duchu.

Zvon ění telefonu ho vytrhlo ze zadumání. Byl to Mark a oznámil mu, že mají nový d ůkaz.

Soumrak pohltila noc. Nebylo už slyšet žádného ptáka, žádný hmyz, jen praskání ohně. Plameny, uzav řené mezi krychlovými kameny, neklidn ě plápolaly. Trny a listoví k řovisek a strom ů řídkého lesa vydechovaly ostrý dech, který jako by se zasta vil v žáru dne. Mezi tenkými kmeny strom ů probleskovala pláž jako vyb ělené kosti. Za ní číhalo smoln ě černé mo ře. Z černého no čního nebe jen tu a tam probleskovaly hv ězdy, velké jako špendlíkové hlavičky. Chvílemi se na okamžik ukázal i tenký srpek m ěsíce.

Po tváři mu stékal pot. Z hromady sebraného dříví vytáhl větev bez k ůry a p řistr čil ji k plamen ům, které si žádaly novou potravu. Chvíli se díval do ohn ě, pak se naklonil nad papírovou krabicí od fazolových konzerv. Poklekl na teplý kámen a vytáhl ven ko čku, které předtím spoutal nohy. V tlami čce m ěla zaklín ěný kus d řeva, aby nemohla kousat. Zví ře vyráželo ostré skřeky a kroutilo se v jeho rukách. Cukl sebou, když se mu drápky za ťaly do masa. Popadl ko čku za týl. Třásl se vztekem i bolestí a musel se ovládat, aby ji jednoduše neroz-172 -

tříštil o kameny. Ale vzpamatoval, se, položil zví ře na kamenitou zem, a p řitiskl mu ruku na hlavu. Druhou rukou bleskurychlým pohybem přejel ostrou čepelí loveckého nože po krku zvířete. Krev vyst říkla, tělo se vzepjalo, zaškubalo sebou, zachv ělo se, a ochablo. Nožem otev řel b řicho zví řete, vytrhl vnitřní orgány a vložil je do pletené misky. Ohe ň jasn ě plápolal mezi dv ěma kameny.

Nejprve položil do plamen ů t ělo, pak plnou misku. Vzduch se naplnil pachem spáleného masa. Díval se, jak kouř stoupá k no čnímu nebi, a v ěděl, že je to tak dob ře.

„P řináším ti ji,“ zamumlal a lepicí pásku, um ělohmotný záv ěs a nové rukavice hodil do plastové nákupní tašky. Kéž by mu to kone čně přineslo klid!

24

21 krok ů četl Shane na ceduli nad schodišt ěm a zaparkoval p římo u obrubníku. Na základě článku v Northern Territory News se ohlásila majitelka esoterického krámku a tvrdila, že ornament zná. Shane se ptal po Costarellim, ale ten byl n ěkde mimo budovu a nedosažitelný. Proto jel Shane sám.

Slune ční svit zeslábl a brzy bude vystřídán soumrakem. Zdi domů a asfalt vydávaly teplo, které do sebe p řes den natáhly. Od pěti hodin byla v ětšina obchod ů zav řená, jen krámek s víny byl ještě otevřený. Od McLaughlan Street, nedaleko od k řižovatky s Knuckey Street, vedlo d řev ěné schodiště nahoru do prvního, a tím horního patra budov. Shane schody nepo čítal. Ješt ě ani nebyl naho ře, a už slyšel jemné cinkání zvonkohry, ucítil nasládlou vůni zapálených ty činek a post řehl tóny esoterické hudby. U otev řených dve ří pleskala voda v malé pokojové kašně.

„Ahoj.“ Žena se na n ěj usmála. „Já jsem Petra.“

173 -

Vstoupil do veliké, vzdušné místnosti, u jejíhož stropu se to čily ventilátory, a šel za ní mezi stolky, na kterých byly vystaveny, p řestože nebyl odborníkem v tomto oboru, obvyklé produkty tohoto typu jako vonné esence, p řírodní mýdla, šperky, kameny, amulety…

Krom ě nich dvou nebyl v krámu nikdo. Petra se zastavila u nízkého stolku se třemi nízkými seda čkami z ratanu.

„Prosím.“ Ukázala na seda čku a ze džbánku, ve kterém plavala kole čka citronu a pomeran če, mu nalila sklenici vody. Velkými otevřenými okny padalo dovnit ř narudlé ve černí sv ětlo a slabý v ětřík pohyboval všemi zvonkohrami v krám ě.

„Doufám, že vám dokážu nějak pomoci,“ řekla a posadila se. Zářivý úsm ěv byl pry č, ale pohled jejích o čí byl stejn ě pronikavý jako p ředtím.

Z náprsní kapsy vytáhl list papíru, rozložil ho a podal jí.

Petra na n ěj jen krátce pohlédla, a pak se najednou opět usmála. „Ano, p řesn ě to jsem si myslela: je to otisk energetické desti čky.“

„Otisk čeho?“

„Energetické destičky,“ opakovala tónem trp ělivého nadhledu a odložila papír na st ůl. „Co víte o p řenosu energie?“

„Tedy…“ Nem ěl nejmenší pon ětí, o čem mluví. Byl si jistý, že Tamara by hned v ěděla, o čem je řeč.

„Chápu.“ Usmála se. „Pokusím se vysv ětlit vám to jednoduše a krátce.“

„D ěkuji.“

„Hmota je energie.“

Přikývl. Zatím ji dokázal sledovat.

„Dobrá,“ pokra čovala. „Naše t ělo je obklopeno elektrickým polem o jistém nap ětí. Nervové spoje, nap ětí ve svalstvu, to všechno je energie, odpovídajícím zp ůsobem prom ěnná.“

Ani to pro n ěj nebylo nic nového. Nap ěť ové pole člov ěka se dá dokonce m ěř it b ěžnými p řístroji, to v ěděl.

„Jestliže se p řipojíme ke zdroji energie, m ůžeme sami zvýšit sv ůj energetický potenciál. Vezm ěte si nap říklad…“ rozhlédla se, vstala a vrátila se s pyramidou z křemene, velkou asi jako p ěst. „… tady toto. Tento p ředm ět vyza řuje energii. N ěkte ří lidé ji dokáží spo-174 -

jit se svou vlastní energií, vy čistit si myšlenky nebo i uzdravovat druhé.“

Přikývl a odkašlal si.

Usmála se. „To si dovede p ředstavit, nebo ne?“

„Tedy…“

„To nic.“ Odložila pyramidu vedle papíru s filigránským symbolem. „Stejnou funkci, totiž spojování energie za ú čelem ovlivn ění něč eho, odvedení na jinou dráhu, k vyčišt ění n ěč eho… má tato energetická destička, abych to vyjádřila co nejjednodušeji.“ M ěkce a s pochopením se usmála. „My také máme něco podobného.“ Vstala a přešla k jednomu ze stol ů, na kterém ležely kameny a mušle, a vrátila se s modrou oválnou destičkou z um ělé hmoty. Velká byla asi jako dv ě dlan ě. „Na rozdíl od krystal ů, které mají velmi odlišné energetické potenciály a vlastní vnitřní život, mají tyto desti čky konstantní energetický potenciál.“ P řejela prsty p řes filigránské linie a jemné pr ůř ezy. „Mají nem ěnné kmity.“

„Chápu,“ zamumlal Shane. Dal si velkou práci, aby porozum ěl.

„Vezm ěte si to.“ Už m ěl desti čku v rukou. „Podporuje jakoukoliv duchovní činnost tím, že negativní energii m ění na pozitivní. Uvádí do harmonie tělo, ducha a mysl s božstvím.“ Zíral na vyryté ornamenty, na oba protínající se kruhy uprost řed desti čky, do kterých se protínaly další kruhy, a čím déle se na n ě díval, tim více kruh ů objevoval a najednou se všechny za čaly otáčet…

„Desti čky,“ pokra čovala Petra jemným hlasem, „zrcadlí naši nejlepší pozitivní energii a vracejí nám ji, jako to d ělají opravdoví přátelé. Podporují nás v tom, abychom získali životní energii, vnit řní rovnováhu a duchovní naplnění.“

Všechno to zn ělo jako z reklamního letáku.

„Hm.“ Cht ěl jí vrátit destičku.

„Ne, ne, nechte si ji.“ Op ět se na n ěj podívala tím zvláštním pronikavým pohledem. „Tato desti čka, p řesn ě jako to na papí ře, se jmenuje portál. Odstíní pozemské zmatky, abychom se snáze dostali do styku s naším vyšším duchovním Já. Portál nás naladí na nejvyšší pravdu. Obejdeme pozemská omezení a duch m ůže voln ě stoupat.“

Rozum ěl st ěží polovin ě z toho, co říkala. „Pozemské omezení? Myslíte tím t ělo?“

175 -

Š ťastn ě se usmála, podle všeho porozum ěl. „Ano, ale také protivenství, nedostatek pen ěz, vzdálenosti, jiné lidi, kteří nás od něč eho vzdalují…“ Naléhav ě se na n ěj zadívala. „M ůžeme být tak š ťastní a silní…“ Odml čela se. Podle všeho si uv ědomila jeho p řítomnost, člověka, který ned ělal dojem, že by byl schopný toho, co ona.

„Jak dlouho máte tyhle destičky?“ zeptal se.

„Docela ur čit ě od sedmdesátých let. Jist ě víte…“

„A jaký význam má tohle znamení ve spojení s mrtvol ou?“

Její úsm ěv zmizel a ve výrazu obli čeje se objevilo n ěco hn ěvivého. „Toto znamení je pozitivní, p řitakává životu. K vraždě se nehodí ani trochu, chápete?“

„Takže vrah toto znamení zneužil?“

„Ano!“ n ěkolikrát přikývla a op ět se zadívala na desti čku v jeho rukou.

„Mohl by ji vrah použít k tomu, aby…“ Pokoušel se n ajít vhodná slova v této řeči, která mu byla cizí. „… aby svému spirituálnímu jednání propůjčil více síly a významu?“

Zavrt ěla hlavou. „To nevím. P řipadá mi to jako protimluv.“ Její pohled klouzal po místnosti n ěkde za jeho hlavou. „Možná…“ promluvila pomalu, „… možná cht ěl svému jednání odejmout to negativní.“

„Cht ěl… p řem ěnit negativní energii v pozitivní?“

„No ano. Možná mu bylo ob ěti líto.“

To zn ělo v ěrohodn ě.

„Kde se dostanou tyto desti čky?“

„Ach, dostanete je v esoterických krámcích v Evrop ě, v Americe… Jist ě si je m ůžete objednat i p řes internet.“ Její hlas zn ěl zase jako na za čátku, ale pronikavost jejího pohledu byla pryč a na její místo nastoupilo cosi zachmu řeného. Možná myslela na všechny ty kameny a desti čky ve svém krámku, jejichž energie m ůže být zneužita.

„Kupoval si u vás n ěkdo v poslední dob ě tuhle desti čku?“ zeptal se.

Vzdychla si. „Nechcete toho málo. Za posledního p ůl roku si vzpomínám na dvě ženy.“ Pak zavrt ěla hlavou. „Ale na žádného muže. A vy jist ě p ředpokládáte, že to byl muž, ne?“

176 -

„Pro za čátek ano. D ěkuji vám za vaši pomoc, Petro.“ Vstal.

„Okamžik,“ řekla u východu a vzala z regálu CD. „Vezm ěte si to.“ V o čích m ěla nyní bolestný výraz. „Z toho na

těžký úkol, který je p

řed vámi.“

čerpáte sílu pro

Když sešel ze schod ů, pocítil závrať. P řed osmi lety vyhledali odborníky na um ění a orientalisty a nikdo to znamení nedokázal jednozna čně vyložit. Nyní v esoterickém krámku v nejvzdálen ějším cípu kontinentu narazil na řešení. McNulty se k tomu znamení nevyjádřil. Jen se na n ě díval a ml čel. Pochopiteln ě: nem ěl nejmenší po-nětí, co znamená.

Nastartoval motor Costarelliho služebního auta. Vy čišt ění a přem ěna karmy z minulého života, četl na p řebalu CD. Zasunul je do přehrávače a vyjel. Na nebi zmizely poslední kousky mod ři. Auta zapínala sv ětla. Na ulici bylo už jen pár lidí. Teprve na Mitchell

Street bylo na chodnících živ ěji.

Toto cvi čení vizualizace

…

Zazn ěl p říjemn ě hluboký mužský hlas:

vám m ůže pomoci uzdravit poran ěnou duši a vyhladit auru. Podpo ří vás v přem ěně vzor ů, které ovlivňovaly váš dosavadní život. Zazn ěla jemná klavírní hudba, která na něj m ěla uspávací účinek. Vyhledejte si klidné místo, na kterém se rádi zdržujete. Dýchejte zhluboka a klidně, nádech a výdech, nádech a výdech, nádech a výdech Zmáčkl tla čítko stop a CD pustil, teprve když zaparkoval p řed policejním prezidiem. Ve skute čnosti byl p řesv ědčen, že tyhle v ěci na n ěj nep ůsobí, ale co když p řece. V každém p řípad ě, za pokus to stoji.

Op řel si hlavu. Jak je napjatý! P řipadal si uzav řený pod jakýmsi nánosem. Následoval pokyny mluvčího a zhluboka dýchal. Pomalu se uvol ňoval. Cítil, jak se jej zmoc ňuje příjemný pocit, asi jako kdyby odložil brn

Probral se p ři náhlém úderu do střechy auta.

Nyní otev řeme své čakry…

„Shane, ksakru!“

ění, které ho svíralo…

Za bo čním okénkem se objevil Costarelliho zjizvený obli čej.

Shane spustil okénko.

„Poslyš, ned ěláš tady něco neslušného?“ Hlas mu p řipadal silnější a drsn ější než jindy. Dovnit ř zavanul dech, prosycený nikoti—

nem.

Nyní otev řeme své čakry, abychom…

177 -

zazn ělo z reproduktoru.

Costarelli byl z řejm ě zase ten starý známý, nebyla na n ěm znát ani nejmenší slabost. „Co to tady posloucháš?“ Ukázal ho řící cigaretou na p řehrávač, a pak na Shane ův klín. „Kde jsi to sebral?“

„To je desti čka duchovní síly z esoterického krámku na McLaughlan Street.“ Shane zmáčkl stop a nechal CD vyjet. „Jak se ti vede?“

Costarelli odmítav ě mávl rukou a jako na d ůkaz, že se mu da ří dob ře, zhluboka zatáhl z cigarety. „Nestojí to za řeč. Ale tady tohle…“ zase ukázal na desti čku. „To vypadá jako to zatracené znamení, je to fakt zatracen ě podobné…“

„Není to podobné, je to identické, Tony.“

Costarelliho náhle přepadl záchvat kašle. Naštvan ě odhodil cigaretu.

Naho ře v kanceláři Shane vyprávěl o své návštěvě v krámku 21 kroků.

„A ta Petra, p ředstavila ti taky hned vraha?“ zeptal se kousav ě Costarelli.

„Bohužel ne.“ Shane se nedal vyprovokovat.

„Jak te ď v ěc vypadá, Shane,“ Costarelli se op řel a p řihladil si vlasy, „mohl by náš vrah být n ějaký prašt ěný esoterik, chci říci, že nás těmi šílenostmi chce tahat za nos.“ Pohrdav ě sjel pohledem desti čku, ležící na stole. „Nebo, co si o tom myslíš ty, Shane?“ V jeho hlase zazn ělo cosi vyzývavého a Shane se v duchu ptal, jestli mu Tony nezávidí objev destičky se znamením.

„Mohl by to taky být pokus vraha umenšit svou vinu tím, že pro ob ěť ud ělá něco dobrého.“

Costarelli zvedl obo čí. „To napadlo tebe?“

„Petru.“

„Aha.“ Costarelli se s nakr čeným čelem zadíval na oválný kousek um ělé hmoty. „Ta Petra je docela chytrá, co?“

Shane už toho m ěl dost. „Poslouchej, Tony. Ušet ři m ě svých cynických poznámek. Nevím, co se s tebou d ěje, ale sám ses rozhodl řešit tenhle p řípad se mnou, tak to laskav ě taky d ělej.“

Na n ěkolik vte řin se rozhostilo napjaté ticho. V ůbec bych se nedivil, kdyby te ď Tony za čal řvát, říkal si v duchu Shane.

178 -

Ale z Costarelliho obli čeje pomalu zmizel pohrdavý rys. „Dobrá, Shane. Chci ho čapnout.“ Pohledem bloudil z p ředm ětů na svém stole po zdech, a nakonec se Shanovi zadíval do o čí. „Chci odejít s čistým kontem.“

Shane se zadíval na kolegu, na jeho svalnaté paže, které m ěl zk řížené na hrudi, na jeho silný krk. A p řesto p ůsobil vy čerpan ě, jako by už nem ěl žádné rezervy. „Proč chceš tak brzy odejít, Tony?“

Přes Costarelliho tvář se mihl krátký, bolestný úsm ěv. „Shane, jak se v ěci mají, je srde čně jedno, co chci já.“

Než se Shane mohl zeptat, co tím myslel, Costarelli vstal. „Uvidíme se zítra ráno.“

Shane se už neptal, protože v ěděl, že by stejn ě nedostal up římnou odpov ěď . „Máš klíče k bytu Valerie Tateové?“

„Jsou ve druhé zásuvce.“ S tím zavřel dve ře.

Shane vstal a šel k oknu. V místnosti však bylo p říliš sv ětlo a venku p říliš tma, takže vid ěl jen obrysy a sv ětla pouli čních lamp a aut. Zvuk sirén zesílil. Policejní vozy stále přivážely dolů do sklepa opilce. Tony mu jednou ukázal cely, ve kterých m ěli vyst řízliv ět v ětšinou aboriginové. Zdi a podlaha byly natřeny omyvatelnou barvou a lavice z um ělé hmoty m ěla zakulacené rohy. V n ěkterých zoologických zahradách tak drží zví řata, aby se jejich prostory daly bez problém ů vyst říkat hadicí.

Věděl, že mo ře je odsud asi p ůl kilometru, a tém ěř stejn ě daleko bylo k soudu, kde p řed t řemi dny zbyte čně čekali na Valerii Tateovou. Koho potkala cestou od soudu? Pro č nenastoupila do svého auta? Co když si na ni p řece jen po čkal Dave Cameron a jeho domn ělé alibi nebylo k ni čemu? Nebo na ni čekal Matthew Griffith, protože si cht ěl promluvit o jejím t ěhotenství nebo ukon čit jejich pom ěr? Myslel na její byt. Co Valerie Tateová dělala, když p řišla dom ů? Nebyla členkou žádného fitness klubu, jen občas si p ůjčila n ějaké DVD, tém ěř nem ěla p řátele, zato tajný pom ěr se ženatým mužem. Co je tohle za život pro mladou ženu…

Někdy, říkal si v duchu, si uv ědomíme, v jakých pom ěrech jsme žili, až když je všechno za námi. Často mluvil se ženami, se kterými jejich manželé léta špatn ě zacházeli, ale ony se p řesto neodvážily od nich odejít. Pro č? Protože si nedovedly p ředstavit, že by mohly žít

179 -

jinak. Jsme p říliš p řizp ůsobiví. Mnohokrát o tom diskutoval s Elizou Lee, soudní lékařkou v Brisbane. Jsme p říliš p řizp ůsobiví, proto se nám podařilo více či mén ě ovládnout všechny ostatní živé bytosti, řekla. Brzy nás bude sedm miliard a m ěníme celou planetu, takže každým rokem zmizí tisíce druh ů nebo možná i statisíce, ni číme a zne čiš ťujeme všechny zdroje a stále se rozmnožujeme, protože jsme tak p řizp ůsobiví. Ano. P řizp ůsobivost z nás udělala pány planety, a taky bude p říčinou našeho zániku.

Pohlédl na kávovar a ulevilo se mu, když v konvici nevid ěl žádnou kávu. Vzal klíče z Costarelliho stolu a vyšel ven.

Jeannie nastoupila do auta a jela dom ů.

Slunce zapadalo do mo ře a prop ůjčilo mu bronzov ě zbarvený lesk. V rádiu hráli její oblíbenou písničku a za chvíli už si ji pobrukovala s sebou. Brzy se osm ělila a z pobrukování přešla do zp ěvu.

Zeptal se jí, jestli ji zítra m ůže pozvat na ob ěd. Souhlasila. Co to se mnou je, říkala si v duchu, že m ě v pr ůběhu dvou dn ů oslovili dva muži?

Wanda byla plná důvěry. „Tak to v život ě chodí, jednou zažiješ zklamání, podruhé jsi obdarovaná!“

Odbo čila do své ulice, zpomalila, ještě jedno odbo čení vlevo a dvakrát vpravo, a vjela do dvora domu, ve kterém měla byt. Slunce mezitím zapadlo. Domy a stromy vrhaly šedé stíny a v n ěkterém z byt ů št ěkal pes.

Vystoupila.

„Ahoj!“

Oto čila se po hlase. P řekvapen ě se na n ěj podívala. Ud ělal obranné gesto. „Promiňte. Myslím, že vám musím n ěco vysv ětlit.“ Otev řel p řed ní dví řka auta.

Okamžik váhala, a pak nastoupila.

25

Dům za hustými blahovi čníky byl temný. Kdyby nem ěl dobré informace, myslel by si, že tu nikdo nebydlí. Napro ti jako posledn ě

180 -

svítil neon Holiday Apartements. Odemkl domovní dveře. Bylo ticho. Vypadalo to, že obyvatelé jsou z řejm ě rad ěji kdekoliv jinde než ve svém bytě. Tentokrát na schodišti nevonělo jídlo. Místo toho m ěl dojem, že tu voní čistící prost ředky. Vyšel do prvního patra a odemkl dve ře.

Sv ětlo se odrazilo od zářiv ě bílých zdí a na okamžik ho oslepilo. Vzpomn ěl si na slabou v ůni parfému, kterou ucítil p ři první návštěvě. Příbytky lidí, kte ří ne čekan ě zem řeli, vyza řují vždy totéž: žije v nich dále to, co smrt nemohla zničit, záliba v jistých barvách, smysl nebo také chyb ějící smysl pro krásu, jisté uspořádání, hudební vkus, ve sk říních visí šaty, kdysi vybrané nebo získané darem…

Zastavil se p řed knihovnou. Valerie Tateová se zajímala o detektivky. T ěch n ěkolik amerických autor ů bestseller ů znal. Podrobil názvy podrobnější prohlídce. Valerie Tateová m ěla ráda detektivní příb ěhy s t ěžišt ěm d ěje, odehrávajícím se u soudu. Ve spodní poličce ho upoutaly knihy, které se zabývaly psaním. Tv ůrčí psaní, přečetl si na jednom z h řbet ů… Valerie Tateová se tedy nespokojila jen se čtením. Poklekl a mezi knihami našel tenký černý sešit. Vytáhl ho a otev řel. Stránky byly ručně popsané. Nebyl to deník, spíš spisovatelské pokusy Valerie Tateové.

Odložil sešit na psací st ůl, protože si jej cht ěl pozd ěji vzít. Vytáhl ob ě zásuvky, které již prohledali policejní technici. Hledali poznámkové bloky, kalendáře a fotografie. Zbytek tam nechali. Beztak toho moc nebylo. Valerie Tateová nem ěla nijak p řepln ěné zásuvky. Štos kartoté čních lístk ů, poštovní známky, poznámkové lístky s lepícím proužkem, krabi čka kancelářských sponek. Ve druhé zásuvce našel na bloku složený list papíru. Vytáhl ho. Potvrzení p řihlášky do kurzu tv ůrčího psaní. V ned ěli u Berta Horkaye. Bert Horkay? Tohle jméno už n ěkde musel číst. Vrátil se ke knihovně a vytáhl z ní kapesní vydání knihy. Bert Horkay: Stopa trnitého ďábla.Položil knihu k Valeriinu sešitu a šel do ložnice.

Ve sk říni si prohlížel její šaty, sahal do kapes v nad ěji, že najde něco, co by ho dovedlo dál. N ěkdy se mu dostaly do rukou staré jízdenky, kapesníky se stopami DNA, lístky z parkovacích automat ů nebo vstupenky do kina a pomohly mu vy řešit p řípad. Dnes ale št ěstí nem ěl. Kapsy byly prázdné. Valerie Tateová byla i v tomto ohledu

181 -

pořádná. Vzal tedy sešit a knihu, ve dveřích se ješt ě jednou ohlédl a vyšel ven.

Mnozí lidé procházejí životem, aniž by zanechali stopu, a pak sejdou strašlivou smrtí. Ve svém povolání poznal mnoho lidí, se kterými se seznámil až díky jejich smrti, opravdu pod ivný zp ůsob seznamování. K mrtvým si vyp ěstoval silný vztah. A n ěkdy se ho tento vztah dotýkal víc, než mu bylo milé. Když ješt ě žila, byla mu Valerie Tateová nesympatická. Když ale zemřela, prohledával její šatník, dotýkal se jejího prádla, usedl na její místo na pohovce, četl její knihy. Mrtví už nemají žádné právo na soukromí, to bylo další poznání, které mu p řineslo jeho zam ěstnání. Léta střežená tajemství, zvláštnosti, obavy a vášně, to všechno už mrtvému nepat ří, je mu to vyrváno. D ělá se to pro živé, pro příbuzné, a pro ostatní, kte ří ješt ě jsou naživu. Aby byli chrán ěni p řed stejným osudem. V tom je jeho poslání, jeho odpovědnost. Až do pond ělka. Pak už nebude mít žádnou odpov ědnost.

Chvíli z ůstal sed ět v aut ě. Valerie Tateová m ěla žít úpln ě jiný život, říkal si v duchu, nem ěla bydlet v téhle temné, bezútěšné ulici, v tom bílém bytě.

Tamara se podívala na hodinky. P řesn ě jedenáct. Žádný div, že se cítila vy čerpaná. O či ji pálily od čtení v jasném sv ětle lampy na psacím stole. Už nanejvýš hodinu, řekla si a zase se posadila k psacímu stolu. Steve Whitlam, bývalý p řítel Patty, kone čně p řed p ůl hodinou zavolal a ona ho p řemluvila ke sch ůzce nazít ří ve m ěst ě.

Lekla se, když se ozvalo zaklepání na dve ře. Al Marlowe nahlédl dovnit ř, ale z ůstal stát venku, s rukou na klice. „Ahoj, Tamaro! Ješt ě pracuješ?“ Al vypadal p řekvapiv ě dob ře. P řestože se jeho vkus v oblékání nezměnil, hrubé rysy bývalého boxera vypadaly v tuto hodinu podivuhodn ě uvoln ěné. Říkalo se, že má zase novou milenku. Jak to tak vypadalo, m ělo to na n ěj dobrý vliv.

Mávla rukou. „Není snadné hledat stopy v případu, který se odehrál před n ěkolika lety.“

„Já vím.“ Vzdychl si. „Co je nového u Shana?“

„Nic.“

182 -

Pustil kliku. „Poslyš, nemohla jsi ud ělat víc, abys ho p řim ěla zm ěnit názor?“

„Co tím chceš říct?“ Potla čovala roz čilení. Al ovládal um ění roz čilit ji jedinou poznámkou. „To jsem ho m ěla Carol p řebrat, nebo jak to myslíš?“

Zvedl husté obo čí. „Ztratíme jednoho z našich nejlepších lidí, Tamaro.“

Tamara v ěděla, že Shane Ala svou žádostí p řekvapil. Al sám už léta vykládal, že půjde na odpo činek, ale po řád ještě byl na svém míst ě. Nedokázal se odpoutat, Shane ano.

„Tedy…“ Tak jako často si povytáhl pásek kalhot, „… máš ještě víkend, pak si ti z Darwinu p řevezmou p řípad sami.“

Ne čekala, že jí daruje t řeba i jen jeden den, p řesto se pokusila mít z toho o n ěco víc. „Ale po řád ještě to jsou dva dny.“

„Jsou to dva dny a t ři noci, Tamaro.“ Pok řiven ě se usmál. „Nemáme v ruce žádný důkaz, že to McNulty tehdy nebyl.“

„Ale on je mrtvý,“ namítla, „a v Darwinu se objevil o stejné znamení…“

„To zatracené znamení,“ sko čil jí do řeči. „To si mohl okouknout kdokoliv.“

„Po čkej, Ale, chápej, Shane nechce, aby mu někdo p ředhazoval, že tehdy zatkl nepravého…“

Odmítav ě mávl rukou. „Tamaro! McNulty se p řiznal. Byl na míst ě činu! V aut ě m ěl šaty ob ěti a vražedný nástroj. Byl to McNulty!“ Zavrt ěl hlavou. „Já nevím, co to Shana zase popadlo. Pro č kolegům v Darwinu nenechá jejich vraždy?“

Protože chce vylou čit jakoukoliv pochybnost, protože se sebemenší pochybností nem ůže v klidu odejít, cht ěla Tamara odpov ědět, ale její mobil právě zazvonil. Al se odvrátil.

„Ahoj. Tady je Jeff. Jeff Ellroy.“

S jeho zavoláním ani v nejmenším nepo čítala s tím, že zavolá. Nev ěděla, jestli má mít radost, nebo být naštvaná. Al vyšel ven a zavřel za sebou dve ře.

„Moc m ě mrzí, že jsem byl v čera do telefonu tak úse čný.“

Neodpov ěděla. Co si o tom má myslet? Kde se vzala ta zm ěna nálady?

183 -

„Vy nic ne říkáte. Zlobíte se?“ zeptal se.

„Ne, ne, je pozd ě…“ za čala. Uv ědomila si, že si cuchá vlasy. Ješt ě že ji p ři tom nem ůže vid ět.

„P ůl jedenácté…“

Podívala se na hodinky. „Po jedenácté.“

„Už po jedenácté? Ach ano. A… a… vy ješt ě pracujete? Jaký článek právě píšete?“ Pro č je najednou tak hovorný? Zlobilo ji, že musí i nadále hrát roli novinářky. Ale te ď, po telefonu, mu nemohla říci pravdu. „O proutka řích. Vy jste m ě na tu myšlenku p řivedl.“ Lež to nebyla tak špatná.

„Vážn ě?“

„Ano.“

Čekala. Jen a ť se stará, říkala si. Slyšela odkašlání, ale nenásledovala žádná odpověď .

„Možná bychom si o tom mohli n ěkdy popovídat.“ Tamaro, co to d ěláš?

„Nemyslíte, že na internetu najdete lepší informace ?“ Jeho hlas zn ěl, jako by potla čoval smích.

„To si ov ěř ím až poté, co budu znát vaše informace.“ Co to prá vě d ělá? Flirtuje? A on? Sm ěje se?

„No, to máte pravdu,“ řekl. „Jestli chcete, já… chci vám navrhnout, abyste na víkend p řijela do Warwicku…“ Zn ělo to trochu suše, ale zjevn ě to byl pravý d ůvod, pro č telefonoval.

Tamaro, co ud ěláš teď? Necht ěla jsi snad p řesn ě tohle? Ze soukromých, ale i z profesionálních d ůvod ů? „To je dobrý nápad!“ pospíšila si říct.

„Skv ělé. Takže p řijedete?“

„Ano. Kdy? V sobotu?“

„V sobotu bych to nestihl, ale řekn ěme v ned ěli? V poledne? Hodí se vám to?“

„Ano, jist ě.“

Ješt ě jí popsal cestu a rozlou čil se.

S povzdechem ukon čila hovor. Právě si dala sch ůzku s jedním podez řelým, nebo dokonce možná s vrahem, v jeho dom ě. Hloupost, nebo slabomyslnost, Tamaro? „P řesta ň!“ mumlala popuzen ě. Vstala a chodila po kanceláři sem a tam a pokoušela se vzpomenout

184 -

si na podrobnosti ze setkání s Jeffem Ellroyem. Na jeho červeném aut ě byl nápis Norman Field Engeneering. O n ěkolik vte řin pozd ěji už otvírala webovou stránku firmy se sídlem v Brisbane, zabývající se výstavbou a vym ěř ováním potrubí a systémů k p řivádění vody a čištění odpadních vod.

Brzy bude p ůl dvanácté. Polovina noci. Kdo by teď ješt ě šel k telefonu? Právě cht ěla zav ěsit, když se ohlásil p řív ětiv ě zn ějící ženský hlas. Telefonistka řekla, že se Tamara dovolala na nep řetržitou havarijní službu, která, jak praví už její název, by m ěla být ur čena pouze pro p řípady havárie. Všechny ostatní dotazy vy řizují zam ěstnanci v b ěžných ú ředních hodinách. Teprve když Tamara pohrozila, že její jednání m ůže být kvalifikováno jako ma ření ú ředního výkonu, a zmínila se o zn ění n ěkolika dalších paragraf ů, žena slíbila, že zavolá zpátky, jak jen to nejrychleji půjde. O t ři minuty pozd ěji skute čně zazvonil telefon.

„Jeff Ellroy je u nás zam ěstnaný už t ři roky.“ Žena protahovala slova, jako by m ěla v ústech žvýka čku. „Ale pro č vás to zajímá? Má nějaký problém?“

Tamara neodpov ěděla. „M ůžete mi říci, jestli byl Jeff Ellroy v lednu roku 2005 v Thajsku?“

„Po tsunami?“

Tsunami. Správně. 26. prosince 2004. Mrtvola byla nalezena na začátku ledna u Bangkoku, několik dní po katastrof ě, které padlo za ob ěť čtvrt milionu lidí…

„M ěli jsme n ěkolik projekt ů v Thajsku… Musela bych se podívat do papír ů.“

„Ano, ud ělejte to. Po čkám.“

„Mohu vám zavolat zpátky.“

„Ne, po čkám.“ Žena na druhé stran ě vedení tiše vzdychla. Op ět se ohlásila za necelou minutu. „Máme hovor kvůli za řízení na filtraci odpadních vod… Ach, to vás pravd ěpodobn ě v ůbec nezajímá… Ano, Jeff Ellroy byl se dv ěma kolegy od 22. prosince v Bangkoku a okolí. Vrátit se m ěli t řetího ledna, ale kv ůli té katastrofě byly lety pozastaveny. 10. ledna se tady v Brisbane konal mítink, a toho se už zú častnil.“

185 -

„Víte, co tam ti lidé mezitím d ělali?“

„Ne. To v našich materiálech není. My naše pracovníky nešpiclujeme.“

„Tak jsem to rozhodn ě nemyslela.“

„Poslyšte, jestli má Jeff Ellroy n ějaké problémy, tak by to jeho zam ěstnavatel m ěl v ědět.“

„Jedná se o pouhou informaci. O nic víc. A d ěkuji vám za pomoc.“ Tamara zav ěsila.

Takže Jeff Ellroy byl v dob ě vraždy v Bangkoku. Na míst ě činu byl i v dob ě, kdy byla zavražd ěna Patty. Je to všechno náhoda? Ale jen to, že Jeff Ellroy byl v dob ě vraždy v Thajsku jako tisíce dalších Australanů, nemuselo v ůbec nic znamenat. Krom ě toho u vraždy v Thajsku nebyla zmínka o žádném znamení. Že by ta vražda nepat řila mezi ty, které vyšetřují oni?

Uv ědomila si, že má ztuhlý krk a za číná ji bolet hlava. Vraždu v Papui-Nové Guineji 3. srpna 1996 ještě neprozkoumala.

V protokolech z vyšet řování v roce 1999 stálo, že Jeff Ellroy pracujel jako inženýr u firmy Lindsay & Brothers v Brisbane. T řeba byl u té firmy i v roce 1996! Sáhla po telefonu. Tentokrát ale nem ěla št ěstí. Tato firma neprovozovala žádnou tísňovou linku. Záznamník hovor ů oznamoval ú řední hodiny.

Je po p ůlnoci, konstatovala. Byla úpln ě vy čerpaná.

26

Možná to byla touha po sp řízn ěné duši, možná také prostě jen nechu ť vrátit se sám do hotelového pokoje nebo se opít v baru, co ho přim ělo neodbo čit na k řižovatce podle sm ěrovky City a místo toho jet k letišti.

Costarelli mu cestou ke Griffithovi ukázal svůj malý d ům na Vanderlin Drive, ulici táhnoucí se východním sm ěrem z m ěsta podél letišt ě. Hospoda řil tam už více než deset let, jak se vyjád řil. Jak to chceš jinak pojmenovat, to, co d ěláš sám ve dvou místnostech, ve kterých spíš, ráno piješ kávu a večer u televize pivo?

186 -

Se zav řenými okny, vypnutým rádiem a jen tiše šumící klima tizací Shane klouzal po spo ře osv ětlené silnici.

Jednu chvíli mu domy po levé stran ě za čaly p řipadat pov ědomé a za čal se rozhlížet po Costarelliho adrese. Orienta ční smysl ho nezradil. O n ěkolik minut pozd ěji zastavil p řed jeho domem. Z jednoho z oken padalo sv ětlo. Shane vystoupil, šel ke vchodu a zaklepal na dřev ěné dveře nízkého domu s plochou střechou, podobajícího se krabici od bot.

Dve ře povolily. Shane trochu p řekvapen ě o krok ustoupil. Tony se podle všeho nezamykal. „Hej, Tony! To jsem já, Shane!“

Žádná odpověď .

Před vnit řním zrakem mu vystupovaly obrazy. P říliš často vstupoval do byt ů, ve kterých ho čekalo nemilé p řekvapení. Bez t ěchto obraz ů v hlav ě už v ůbec nemohl vstoupit do tichého, nezam čeného bytu. Vytáhl z pouzdra pistoli Glock a odjistil ji. Pak hmatal po zdi v místech, kde se dal o čekávat vypínač. Zářivky zamrkaly. Osv ětlily bezútěšný prostor: čtvercovou místnost o ploše asi dvaceti metr ů čtvere čních s podlahou, potaženou kobercem, plným skvrn. U prost řed stála opotřebovaná pohovka s pomačkanými polštá ři a chumlem poma čkaných, barevných, zplstnat ělých dek, a jedna jediná židle. Z nízkého stolku s nes četnými sv ětlými kole čky v místech, kde někdy stály sklenice, se odchlipovala překližka, na podnose stály dv ě prázdné láhve. U protější st ěny stál starý, neforemný televizor, na stolku, který nejspíš pocházel z blešího trhu. Vedle n ěj se vršily videokazety.

„Tony?“ Zaposlouchal se. Žádná odpov ěď .

Na druhé stran ě místnosti byl kuchy ňský kout. Ve d řezu se vršily šálky a kávové konvice, na lince stálo několik prázdných lahví od piva a plný popelník. Vedle ležely uzáv ěry od pivních lahví a zma čkaný sá ček od chips ů. Ve vzduchu visel pach neumytého nádobí a cigaretového kou ře. Vedle kuchy ňského koutu byly p řivřené dveře, které zřejm ě vedly do ložnice. Shane zvedl zbra ň a p řistoupil ke dveřím. Škvírou vid ěl postel. Prudce otev řel dve ře a zmáčkl vypína č. Rozsvítila se lampa se stínítkem na no čním stolku a zalila celý pokoj na červenalou barvou. Polštář i pokrývka byly poma čkané. Všude na zemi ležely poházené kousky ošacení. Takhle tedy žiješ, Tony, říkal

187 -

si v duchu, a vid ěl p řed sebou sportovn ě oble čeného a čerstv ě osprchovaného kolegu.

Zasunul zbra ň do pouzdra a usedl na l ůžko. Pro č policista opustil sv ůj d ům a nezamkl za sebou? Kde Tony parkuje svoje auto? P řed domem ho nevid ěl. O čima bloudil po zažloutlých, d říve nejspíš bíle vymalovaných st ěnách. Naproti posteli stál druhý televizor, na zemi ležela hromada DVD a videokazet. Nad postelí visel veliký obraz v odstínech červené barvy, namalovaný technikou americké retuše, který p ředstavoval protahující se ženu, nahou až na červené střeví čky s vysokými podpatky. Člov ěč e, Tony, říkal si v duchu. Na no čním stolku se vršily odborné policejní časopisy, naho ře ležely dv ě propisova čky a starý budík ukazoval červenými svítícími číslicemi 22:56. Vyšel ven a zhasl.

Když cht ěl za sebou zabouchnout domovní dve ře, vid ěl, jak n ějaké auto odbo čuje k domu. Oslepil ho kužel sv ětla z reflektor ů. Slyšel, jak se otev řela dví řka.

„Hele, Shane, co tady d ěláš?“ ozval se Costarelliho hlas.

Shane si držel ruku p řed obli čejem na ochranu proti sv ětl ům, ale Costarelliho nevid ěl. „Vypni tu uvítací iluminaci!“

Sv ětlo zhaslo a Shanova ruka poklesla. „Pro č si nezamykáš, Tony?“

„Zámek je rozbitý. Byl jsi uvnit ř?“

„Svítilo se…“

Tony zabouchl dví řka. „Chceš pivo?“

„Práv ě proto jsem p řišel.“

Přes Costarelliho tvář p řelétl unavený úsm ěv. „Tak jdi dovnit ř. V lednici je n ěkolik piv. Já musím nejdřív do sprchy.“

Shane šel nap řed, zatímco Costarelli zamykal auto. Z ledni čky vzal dv ě piva, posadil se na starou pohovku a poslouchal, j ak v koupeln ě te če voda. V prvním okamžiku zav řel o či a šum ění sprchy mu připomínalo jemné zvuky na CD z esoterického krámku. Jestlipak vrah poslouchal stejné CD, nebo tu energetickou desti čku použil jen k ozna čení svého ob ětišt ě?

„Spíš?“ Drsný hlas Costarelliho ho vytrhl ze zamyšl ení.

„Práv ě jsem myslel na tu energetickou desti čku. A v té souvislosti si vždycky vzpomenu na toho Camerona.“

188 -

Costarelli se svezl do starého k řesla a vlhké vlasy si rukou sčísl dozadu. Zavon ěl mýdlem a Shane se v duchu ptal, jestli práv ě p řijel od n ějaké ženy. Ne říkala Alex Wingerová, že často vyhledává prostitutky?

„Pro č ten?“ Costarelli sáhl do náprsní kapsy čistého trička s líme čkem, ale nenašel v ní krabi čku cigaret. Vstal, odešel do koupelny a vrátil se s hořící cigaretou.

„Má smysl pro takové věci.“ Shane musel myslet na Cameron ův jemný hlas, na jeho smysl pro klid a krásu p řírody. „Když si to shrneme…“ Shane odložil láhev. „Dave Cameron v dob ě činu v Darwinu. Brit Johannsonová, která by mu mohla potvrdit alibi, není k nalezení.“

Dave Cameron má lékařské v ědomosti, Valerii Tateové už jednou ud ělal mod řinu pod okem, byl žárlivý… Zajímá se o v ěci, jako jsou jeskynní malby a tajemné hv ězdné mapy a má kontakty na aboriginy. Musí p řipustit, že Dave Cameron v mnoha ohledech p řichází v úvahu jako pachatel.

Costarelli zav řel o či, zhluboka zatáhl z cigarety, a pomalu vypoušt ěl kou ř nosními dírkami, až se rozkašlal. Byl to silný, su chý kašel. Costarelli se schoulil.

„Poslyš, myslíš, že ti kou ření d ělá dobře?“ zeptal se Shane.

„Ne,“ zazn ěla krátká odpověď . Costarelli zase vdechl kou ř, pak se op řel a natáhl nohy. „Takže Dave Cameron…“ A svraštil čelo.

„Vypadá jako uzav řený člov ěk, ale nevím, jestli je to kv ůli utajování, nebo ze smutku.“

„Hm, mnozí d ělají tajemství i z nešt ěstí,“ řekl Costarelli a zamyšlen ě se zadíval za stoupajícím cigaretovým kou řem.

Shane se neptal, jak to myslel. Beztak by nedostal po řádnou odpov ěď . A tak pokra čoval: „Pak máme Matthewa Griffitha. Nemohl svou milenku zabít proto, že, řekn ěme, ho vydírala? On si potrpí na peníze. A jak odhaduji Paula van Oosterzee…“ Sha ne si vzpomn ěl na obraz v Griffithov ě kancelá ři, na které van Oosterzee nevypadal právě jako dobromyslný, shovívavý nebo velkorysý člov ěk. „… jak starého pána odhaduji, velmi si potrpí na lo ajalitu a docela ur čit ě by nem ěl slitování s mužem, který klame jeho dceru, a tím také jeho.“

189 -

Costarelli p řikývl, ale ne řekl nic.

„A Brian Mason podle všeho využil p říležitosti, aby se tím vyděra čským dopisem pomstil Alex Wingerové za čas, strávený ve v ězení. Úkol postrašit Amber Goodwillovou prost ě jen tak vzal. Já se ale ptám: pokud je to sériový vrah, bral by takový úkol, jako je postrašení Amber Goodwillové?“

Costarelli ml čky pozoroval ho řící špi čku své cigarety. Venku projel truck a okenní tabulky se lehce rozt řásly.

Pro č jen je tak t ěžké dostat se v tomto p řípad ě o n ěco dop ředu? říkal si v duchu Shane. Již n ěkolik dní se staráme jednou tady, jednou tam, a na nic jsme nep řišli.

„Mám ti n ěco p řečíst? Ze svého románu?“ zeptal se najednou Costarelli.

„Ty píšeš román?“

„Copak jsem ti to ne řekl?“

„Ne.“

Costarelli p řinesl z ledni čky dv ě piva, otev řel je a ví čka odhodil do d řezu. „Je to o jednom policajtovi.“

„Fakt?“ zeptal se pobaven ě Shane.

Costarelli jako by to neslyšel. „ Člov ěk by m ěl psát o tom, v čem se vyzná.“

„Jo, tak teda…“

Costarelli zmizel v ložnici. Shane ho slyšel, jak v ytahuje zásuvku, pravd ěpodobn ě no čního stolku. Krátce poté se Costarelli vrátil s několika archy papíru a zase se svezl do k řesla. „Opravdu to chceš poslouchat?“ Vylovil cigaretu z krabi čky a škrtl zapalova čem.

„No jasn ě.“

Costarelli zhluboka vdechl kou ř a p řimhou řenýma o čima se zadíval na Shana. „Ten policajt se jmenuje Jim Banks. “

Shane p řikývl.

Costarelli si odkašlal a začal číst: „Tady je po řád hic. Hadry se lepí na k ůži. Nohy se va ří ve vlastní š ťávě. V tom vedru nem ůžeš myslet. Chceš pivo a sed ět ve stínu. Chceš se dívat na mo ře a sem tam mít ženskou. Víc nic. Prost ě být. Jenže Jim Banks v ěděl, že to nefunguje. Zlo čin si nikdy nedá dvacet.“ Vzhlédl. „Co tomu říkáš?“

190 -

Shane se zamyslel nad diplomatickou odpov ědí. „Hm. Je to ješt ě tak trochu…“

„Jen trp ělivost. To není všechno.“ Costarelli si odkašlal a zase zvedl papír. „Jim Banks si zastr čil pistoli Glock za pásek. Dnes to zase stojí za hovno, říkal si v duchu. A zítra to bude to samé. A p řesto chci mít rad ěji takový zasraný den než v ůbec žádný jako m ůj bratr.“ Costarelli vzhlédl. „Jeho bratr byl totiž v Americe odsouzen k smrti.“

„Aha.“ Shane se cítil nesv ůj.

„Tak co?“

„Hm. Nevím. V literatu ře se v ůbec nevyznám.“ To nebyla lež a Shane doufal, že se s tím Costarelli spokojí, a p řestane číst.

„Krátké věty, nic p řebyte čného! Hemingway za to dostal Nobelovu cenu.“

Shane si byl jistý, že ji Hemingway dostal za n ěco jiného než jen za podobné v ěty…

Costarelli postavil láhev od piva na stolek. „Tak dělej! Povídej!“

„Opravdu chceš slyšet m ůj názor?“

„Ale ano. Dovedu snést kritiku. Do toho!“

„Čestn ě, Tony, já myslím, že to stojí za hovno.“

„Hovno? Já jsem na to potřeboval t ři dny a ty jen tak řekneš: hovno?“

„Omlouvám se. Najdi si jiného kritika, Tony.“

Costarelli zavrt ěl hlavou a zadival se na sv ůj rukopis. „Shane, měl jsi pravdu, nemáš o tom nejmenší pon ětí!“

„Co kdybys absolvoval kurz u Berta Horkaye?“

„Cože?“

„Kurz tv ůrčího psaní u Berta Horkaye. Valerie Tateová se chtěla přihlásit.“

Costarelli stále ještě nevypadal na to, že by námitky svého kolegy bral vážn ě. „Bert Horkay?“ Poškrábal se na hlav ě.

„Prý je to známý spisovatel a noviná ř,“ řekl Shane.

„A co od n ěho cht ěla Valerie Tateová?“

Shane pokr čil rameny. „Nau čit se psát.“

„Valerie Tateová? Ale pro č?“

„Tony? To se ptáš ty? Pro č teda chceš psát ty?“

191 -

Costarelli se na n ěho podíval, jako by řekl n ěco neslýchaného. Costarelli byl v ůbec v podivné náladě. Bylo by asi lepší, kdybych te ď odešel, řekl si v duchu Shane a vstal. „Musím do postele.“ N a okamžik položil Costarellimu ruku na rameno a šel k e dve řím. Tam se ješt ě jednou oto čil, ale Costarelli unaven ě zíral na koberec posetý skvrnami.

27

Sobota 16. června

Mladý muž se nehýbal. Stál tam, s hlavou sklopenou, rozcuchanými černými vlasy a sv ěšenými pažemi. Portrét vít ězn ě se usmívajícího pilota Formule 1 Michaela Schumachera na černém tričku, které měl p řetažené p řes černé kraťasy, zp ůsobil, že mladý muž vypadal ješt ě slabší. Naopak žena, neochv ějn ě stojící vedle n ěj, byla p řipravená chránit svého synovce před vším a p řed každým. Její statné t ělo bylo zahalené do tmavomodrých šat ů bez rukáv ů, jejichž sn ěhobílé knoflí čky zářily na slunci. Šedé vlasy, husté a mírn ě zvln ěné, jí končily t ěsně u ramen. Mohlo jí být p ěta čty řicet, možná i padesát. Oba stáli bez hnutí. Nepřeneslo se na n ě nic z nervozity policist ů, kte ří se pohybovali a gestikulovali. Oni po čkají, a je jedno, jak dlouho. To Shanovi prolétlo hlavou, když se k nim blížil, a m yslel si to po řád, když už u nich stál a krátce jim pokývl. Žena se na n ěho podívala a neop ětovala jeho gesto. Mladý muž trochu zvedl hlavu, al e do o čí se mu nepodíval. Cht ěl jít na ryby. Pak objevil tu mrtvolu: t ělo mladé ženy bez vnit řností, vyprávěla krátkými v ětami žena.

Vzduch v osm hodin ráno byl čirý a sv ěží. Za jiných podmínek by Shane mohl vychutnávat nádherný výhled z útesů nad tyrkysov ě modrým mo řem. Pod ním se stáčela vlna za vlnou a pomalu a tiše ustupovala v drobných kamíncích. Za bou řlivých dní tady vlny s duněním narážejí na b řeh, z jejich h řeben ů st říká pěna a mrtvé ryby a utrhané řasy se smýkají po kamení.

O n ěkolik set metr ů dál východním sm ěrem p řecházely kamínky v jemný písek. Tam se, na zelené louce, na které už byly postavené

192 -

stany k festivalu, zvedala budova muzea, kterou odtud nebylo vid ět, a ve které, jak mu bylo řečeno, byly exponáty související s historií Darwinu.

„Vy pat říte k lidu Larakija, že?“ zeptal se Shane.

Žena p řikývla.

Pokusil se k ní n ějak proniknout, poznat, co se v ní odehrává, ale jako by mezi nimi vzty čila nep řekro čitelnou ze ď.

„Je tohle pro vás n ějaké zvláštní místo?“

Tentokrát žena nep řikývla, ale pronesla hlubokým, jasným hlasem: „Ano.“

„Posvátné místo?“

„Významné místo, ne posvátné.“

„Rozumím,“ řekl. Ale co vlastn ě v ěděl o posvátných místech, co věděl o jejich historii, a o historii jejich útisku? Jist ě, n ěkde četl, že zde sídlící aboriginové byli až do t řicátých let minulého století naháněni do táborů a stali se lacinou pracovní silou pro bílé. Taky v ěděl, že jedno pro n ě významné, ne-li p římo posvátné místo dole u přístavu bylo ozna čeno za uzav řený vojenský prostor. Tím pádem pro n ě přestal být p řístupný. Jak by mu asi bylo, kdyby byl jedním z nic h? Neuzav řel by se také p řed bílými despoty?

„Vy pracujete tady v muzeu, že?“

„Ano.“

„Jaký význam m ůže mít odložení t ěla právě tady?“

Žena se nyní pohnula a oto čila hlavu k mo ři. Když se pohledem vrátila ke Shanovi a na okamžik mu pohlédla do očí, řekla: „O tom musíte p řemýšlet.“

„D ělám to, ale nemohla byste mi pomoci?“

Její pohled putoval mimo n ěj k mo ři a kone čně se zase k n ěmu vrátil. „V Desateru se praví: nezabiješ.“

„Ano.“ P řekvapilo ho, že se zmínila o bibli. Možná chodila do církevní školy. Mluvila bezvadnou angli čtinou.

„Ježíš pro nás zem řel na k říži,“ pokra čovala.

„Ano, já vím, ale… co to má spole čného s tímto místem? Pokud vím, pro k řes ťany nemá žádný zvláštní význam.“

193 -

Čekal na další vysv ětlení, ale ona už jen tiše promluvila svým jazykem na mladého muže, který sotva slyšiteln ě a bez pohnutí n ěco odpov ěděl.

„Shane!“ To byl Costarelli. „ Řekni jim, že mohou jít. Pokud budeme mít další otázky, obrátíme se na ně.“

Shane se oto čil k žen ě, která jen přikývla a vzdálila se. Mladý muž se na Shana ani jednou nepodíval a se sklopenou hlavou prošel kolem n ěj. Žena se najednou zastavila, oto čila, natáhla dlouhou tmavou paži a ukázala k místu na pláži, ležícímu dále východním sm ěrem, a řekla: „Dariba Nunggalinya. Old Man Rock.“

Zadíval se na skalisko, vystupující z vody v blízkosti pláže.

„Co s tím?“

Žena na n ěj pohlédla pronikavýma tmavýma o čima. „Odtud ho vidíš.“ S tím odešla a Shane se díval za ní i mladý m mužem, jak bosí přecházejí přes pahorek a mizí za k řovisky. Široké, pohodlné cestě s asfaltovým povrchem nev ěnovali nejmenší pozornost, jako by tam nebyla.

Shane se op ět zadíval ke skále, o niž se tříštily vlny, a ze které asi dva metry vy čnívaly nad hladinu. Opravdu si vrah zvolil to místo proto, aby p ři činu skálu viděl? Vzpomn ěl si na oba nápadné kameny, u kterých byla zavražd ěna Patty Bensonová. A Valerie Tateová byla nalezena na kamenité plošin ě. Tyto d ůkazy nazna čovaly, že se jedná o jednoho pachatele, který se cítí spojený s aboriginy a je d ůvěrn ě obeznámen s jejich životem a sv ětovým názorem; je to n ěkdo, kdo zná jejich místa a význam těchto míst…

Shane p řešel k místu činu, kde bíle oble čení muži ze soudního lékařství právě ukládali t ělo do černého plastového pytle. Ta žena měla plavé vlasy se zesv ětlenými pramínky, dlouhé k ramen ům. Valerie Tateová byla tmavovlasá a rozhodně o n ěkolik let mladší. A Patty Bensonová byla křehká tmavá blondýna. Vrah zřejm ě nedával přednost žádnému určitému typu.

„Tady!“ Costarelliho drsný hlas ho vytrhl ze zamyšl eného pozorování. Shane viděl, že jeho prst ukazuje na pov ědomé znamení, nast říkané na velkém hranatém kameni vedle mrtvého těla.

„Skon čil jste?“ zeptal se Costarelli fotografa, malého, podsaditého muže, který vypadal, jako by pocházel z n ějaké jižní zem ě.

194 -

„Všechno je hotové,“ odpov ěděl a prohlížel si fotografie na displeji.

Costarelli se zhluboka nadechl a šel na kraj útesu. Shane ho sledoval, jak se dívá ven, ne moře, kde se v dálce zvedaly temné stíny. Musely to být ostrovy Tiwi. A jeho napadlo, že tam se narodil McNulty.

Costarelli se oto čil a loktem si ot řel pot z čela.

Shane si všiml, že se mu chv ěje spodní ret. „Tob ě není dob ře, Tony?“

„Jeannie Reidová. Minulý m ěsíc jí bylo t řicet.“

„Tys ji znal?“ zeptal se Shane.

Costarelli si vzdychl. „Pojedeme do kanceláře.“

Steve Whitlam navrhl k setkání kavárnu. Přestože Tamaru neznal, ur čit ě ji hned pozná. Byla jediným hostem, který sed ěl sám u stolu, všechny ostatní byly obsazeny rodinami s d ětmi nebo páry. Přišla o deset minut d říve, protože místo k zaparkování našla rychleji, než p ředpokládala. Velkým oknem se dívala ven.

Riverside Quai v Brisbane bylo plné lidí. Nad i pod širokým schodištěm, vedoucím z ulice dol ů k řece, na které právě klouzalo modré vodní taxi Citycat, byly vystav ěny stánky blešího trhu. I podél pob řežní promenády, která se vinula u úpatí moderních bytových domů, se nabízely pestré šátky, dřev ěný nábytek, akvarely, hrn čířské zboží, panenky a tisíce jiných v ěcí. Bylo p ůl jedenácté a žádné velké vedro, protože vítr tu a tam zast řel slunce mraky. Krom ě četných turist ů bylo mezi návšt ěvníky i mnoho obyvatel m ěsta, kte ří se nechali postrkovat od stánku ke stánku nebo se z kavárny kochali pohledem na trh i řeku.

Číšník jí p řinesl café latté. Cítila se špatně. Celé dny pracovala, a co z toho? Vrah ude řil v Darwinu podruhé. Shane jí volal dnes ráno. O necelou p ůlhodinu pozd ěji se to dozv ěděla ze zpráv. Když Shana informovala o svém vyšetřování, nejdřív ml čel. V ěděla, jak je mu zat ěžko projevit pocity, natož o pocitech mluvit. Slíbi la, že ho bude i nadále informovat, a rozloučila se. O pozvání Jeffa Ellroye se nezmínila.

195 -

Pro č v ůbec brala Ellroye v úvahu? Pro č v n ěm za každou cenu cht ěla odhalit pachatele? Být k sob ě up římná jí působilo bolest: ale nehledala snad d ůvod, aby zap řela svoje pocity? Jeff Ellroy v ní od prvního okamžiku n ěco spustil, a to se nem ělo stát. Zamíchala kávu ve sklenici, a když vzhlédla, uvid ěla muže, který se pátrav ě rozhlížel.

„Detektiv Tamara Thompsonová?“ Natáhl k ní ruku.

„Steve Whitlam? D ěkuji vám, že jste p řišel.“ Tamara vstala a pot řásla muži ve sv ětlých plátěných kalhotách a širokém bílém tričku rukou. Mohlo mu být n ěco málo přes čty řicet, jako Ellroyovi, ale zdaleka nebyl v tak dobré fyzické kondici. Vlasy m ěl již prošediv ělé, husté a zvln ěné. Ochable visící tváře a také b řicho, p řes které se tričko napínalo, sv ědčily o tom, že je to milovník dobrého jídla a pití, který se jen ob čas p řim ěje k b ěhu po pláži.

„To je v po řádku. Doufal jsem, že na to všechno p ůjde zapome-

ěl hlavou a nakr čil čelo. „… když jsem ve zprávách slyšel, že v Darwinu…“ Odml čel se, odtáhl židli od stolu a

nout, ale…“ Pomalu zavrt

posadil se naproti ni.

„Chápu, pane Whitlame.“

ď se usmál.

ěla proti

ěstnaná honěním zlo činc ů,“

„Moje d ěti milují bleší trh a žena zrovna tak.“ Te

Tama ře p řipadal jeho hlas p říjemný, a když nyní sed němu, říkala si, že sympati čtí muži jsou bohužel v ětšinou zadaní. „]á už jsem tady dlouho nebyla.“ Zadívala se dol ů na pestrý dav.

„Pravd ěpodobně jste p říliš zam

usmál se, a tentokrát to byl nakažlivý úsměv.

Číšník se zeptal na jeho p řání; objednal si kolu.

V poslední dob ě mi muži často p řipadají milí, řekla si v duchu, a to není dob ře. Soust řeďovala se na otázky, které chtěla položit Stevovi Whitlamovi. Cht ěla se s ním setkat ze dvou d ůvod ů: pot řebovala v ědět, jestli jí Jeff řekl pravdu, a cht ěla si ud ělat p řesn ější obraz o té noci, kdy byla zavražd ěna Patty. „Vy jste tehdy řekl,“ za čala, „že Patty byla ve velmi dobré náladě, když p řišla v hospod ě k vám a va-

šim p řátelům.“

Nadechl se a na okamžik zav řel o či. Když je zase otev řel, řekl: „Víte, mn ě to všechno p řipadá, jako by se to stalo v nějakém jiném

život ě. Ale ano, byla dost… jak to

říct… rozverná. Mluvila p říliš

hlasit ě, smála se příliš hlasit ě… ona…“ Spustil ruce ze stolu. „Vím,

196 -

že jsem v té chvíli byl rád, že jsem se jí zbavil. Nezvládal jsem její… její živelnost, jiní tomu říkali spontánnost.“

„Abychom se ješt ě vrátili k tomu ve čeru, Steve. Myslíte si, že Patty byla zamilovaná?“

„Ano.“ N ěkolikrát přikývl. „Vypadala tak. A taky řekla, že si chce koupit láhev šampaňského. Takže to celé muselo být velmi spontánní. Tedy, já bych si v tom podniku šampaňské nekoupil.“ Zk řivil ústa k úšklebku.

„Pro č ne?“

„Žádný velký výb ěr. Jen to nejnutn ější, t ři r ůzná bílá vína, tři červená, tři druhy piva a šampa ňské snad jen jedno.“

Číšník p řinesl kolu.

„Ale Patty vám o své nové lásce nic neřekla?“

„Ne. Nebyli jsme v ůč i sob ě práv ě… jak bych to řekl…“ Poškrábal se na hlav ě a prsty si pro čísl vlasy. „… p řátelsky naladěni. Jestli rozumíte, co tím myslím.“

Dovedla si to p ředstavit. Ob ěma rukama sev řel skleni čku.

„Pro č ale k vám ale p řece jen p řišla?“

„Nep řišla ke mn ě. Mne totálně ignorovala, ale p řátelsky se pozdravila s mými t řemi kamarády. Znala je z doby, kdy chodila se mnou. Pravd ěpodobn ě to ud ělala schválně.“ Trochu nejist ě se usmál. Čeho tím cht ěl dosáhnout? Soucitu?

„Jak se chovala k vašemu p říteli Jeffu Ellroyovi?“ ptala se dál.

„Ach, Jeff! Vždycky ho m ěla ráda. Skoro bych řekl, že ho cht ěla ulovit. Ale Jeff s ní pak vyšel ven a zavolal jí taxík.“

Tak to stálo ve spise. „Jak Jeff vypadal, když se vrátil?“

Steve se op řel a zk řížil paže na hrudi. Z řejm ě p řemýšlel. „Jak to myslíte?“

„No, byl vyvedený z míry? Rozpa čitý?“ Co vlastn ě chce slyšet?

„Je to už tak dávno.“ Zn ělo to stísn ěně. Upil trochu koly a zamra čil se. „Dávají do toho vždycky tolik ledu, nezdá se vám?“

Chce snad získat čas? Tamara se na n ěj up řen ě dívala.

„No, on byl celé odpoledne i ve čer… no… tak trochu odtažitý nebo jak bych to řekl. Utlumený. Ale říkal, že má za sebou namáhavý týden.“

197 -

„Takže nebyl jiný, když se vrátil zvenku?“ Myslela si snad, že ji už tehdy zabil a položil do svého auta?

„Ne, to nem ůžu tvrdit. Ale jak jsem už řekl, stalo se to už tak dávno a my jsme pili, kdo by se staral o to, jestli se n ěkdo zm ěnil?“

Měl pravdu. Možná, že všechno její snažení je nesmysl né. Ve vzpomínkách se m ění fakta. Kdo by ješt ě mohl říci, jak to bylo doopravdy? Skon či to tady, řekla si v duchu. „A v p ůl dvanácté jste všichni jeli dom ů?“

„Ano. Vzali jsme si taxík. Až na Jeffa.“

„Kde stálo jeho auto?“

„Na parkovišti n ěkde poblíž.“

„A když jste si druhý den šel pro svoje auto, Jeff už tam nebyl?“

„Ne. Říkal, že se v aut ě pár hodin prospí, a pak pojede k otci do Warwicku.“

„D ělal to tak čast ěji? To je p řece dost nezvyklé, spát v autě, když má člov ěk byt.“

„N ěkdy to d ělal. Vždycky nerad odjížd ěl taxíkem a druhý den se někam vracet pro auto. Nesnášel to. M ěl velké kombi.“ Dlouze se na ni zadíval. „Pov ězte mi, pro č mi kladete tyhle otázky o Jeffovi?“

To je ono! řekla si v duchu. „Pokouším se vytvo řit si obrázek toho ve čera.“

Přestože pomalu p řikývl, nebyl pln ě p řesv ědčený, dalo se to vyčíst z jeho obli čeje. „Jeff byl vždycky pohodový. I v ůč i ženám. Nikdy nebyl úto čný, nikoho nenapadal, nikdy se nezachoval nevhodn ě. Vždycky byl slušný, nikdy t řeba nevykládal hloupé vtipy o blondýnách. Přál bych mu super přítelkyni. Škoda, že ješt ě nenašel tu pravou.“

Uv ědomila si, že je jí horko.

„Myslím, že se bojí. Bojí se blízkosti cizího člov ěka,“ pokra čoval zamyšlen ě. „Brzy ztratil matku, bylo mu osm nebo deset, a k otci si zachovával odstup.“

Že by tohle byl d ůkaz? Ned ělá ho to ještě více podez řelým? „A vy, vy strach z blízkosti nemáte?“ zeptala se, p řestože v ěděla, že to je příliš osobní otázka.

Usmál se a zadíval se dolů k promenád ě. „Tam dole, vidíte ten modrobílý slune čník? Pro ni bych sko čil dol ů, a nelitoval bych.“

198 -

Tamara se podívala dol ů. Jakási žena s vysoko vy česanými rudými vlasy zdobila stánek batikovanými šátky. Dv ě malé d ěti, chlapec a hol čička ve v ěku asi t ři a čty ři roky, vybalovaly krabice. Tak vypadá štěstí, pomyslela si a na okamžik zatoužila p řesn ě po tom. Pak si ale pomyslela, že nemá nejmenší chu ť batikovat šátky… „Řekn ěte mi, Steve, neuvažoval jste tehdy, t řeba jen na okamžik, že to mohl ud ělat Jeff?“

V jeho o čích se rázem objevil odpor. „Nikdy,“ prohlásil pevným hlasem. „Znali jsme se deset let. Ne. Ani jedinou vte řinu jsem si nemyslel, že by to mohl být on. Byl vždycky férový, v ždycky… korektní a slušný.“

„Ješt ě se s ním stýkáte?“

„Bohužel už tém ěř ne. Práce, a pak rodina…“ Jeho politování nezn ělo opravdov ě. Dávno už vedl docela jiný, š ťastn ější život a netoužil po tom, co bylo p řed tím.

„Ach… Pro č vlastn ě jel Jeff k otci, když se k n ěmu choval s odstupem?“

Steve se usmál. „Byly p řece Vánoce. A otec už m ěl jen jeho.“

Ano, to zn ělo p řijateln ě.

„D ěkuji, pane Whitlame, že jste mi v ěnoval čas.“

S uleh čením si oddechl. „Doufám, že jsem vám aspoň trochu pomohl.“

Položil na st ůl peníze za kolu a zarazil se. „Už jste platila svo u kávu?“

„Ano.“

Usmál se. „Škoda. Rád bych vás pozval.“

Dívala se za ním, jak dlouhými kroky mí ří k východu a sestupuje k nábřeží. Zamyšlen ě vstala a prodírala se mezi stánky k podzemní garáži. Jakási žena, ověšená nacpanými igelitovými taškami, prošla kolem ní a p řipomněla jí seznam, který si dnes po mat čin ě telefonátu napsala. Zase nedokázala říci ne. Jeff Ellroy m ěl tedy strach z blízkosti druhých… Není na tom ona stejn ě?

28

199 -

V pošt ě byl dopis bez známky, n ěkdo ho hodil do schránky Art centra dnes ráno, v sobotu. Alison se pokusila nedat p řed Meg nic najevo. Ob ě byly v kancelá ři už od p ůl sedmé, aby prohlédly elektronickou poštu, vy řídily objednávky vstupenek a tisíce dalších maličkostí, které provázejí každý festival.

„Co je, Alison?“ Meg držela v ruce kávovou konvici a ohlédla se p řes rameno.

„Ale nic.“ Rychle složila list papíru, zase ho vsun ula do obálky a zastr čila do kabelky.

Meg si ji pozorn ě m ěř ila. „Alison, kdyby se cokoliv d ělo, tak řekni. T řeba bych ti mohla pomoct.“

„Díky, Meg.“ Usmála se. „Všechno je v po řádku. Jen jsem si právě vzpomn ěla, že ješt ě musím pry č.“ Vstala, sáhla po kabelce a pov ěsila si ji na rameno. „Za p ůl hodiny jsem zpátky. Mám ti přinést sendvi č?“

Meg zavrt ěla hlavou. Výraz jejího obli čeje se nezm ěnil. Stále ješt ě si Alison m ěř ila skeptickým pohledem. „Víš, já dovedu pochopit, že se cítíš provinile, ale v ěř mi, nikdo není and ěl. Já bych jí taky přála jen to nejhorší.“

Zase se usmála a zase poděkovala. Jak se za to nenáviděla! „Za chvíli jsem zpátky, Meg.“

Pospíchala p řes ulici a p řes velké parkoviště mezi Woods Street a Cavenagh Street. Slunce nemilosrdn ě pálilo. Už po n ěkolika minutách se koupala v potu. Vstoupila do příjemn ě chladné restaurace, ve které bylo obsazeno jen n ěkolik stol ů. Šla p římo k baru, nad kterým byla zav ěšená televize. „Je n ěco nového ve zprávách?“ zeptala se bledé mladé ženy s kroužkem ve rtu.

Pokr čila rameny. „Nemám pon ětí, já na to nekoukám. Co chcete vědět?“

V tom okamžiku se objevil obrázek, kterého se zděsila. „M ůžete to dát trochu hlasitěji?“

Mladá žena zase pokrčila rameny. „Pro m ě za m ě. Ale jestli p řijde šéf, budu to muset zase ztlumit.“

„Ano, jist ě. Ale, prosím vás, dejte to hlasitěji!“ Musela se hodn ě ovládat, aby na ženu nevyk řikla, aby už kone čně zesílila zvuk.

200 -

Mladá žena se natáhla a stiskla nějaký knoflík. Alison stihla už jen konec.

„… jeho ob ěť jako p řed čty řmi dny. Policie žádá o vaši pomoc.“

Pak se objevila fotografie mrtvé. Jeannie Reidová, stálo tam. Alison už neposlouchala. Jdi do kavárny a podívej se na Zprávy, zlatíčko! To je varování, abys konečně pochopila, že to myslím vážn ě. To stálo na listu papíru v její kabelce. Celá otupělá se otočila a sp ěchala k východu.

Horkem se málem zalkla. Svezla se na volnou židli pod slune čníkem. Srdce jí vynechávalo, klopýtalo, bodalo, hlava se málem roztrhla a p řed o čima jí všechno plavalo. Jen tlumen ě vnímala, že se k ní oto čila n ějaká žena od vedlejšího stolu.

„Je vám špatn ě?“ zeptala se.

Pak Alison najednou držela v ruce sklenici vody.

„Vypijte to, musíte pít!“ říkala ta žena, jejíž obli čej byl najednou blízko jejího. Možná jí ta žena opravdu pom ůže, v každém p řípad ě cítila na rtech tvrdý okraj sklenice a pak n ěco vlažného, co jí svlažilo ústa a stékalo do krku.

„Už je to lepší?“

Alison znovu vid ěla z řeteln ě a cht ěla vstát.

„Z ůsta ňte ješt ě chvilku sed ět,“ řekla žena.

Alison zavrt ěla hlavou. „Ne, ne, už je to zase dobré. Velmi vám děkuji.“ Sebrala všechny síly a zvedla se ze židle, n ohy se jí chv ěly. Ve stínu pod st řechou pošty na Cavenagh Street vytáhla mobil a zavolala Christin ě. Čty řikrát zazvonil, než se sestra konečně ohlásila.

„Dívala ses na zprávy?“ vyk řikla do telefonu.

„Alison, nejd řív se uklidni. Jak k řičíš, nerozumím ti ani slovo.“

„Christino! Se mnou je konec! Slyšela jsi, co d ělá se ženami?“

„Jo, jist ě, já tě chápu. Ale te ď musíme mít jasnou hlavu.“

Alison se n ěkolikrát zhluboka nadechla. Ano, musí si zachovat jasnou hlavu. Dva domorodci se pomalu šourali kolem ní, aniž jí věnovali sebemenší pozornost.

„Alison, te ď mi musíš d ůvěř ovat. Jsem tvoje sestra, i když už tak úpln ě nepat řím k rodin ě. Slyšíš? Jsem tvoje sestra a vždycky budu tvoje sestra.“

„Ano, já vím.“ Podle hlasu se Alison opravdu z řejm ě uklidnila.

201 -

„Dob ře. Poslouchej: Phil se mi zap řísáhl při všem, co je mu svaté, že s tou v ěcí nemá nic, ale vůbec nic spole čného. On není žádný vrah, rozumíš? Možná ud ělal pár hloupostí, ale vrah není. Rozumíš mi?“

„Jo.“

„Takže už jsme o kousek dál. Dávej pozor, když p ůjdeš na policii a všechno jim řekneš, tak ti povím, co se stane: policajti seberou Phila. Pak si posvítí na m ě. No dob ře, já to snesu. Jenže nakonec budou chtít v ědět, za co jsi zaplatila peníze. A pro č by ti m ěli v ěř it, že to bylo jen tisíc dolar ů a ne deset tisíc, za které se dá najmout zabiják?“ Alison slyšela, jak se Christina nadechla, nejspíš za hovoru kou řila. „Nem ůžeš dokázat, kolik pen ěz jsi Philovi dala. Oni mu nebudou v ěř it, že to bylo jen tisíc a ne deset tisíc, i když n a tom budeš trvat. A pak, Alison…“

„Ano?“ Jaký argument má sestra ješt ě na sklad ě? Ona sama byla už te ď p řesv ědčená, že nemá smysl jít na policii.

„A pak, Alison, co si myslíš, že pro tebe policie m ůže ud ělat? Věř íš tomu, že by ti dali policejní ochranu? Člov ěk po řád slyší, jak mají málo lidí! Jen se budou hrabat v tvém životě a v život ě Prudence. Budou t ě mít ve spárech a pustí t ě, teprve až budou mít n ěkoho, komu to p řišijou.“

Slyšela, jak na druhém konci spojení škrtl zapalovač.

„Vezm ěme to st řízliv ě,“ pokra čovala Christine. „Co je pro tebe deset tisíc dolar ů?“

„Ale Christino, pochop to p řece, nemám žádnou záruku, že zůstane u t ěch deseti tisíc. Kdo zaplatí jednou, platí po řád.“

„Jo, a ty jsi už jednou zaplatila.“

Tím všechno za čalo… „Christino! Vždy ť ty mi v ůbec nepomáháš!“

„Alison, prosím t ě, uklidni se! Promi ň, ale já si opravdu myslím, že nejjednodušší by bylo, kdybys ty peníze zaplatil a a dala jasn ě najevo, že to je naposledy.“

Alison si vzdychla. „Jak to mám dát najevo někomu, kdo kuchá ženy?“ Její postavení bylo bezvýchodné.

202 -

Christina znovu vzdychla. „Bude v ědět, že už nem ůže požadovat víc. Nebude zbyte čně napínat luk, protože ví, co by se stalo: pak bys šla na policii a on by už nic nedostal.“

Alison se pokoušela sebrat poslední zbytky zdravého rozumu. Má sestra pravdu? Má to ještě jednou zkusit a naposledy zaplatit?

„Tak co?“ ozval se sest řin hlas.

„Jak co?“

„Uvážilas, co ud ěláš?“

Alison se zhluboka nadechla a pomalu a dlouho vydechovala. Pak řekla: „Naposledy zaplatím.“

„Alison?“

„Jo.“

„Jestli chceš, m ůžu být s tebou a pozorovat to místo. T řeba toho chlapa chytíme, nebo ho aspo ň budeme sledovat…“

Alison zaváhala. „Já nevím, Christino…“

„Ale jdi, nic neriskujeme. M ě nezná. Ty mi řekneš, kdy a kde chce mít ty peníze a já se schovám někde poblíž, abych na n ě vid ěla.“

Plán působil nevinn ě, ale je opravdu takový? „Opravdu si myslíš, že to je dobrý nápad?“

Odpov ěď p řišla bez váhání. „Jo.“

Deset tisíc dolar ů, bušilo Alison v hlav ě. Musí sehnat deset tisíc dolarů. Dnes, v sobotu…

Tony Costarelli rozložil p řed sebou na stole mapu a ob ěma rukama si p řejížd ěl p řes obli čej, jako by cht ěl probrat ze sna. Kývl na Vicky, která rozložila svoje poznámky a začala číst:

„V pátek večer Jeannie Reidová nastoupila do svého auta a jela domů. V ůz byl nalezen ve vjezdu u domu. Vrah tam na ni bu ď čekal, nebo ješt ě odešla p ěšky. Pracovala jako prodava čka u Theodoruou, v showroomu. Jeannie Reidová žila sama. Nikdo ji nepo h řešoval, až dnes ráno, když se nedostavila k joggingu s p řítelkyní a kolegyní z práce Wandou. Wanda nám vypověděla, že Jeannie pozval v pátek na ve čeři n ějaký p řitažlivý zákazník.“ Vicky vzhlédla. „Prohlédli jsme si záznam bezpečnostní kamery v obchod ě. Bohužel je velmi špatné kvality. Používají po řád dokola staré kazety.“

203 -

Na její znamení Nat zapnul monitor na stole u zdi. Kamera byla relativn ě vysoko nad pokladnou a zabírala pom ěrn ě široký úhel. Kvalita obrazu m ěla k dokonalosti daleko, a krom ě toho kamera snímala obraz jen každých p ět vte řin, takže pohyb byl velmi trhaný. Sklen ěné dveře se otev řely. Dovnit ř vstoupil muž v krátkých kalhotách a tričku s líme čkem, p řistoupil k vitrínám, zády ke kameře. Pak k n ěmu p řistoupila Jeannie Reidová, on se otočil, ale obli čej hned zase sto čil stranou. Nat zastavil pásek, vrátil ho, přehrával, zase zastavil a pak, malý okamžik, kamera zabírala obli čej. Baseballová čepice ho, bohužel, siln ě stínila.

Nat zapraskal klouby, jinak bylo ticho.

Costarelli si odfrkl. „Co máme ještě?“

Mike, ten bezbarvý d ůstojník, si odkašlal. „Nenašli jsme žádný otisk boty. P ůda je p říliš tvrdá.“

„Co n ůž?“ zeptal se Costarelli.

„Byla použita podobná, možná i stejná čepel, oboustrann ě nabroušená, dlouhá asi dvacet centimetrů.“

„Ješt ě n ěco?“

„Tentokrát jsme u vnitřních orgánů našli zmuchlaný kousek lepicí pásky. Mimo jiné na ní ulpělo n ěkolik vláken. Možná z koberce, případn ě z koberce v dom ě ob ěti nebo z jejího auta.“

„No, aspo ň n ěco.“

Vicky Chen se p řihlásila o slovo. „Kolegové zavražděné Jeannie vypov ěděli, že nosila na krku perly. Byly její. Jako zam ěstnanec mohla využít výhodné koup ě. Vypov ěděli, že perly nosila prakticky každý den, i ten poslední. A v jejím byt ě nalezeny nebyly.“

Vrah tedy tentokrát vzal nejen její šaty, ale i šperky, říkal si v duchu Shane. Snad jako trofej. Možná je ale chtěl prost ě prodat.

„Vicky, obstarej mi p řesný popis náhrdelníku. A také jejího oble čení,“ na řídil Costarelli. „Pak si vezmi na starost sousedy, zeptej se ješt ě jednou, jestli n ěkoho nevid ěli. A ty, Nate, si vezmi ješt ě n ěkoho a prohledejte popelnice v blízkosti domu a kolem místa, kde leželo tělo.“

Nat si odfrkl a vzdorovit ě zk řížil paže na hrudi. Zlatý k řížek na těžkém řet ězu se zaleskl. Jak to s ním Vicky vydrží? ptal se s ám sebe

204 -

Shane. Rozdíln ější dvojice by se ve skupin ě vyšet řovatel ů asi sotva našla. Co si Tony myslel, když tyhle dva dával dohromady?

„Te ď se podržte!“ Byl to Mark, který práv ě rozrazil dve ře. „Dave Cameron m ěl p ředev čírem dovolenou a nebyl ani ve svém bytě, ani na lodi!“

Costarelli se krátce podíval na Shana a řekl: „Že m ěl dovolenou, to ješt ě nic neznamená. Co si o tom myslíš, Shane?“

Všechny o či se up řely na n ěj. Co má na tuhle otázku odpovědět? Přestože si sám ještě v čera ve čer vypo čítával všechny body, které z Camerona d ělaly možného pachatele, nedokázal si představit, že tento člov ěk je celá léta vodil za nos a teď je provokuje. „U McNultyho jsme si mysleli, že máme stoprocentní jistotu, a m ěli jsme dokonce i jeho p řiznání, a přece to nebyla pravda.“ Shane se díval do obli čej ů policejních d ůstojník ů. M ěl pocit, že v n ěkterých vidí údiv a nepochopení, u Vicky zv ědavost. „Ale já myslím…“ Vym ěnil si pohled s Costarellim, který sahal do náprsní kapsy pro krabičku cigaret. „Nezáleží na tom, jestli mi pachatel vyhovuje, nebo ne, m ěli bychom se k n ěmu vrátit.“

Costarelli p řikývl. Shane po čkal, až všichni opustí místnost. „Tony?“

Costarelli, který už v ruce držel cigaretu a zapalo va č, aby si dole před vchodem kone čně mohl zapálit, se zastavil a oto čil.

„Co?“

„Odkud jsi znal Jeannie Reidovou?“

Costarelli si odfrkl. Najednou sv ěsil ramena.

„Shane, žiju tady už desítky let…“

„Tony, tohle si nech!“

„Ale já nic…“

„No tak, Tony!“

Costarelli si vzdychl. „Kdysi jsem s ní n ěco m ěl. Loni.“ Zadíval se na cigaretu ve svých prstech. „P řijdu pak nahoru.“

Shane se za ním díval, jak mizí v chodb ě. Vzpomn ěl si na historku se zavražd ěnou prostitutkou a spisem, který zmizel.

V kanceláři zabodl další praporek do nástěnné mapy. Detektivem bude ješt ě do zít řejší noci 0:00 hodin. Nebude schopen odejít, aniž by zadržel pachatele. Svezl se na židli. Dave Cameron, muž s

205 -

tichým hlasem. Dave, herec? Na jeho psacím stole le žely knihy, které vzal z knihovny Valerie Tateové. Zatím se nedostal k tomu, aby se do nich podíval. A nedostal se k tomu op ět, protože Vicky hlásila, že jí volala n ějaká žena z novozélandského Aucklandu a řekla, že se před čty řmi lety setkala s mužem, který s ní zjevn ě zamýšlel provést totéž, co ud ělal s Valerií Tateovou, Patty Bensonovou a nyní také s Jeannie Reidovou.

29

Na parkovišti p řed supermarketem Woolworth panoval jako každou sobotu čilý ruch. Všechna místa pod st řechou z vlnitého plechu, která poskytovala aspoň n ějaký stín, byla obsazená, a jen v místech nejdál od vchodu a nezastřešených našla Alison n ěkolik mezer, když pomalu projížd ěla mezi řadami aut. T řeba už sedí v n ěkterém z voz ů a sleduje ji. Rozhlížela se, jestli v zaparkovanýc h autech neuvidí n ěkoho podez řelého. Ale kdo vlastn ě je podez řelý?

Ten čtenář novin v červeném autě? Nebo ten tlouštík, který k ní je oto čený zády a nakládá do svého auta spoustu tašek? Nebo ten na lavi čce, s kloboukem staženým do čela?

O kousek dál objevila Christinino auto. Sestra musela být schovaná někde jinde. Kde, to p ředem necht ěla prozradit. „Aby ses po mn ě náhodou n ějak nápadně nedívala,“ řekla do telefonu. Bylo domluveno, že sestra nespustí z o čí uvedený odpadkový koš a zaznamená si číslo auta, kterým vyd ěra č odjede. V p řípad ě, že bude odcházet pěšky, m ěla za ním nenápadně jít.

Alison vsunula ruku do igelitové tašky na sedadle spolujezdce. Svazek sto a padesátidolarových bankovek ležel uvni t ř. Andrew Nollenheim, investi ční poradce National Bank, dostál slovu a vyplatil jí chyb ějících sedm tisíc, které získala prodejem balíku akcií. Ano, dokonce se mu ulevilo, že jí m ůže kone čně splatit velkou laskavost, kterou mu prokázala loni, když se postarala o jeho matku, zran ěnou při nehod ě v dob ě, kdy byl v Kongu a nebylo možné s ním navázat spojení. Tehdy ji odvezla do nemocnice a zaplatila první ú čty.

206 -

S balí čkem pen ěz, který p ředstavoval m ěsí ční plat vyššího manažera, uloženým v laciné igelitce, si p řipadala jako n ějaký rebel. Peníze pro ni byly vždy spíš b řemenem. Vyžadovaly odpov ědné jednání a vyžadovaly vd ěč nost a poslušnost v ůč i otci, tak byla vychovaná. A teď p ůjde a deset tisíc dolar ů jednoduše hodí do smetí!

Uv ědomila si, že se jí na tvá ři objevil úšklebek. Na hodinkách měla za minutu t ři. Potila se navzdory zapnuté klimatizaci. Teď! Vyjela sm ěrem k výjezdu, po čítala koše, zastavila u posledního, nechala běžet motor, vystoupila, vložila igelitku do kovové, p ůl metru vysoké nádoby, riskovala kratičký pohled na ob ě strany, zase nastoupila, zabouchla dví řka, vyjela z parkovišt ě a odbo čila vpravo. Teprve te ď se odvážila podívat do zp ětného zrcátka, Ale k nádobám na odpady nikdo nešel. Ješt ě jednou odbo čila vlevo a zaparkovala u zadního vchodu supermarketu. Vte řinová ručička na jejích hodinkách se posunovala dop ředu nekone čně pomalu, a mobil ml čel. Christine se měla ohlásit, jakmile se u dotyčného koše na odpady bude n ěco dít. Čty ři minuty a dvacet vte řin po t řetí. Pot na b řiše jí prosákl p řes šaty. Stehna se lepila k sob ě a srdce jí bušilo. T ři mladí muži v kra ťasech a vytahaných tri čkách, se čty řmi t ěžkými igelitkami s logem supermarketu se v um ělohmotných pantoflích šourali p řes rozpálený asfalt. Mají u sebe i její igelitku? Za ní se ve zp ětném zrcátku objevil zmenšený muž ve špinavém tri čku bez rukávů p řes žluté sportovní kra ťasy. I on nesl dv ě tašky s nápisem Woolworth.

Když mobil zazvonil a cht ěla po n ěm sáhnout, rozčilením jí vyklouzl z ruky. Zaklela, naklonila se, nahmatala ho pod pedály a kone čně stiskla tla čítko. „Ano?“

„P ředstav si…“ Christina t ěžce dýchala, „k tomu koši p řijel tmavý van, a když se zase rozjel, jela jsem za ním. Pak musel zastavit na semaforu. Vystoupila jsem, a víš, kdo v n ěm sed ěl?“

„Ne! Tak už to řekni!“

„N ějaká žena s malým dít ětem!“

„No a, t řeba poslal svou ženu! Máš to číslo?“

„Alison…“

Něco v sest řin ě hlase ji p řim ělo k námitce: „Christino, domluvily jsme se, že…“

„Panebože, ano! Ale… vždy ť ty jsi úpln ě hysterická!“

207 -

„Já si m ůžu dovolit být hysterická! Za t ěchto okolností smím být tak hysterická, jak budu chtít.“

„Poslyš. Ta v ěc je…“ Zaváhala. „Igelitka je pry č.“

„Christino, slíbila jsi mi…“

„Já jsem ti v ůbec nic neslíbila, jen jsem ti nabídla pomoc…“

„P ěkná pomoc!“

„Nemohla jsem p řece tušit, že…“

„Ale Christino, vždy ť to všechno byl tv ůj nápad! V ůbec jsem se do toho nem ěla nechat zatáhnout!“

„Hrozn ě m ě to mrzí, Alison.“ Sest řin hlas zn ěl nezvykle tiše.

„Cos říkala?“

Slyšela, jak se Christina nadechuje. „Že je mi to l íto.“

Ne, n ěco takového od sestry ještě neslyšela, a dojalo ji to.

„Alison? Byla jsem p říliš roz čilená, než abych… moc m ě to mrzí… opravdu…“ Christina se odml čela. „Alison, jsi tam ješt ě?“

Sest řin hlas jí zn ěl v uších. „To je dobré, Christino.“ P řerušila spojení, op řela se a zadívala dop ředu p řes zaprášené čelní sklo. Vykoupila si svobodu, nebo ne?

Shane to v ěděl d říve než ona, a nedal jí v ědět!

Uražená Tamara p řed sebou sunula nákupní vozík. M ěla ho tém ěř úpln ě plný potravin a drogistického zboží podle seznamu, který jí matka na čmárala na kousek čtverečkovaného papíru.

„Moje pátrání nebere vážně,“ mumlala si. Jak jinak si m ěla vysv ětlit, že jí o objevu energetické desti čky řekl až poté, když se mu zmínila o poznámce Steva Whitlama, že Patty Bensonová navštěvovala kurs esoteriky? Spolupracujeme, nebo ne? vyjela na n ěj vztekle. Nakonec se jí omluvil, z míry ho vyvedla ta v ěc s Costarellim. Ale stejn ě, v každém p řípad ě jsme až do ned ělní noci par ťáci! říkala si v duchu.

U všech pokladen se vinuly fronty jako vždycky v so botu, a než se rozhodla pro jednu z nich, t řikrát zkontrolovala seznam, aby se ujistila, že nic nep řehlédla. Kdyby k tomu došlo, matka by se cítila k smrti uražená a p ředhazovala by jí, že ani ji, ani svého otce nebere vážn ě a že je nevd ěč ná a bezcitná, a sobecká. Chtěla si ušet řit tento výstup, a p ředevším sebe samu p řed ním, v tom byla opravdu so-208 -

becká. Toaletní papír, zubní pasta, vata, chipsy, barbecue, chipsy sýrové, chipsy s kyselou smetanou, sýr čedar, cibulová omáčka, chleba, aspirin… M ěla všechno, až na alkohol, ten a ť si koupí sami.

Pro sebe si do auta naložila jen to nejnutn ější. Prost ě nev ěděla, co by si pro sebe m ěla koupit. Za řadila se do nejkratší fronty a doufala, že to tady opravdu p ůjde nejrychleji. Zatímco čekala, man ě se zadívala na palcové titulky v novinách v regálu před pokladnou.

„Promi ňte, jen si vezmu noviny,“ zamumlala a protla čila se kolem n ějaké ženy ke stojanu s tiskem.

Op ět zem ětřesení v Darwinu, stálo na první straně Northern Territory News.

Zem ětřesení… tehdy… svatba její sestry. Jak často se to všechno už odehrálo v její hlav ě? Bylo brzy ráno, když sestře sušila vlasy fénem. Beth, sestřina nejlepší kamarádka, právě dorazila, aby nev ěstu nalíčila. Tamara si vzpomn ěla, že nejd řív si uv ědomila cinkání lahvi ček s laky na nehty a parfémy na sklen ěném stolku. Pak drnčení okenních tabulek a ucítila, jak se jí pod nohama ch v ěje zem. „Zemětřesení! Ven! Honem ven!“ Beth vyb ěhla z domu na ulici. Sestra vysko čila ze židle, v obli čeji byla bílá jako křída a mumlala: „Pro č dnes?“ Pak popadla Tamaru za záp ěstí a vyvlekla ji za sebou ven. Tamara si vzpomínala, že sama v ůbec nem ěla strach. Zem ětřesení nezažila poprvé a doposud žádné nebylo nijak silné. Ve st ěnách se objevily trhliny, praskly n ějaké okenní tabulky nebo z poličky spadlo pár knih. To ale bylo všechno. I tentokrát zůstala klidná, a přestože chv ění zem ě p řešlo k nárazům a poškubávání, byla přesv ědčená, že to za chvíli musí p řejít.

„Sle čno?“ Mladá žena u pokladny se na ni usmála.

Teprve nyní si uv ědomila, že sice vyložila zboží na pás, ale nijak se nemá k placení. Rychle podala kartu a omluvila se.

„To bylo špatné znamení,“ šuškali si pozd ěji n ěkte ří hosté p řed kostelem. „Já bych se v takový den neženil.“

Zamyšlená nakládala tašky do auta.

30

209 -

Evelyn Fitzpatricková seděla p řed vrcholkem, pokrytým sn ěhem. Za ní se táhlo široké údolí, zarostlé hustým zeleným lesem. Shane musel p řipustit: kolegové v Aucklandu si dali velkou práci a postarali se o krásnou dekoraci. „Rozumíte mi, sle čno Fitzpatricková?“

Přikývla.

Shane pohlédl doleva, kde u mixážního pultu seděla Vicky s technikem. „Dob ře. D ěkujeme vám, že jste se p řihlásila.“ Shane si uv ědomil, že napjat ě natahuje krk dop ředu k mikrofonu. V místnosti bez oken na n ěj mí řila kamera a sv ědkyni na Novém Zélandu zprost ředkovala pohled na jeho hlavu a hru ď. Ovšem tak krásné pozadí jí nabídnout nemohl.

Costarelli se omluvil, že musí k léka ři, a dodal: „Nejde o nic vážného.“ Shane se neptal na detaily. Costarelli by beztak jen mávl rukou. Nemohl ovšem zakrýt, že jeho obli čej tém ěř zešedl a z o čí se vytratil lesk. Costarelli je nemocný, to bylo jisté.

Evelyn Fitzpatrickové bylo jednatřicet a byla rozvedená. Pracovala jako textilní designérka. M ěla jemné rysy, plavé vlasy a živý výraz v o čích. Celkem d ělala soust řed ěný, klidný a nijak nervózní dojem. Poté, co se p ředstavila, ji Shane nechal vyprávět její p říb ěh.

Bylo to o Vánocích před čty řmi lety. Slavila je s p řáteli v jejich byt ě v centru Aucklandu. V p ůl dvanácté odešla, protože se necítila dob ře. Již n ěkolik dní nebyla ve své k ůži a domnívala se, že se nachladila. Na cest ě z bytu k autu ji oslovil muž s plánem m ěsta v ruce. Nebyl ani opilý, ani agresivní a říkal, že navštívil kamaráda a cestou od n ěj se ztratil a nem ůže najít auto. Naklonila se nad plán, když ji náhle zezadu popadl a přitiskl jí na nos kapesník, nasáklý ostře páchnoucí tekutinou, a natla čil ji do auta. Pak už si vzpomíná jen na okamžik, kdy otev řela o či a uvid ěla nad sebou nebe plné hv ězd. Když se nadzvedla, uv ědomila si, že jí roztrhl bl ůzu a že všude kolem stojí stromy. Ale po tom muži nebylo ani stopy. Když v dálce uslyšela zvuk motoru, schovala se, protože se domní vala, že se vrací, ale po chvíli si uv ědomila, že zvuky p řicházejí ze silnice. Vzchopila se a ve tm ě bloudila lesem. Za svítání kone čně narazila na dálnici, kde jí zastavil náklaďák a dovezl ji k policejní stanici. Tam podala

210 -

výpov ěď a pokusila se sestavit portrét pachatele, ale toho muže nikdy nenašli.

Shane se naklonil k mikrofonu: „D ěkuji, sle čno Fitzpatricková. Můžete nám říci, pro č si myslíte, že to byl stejný muž, který zabil ty dv ě ženy?“

Odkašlala si, sáhla po skleničce s vodou, napila se, zase ji postavila a podívala se p římo do kamery. „Ješt ě ten den jsem s policií jela na to místo. Okamžit ě jsem je našla. Bylo to zvláštní místo. Ležel tam veliký kulatý kámen a na n ěm bylo nast říkané n ějaké znamení. Vypadalo p řesn ě jako to, které ukazovali ve zprávách.“

Pro č se tato zpráva neobjevila mezi p řípady, které p řezkoumávali? Policie tento p řípad možná nedokumentovala, protože nev ěděla, že znamení by mohlo mít n ějaký význam.

„Poznala byste ho, sle čno Fitzpatricková, kdybychom vám ukázali fotografii?“ zeptal se.

Evelyn Fitzpatricková se nehýbala. S otev řenými ústy zírala do kamery.

Shane se oto čil. Technik rychle stiskl n ěkolik tla čítek a narovnal si mikrofon. „Hned, Shane, hned to budu mít. Sle čno Fitzpatricková, slyšíte m ě?“

„Ano, slyším vás. Máte nějaké problémy?“ Evelyn Fitzpatricková mluvila, ale na obrazovce se stala nehybnou fotografií.

„Hned to bude.“ Technik op ět manipuloval n ějakými tla čítky. „Sle čno Fitzpatricková, máme tady technický problém, promi ňte.“

„To nic.“

Zn ělo to, jako by se zasmála. Technik kývl. V tom okamžiku se op ět pohnula.

„M ůžete nám toho muže popsat?“ zeptal se Shane.

„Ano.“ Evelyn Fitzpatricková popsala muže hodn ě po t řicítce, asi metr osmdesát, šlachovitý až svalnatý. Barvy vl as ů si nevšimla. Byla noc a krom ě toho m ěl čepici se štítkem. „M ěl p říjemný hlas. Takový uklid ňující.“

Ten popis Shana dráždil. Zvedl ke kameře fotografii Dava Camerona. „Vypadal takto?“

Sv ědkyn ě se soust ředila na st řed obrazovky. Bylo to zvláštní dívat se do očí n ěkomu, kdo si prohlíží fotografii.

211 -

„Ne.“ Zavrt ěla hlavou a vzdychla si. „Víte, myslela jsem si, že na ten obli čej nikdy nezapomenu, a te ď zjiš ťuji, že se ten obli čej v mých vzpomínkách za ta léta zm ěnil.“ Smutn ě se usmála.

„To je úpln ě normální, sle čno Fitzpatricková. Přesto to zkusíme ješt ě jednou.“ Zvedl jinou fotografii.

Evelyn Fitzpatricková si ji dlouho prohlížela, pak ale zavrt ěla hlavou. „Ne, takhle taky nevypadal.“

Shane položil fotografii Matthewa Griffitha zpátky na st ůl.

Pro úplnost jí ukázal i snímek Briana Masona, ale jak o čekával, i ten odmítla.

Nev ěděl, na co by se sv ědkyn ě ješt ě m ěl zeptat. Proto jí pod ěkoval a pop řál jí štěstí. „A prosím vás, dejte nám vědět, kdybyste si vzpomn ěla na n ějaký detail. N ěco z jeho oble čení, vystupování, hlas, jeho pach… cokoliv.“

„Samoz řejm ě.“

Obraz se zastavil, technik si sundal sluchátka a s nakr čeným čelem to čil knoflíky. „Nechápu, kde se vzala ta porucha,“ slyšel ho Shane mumlat.

Shane se op řel a díval se na usmívající se ženu p řed sebou. Ob ěť , která se nestala obětí… pro č ne?

*

„Po čkat!“ vyk řikl Shane a technik vzhlédl. „Zavolejte kolegy do Aucklandu, že Evelyn Fitzpatrickovou ješt ě pot řebuji!“

Technik se na n ěj jen podíval, ale Vicky už sáhla po telefonu. O několik minul pozd ěji se Evelyn Fitzpatricková zase pohnula. Tentokrát seděla p řed docela oby čejným šedivým pozadím.

„Sle čno Fitzpatricková, promiňte, že jsem vás zavolal zpátky… Říkala jste, že jste se probrala s roztrženou bl ůzou?“

Přikývla.

„Jinak jste byla oble čená?“

„Ano.“

„Promi ňte mi tu otázku, ale nebylo na vaší hrudi n ěco, co… co…“ pátral po vhodném slov ě.

*

Jestliže zápalná oběť jeho byla by z skot ů, samce bez vady ob ětovati bude. A vloží ruku svou na hlavu ob ěti i bude p říjemná jemu k očišt ění jeho. (Leviticus, 1;3,4, p řeklad podle Bible kralické)

212 -

„Chcete říci, jestli tam nebylo n ěco, co nebylo úpln ě normální?“ pomohla mu.

„Ano.“

Na okamžik zaváhala. „Vidíte m ě, že?“ zeptala se pak.

„Ano, vidím vás velmi dob ře.“

Zvedla ruku a p řejela po bl ůze. O či m ěla up řené do kamery. Rozepnula knoflíky a odhalila látku.

Shane musel polknout. Byl to šok… její prsa… Bože!

„Tehdy, p řed osmi lety, když jsem se dov ěděla diagnózu, jsem myslela, že zem řu,“ promluvila Evelyn Fitzpatricková. „Ale te ď to vypadá, že mi rakovina zachránila život, viďte?“ Op ět si bl ůzu zapnula.

Shane si odkašlal. „D ěkuji, sle čno Fitzpatricková. Ještě jednou hodn ě št ěstí.“

Zp říma a vážn ě hled ěla do kamery. „Detektive, já chci, abyste toho člov ěka dopadl. Kv ůli ostatním ženám.“

„Ano, Evelyn slibuji vám to. Dostaneme ho.“

Její úsm ěv z ůstal na monitoru. Když se Shane oto čil k Vicky a technikovi, vid ěl ješt ě rozpaky v jejich tvá řích.

Shane byl p řekvapený, když Costarelliho našel už v kancelá ři. „Co bylo u doktora?“

Costarelli unaven ě mávl rukou. „Dostal jsem n ějaké vitaminy. Už jsem ti říkal, že to není nic vážného.“

Shane mu nev ěř il. Costarelli nebyl typ člov ěka, který jde k lékaři, když se cítí unavený. Ale dál se neptal. Costarelli musí sám vědět, co řekne a co ne.

„A co vyšlo najevo u vás, Shane?“ Posadil se do k řesla s vysokým op ěradlem a hn ětl tenisový mí ček.

Shane mu vyprávěl o Evelyn Fitzpatrickové.

„Tony, ten chlap p řináší ob ěti. A v bibli stojí, že ob ěť musí být bez vady. Nechal ji, protože m ěla amputované prsy. M ěla ŠT ĚSTÍ.“

Shane si umyl ruce a krátce se podíval do malého zrcadla. Tmavé kruhy pod jeho o čima nevypadaly o nic lépe než Costarelliho.

„A dokázala ho popsat?“ cht ěl v ědět Costarelli.

„Ne. Ale nebyl to ani Dave, ani Griffith.“

213 -

Costarelli pomalu p řikývl a chvíli se tvá řil nep řítomn ě. Pak se jeho pohled vrátil zpátky. „Ksakru, Shane, už nemáme čas. Musíme si pospíšit a kone čně ho čapnout!“

„P řesta ň už s t ěmi svými posledními dny, Tony! Já prostě nechápu, proč si nem ůžeš o pár m ěsíc ů prodloužit službu. A já, já m ůžu taky pár dní přetáhnout.“

„Nech tohle téma, Shane.“ Costarelli už zase hn ětl tenisový míček.

Shane se oto čil k oknu. Na louce pod stromem se vzdušnými kořeny už zase posedávali čty ři domorodci s vínem v papírových krabicích. Pak se oto čil zpátky ke Costarellimu, který právě cht ěl vstát, ale svezl se zpátky. Rozkašlal se a lapal po dechu. Podřilo se mu naa

přímit se, zapotácel se, a pak pod ním nohy podklesly. Shane ho ješt ě včas zachytil, aby nespadl na zem, a posadil ho na židli.

„Dovez m ě k doktorovi Singhovi!“ vypravil ze sebe Costarelli mezi kašlem. „Royal Hospital.“

„Co jsi…“

„Doktor Singh, rychle!“ zašeptal Costarelli.

Shane prudce otev řel dve ře a málem vrazil do Nata.

„Royal Hospital, víte, kde to je?“

Nat se podíval na svého šéfa, zhrouceného na židli a p řikývl.

O necelých p ět minut pozd ěji policejní v ůz s Natem u volantu, Shanem na sedadle spolujezdce a Costarellim na zadní seda čce vyrazil z podzemní garáže. S modrým majáčkem a sirénou se Nat řítil ve černím m ěstem. Sešlápl plynový pedál, v poslední chvíli otočil volantem, objel jiný v ůz a zase vyrazil na plný plyn. Shane se chytil madla nad okénkem, pevn ě je svíral a otá čel se dozadu. Costarelli měl zavřené o či a t ěžce dýchal. Jeho ple ť byla voskov ě žlutá. Na čele mu vyvstaly velké kapky potu. „Chtěl jsem vás toho ušetřit,“ vypravil ze sebe najednou. „ Říkají tomu sarkom.“

Sarkom, zhoubný nádor pojivové, krvetvorné a lymfatické tkáně.

Beznad ějné, tolik Shane v ěděl. „Kde?“

Costareli zasténal a zk řivil obli čej. „Myslím, že m ě to žere zevnit ř.“

214 -

Když Nat o necelých patnáct minut pozd ěji zastavil p řed p říjmem Royal Hospital, dva sanitáři tam už stáli p řipravení s pojízdnými nosítky. Costarelli byl dopraven do vyšet řovny. Štíhlý léka ř s vlasy v pramíncích p řibíhal a plášť se mu nadouval jako plachta.

„Doktor Singh?“ zeptal se Shane.

Lékař krátce p řikývl. „Kolega?“

„Ano.“

„Zavolejte si pozd ěji.“ Sestra už za ním zav řela dve ře.

Shane se oto čil k Natovi. „On nikdy ne řekl, co mu je?“

Nat jako omámený zavrtěl hlavou. Zlatý řet ěz jako by mu najednou byl p říliš t ěžký. „Nechápu…“ Poprvé v život ě ztratil Nat sv ůj klid.

31

Ml čky sed ěla proti Matthewovi u kuchy ňského stolu. Jen cinkání kovu o porcelán rušil ticho. Od p ředání peněz u Woolwortha se pokoušela namluvit si, že tím je všechno vy řízené. Teď už s tou v ěcí nemá nic společného. Ale stále znovu ji trýznila otázka, jestli přece jen nebyla chyba tomu vyd ěra či a vrahovi jen tak dát peníze. Jak se k tomu mohla nechat p řim ět? Ani okamžik se necítila voln ěji.

Matthew s ní nemluvil. Pro č s ním v ůbec ve čeří? Pro č si po řád něco namlouvá? Copak se už dávno necítí od něj vzdálená tisíce mil? Copak se už dávno nerozhodla, že takhle se žít nedá?

Zatímco do sebe rychle soukal rýži a zeleninu, zíra l mimo ni. Ob čas se na ni krátce podíval podezíravým pohledem.

Kone čně to už nevydržela. „Co je, Matthewe?“

Jedl dál. Kdyby m ěla říci pravdu, tak se odpov ědi bála. Co jí taky m ěl říci? Že nikdy nezapomene na smrt Valerie Tateové? Ž e bude vždycky stát mezi nimi? Potlačila povzdech. Nebylo by opravdu lepší mlčet?

215 -

Najednou pustil vidli čku a n ůž na talí ř. „Slyšela jsi o vražd ě Jeannie Riedové?“ zeptal se.

Žaludek se jí k řečovit ě sev řel. „Ano. Ve zprávách.“ Chtěla svému hlasu dodat neutrální tón, když ale ze sebe nemohla vypravit v ůbec nic, musela si odkašlat.

„Ty jsi ji znala, ne?“ zeptal se ost ře.

„Ne. To jméno jsem slyšela poprvé ve zprávách.“ Nemohla se mu podívat do o čí, které si ji chladn ě m ěř ily.

„Pracovala v showroomu u Theodoruoua,“ pokra čoval, „tam jsi přece taky byla. Co ty tvoje náušnice a náramek?“

Kam tím mí řil? „Ale ty jsem p řece dostala od tebe, Matthewe!“

Zase ten jeho číhavý pohled. „Ano, ale ty sis ten náramek nechala zmenšit, Alison.“

Nev ěděla, co na to má říci. Co jí to podsouvá?

„Je to pravda?“ P řimhou řenýma o čima se na ni díval jako dravec, který čeká na pravý okamžik, kdy má zaútočit na ko řist…

„Ano, byla jsem tam.“ Pokr čila rameny. „Ale p ři nejlepší v ůli si na prodava čku nevzpomínám. A už v ůbec ne na její jméno.“

Odsunul tém ěř prázdný talí ř stranou a položil ruce na st ůl. „Dob ře, Alison. K čemu jsi pot řebovala ty peníze?“

Na okamžik se jí zatajil dech. Te ď to vyjde najevo. Bude mu muset všechno říct…

„Potkal jsem Andrewa,“ pokra čoval. „Byla jsi u n ěho.“ P řes Matthewovu tvář p řelétl nenávistný pohled. „Víš p řece, že tihle buzeranti neum ějí ml čet.“

Te ď i ona odložila p říbor. Už se vzpamatovala a podívala se mu přímo do o čí. „Ty peníze pat ří i mn ě.“

„Stejn ě. Byly na našem spole čném účtu.“

„Ty mi řekni, kolik t ě stálo tvoje auto.“

Zasmál se. „Ale no tak, Alison. Neodbíhej od tématu. Co jsi s těmi pen ězi ud ělala?“

Ne, v jeho o čích nebylo ani stopy po lásce, porozum ění nebo odpuštění. Tento fakt jí dodal odvahu vyslovit to, co m ěla ud ělat už dávno. Hned, jak se dověděla o jeho pom ěru. Možná bylo už tehdy pozd ě chtít n ěco mezi nimi zachra ňovat. Tu otázku položila možná

216 -

jen proto: „Kdy jsi m ě za čal nenávidět? Když ses seznámil s Valerií Tateovou, nebo ješt ě d říve?“

Neodpov ěděl.

„Kdy? Když se narodila Prudence? Nebo p řece jen pozd ěji?“

„P řesta ň!“

„Pro č? Chci jen up římnou odpov ěď .“ Její klid p řekvapil ji samotnou a velikost urážky ji vyd ěsila.

Nadechl se, otev řel ústa a ona se už obávala zdrcujícího poznání, ale vstal, zamumlal omluvu a vyšel z kuchyn ě. Z ůstala sed ět s talí řem p řed sebou a tém ěř nedot čenou lahví bílého vína v chladiči. Dole po ulici p řejelo auto a v sousedním dom ě slyšela zvonit telefon. Najednou jí n ěco došlo. Vysko čila. Sed ěl v obývacím pokoji u televize a p řekvapen ě vzhlédl.

„Ty jsi znal Jeannie Reidovou!“ vyk řikla.

Neodpov ěděl, ale obrátil se zpátky k pestrým obrázkům v televizi.

„A taky jsi s ní n ěco m ěl!“ To jí najednou bylo jasné.

Stále ještě se na ni nedíval.

„M ěl jsi s ní pom ěr stejn ě jako s Valerií Tateovou!“ P řistoupila k televizi a vypnula ji.

Přes jeho tvář p řelétl pok řivený úsm ěv, zavrt ěl hlavou. „Jak t ě něco takového mohlo napadnout, Alison?“

„Valerie nebyla první, se kterou jsi m ě podvád ěl!“

„Ale…“

„P řesta ň lhát!“ k řičela.

Její prudkost ho vyd ěsila.

Čekala, čekala na ránu dýkou, na smrtelné bodnutí do srdce.

„Dobrá,“ p řikývl. „Máš pravdu. M ěl jsem n ěco s Jeannií Reidovou. Jsou to už nejmén ě dva roky a trvalo to maximáln ě… Opravdu to chceš v ědět? Trvalo to p řesn ě dv ě noci.“

To bylo ono, to bodnutí. Ale kupodivu nebolelo.

Málem se nahlas zasmála. Tak rychle přiznal nev ěru? „Asi bych se t ě m ěla spíš zeptat, jak často jsi m ě podvád ěl.“

Neodpov ěděl. „Poj ď sem,“ řekl nakonec. Když se nepohnula, natáhl k ní ruce. „Pojď sem, Alison, takhle to p řece nem ůže jít dál.“

217 -

Pro č prost ě neodešla z pokoje? Pro č se nechala stáhnout na pohovku? Pro č nevstala, když jí položil ruku kolem ramen? „Aliso n, musíš mi v ěř it.“ naléhav ě se na ni podíval.

Cht ěla n ěco poznamenat, cht ěla říci, že to byl on, kdo zneužil její d ůvěry, cht ěla se od n ěj odtáhnout, ale ta ruka kolem jejích ramen ji držela pevn ě. Ne řekla nic. Myslela na jejich život, na všechny ty dny a noci, které prožila ve ví ře, že je jedinou ženou jeho života. Jak byla hloupá! Jak zaslepená!

„Alison! Žádná z těch žen pro m ě nic neznamenala. To mi musíš věřit.“

„Žádná z žen? Kolik jich bylo?“

„Alison, nechme toho! Nic z toho nebylo d ůležité. Pouhá zm ěna… Vlastn ě nevím. Nebylo to nic významného.“

Jeho slova jako by visela v pokoji a zn ěla stále nepoctivěji. „A pro č se m ě ptáš na Jeannii Reidovou?“

„Jednu chvíli mi p řipadalo, jako by existoval n ěkdo, kdo zabíjí ženy, které znám.“ pokřiven ě se usmál. „Pitomost, nemyslíš?“

„A já jsem si to měla objednat?“ Jak absurdní to byla situace!

Zasmál se. „Já nevím, to byl jen takový hloupý nápad.“ Teatrálně si vzdychl. „Možná mi špatné sv ědomí provedlo zlomyslný kousek. Alison, stejn ě mám rád jenom tebe. To mi musíš v ěř it.“

Jak moc tomu cht ěla uv ěř it. Jenže te ď bylo p říliš pozd ě.

„Mám návrh,“ promluvil m ěkkým tónem. „Já se te ď p ůjdu osprchovat, a pak si otev řeme láhev šampaňského, ano? Nemyslíš, že bychom na tu v ěc kone čně m ěli zapomenout?“

Jeho tvář byla najednou velice blízko. Jeho o či hledaly její a cht ěly se do nich pono řit. Na okamžik se poddala, a polekala se. Jak ji mohl tak podvádět? „Zapomn ěl jsi, že musím jít na festival,“ prohlásila střízliv ě.

„Ach ano.“ Plácl se dlaní do čela. „Jasn ě, jsi p řece nenahraditelná.“ Pohrdavý podtón se nedal p řeslechnout.

Rychle se vymanila z jeho objetí a vstala. „Ano, p řesn ě tak,“ prohlásila krátce a vyšla z pokoje.

„Ta láhev nám neuteče,“ zavolal za ní.

Venku na terase se ve v ětru kývaly v ětve ke řů . Myslela na Prudence v Adelaide, která nem ěla nejmenší tušení o dramatu, které se

218 -

odehrává mezi jejími rodiči. Alison se zhluboka nadechla, sebrala kabelku a sešla po schodech. V aut ě vy ťukala Christinino číslo. Musela jí říct o Matthewov ě p řiznání. Musela se někomu sv ěř it.

„Christino?“

„Ahoj, Alison!“

To byl Phil. Zjevn ě dob ře naložený. Ur čit ě ne práv ě st řízlivý.

„Kde je Christina?“ Pro č v ůbec bere její telefon?

„Chrissy! Pohni svou sladkou prdelkou! Tvoje sestra t ě volá!“ slyšela jeho hlas a nevycházela z údivu. Že by Christina obnovila bývalý vztah? Nic jí o tom ne řekla. „Hele, Alison, máš taky tak povedenou prdelku jako tvoje sestra?“ Phil se smysln ě zasmál.

Právě ho cht ěla odkázat do patřičných mezí, když se ohlásila sestra. „Alison, co zase máš?“ Byla opilá. N ěkde hrála hudba. „Alison?“

Projelo jí strašlivé podez ření. Oni slaví…

„Alison, co je?“ zeptala se netrp ěliv ě Christina.

To p řece nem ůže být pravda…

„Já zav ěsím,“ nechala se slyšet sestra.

Alison se nadechla. „Tohle bych do tebe ne řekla!“

„Co, propána?“

„Ty a Phil, to vy jste m ě vydírali. Mrtvá ryba, telefony, peníze v igelitce…“

Slyšela, jak se Phil sm ěje.

„Houby! Meleš hlouposti, Alison,“ blábolila její sestra. Hudba v pozadí zesílila.

„Když jsi pot řebovala peníze, pro č jsi m ě o n ě prost ě nepožádala?“

„Nepožádala?“ vyk řikla najednou Christina. „Už toho mám dost, po řád prosit o peníze! Jsem snad něco horšího než ty? Pro č já musím prosit, zatímco ty je prost ě dostáváš?“

„Takže jste to byli vy! Christino, jak jsi mohla! J á…“

„Ach, neroz čiluj se!“

„Vy jste m ě vydírali!“

„To bys nám nejd řív musela dokázat!“ zaje čel najednou Phil.

Oddálila telefon od ucha a ještě chvíli ho držela v ruce. Z této vzdálenosti v něm slyšela jen jakési praskání. Pak zmáčkla tla čítko k

219 -

ukon čení hovoru. Jako omámená nastartovala. Kolik zklamání m ůže člov ěk snést? ptala se sama sebe. Najednou ucítila ve svém voze slabou v ůni. Byla to v ůně toaletní vody Berta Horkaye.

32

„A ty si opravdu myslíš, že v tom hraje n ějakou roli zem ětřesení?“ zeptal se Tom McGregor.

„V každém p řípad ě je tu neoby čejná souvislost, nezdá se ti?“ odpověděla Tamara a vy ťukala adresu www.bom.gow.au.

Tom McGregor stál za ní a v ruce ještě držel noviny s palcovými titulky, oznamujícími zem ětřesení v Darwinu. „Já nevím, n ěkdy si člov ěk vymyslí i souvislosti, protože v ěř í, že to tak logicky musí být.“ Naklonil se p řes její rameno, aby lépe vid ěl.

„Dávej pozor,“ řekla a ignorovala jeho námitku, aby nepokračovala ve vyšet řování touto cestou. Zadala datum 26. prosince 1999, den, kdy byla zavražd ěna Patty Bensonová. Chyba, v regionu Brisbane nedošlo k žádnému zem ětřesení. Zkoušela to dál. Ani na www.neic.usgs.gov nenašla žádnou zmínku o zem ětřesení. Zm ěnila datum. Ale oblast byla celého p ůl roku klidná.

„No?“ Tom zvedl obo čí.

Ale tak rychle necht ěla svou teorii opustit. „Dobrá, řekn ěme, že nepot řebuje vždycky zem ětřesení.“

„Nýbrž?“

„Pot řebuje ob ěť k Vánoc ům.“

Tom si t řel rukou týl. „Dob ře, Tamaro. P ředpokládejme, že tvoje teorie je správná. Země se zachv ěje a náš vrah to bere jako znamení, aby se dopustil vraždy.“

„Aby p řinesl ob ěť , ano.“

„A pot řebuje ob ěť k Vánoc ům. Pro č?“

„Ale tak Tome! Vánoce mají pro k řes ťany veliký význam.“

„Ano, ale p ůvodn ě to nebyl k řes ťanský svátek. A v mnoha k řesťanských zemích se Vánoce slaví v různé dny. Krom ě toho k řes ťan

220 -

nesmí zabíjet.“ Zavrt ěl hlavou. „Tamaro, já nevím, ale myslím si, že si n ěco namlouváš.“

Zasáhl ji v citlivém bodě. „Ty si tedy nemyslíš, že Jeff Ellroy má s tou věci n ěco spole čného?“

Svezl se do židle u Shanova psacího stolu. „Jeff El lroy? Na toho jsme si tehdy dost podrobn ě posvítili. Ani na okamžik nepopíral, že Patty znal, že jel do Warwicku a na n ěkolik hodin nemá vůbec žádné alibi. Jeff Ellroy byl p řesn ě ten typ člov ěka, který se v nesprávnou dobu pohyboval na nesprávných místech. P řihodilo se mu to, co by pro každého musel být absolutní horor.“

„A co mám podle tvého názoru dělat?“

Uhladil si knírek a nakr čil čelo. „Náš člov ěk zabíjí, když se chv ěje země, a zabíjí o Vánocích. Ale co Valerie Tateová? U n í se zem ě zat řásla po vražd ě.“

Znovu si našla stránku s daty zem ětřesení a prohlížela si týden před smrtí Valerie Tateové. „A co řekneš tady tomu, Tome?“ Oto čila monitor jeho sm ěrem. „Dva týdny p ředtím bylo v Darwinu zem ětřesení, i když jen o síle 3,1.“

„V tom p řípad ě musel být pachatel v té dob ě v Darwinu a zemětřesení tam zažít, ne?“ uvažoval nahlas.

„Vypadá to tak. Pachatel žije v Darwinu, nebo tam aspo ň n ějaký čas byl.“

„V tom p řípad ě pan Ellroy odpadá, ne?“

Vzdychla si.

Ušklíbl se. „Pro č nejsi ráda? Zdá se, že t ě ten člov ěk docela zaměstnává.“

„Jak jsi na to p řišel, Tome?“ Pokusila se, aby to zazn ělo p řekvapen ě, ale v ěděla, že se jí nepoda řilo ho o tom p řesv ědčit.

Usmál se. „Ale jdi! Už n ěkolik dní je jediný, o koho se zajímáš.“

„Nežárlíš náhodou?“

Zasmál se. „Vždy ť víš, že jsem š ťastn ě ženatý.“

Ano, už šest let, říkala si v duchu, s Tim Bloomovou, obhájkyní a nanejvýš p ůvabnou a p řitažlivou ženou. Zasmála se a uv ědomila si, že se kone čně zbavila nap ětí.

221 -

„Dob ře, žes mi to p řipomn ěla.“ Podíval se na hodinky. „Už p ůl jedné! Musím dom ů, pot řebuji se aspo ň p ět hodin vyspat.“ Vstal. „Ráno zavolej Shanovi a řekni mu všechno, na co jsi p řišla.“

Když odešel, zvedla ruku.

Půl jedné. Co to v čera Jeff řekl do telefonu? Už je p ůl jedenácté. Ale ono bylo jedenáct. Opravdu se upíná na fixní ideu? Pachatel musí být v Darwinu, řekl Tom. Darwin leží v jiném časovém pásmu než Brisbane. Když je v Darwinu p ůl jedenácté, je v Brisbane jedenáct. Opravdu Jeff volal z Darwinu? Musím zavolat na aerolinie. P ůl jedné? Ani náhodou. A dřív ější zam ěstnavatel Jeffa Ellroye už nemá žádné podklady o zahraničních pobytech svých zam ěstnanc ů… Její myšlenky se pohybovaly v kruhu.

33

V jeho hotelovém pokoji bylo dusno. Zapnul klimatizaci a vypil dv ě sklenice vody. P řes den p říliš málo pil a tém ěř nejedl. Ale pouhá myšlenka na jídlo se mu p říčila. Musel myslet na Tonyho. Když ho služebním autem odvážel z letišt ě, vypadal úpln ě zdravý.

Vzpamatoval se, když se ozvalo zaklepání. „Tady Alex, vezm ěte si n ěco na sebe!“

Tentokrát byl méně p řekvapený. Op ět m ěla tmavý kostým a lodi čky, v levé ruce držela aktovku. Uvoln ěné vlasy jí padaly na ramena.

„Jdete p římo z kanceláře?“ zeptal se.

„Nejenom policajti tvrd ě pracují, Shane.“ Každá jiná žena by alespo ň pro za čátek přidala úsm ěv, Žralok ne.

Pustil ji dovnit ř jen nerad.

„Pro č ješt ě nespíte?“ zeptala se, když procházela kolem n ěho, jako by byla ve svém bytě.

„Nemyslím, že vám musím skládat účty ze svých zvyklostí.“

Ukázala na nedotčenou postel. „P řiznejte, že nem ůžete spát.“

„P řišla jste proto, abyste to zjistila?“ zeptal se pod rážd ěně.

222 -

Nyní se usmála. Krátce. Velmi krátce. „I já bydlím tady v hotelu.“

„Ach!“

„Ano, vzala jsem si k srdci vaši radu.“

„Ale Brian Mason byl p řece zat čen. Nemáte se čeho bát.“

„Chcete snad, abych vám za to osobn ě pod ěkovala?“

„Jestli hledáte n ěkoho, s kým se chcete pohádat, tak rad ěji vypadn ěte.“

„V po řádku, detektive. S vámi bych si nezačínala.“ Vyzývav ě se usmála.

„Máte v úmyslu zdržet se déle, nebo se chcete jen ujistit, že nemůžu spát?“

„Myslela jsem, že se chvilku zdržím, že si trochu p opovídáme, a pak p ůjdu.“ Zase ten krátký úsm ěv. Dokáže se usmívat déle? Dokáže se v ůbec smát?

„Jsem unavený. Takže to zkrátíme. Mimochodem už nem ám žádný gin.“ Pro č ji prost ě rovnou nevyhodí?

„To je jedno. Spokojila bych se i s čajem.“ Usedla ke stolu a přehodila nohu p řes nohu. Nalil vodu do rychlovarné konvice a do dvou šálků zav ěsil sáčky. „Mléko, cukr?“

„Mléko. Smím se vám s něč ím sv ěř it? Ulevilo se mi. Zabil jinou. A ta mi není ani v nejmenším podobná.“ Pok řiven ě se usmála. Tak nejistou ji ješt ě nevid ěl. „Abyste mi špatn ě nerozum ěl. Pochopiteln ě je strašné, že zabil…“

„Vím, co chcete říci.“ Cht ěl jí zabránit v pokryteckých omluvách. Nalil vařící vodu do šálk ů a p řešel s nimi ke stolu. Ml čky se dívali do šálk ů a čekali, až budou moci sáčky vytáhnout.

„Slyšela jsem o Tonyho nemoci,“ promluvila kone čně. „Je mi ho líto.“ Vzhlédla. „M ůžete mu to říct, až ho navštívíte?“

„Ano.“

Popotahovala za nit sáčku. „Ráda se informuji o lidech, se kterými p řijdu do styku.“

„No ano, a pro č mi to te ď vykládáte?“

Vytáhla sáček ven a odložila ho do popelníku. „Vy máte špatnou náladu, že?“

223 -

„P řesn ě tak,“ zabru čel a odnesl popelník s jejím sáčkem do výlevky.

Upíjela čaj a pozorovala ho p řes okraj šálku. „S tím p řípadem se nemůžete hnout z místa, že?“

„Co vlastn ě chcete, Alex? Úpln ě m ě odrovnat? Ten výstup v soudní síni vás neuspokojil?“ Stál před ní a ob ěma rukama svíral op ěradlo židle. Nejrad ěji by ji popadl za límec a vyhodil.

Nedot čen ě postavila šálek. „Aby bylo jasno, Shane: jen jsem d ělala svou práci. Nemusíte mít obavy, m ůj mandant p ůjde do v ězení. Tentokrát jsem přišla, abych vám nabídla pomoc. Jenže vy jste tak zabraný do své sebelítosti, že nevnímáte v ůbec nic jiného.“ U činila pohyb, jako by cht ěla vstát.

„Okamžik. Jak jste p řišla na to, že se lituji?“

„Ale jd ěte, Shane! Vy si lížete rány a litujete se, že ještě nemáte pachatele a nem ůžete Tonymu pomoct.“ Podívala se mu zp říma do očí.

„A je to tak špatné?“

„Ne, ale k ni čemu to nevede. Plýtváte energií.“

Zase cht ěla vstát.

Posadil se proti ní a ukázal na plný šálek. „Nejd řív vypijte ten čaj.“

„Pot řebujete to. P řevahu nad ostatními.“

„Jako vy, nemám pravdu?“

Neodpov ěděla. Díval se, jak pije. Když postavila šálek na stůl, zeptal se jí: „V čem spo čívá vaše pomoc?“

Ani te ď se neusmála, jen se na n ěj zadívala svýma modrýma očima. Pak se sklonila dol ů ke své aktovce, otev řela ji, vytáhla z ní kus papíru a p řisunula mu jej p řes st ůl. „D ůkaz,“ řekla. „Valerie jej několik dní p řed svou smrtí vt ělila do ú čtu.“

Zadíval se na ú čet z darwinské restaurace Casino, který p řesahoval sto osmdesát dolarů. N ěkolik nápojů, dva p ředkrmy, dv ě hlavní jídla, dva mou čníky, dv ě espresa. „A co je na n ěm tak pozoruhodného?“

„Oto čte ho.“

Na zadní stran ě byla rukou napsána dv ě jména: Valerie Tateová a Chris Bonnet.

224 -

Pokr čil rameny. „No a?“

Te ď se usmála. „Ob čas d ělám namátkové kontroly, pokud jde o účty mých nejbližších spolupracovník ů. Řekla bych, n ěco jako zdravá nedůvěra.“

„Mimo řádná kontrola,“ poznamenal.

„Byla bych nerada, kdyby m ě n ěkdo okrádal o hodně t ěžce vydělané peníze.“ Zvážněla. „Chris Bonnet je podnikatel.“

„Pro č ho Valerie zvala na ve čeři?“

„Pé če o klienty.“

„Takže úpln ě normální. Co je na tom tak zvláštního, že jste mi ten ú čet p řinesla v noci do hotelového pokoje?“

„Víte, co se mi na vás líbí, Shane?“

„Ne, až dosud jsem nem ěl pocit, že by se vám cokoliv na mn ě mohlo líbit.“

Koutky jejích rt ů sebou posm ěšn ě zacukaly. „Líbí se mi, jak potla čujete vztek na m ě.“

Dříve, než poznal Carol, se velmi zajímal o tento dru h žen. Nyní ho ale jen roz čilovala. „Dobrá, tak je tedy n ěco mezi námi objasněno, a te ď mi řekn ěte, co je na tom ú čtu tak pozoruhodného.“

Odkašlala si. „Ve čer téhož dne byl Chris Bonnet se svou ženou v La Piazza, v italské restauraci dole v Cullen Bay. Náhodou jsem je tam oba potkala.“ Její náramky zach řestily, když si odhrnovala pramínek vlas ů z čela.

Po řád ještě nechápal. „A co to má spole čného s vraždou?“

Zase se posm ěšn ě usmála. „Ale detektive, jste snad padlý na hlavu? To znamená, že Valerie ten večer v Casinu byla s n ěkým jiným.“

„No a? M ěla milence. Matthewa Griffitha.“

„Ten to nebyl. A Dave Cameron taky ne. To jsem si zjistila.“

„Ale nemusela ve čeřet právě se svým vrahem.“

Zvedla jemn ě na črtnuté obo čí. „Ne. Ale možná p řece jen.“

„Možná to d ělala čast ěji, Alex. Možná vás už léta obírala o hodně tvrd ě vyd ělané peníze. Pro č by to tentokrát m ěl být zrovna její vrah? A v ůbec: na té večeři byli asi dva týdny p řed vraždou.“

„No, nevím, detektive, jestli si za stavu, v jakém se nalézá vyšetřování, m ůžete dovolit považovat tento d ůkaz za sm ěšný.“

225 -

„Nepovažuji ho za sm ěšný, já jen…“

„Jen co? Že jsem ho p řinesla já? Číšník by vám mohl pomoci sestavit p řibližný portrét.“

Hled ěla na n ěj pronikavým pohledem a Shane si p ředstavoval, jak se stejným zp ůsobem pokouší ovlivnit jak své mandanty, tak profesní protihráče. „Vy p řece nemáte žádnou stopu, Shane.“ Nečekala na odpov ěď a vstala.

„Nezapome ňte si ten ú čet, abyste si ty tvrd ě vyd ělané peníze mohla ode číst z daní.“

Rychlým pohybem mu vytrhla papír z ruky. „Up římn ě řečeno jsem si myslela, že jste chyt řejší než ostatní policajti. Asi jsem se zmýlila.“ Prošla kolem n ěho.

„Když nedostanete, co chcete, máte vztek, že?“ řekl ješt ě. To už ale za sebou zav řela dve ře.

Vzdychl. Alex Wingerová se chtěla p ředvádět, nebo je tak zaho řklá, že nevnímá realitu.

Šel si lehnout a pokusil se usnout, ale neda řilo se mu to. Založil si ruce za hlavou a díval se do tmy. Televizi nechtěl, knížku taky ne. Co vlastn ě čte? Jen hlášení, protokoly, policejní časopisy…

Pak pocítil, jak se jeho t ělem ší ří prázdnota. M ěl hlad. Hlad po chuti, která existovala jen v jeho představách. Co kdyby byl na Costarelliho míst ě? Kdyby mu zbývalo už jen pár týdn ů? Co by v tom čase d ělal? Za posledních dvacet let se st ředem jeho života stal zlo čin. Myšlenky mu kroužily kolem vražd, znásiln ění, násilí, kolem otázky, jestli někdo mluví pravdu nebo ne, rozvráceného dětství, neop ětované lásky, alkoholu propadlých rodičů , dluh ů, perverzní sexualit ě… Je to opravdu celý život? Jeho celý život?

Před vnit řním zrakem uvid ěl Carol. M ěla na sob ě pestré letní šaty a stála uprostřed bujné tropické zahrady na Vanuatu. V pozadí probleskovala tyrkysová barva Pacifiku. Smála se, pohodila hlavou dozadu… Cht ěl ji obejmout, ale v ěděl, že to je jen obraz. Smí v ůbec vést jiný život než život vyšet řovatele? Nerozhodl se pro toto povolání, protože v n ěm je užite čný? Ale nem ěl právo rozhodnout se jinak. Musí po celý zbytek života splácet tenhle dluh. Zarazil se. Splácet dluh. Byla to opravdu jeho motivace? D ěláme svět aspo ň trochu lepším, řekl mu otec, když byl ješt ě malý chlapec a jeho starší sestra

226 -

byla t ěžce zran ěna. Jenže on ten úkol nezvládl. Kapituloval. Obrazy se vyno řovaly, obrazy, které držel pod zámkem, kterým se jen z řídka poda řilo uniknout z hlubokého úkrytu, ve kterém byly uzařeny. v

Zazvonil telefon.

Reflexivn ě vysko čil a sáhl na stůl s jedinou myšlenkou: další vražda.

„Ano?“

„Shane?“

„Carol!“

„Nevzbudila jsem t ě? Za každou cenu jsem musela slyšet tv ůj hlas.“ Zn ělo to m ěkce a sv ůdn ě.

„Chybím ti?“

„Ano. Moc. Ale jak se ti da ří?“

„Mn ě? Fantasticky.“ Taková lež!

„Shane? Ned ěláš si teď ze m ě legraci, vi ď?“

„Ne, Carol. Ne, myslel jsem to vážn ě. Já…“

„Kdy už kone čně pochopíš, že mn ě nemusíš nic p ředstírat?“

Na to ne řekl nic. Pro č se po řád pokouší o jeden a ten samý trik?

„Co se stalo, Shane?“

„To ti nem ůžu tak jednoduše vysv ětlit, to je…“ Pov ěděl jí o Costarelliho nemoci, p řitom ji tím vlastn ě v ůbec necht ěl zat ěžovat. „Carol, musím vy řešit ješt ě tenhle p řípad. Tenhle jediný. Pak… pak za čnu nový život.“

Zaslechl povzdech. Nev ěř ícný.

„Carol?“

„Tuhle v ětu jsem tolikrát slyšela v kině, Shane, a hrdina pak zem řel u svého posledního p řípadu…“

„Carol, tenhle p řípad není nebezpe čný. Jen ho musím vy řešit.“

„Ano.“ Nezn ělo to ani p řesv ědčen ě, ani d ůvěř ivě. „Shane, mám vybitou baterii. Ráno ti zase zavolám. Slib mi, že na sebe dáš pozor.“

„Carol?“

„Ano?“

„Miluju t ě. A poslední p řípad vy řeším a neum řu.“

„Já tě taky miluju. Dob ře se vyspi. Baterie…“

„Ano, já vím, dobrou noc.“

227 -

Ve spojení to cvaklo, zamáčkl tla čítko a na okamžik si dop řál myslet na ni. Opravdu za čne nový život. Budou spolu š ťastní.

Pak jeho pohled padl na knížku Berta Horkaye vedle lampi čky na no čním stolku. Ješt ě se nedostal k tomu, aby ji prolistoval. Zastrčil si polštáře za záda a otevřel knihu. Na první stránce se zarazil. Stojatým písmem tam stálo: Valerii Bert Horkay. Takže Valerie znala spisovatele osobn ě. No a, řekl si v duchu, proto ji ješt ě nemusel zavraždit.

Z anotace na p řebalu se dov ěděl, že se nejedná o román, ale o vyprávění z cest. Horkay se specializoval na jihovýchodní Asii: Malajsie, Filipíny, Šalomounovy ostrovy, Fidži. Jak m ohl p ři letmém listování posoudit, u každého jednotlivého vyprávění se vedle zážitk ů z cest objevovala i historická a etnologická fakta, a mezi nimi byl nazna čen celý cestovní program. Byl by moc špatný policaj t, kdyby uvedená data a místa automaticky nesrovnal s místy a daty vražd.

Byla to náhoda, že Horkay byl v roce 2005 v Thajsku? Valerie Tateová se zapsala do jeho kurzu psaní.

A pak ten Festival spisovatel ů. Alison se o n ěm zmínila a ve měst ě vid ěl plakáty. Bert Horkay byl v Darwinu…

Prolistoval knihu a narazil na fotografii autora. Díval se p římo do objektivu. Ani stopy po pochybách o sobě samém nebo nejistot ě. Dob ře vypadající sportovní typ. Vzpomn ěl si na popis Evelyn Fitzpatrickové. Ten muž m ěl čepici se štítkem, baseballovou čepici. Barvu vlas ů nemohla rozeznat. Krom ě toho byla tma. Nemohl být ten neznámý partner Valerie Tateové na večeři v Casinu Bert Horkay?

Te ď uprost řed noci nemohl Berta Horkaye tahat z postele, konec konc ů nem ěl v ruce nic proti n ěmu. P říkaz k zat čení by na základě knihy a jednoho ú čtu nikdy nedostal. P řesto nevydržel v posteli, vstal a oblékl se.

O čtvrt hodiny pozd ěji sed ěl ve své kanceláři a pátral na internetu. O Bertu Horkayovi našel n ěkolik osobních údajů: narodil se v roce 1963 v Adelaide jako jediné dítě Istvana, etnologa a spisovatele, a Mariky Horkayových, kte ří oba v roce 1956 emigrovali z Ma ďarska do Austrálie. Shane se ptal sám sebe, jestli tento Horkay m ůže být mužem, který ho tolik let tahal za nos. Četl dál. Otec Berta Horkaye byl v létech 1977 až 1982 profesorem na univerzit ě v Adelaide,

228 -

obor etnologie. Psal v ědecké a populární články a knihy o aboriginech v Arnhemské zemi, na Groote Eylandtu a ostrovech Bathurstu a Melville.

Bert Horkay studoval v Adelaide a Sydney etnologii a psychologii a až do doby p řed dv ěma lety pracoval jako zahrani ční dopisovatel v Jižním Pacifiku pro melbournské noviny The Age. Vydal vyprávění z cest stejn ě jako sbírku svých reportáží. A vyu čoval kreativnímu psaní.

Ano, řekl si v duchu Shane, a do jednoho takového kurzu se zapsala Valerie Tateová. Dnes Horkay povede seminář. P ředsevzal si, že tam zajde.

V týle ho bolelo a o či pálily. Musím aspoň n ěkolik hodin spát, řekl si a op řel se. Jeho pohled klouzal po zdech s Costarelliho vyznamenáními a blahopřáními k narozeninám nebo jubileu ve službě. Port Moresby, Papua-Nová Guinea, rozluštil na jedné listin ě, a Bangkok, Thajsko, 2005. Vstal a p řistoupil k dokument ům, visícím za sklem. Kolegové z Thajska d ěkovali australskému týmu, že jim po tsunami pomohl p ři identifikaci ob ětí. Shane zamyšlen ě p řešel k oknu, černému čtverci ve zdi. Zhasl. Teprve nyní mohl venku n ěco rozeznat. Pod velikým stromem se vzdušnými ko řeny, které vypadaly jako velké prsty, jež se chtějí zabo řit do zem ě, leželi v tráv ě aboriginové, vedle sebe krabicové víno. Dávno spali. Takže i Costarelli byl v dob ě vraždy v Thajsku, říkal si Shane a v duchu se ptal, pro č se o tom Tony nezmínil.

34

Ned ěle 17. června

Mraky na nebi byly šedivé a těžké. Deš ťová fronta se blížila od pevniny, jak říkali ve zprávách. Tamara natáhla ruce, opřela si hlavu o op ěrku a pokusila se uvolnit. Vedle ní na sedadle spolujezdce ležela její kabela s nahrávacím přístrojem. Byl vybavený vynikajícím mikrofonem: knoflíkem s vyrytým vzorem zvenku nad u závěrem tašky. Pistoli Glock m ěla v p řihrádce v palubní desce, malou berettu na lýtku pod širokými plát ěnými kalhotami. Jela stejnom ěrnou rych-229 -

lostí, provoz nebyl te ď kolem poledne nijak zvláš ť hustý. Na cestu bude potřebovat n ěco p řes hodinu.

Ráno zavolala Shanovi a řekla mu o svém podezření, jenže on tvrdil, že má na mušce n ějakého spisovatele, který se jmenuje Bert Horkay. M ěla v úmyslu ud ělat si krásnou neděli a dovést p řípad do konce. Na okamžik uvažovala i o tom, že v ěc vzdá. Pak ale sáhla po telefonu a informovala se u aerolinií, jestli v čera v sobotu nebo v pátek nebyl na seznamu cestujících z Darwinu do Brisbane jistý Jeff Ellroy. Z d ůvod ů ochrany osobních údaj ů jí tuto informaci odmítli dát. Všechny tři osoby, které jí jindy vy řizovaly podobné žádosti, pochopiteln ě neoficiáln ě, byly nemocné nebo mimo službu.

Pro č si Shane a Tom byli tak naprosto jistí, že o Jeffo vi Ellroyovi v ědí všechno?

Před p ůlhodinou koupila láhev šampaňského. P řitom p řed sebou vid ěla Patty, jak vchází do pubu, ve kterém její bývalý p řítel Steve popíjel s kamarády.

„Chlazení je k tomu zdarma,“ řekl jí prodava č. Tamara zaplatila a p řevzala vychlazené novozélandské šampaňské, které nyní převážela v tmavozeleném izolačním obalu a položila je na sedadlo spolujezdce vedle tašky s nahrávacím p řístrojem. Prapodivné dárky z cest, říkala si v duchu, ale copak se dokonale nehodí k jejím úmyslům, které si odporují?

Objevila staré eukalypty p řed vjezdem do domu, které jí popsal, a odbo čila. Hejno r ůžových papoušk ů se zvedlo p řed vozem. Byl to jednoduchý d řev ěný d ům, jist ě t řicet let starý. Bílá barva oprýskávala a okna se sít ěmi proti hmyzu byla omšelá. Po autu nebylo ani stopy. Zaparkovala, vzala tašku a šampa ňské a vystoupila.

Vál chladný vítr, p ředzvěst dešt ě, takže byla ráda, že si vzala dlouhé kalhoty. Možná má garáž a jeho auto je uvnitř, říkala si, když kráčela po sluncem spáleném trávníku mezi šedivými trnitými k řovisky ke vchodu. Odtáhla síťové dveře a zaklepala na masivní d řev ěné dveře. Nikdo neotev řel.

Její první myšlenka byla: dostal strach a prost ě utekl. Druhá: je to past. D říve než mohla promyslet t řetí možnost, jeho červené firemní kombi odbo čilo ke vjezdu.

230 -

„Odpus ťte! Vy jste ale p řesná!“ zvolal p ři vystupování. Usmál se a n ěkolika kroky byl u ní. „Nebyl jsem p říliš p římý se svým pozváním?“ Tentokrát měl na sob ě béžovou košili s patkami na ramenou a kalhoty stejné barvy.

Zase ten ranger, říkala si v duchu Tamara a nahlas prohlásila: „Vždy ť vidíte, neutekla jsem.“

„No jasn ě.“ Tak dob ře naloženého a uvoln ěného ho p ři prvním setkání nezažila. V levé ruce držel dvě velké bílé igelitové tašky, pravou odemykal dve ře. Když stála vedle n ěj, ucítila sv ěží v ůni sprchového gelu. Krátce ostříhané, rezav ě plavé vlasy se leskly ve slunci. Ale kruhy kolem jeho o čí se prohloubily. P říznak nedostatku spánku, řekla si a ud ělala si znamínko na seznamu podez řelých.

„Umím docela dobré steaky. Doufám, že nejste vegetariánka.“ Otevřel dve ře.

„Ne.“

Usmál se. Proč je tak dob ře naložený?

Vnit řek domu vypadal tak, jak se domnívala p ři pohledu na vn ějšek: nutn ě by pot řeboval renovaci. Na nažloutlých st ěnách byly šedavé stíny v místech, kde d říve musely viset obrazy, žlut ě a béžov ě vzorované linoleum na podlaze se v rozích odchlipovalo.

„Já vím, že se tady nutn ě musí hodn ě ud ělat…“ oto čil se k ní, „… jenže prost ě nemám čas.“ Šla za ním s taškou a lahví šampa ňského do kuchyn ě a obývacího pokoje. Podlaha pokrytá sv ětlehn ědým, na n ěkolika místech prochozeným kobercem, byla zvln ěná. Jeff odložil tašky na žlutou pracovní plochu z um ělé hmoty. D ům byl prosycen v ůní starého nábytku a shnilého ovoce.

„Odpus ťte ten vzduch uvnit ř. Pomohla byste mi otev řít všechna okna?“ A sám už odemykal dve ře na verandu.

Žil sám. Každý pokoj o tom vydával sv ědectví. Jedno prosezené křeslo v obývacím pokoji vedle staré, nažloutlé sametové pohovky, jedna židle u malého stolu, jeden šálek ve dřezu. Když otev řela dve ře na druhém konci chodby, otev řel se jí pohled do malého, sv ětlého pokoje s r ůžovými tapetami. P řes postel pro jednoho byla p řehozena červená pokrývka a v hlavách postele dekorativně ležel veliký polštář. Za řízení dopl ňovala židle, k řehký, bíle nat řený stolek a sk říň stejného stylu. Po obou stranách od okna, ze kterého bylo vid ět pose-231 -

kaný trávník, visely červené záclony, na podlaze pokryté plastovým linoleem ležela laciná barevná předložka. Hezký pokoj pro hodnou, trochu naivní mladou ženu, pomyslela si Tamara a do dala k tomu ješt ě staromódní.

Právě cht ěla otev řít dve ře proti koupeln ě, když ho slyšela volat: „Ty ne!“

Překvapená a trochu podrážděná se otočila. Pomalu se k ní blížil.

„A pro č ne?“ zeptala se.

„Jste zv ědavá, viďte?“ zasmál se. Nyní stál těsn ě p řed ní. Sv ětlo, které padalo dovnitř dív čím pokojem, vytvářelo na st ěně jasný vzorek ze stín ů v ětví a k řovin. Mohla nyní jednoduše odtáhnout ruku od kliky, ale neud ělala to. Místo toho se vyzývav ě usmála. „St řežíte snad n ějaké tajemství?“

Stále se na ni upřen ě díval. Z řejm ě pro n ěho nebylo snadné vymyslet si vhodnou odpov ěď . Co skrývá za těmi dve řmi? Své trofeje? Věci, které sebral ob ětem? Vzpomínky na otce? Filmy a fotografie, dokumentující jeho činy? Nebo to je jen docela oby čejný neuklizený pokoj s nevkusnými záclonami a staromódními tapetami?

„Co byste řekla skleni čce šampa ňského, nebo si je chcete odvézt zpátky?“ Jeho hlas ji konečně vytrhl z fantazírování.

„Ne, vždy ť jsem ji schváln ě koupila.“

Měla pocit, že zahlédla záblesk v jeho očích. V její kabele bylo nahrávací zařízení a na lýtku upevn ěná malá beretta… Pocítila, že je napjatá a připravená ke skoku. Hra m ůže za čít. Dob ře, p řesn ě tak to cht ěla.

Ve velkém bílém stanu diskutovali čty ři auto ři na pódiu p řed napjat ě poslouchajícím, p řevážn ě dámským publikem. Od mo ře vanul slabý v ětřík a vysoké stromy na okraji louky poskytovaly p říjemný stín. Ve vzduchu se vznášela sladká vůně kv ětin. Nic nenasv ědčovalo tomu, že o necelých p ět set metr ů dál byla v čera nalezena mrtvá mladá žena. Včera, když ješt ě nikdo nev ěděl o nemoci Tonyho Costarelliho. Shane už dvakrát volal do nemocnice. Bylo mu řečeno, že pacientovi se da ří p řim ěř en ě okolnostem. Do p řesn ější odpov ědi se lékař ve služb ě nepustil.

232 -

Shane dal dv ěma policist ům, kte ří ho doprovázeli, znamení, aby po čkali, a šel ke korpulentní dám ě, jejíž tvá ř znal z festivalového programu. Vzpomn ěl si, že se jmenuje Meg Rowanová. Právě u stolu prodávala knihy. Ukázal jí svůj pr ůkaz. „Mohla byste mi říci, kde najdu Berta Horkaye?“

Žena m ěla na krku zarudlé skvrny z vedra. „Ach, ur čit ě bude naproti.“ Natáhla paži, na jejímž záp ěstí m ěla pestré náramky z dřevěných korálk ů i sklen ěných perli ček. „Podívejte se, tam vzadu na terase! Brzy bude p řestávka. Klidně tam zajd ěte.“

Ve stínu terasy muzea Shane objevil Alison Griffithovou s krátkými blond vlasy a v červeném topu. Sed ěla u pln ě obsazeného stolu a vypadala velmi soust řed ěně.

„Vy jste spisovatel?“ Meg Rowanová si ho m ěř ila p řes veliká kulatá skla staromódních brýlí.

„Ne.“

„To je divné, a já bych přísahala, že vás znám.“ Nasadila dívčí úsm ěv.

Nevšímal si jí a šel p řes zelený trávník podél bílého stanu k terase. Bert Horkay se právě lou čil s ú častníky. Ti tleskali a n ěkte ří vstávali a ozbrojeni propisova čkou a knížkou šli ke spisovateli. Když Alison vid ěla Shana, jak kráčí p řes trávník, ztuhla a zjevně už neposlouchala. Asi po čítala s tím, že jde za ní, a vypadala tém ěř zklamaně, když jí jen pokývl a zamí řil k Bertovi Horkayovi, zam ěstnanému psaním autogram ů a v ěnování.

Shane se protla čil kolem fronty. „Bert Horkay?“

Muž se oto čil. V jeho sv ětle modrých o čích nebylo ani p řekvapení, ani strach. „Ano?“

„Policie, odd ělení vražd. Musíme vám položit n ěkolik otázek.“ Shane otev řel a zase zav řel pr ůkaz. Horkay nejd řív zaváhal a pak bez odmluvy zasunul propisova čku do náprsní kapsy vyžehlené tmavomodré košile a vstal.

Alison vysko čila. „Co…?“ Odml čela se, když jí Bert dal znamení.

„P řestávka se jen o něco protáhne, Alison.“ Horkay se usmál. „Doženeme ty dv ě hodiny ráno, ano?“ Mluvil klidným, tichým hlasem. Nezdálo se, že by byl sebeméně znepokojený.

233 -

Alison p řikývla, zatímco její pohled marn ě žádal Shana o odpověď .

Na jeho znamení se nyní p řiblížili oba policisté. Když je Bert Horkay uvid ěl, afektovan ě se usmál. „To nebylo nutné, detektive.“

Shane neodpov ěděl. Spole čně se spisovatelem šel k vozu. Oba policisté je následovali.

„Kam m ě vezete?“ Horkay se oto čil ke Shanovi, když jeden z policistů otev řel dví řka. „Pro č se m ě na to, co chcete v ědět, nezeptáte tady?“

„V kanceláři si m ůžeme promluvit v klidu, pane Horkayi,“ odpov ěděl Shane.

Spisovatel zk řivil tvář a usedl na zadní sedadlo. „Když myslíte…“

35

Shane odvedl Horkaye do malé místnosti v prvním patře. Ocelov ě modrý koberec, bílé zdi, tlumící zvuky, a sv ětlo zářivek mu prop ůjčovaly cosi studeného, a skutečnost, že tu nebylo žádné okno a že st ěny pohlcují zvuky, rychle vyvolaly v každém vyslýchaném pocit, že je vydán na milost a nemilost. P řesn ě to, co policisté mnohdy pot řebovali.

Bert Horkay se krátce rozhlédl a pak se posadil na jednu ze dvou židlí u úzkého stolu. Z řejm ě uvažoval, nakolik vážný bude tento rozhovor.

„Ješt ě okamžik, prosím,“ řekl Shane a nechal ho samotného. Cht ěl Horkaye nechat chvíli dusit.

„Shane…“ Vicky mu pospíchala naproti. „Práv ě nám volali z nemocnice. Tonymu je zle, m ěli bychom za ním zajet, jak nejd řív to půjde.“

Po čítal s tím a p řikývl.

„Na rozhovor je to tady hodn ě neútulné,“ poznamenal Horkay, když Shane za sebou zav řel dve ře a posadil se na druhou židli.

234 -

Shane na to nep řistoupil a postavil na st ůl nahrávací přístroj. „Nemáte nic proti tomu, když budeme náš rozhovor nahrávat?“

„Co byste d ělal, kdybych nesouhlasil?“ V Horkayov ě hlase zazn ělo cosi vyzývavého.

„Pak bych p řivedl n ěkoho, kdo by jej zaznamenával písemně.“

Bert Horkay zk řivil ústa. „To jsem si mohl myslet.“

Sed ěl zp říma, zády se opíral a ruce m ěl položené na stehnech.

Shane si položil ruce na st ůl a m ěř il si sv ůj prot ějšek. Sportovní zjev, svalnatý, opálený, dokonalé zuby, sv ětlé vlasy, navzdory čty řicítce mladistvý typ, který jist ě p ůsobí na ženy. Jasné, bd ělé o či prozrazovaly člov ěka, který sleduje okolí, ale prosazuje se jen málo. Jeho ústa s m ěkkými, trochu silnými rty vyvolávala p ředstavu požitkáře.

„Pane Horkayi,“ za čal Shane, „znal jste Valerii Tateovou?“

„To je ta žena, která byla zavražd ěna, že?“

„Správn ě.“

Bert Horkay ani nemrkl, když p řed ním Shane rozložil fotografie t ěla Valerie Tateové.

„Vaše studentka, musel jste ji znát,“ řekl Shane.

Bert Horkay se nepohnul. „Do mých kurz ů psaní se hlásí mnoho lidí. Nemohu si pamatovat každý obli čej.“ Odkašlal si. „Nem ůžete mi už kone čně říct, pro č jsem tady?“

Shane položil na st ůl knihu, kterou si vzal z poli čky u Valerie Tateové. „Tady je vaše v ěnování.“

Horkay se zasmál. „To je sm ěšné, detektive!“ Zavrt ěl hlavou. „Sám jste p řed chvílí vid ěl frontu, když jsem dával autogramy. Jsem snad kv ůli tomu podez řelý, když se pak n ěkterému z těch lidí n ěco stane?“

Shane neodpov ěděl. Tady kladl otázky on.

„Kde jste byl minulé pond ělí odpoledne, pane Horkayi?“

„Chodil jsem po m ěst ě,“ p řišla odpov ěď bez zaváhání. Jeho držení t ěla, hlas, promptní odpov ědi, to všechno říkalo jediné: nemám co skrývat, zodpovím jakoukoliv otázku. Strach nemám. Nad to jsem povznesený.

Jenže Shane byl policistou už p říliš dlouho na to, aby se tím nechal ovlivnit nebo dokonce dopálit, a tak klidně pokra čoval. „Sám?“

235 -

„Ano.“

„Máte sv ědky, koupil jste si n ěkde n ěco?“

„Ne.“

„Vzpomínáte si, kde jste byl o Vánocích roku 1999?“ Když byla zavražd ěná Patty Bensonová, byl by nejraději dodal.

Krátký, povznesený úsm ěv. „Samoz řejm ě. Navštívil jsem p řátele v Byron Bay.“

„Máte obdivuhodnou pam ěť , pane Horkayi. Nebo jste tu otázku čekal?“

Horkay zk řivil ústa.

Shane položil na st ůl energetickou desti čku. „Víte, co je tohle?“

Horkay jí v ěnoval jen krátký pohled. „To je tak zvaná energetic ká destička. Stejný obrazec se našel u mrtvol. Tak to stálo v novinách. Tímhle m ě do pasti nevlákáte, detektive.“ Ve tvá ři se mu objevil úsm ěv. „Opravdu m ě podezíráte, že jsem zavraždil Valerii Tateovou a tu druhou ženu?“

„Jen prov ěř uji ty, kte ří p řišli do kontaktu s ob ěť mi, pane Horkayi.“

„Tu druhou ženu neznám.“

„Ale ano, znáte. Byl jste v klenotnictví, kde se prodávají perly.“

Horkay se zasmál a bouchl dlaní o stůl. „To je p řece sm ěšné. Tém ěř každý turista v Darwinu do toho krámu zajde.“

„Takže jste tam byl?“

Horkay rázem zvážněl.

Shane blufoval a podle všeho trefil do černého. „Takže, pane Horkayi, vy jste tedy znal Valerii Tateovou i Jeannie Reidovou…“

„Takže vy tak. Dobrá. V tom p řípad ě chci svého právníka.“ Zk řížil ruce na hrudi a pevn ě semkl rty.

Shane položil na st ůl jeho mobil. „Prosím.“

Horkay se zadíval na p řístroj.

„Pane Horkayi, pro č člov ěk d ělá něco takového?“

„Jak to mám v ědět, detektive?“

„Jste spisovatel, máte fantazii. Studujete povahy. Co si myslíte, pro č n ěkdo d ělá něco takového?“

Horkay sepjal ruce v klín ě a zadíval se na n ě. Kone čně vzhlédl. „Protože si myslí, že to musí ud ělat.“

236 -

„Takže nap říklad slyší hlasy, které mu poru čí zabít?“

„Možná.“ Horkay pomalu p řikývl. „Nebo vidí znamení, nebo…“ Odml čel se.

„Ano?“ zeptal se Shane a nespoušt ěl ho z o čí.

„Nebo prost ě ví, že to musí ud ělat.“

„Vy jste také vid ěl znamení nebo slyšel hlasy, pane Horkayi?“

Horkay p řimhou řil o či. „Každý to zná. Vy ur čit ě taky. Ale já jsem neslyšel žádný hlas, který by mi poru čil, abych n ěkoho zabil.“ Pousmál se. „Já nepíšu detektivky.“

Shane si ho pozorn ě m ěř il. Stále ještě sed ěl zp říma, sepjaté ruce měl v klín ě a neu činil nejmenší pokus telefonovat. Shane si p řitáhl jeho knihu a za čal v ní pomalu listovat. „Vaše rodina léta žila u a borigin ů, pane Horkayi. Byl jste zasv ěcen se stejn ě starými chlapci, vysv ětlujete jejich zákony a tresty, to všechno lí číte ve svých knihách.“

„Ano. Už jako malý jsem hodn ě cestoval. Otec m ě často bral sebou. Zkoumali jsme jeskyn ě. Cht ěli jsme v ědět všechno o malbách a životě domorodc ů.“

V tom okamžiku se otev řely dve ře. Mark u činil omluvné gesto, ale to už ho odstr čil stranou starší Číňan, který mu sahal sotva k rameni.

„Jim Chang,“ vyšt ěkl s krátkým pohledem na Shana a s nap řaženou rukou p řistoupil k Horkayovi. „Jsem právní zástupce Alison. Posílá m ě, abych vás odtud odvedl.“

Na st ůl hodil opot řebovanou aktovku, posadil se vedle svého mandanta na poslední volnou židli a řekl: „Takže, aby bylo jasno: můj mandant nemusí odpov ědět na žádnou z vašich otázek.“ Přitom pohlédl na Shana prázdným pohledem přes skla brýlí s nemoderními kovovými obrou čkami. Shane okamžit ě v ěděl, že Jim Chang je nestravitelné sousto a že mu p řekazí výslech. Jim Chang, malý muž, který p řekro čil šedesátku, s prořídlými a o to delšími vlasy, které m ěl umn ě na česané kolem hlavy, m ěl velké, žluté, vyčnívající zuby a temn ě žlutou k ůži, posetou sta řeckými skvrnami. Páchl potem a bílá košile s krátkými rukávy mu byla u krku a v průramcích p říliš volná. Podíval se na hodinky na obnošeném koženém řemínku, který m ěl kolem zápěstí utažený jako pouta. „Detektive, m ěl byste se postarat o

237 -

zatyka č a obžalobu proti mému mandantovi, jinak totiž s ní m odtud odejdu nejpozd ěji za p ět minut,“ prohlásil sk řípavým hlasem.

„Nep ůjdete nikam, pane Changu,“ odpov ěděl klidn ě Shane a zase se oto čil k Horkayovi. „Pane Horkayi, máte tady auto? P ůjčil jste si je? My si to taky m ůžeme zjistit, ale…“

„Na to nemusíte odpovídat, pane Horkayi. Na v ůbec žádnou otázku tohoto detektiva.“ Jim Chang zavrtěl hlavou, p řičemž mu jeho velké brýle sklouzly o kousek níž. Prost řední čkem je posunul zase nahoru.

Horkay pokr čil rameny. „Meg Rowanová mi ob čas p ůjčí auto nebo m ě sveze Alison.“

„Žijete sám, pane Horkayi?“

„Detektive,“ sko čil mu do řeči Chang, „varuji vás, už vám nezbývá mnoho času, abyste tady mého mandanta zdržoval na základě vykonstruovaných podez ření.“

„Pane Changu, ve velmi krátké době si mohu obstarat p říkaz k zadržení,“ odpov ěděl Shane, „a pak to pro vašeho mandanta bude podstatn ě mén ě p říjemné.“

V tom okamžiku str čil Mark hlavu do dve ří. „Promi ňte,“ zašeptal a Shane p řistoupil ke dve řím. „Costarelli,“ šeptal Mark. „Volal. Chce, abychom zajeli do jeho domu a na n ěco se podívali. Je to v krabici vlevo dole ve sk říni.“

„Řekl, co je uvnit ř?“

„Ne. Máte mu to pak p řivézt do nemocnice.“ Mark si vzdychl a pokrčil rameny. „Já nevím, ale…“

Přestože ta žádost zn ěla pon ěkud tajemn ě, Shane si byl jistý, že Costarelli k ní má nějaký d ůvod. „Dob ře.“ Oto čil se k Changovi a Horkayovi, kte ří ho pozorovali. „Ud ěláme si přestávku. Dám vám přinést n ěco k jídlu.“

„Ne.“ Chang zavrt ěl hlavou. „My…“

„Já…“ sko čil mu do řeči Shane. „Mám právo pana Horkaye zadržet ješt ě n ěkolik hodin, pane Chengu.“

„Chang,“ opravil ho advokát.

Shane si byl v ědom, že to byla laciná urážka. „Marku, postarejte se o jídlo.“ A Horkayovi a Changovi řekl: „Hned jsem zpátky.“ Cestou do podzemní garáže objednal do výslechové místnosti stráž.

238 -

36

„Musím říct, že jsem byla docela p řekvapená, když jste m ě sem pozval.“ Tamara upila ze své skleničky a zadívala se na Jeffa Ellroye. Stáli na verandě a dívali se na šedé nebe, pokryté mraky. Slabý větřík pohyboval porostem, který kdysi mohl být zahrado u.

„Myslel jsem, že to je prost ě n ěco jiného než se sejít n ěkde ve městě.“ Zhluboka dýchal a bloudil o čima po zahrad ě. „Krom ě toho jsem m ěl dojem, že chcete ješt ě jednou zajet do t ěchto kon čin.“

Zm ěř ila si ho. Co tím myslel? Zvon ění mobilu ji vytrhlo ze zamyšlení. „Promi ňte,“ zamumlala a sáhla do kabely, kterou m ěla zavěšenou na op ěradle židle.

„Žádný problém. Mám ještě práci v kuchyni.“ Oto čil se a vešel dovnit ř.

Byl to Spencer. Požádala ho, aby zajel na letiště a podíval se na seznamy cestujících. „Nem ěl jsem št ěstí, Tamaro. Nic mi neukázali, ale mám známou, jmenuje se Ann, která pracuje u Quantasu v odd ělení letenek, a nechal jsem ji vzkaz. M ěla by ti zavolat, jakmile n ěco zjistí. Jen doufám, že nevyspává po sobotním tahu.“

„Díky, Spence,“ Nedokázala potla čit povzdech.

„Bude to v po řádku. Určit ě se nemám zastavit?“

„Co bys tady d ělal? Držel mi palce?“

„T řeba. Ale ozvi se, kdybys pot řebovala pomoc.“

„Díky, Spence, a hezky si užij zbytek ned ěle.“ Doufala, že se ta Ann ozve, ale jakou zprávu si od ní p řeje, to nev ěděla. Nechala mobil sklouznout do tašky a zhluboka se nadechla vzduchu, vonícího po eukalyptech. Pro č jen je všechno tak složité? Pro č nem ůže jen docela jednoduše jednat podle svých pocit ů? Nebylo by to krásné žít život, ve kterém jsou zlo činy, násilnosti a nedůvěra jen výjimkou? Pro č se nikdy nedokázala rozhodnout pro normální život?

„Tak co, líbí se vám tady?“

Oto čila se. Jeff stál za ní a upíjel šampaňské. Jeho blízkost zp ůsobila, že jí p řejel mráz po zádech. Poprvé stál u ní tak blízko, poprvé se jí zadíval do o čí a poprvé ucítila teplo jeho těla.

„D ěje se n ěco?“

239 -

Když zvedal ke rt ům skleni čku, cítila se jako hypnotizovaná.

„Chtěl váš redaktor vědět, jak jste s článkem daleko?“

„Ne, to byli rodi če. Rozbila se jim televize.“

Zasmál se. „To je ovšem katastrofa.“

„Je.“ Znovu se napila. Tamaro, máš tady práci. Jakmile s tím budeš hotová, m ůžeš d ělat n ěco jiného. Ale až pak. Ustoupila o krok. „Vypráv ějte mi n ěco o sob ě. Co jste d ělal v posledních dnech?“

Žádné zaváhání, žádné škubnutí, nic, co by prozrazovalo rozpaky. „Ale, byl jsem na cestách.“

„Na n ějakém zajímavém místě?“

„Ne, bylo to spíš nudné.“

„Škoda, takže žádné krásné m ěsto?“

„Krásné? Já nevím. Které město považujete za krásné?“ Podíval se jí do o čí, což ji v tomto okamžiku dráždilo.

„Sydney je krásné. Nebo Darwin. Znáte Darwin?“ Jak pr ůhledné a neobratné, Tamaro!

„Darwin? Na m ě je tam p říliš vlhko a p říliš mnoho turist ů.“

„Kdy jste tam byl naposledy?“ pokusila se znovu.

„Jste opravdu velmi zv ědavá, Tamaro.“

„Zajímá m ě to,“ prohlásila trochu dvojsmysln ě a op ětovala jeho přímý pohled.

„Pak vás možná bude zajímat i steak, ne? Já hlad mám.“ Ne čekal na odpov ěď , dopil svou skleni čku a zašel dovnit ř.

Nem ěla si ho p řece jen p ředvolat na policejní ředitelství, a tam ho vyslechnout? Její chování nebylo právě profesionální, a p řesto jí připadalo jako jediná možnost, protože nem ěla žádné důkazy nebo podporu ze strany Shana nebo Toma McGregora. Usedla ke kulatému stolu na verand ě a pozorovala ho, jak pokládá steaky na plynový gril. Pro č by Tom McGregor nem ěl mít pravdu? A nemá Shane v práci jiného podezřelého?

„O čem po řád hloubáte, Tamaro? Jsou všichni novináři takoví?“ S grilovacími klešt ěmi v ruce se k ní oto čil.

Za jiných okolnosti by vychutnávala jeho úsm ěv a prozradila mu svoje pravé zam ěstnání. Takhle jen řekla: „Myslím na vás.“

„A co si o mn ě myslíte?“ zeptal se pobaven ě.

„V duchu se ptám, jak jste vyrůstal a jaký byl váš otec.“

240 -

Zase se v ěnoval masu na roštu. „M ůj otec? Jaký by m ěl být? Pravd ěpodobn ě jako mnoho otc ů. O synovi m ěl svoje vlastní p ředstavy. Moc toho nenamluvil. Vlastn ě jsem ho ani dob ře neznal. Nikdo ho neznal. Ani matka ne. Pravd ěpodobn ě to poznávání jednoho dne vzdala.“

„A matku jste znal dob ře… a rozum ěl jí?“

Pokr čil rameny.

„Myslím, že matka necht ěla, aby jí n ěkdo rozum ěl. Stáhla se do svého vlastního sv ěta.“

„Na co zem řela?“

Oto čil se k ní zády. Její otázku neslyšel, nebo na ni necht ěl odpov ědět? V ěděla, že se vlastn ě nehodí klást takové otázky.

„Zabila se,“ promluvil po chvíli.

V jeho spise nebylo nic o sebevražd ě, na to si vzpomínala dob ře. Stálo tam, že paní Ellroyová zemřela p ři dopravní nehod ě. Pro č jí lže? „To je mi líto, Jeffe…“

„Je to už dávno.“ Všimla si, jak se nadechl. Zase p okr čil rameny a obrátil se k ní. „Tehdy mi bylo deset. Pro desetiletého chlapce nic veselého.“

Tamara ml čela. Jakou by hrálo roli, jestli to byla sebevražda nebo nehoda? Jeff je možná notorický lhář, pat ří k t ěm lidem, kte ří pořád lžou a neznají nic jiného.

„Vzpomínáte na ni často?“ ptala se dál.

Oto čil maso a položil je op ět na rošt. „M ěli bychom mluvit o něč em jiném,“ prohlásil krátce.

Její vyptávání ho podráždilo a možná taky znervóznilo. „A co vaše sestra?“

Oto čil se. „Moje sestra?“

„Ano. Ten pokoj na konci chodby vypadá jako dív čí.“ Podle spisu sestru nem ěl, ale možná si ji vymyslí. „Ne.“ Pokusil se o úsm ěv. „Nemám sestru.“ S talí ři p řistoupil ke stolu. „Steaky jsou jediné, co se mi p ři va ření vždycky poda ří.“

„Já vařím málokdy,“ prohodila. „A kdo tedy bydlí v tom krásném pokoji?“ P řekvapiv ě vzhlédla od talí ře p římo do jeho o čí. Ucukl před ní nebo si to jen namlouvala?

241 -

„Nikdo,“ odpov ěděl. „To je pokoj pro hosty, který se prakticky nepoužívá. Ale od této chvíle…“ vykouzlil na rtech úsm ěv, „… už žádné otázky k rodinné historii, pokud smím prosit.“

Uvidíme, řekla si v duchu a taky se usmála.

Posadil se a podal jí mísu se salátem. „Co jinak jíte?“ zeptal se pak, když si dával salát na svůj talí ř.

„Hotové saláty, občas pizzu, jogurt, müsli, n ěkdy t ěstoviny…“

„Nejd řív jsem si myslel, že nejíte maso.“

Ne, nebude mu vyprávět svoje rodinné historie. Vzala p říbor a str čila si do úst list salátu. I Jeff se pustil do jídla. Pane Bože, říkala, do čeho jsem se to pustila? Pro č si nedokážu p řiznat, že Shane a všichni ostatní mají pravdu, a zoufale hledám d ůvod, abych našla něco proti člov ěku, který se mi mimochodem líbí? Vzdychla si. „Řekn ěte mi, Jeffe, necítíte se n ěkdy taky tak?“

Zvedl obo čí.

„Je to divné,“ pokra čovala, „p řestože často toužím po blízkosti, současn ě se jí bojím.“

Neodpov ěděl, jen dopil zbytek šampa ňského.

„Člov ěk si myslí, že když k sob ě nikoho nepustí, tak ho ani nebude bolet, když n ěkoho ztratí. Je to tak?“

Díval se do skleni čky a neodpov ěděl.

Bingo, řekla si v duchu a zakázala si přemýšlet o tom, jestli se na tohle zeptala ze soukromého, nebo profesionálního zájmu. „Bylo mi p ět,“ za čala vyprávět, „když p řejeli moji milovanou babi čku. Ze dne na den jsem už nemohla jít do jejího domu, jít s ní na zahradu… Prost ě už tam nebyla. A víte, co jsem si myslela?“ To, co mu říkala, byla pravda, a on jako by se díval mimo ni. „Myslel a jsem si,“ pokra čovala, „že odešla kv ůli mn ě, že m ě už nechce vid ět.“ Krátce se usmála. Tuhle historku si nevymyslela. „Divné, že?“

Od řízl si kousek masa, ale nevložil je do úst. „Ne. D ěti všechno vztahují na sebe. A hned si myslí, že je to jejich vina.“ Zadíval se na vidli čku, na které m ěl kousek masa.

„Taky jste si myslel, že jste zavinil smrt své matky?“ Otázka byla p římá, ano, ale copak to hrálo nějakou roli?

Jeho modré o či si ji pozorn ě prohlížely.

„Tamaro, pro č mi vyprávíte tohle všechno?“ zeptal se pak.

242 -

„Myslela jsem si, že byste se cht ěl dov ědět n ěco o mn ě.“

Zaváhal, zřejm ě cht ěl n ěco odpov ědět, ale pak se zadíval k nebi, na kterém visely těžké šedé mraky. Mlčky si vložil maso do úst.

Vymyká se mi to z ruky, říkala si. Kéž by ji aspo ň n ěco napadlo! „Mimochodem, potkala jsem Steva,“ prohodila jako mi mochodem.

Podíval se na ni a nakr čil čelo.

„Koho?“ „Steva… bývalého p

řítele Patty.“

Nep řátelsky si ji zm ěř il. „Už jsem ho léta nevid ěl. Pro č jste…“ „Patty to šampa ňské tehdy kupovala pro vás?“ zeptala se pře—

kotn ě.

řed ní se objevil doktor Tom

Odstr čil od sebe talí ř, na kterém ležela ješt ě nejmén ě t řetina steaku. „Pro č vlastn ě jste p řijala moje pozvání, Tamaro?“ V jeho modrých o čích se objevilo cosi chladného.

Cht ěla dát ruku pod stůl a zapnout nahrávací zařízení, ale ve stejném okamžiku položil ruce na její a pevn ě je p řidržel. Mráz jí přejel po zádech. Stejně jako tehdy… P

Jenkins, p řestože se Jeffovi nijak nepodobal. Příjemný u čitel angli čtiny a jeho kancelář… Na jeho psacím stole se leskly paprsky odpoledního slunce jako sbírka nož ů. Měl bych pro vás případn ě práci…

„Jste to opravdu vy, Tamaro?“ slyšela Jeffovu otázku.

Vzpamatovala se a p řinutila se k úsm ěvu. „Moje povolání m ě

nutí ke zv ědavosti.“

Ne řekl nic, ale její ruce nepustil. Teprve když se tro chu pohnula, odtáhl je. Vzdychl si. „Ten p říb ěh vám nedá spát, viďte? Myslíte si,

že jsem to mohl být já…“

čí? Byl v nich strach?

Jak si m ěla vyložit pohled jeho modrých o

Nejistota? Prosba o soucit a porozum ění? A to pravé, nebo hrané?

„A byl jste to vy?“ Nahrávací za řízení jí te ď bylo lhostejné. Te ď

byl p řesn ě tam, kde ho cht ěla mít…

ěrn ě chladno—

Po jeho tváři p řelétl pok řivený úsm ěv. „Jste pom

krevná! Proč jste sem p řišla, když jste n ěco takového považovala za možné? Sama? Vy se nebojíte jíst steak s vrahem, který ženám vyjí-

má vnitřnosti?“

243 -

Vyzývav ě k n ěmu vzhlédla. Byl opravdu vrah, který ženy vyvrhuje jako lovec zv ěř ? Nebo jako kn ěz, vykonávající oběť ? „Ud ělal byste pro m ě n ěco, Jeffe?“

Jeho rty se zúžily a pohled vyjad řoval zklamání. „Píšete o tom tehdejším p řípadu?“

Zavrt ěla hlavou. „P římo ne. Ale pochopiteln ě jsem si prostudovala fakta. Proto vím, že jste byl zbaven jakéhokoliv podez ření. P řesto mi n ěco nejde z hlavy: vy jste mrtvou znal, vy jste ji vid ěl jako poslední, jel jste sem, bydlíte tady… To je celá hr omada náhod.“

Měř il si ji. Co te ď ud ělá? Vyhodí ji? Vynadá jí? Čekala. Byla připravená na odpovídající reakci. Adrenalin jí proudil žilami a v tomto okamžiku v ěděla, pro č si zvolila tento život.

„Dob ře. Vy tedy chcete p řesn ě v ědět, co se opravdu stalo.“

„Ano.“ Byla si jistá, že jí ne řekne pravdu.

Op řel se a zk řížil ruce na hrudi. „Dob ře. Budu vám to vyprávět.“ Odkašlal si, znovu na ni vrhl skeptický pohled a za čal: „Patty byla bývalá p řítelkyně Steva. Tehdy jsme byli čty ři a našli si podnik, otevřený i na váno ční Den dárků. Žádný z nás nem ěl chu ť slavit sám doma. Všichni jsme žili sami a cht ěli se opít. V tom pubu bylo poměrn ě plno. V každém p řípad ě najednou vešla dovnit ř Patty a zamí řila p římo k nám. Hned jsem si všiml, že Steve je naštvaný . Ti dva se rozešli ve zlém. Patty ho dorazila vý čitkami, že se o ni dost nezajímá, a takové v ěci. No, nálada byla napjatá, a tak jsem se postavil vedle Patty a požádal ji, aby rad ěji odešla. P řekvapiv ě ihned souhlasila. Po řád ještě jsem nev ěděl, pro č vlastn ě tam p řišla, co tam cht ěla d ělat…“ Na okamžik se zadíval p řed sebe, pono řený do myšlenek. „Kdyby nep řišla, možná ješt ě mohla žít… nebo kdyby prost ě z ůstala tam, když už p řišla…“ Zavrt ěl hlavou. „Je to n ěco podobného jako s lidmi, kte ří na poslední chvíli stihli letadlo, a ono se z řítilo.“ Op řel se lokty o st ůl a sepnul ruce. „Vedle té hospody byla taková úzká bo ční uli čka, spíš jenom vjezd. Bylo hodn ě tma. Zatáhla m ě tam a řekla mi, že vždycky byla zamilovaná do m ě. Já jsem s ní vlastně vůbec necht ěl jít. Necht ěl jsem kv ůli Stevoví, p řestože ti dva už spolu nechodili. Ale ona m ě necht ěla pustit. Zatáhla m ě do té uli čky a… a cht ěla sex.“

244 -

„Ale v novinách p řece bylo, že jste jí zavolal taxík.“ Jakou show jí to tady p ředvádí? A proč?

„Necht ěl jsem, aby na m ě padlo podez ření! Policie by ur čit ě tvrdila, že jsem od ní n ěco cht ěl, ale ona m ě odmítla, a proto jsem se jí strašliv ě pomstil.“ Zase zavrt ěl hlavou.

Co mi to vyprávíte, Jeffe? chtěla říci, ale v čas zabrzdila. „A dál?“ zeptala se jen.

„Nešlo to. Moc jsem pil, a jak jsem už řekl, ve skute čnosti jsem necht ěl.“

Tamara si p ředstavila situaci. Patty zjistila, že její kouzlo n ezapůsobilo. Dostala vztek…

„Za čala být nep říjemná.“ P řejel si dlaní p řes krátké vlasy. „Urážela m ě, ale já jsem se nechtěl hádat. Prostě jsem odešel a nechal ji tam stát. V temné uličce, uprost řed noci. Často jsem si říkal, že je to moje vina, protože…“ Rychle mluvil dál. „Noc jsem s trávil v autě na parkovišti. Tam m ě ale nikdo nevid ěl. Ráno jsem jel dál… a dorazil sem úpln ě hotový. O den pozd ěji sem p řišla policie. Kamarádi vypověděli, že jsem byl s Patty venku dost dlouho. A že jse m byl dost rozrušený, když jsem se k nim vrátil. Na sedm hodin jsem nem ěl vůbec žádné alibi, bydlím necelou půlhodinu od místa nálezu mrtvoly a na mých šatech se našly vlasy Patty Bensonové. “ Na okamžik zvedl ruce a nechal je zase klesnout na stehna. „Detaily se spikly proti mn ě.“ Vzdychl si. „Velice se mi ulevilo, když chytli t oho McNultyho a m ě nechali na pokoji.“

Zn ělo to v ěrohodn ě, až p říliš v ěrohodn ě… „A pro č mi te ď říkáte… pravdu? Nebojíte se, že p ůjdu na policii a odhalím vaši tehdejší křivou výpov ěď ?“

Koutky jeho rt ů se nepatrn ě zvedly. „Co byste z toho m ěla, Tamaro? Kdybyste n ěco takového ud ělala, tak jsem vás prostě špatn ě odhadl.“

Kdybys v ěděl, říkala si v duchu a cítila se mizern ě.

„Nevyslýchala vás policie v souvislosti s t ěmi novými p řípady v Darwinu?“

Rychle se vzpamatoval a nasadil p řezíravý úsm ěv. „Co bych s tím m ěl mít spole čného?“

245 -

„Já nevím, ale ty nové vraždy se velmi podobají vražd ě Patty Bensonové.“

Pokusil se číst v jejích o čích. Vyvedla ho z rovnováhy. „No, pokud jste nebyl v Darwinu…“ usmála se, „… tak se nem áte čeho bát.“

Rysy jeho obli čeje ztvrdly. „Pozval jsem vás, protože… ale co! Prost ě jsem se ve vás spletl. Vy noviná ři chcete jen sv ůj p říb ěh.“

„Ne.“

Užasle k ní vzhlédl.

„Ne. Já nechci žádný p říb ěh. Chci pravdu.“ Alespo ň tohle nebyla žádná lež.

„Pravda…“ Na čele mu nasko čily vrásky. „Víte, když jsem vás pozval, tak… myslel jsem si, jak by to bylo krásné, poznat vás blíž… Zajímala jste m ě… Není mnoho žen, které m ě zajímají…“

„Jeffe, já…“ Je to ona, kdo lže, kdo zneužívá jeho d ůvěry, kdo hraje s falešnými kartami…

„Dob ře, dám vám návrh,“ řekl.

„Ano?“

„Cht ěla jste vidět ten pokoj, že?“

„Ano…“

„Ukážu vám ho. To jste přece cht ěla, ne?“ Unaven ě se usmál.

„Protože si myslíte, že tam ukrývám mrtvoly, že? Ne bo jsem tam mumifikoval svého otce.“

„Dokud jste mi ho neukázal…“ pokusila se o žert.

Na okamžik se na ni pronikav ě zadíval. „Dob ře. Ale pod jednou podmínkou: pokud nic nenajdete, tak už kone čně budeme mluvit o něč em jiném a užijeme si odpoledne.“

Natáhla k němu ruku. „Domluveno.“ Jsi falešná ko čka, šeptal ji vnit řní hlas.

„Takže si prohlédneme pokoj s mrtvolami!“

Zaváhala, myslela na kabelu s nahrávacím přístrojem.

„Copak je? Dostala jste najednou strach, Tamaro?“

„Ale ne,“ zalhala a pokusila se sáhnout po tašce.

„Tu vám nikdo neukradne, klidn ě ji tady nechte. Nebo v ní máte malou zbra ň?“

Ne, tu mám na lýtku. Nechala tašku viset p řes op ěradlo židle a vešla za ním do chodby.

246 -

37

Zapomn ěl si říct o Costarelliho klí če a nyní stál před zam čenými dve řmi. Pro č jsi, Tony, nechal opravit zámek? Ozbrojený baterko u zašel za roh v nad ěji, že najde otev řené okno, a m ěl št ěstí. Tony, policista, který zapomíná zamykat a nechává otevřená okna…

Při lezení dovnit ř si bolestn ě uv ědomil, že už není tak pružný. Chválabohu bylo okno tak velké, že se nemusel příliš kroutit. Rozsvítil. Koupelnou prošel p římo do ložnice. Postel byla jako posledn ě použitá, všude kolem ležely odložené sou části šatstva a na zemi se vršila CD a videokazety.

Otev řel dve ře sk řín ě, která byla stejně zažloutlá jako st ěny. Uvnit ř viselo n ěkolik nevyžehlených košil a tri ček s líme čkem a modrá větrovka. Na Costarelliho garderobu byla sk říň p říliš velká. Shýbl se. Vedle sportovní tašky a srolovaného spacího pytle našel v levém dolním rohu papírovou krabici. Vytáhl ji ven. Byla to stará, šedá krabice od bot. Písmo už bylo vybledlé a papír velkou vlhkosti vzduchu zm ěkl. Shane se posadil na postel a s ňal víko. Uvid ěl bílý, pr ůsvitný sá ček. Vytáhl jej ven a vysypal jeho obsah na pokrývku: tenký št ůsek fotografii, výst řižky z novin, dv ě obálky, jedna podlouhlá a jedna malá, černá. Tony, jaká tajemství to skrýváš? mumlal polohlasem a nejd řív si prohlédl fotografie. Mladý muž v béžové policejní uniformě, výrazn ě italského typu se svými černými vlasy a tmavou pletí obli čeje, na kterém jizvy po neštovicích nebyly tém ěř vid ět, drží v náru či k řehkou plavovlasou ženu. Oba se š ťastn ě sm ějí. V pozadí září tyrkysové mo ře.

Shane si uv ědomil, že se Tonyho nikdy nezeptal, jestli byl n ěkdy ženatý. Odhadoval, že na této fotografii mu m ůže být n ěco p řed třicítkou. Na další fotografii stejná žena držela v náručí dít ě. Další fotografie ukazovaly jednou pár, jednou Tonyho s díětem. Na jedt

nom obrázku se do objektivu usmívala asi roční hol čička s tmavými vlasy.

Shane položil fotografie na no ční stolek vedle budíku a vzal do ruky výst řižky z novin. Název novin byl odstřižený, ale datum tam zůstalo.

247 -

27. prosince 1976

Tragédie na Bathurstu

Na Bathurstu, nejzápadnějším ostrov ě souostroví Tiwi, je od včerejška poh řešována dvouletá Mary-Jane Costarelliová. Dcera mladého policisty, detektiva Tonyho Costarelliho a jeho ženy Jane si hrála v zahradě za policejní stanicí.

„Byla jsem v kuchyni a p řipravovala krocana,“ vypov ěděla Jane Costarelliová. Její manžel se právě vrátil z inspek ční cesty. „Zavolala jsem Mary-Jane dom ů, ale nep řišla.“

Narychlo sestavená pátrací skupina se večer vrátila bez úspěchu. Po dívence se nenašla jediná stopa.

Rodi če jsou zoufalí. Detektiv Tony Costarelli, který je velitelem policejní stanice na Bathurstu teprve dva m ěsíce, nebyl schopen poskytnout rozhovor. Jeho kolega Ron Byron uvedl: „Ud ěláme všechno, abychom dít ě našli.“ Nelze vylou čit, že dít ě napadli a odvlekli toulaví psi aborigin ů. Zástupce aboriginů však odmítá jakoukoliv odpov ědnost.

Shane vzal do ruky druhý článek.

Navzdory intenzivnímu pátrání nebyly ani po týdnu nalezeny sebemenší stopy po malé Mary-Jane Costarelliové. Dvouletá dcerka detektiva Tonyho Costarelliho a jeho ženy Jane zmizela 26. prosince ze zahrady domu na Bathurstu. „Denn ě se modlíme k Bohu, aby nám vrátil dceru!“ řekla nám zoufalá matka.

Domn ěnku, že dít ě odvlekl potulný pes, považují odborníci za nepravd ěpodobnou. Daleko pravd ěpodobn ější je, že dvouleté dít ě zabloudilo v buši nebo utonulo v mo ři. Vylou čena není ani násilná smrt dít ěte.

Shane sáhl po podlouhlé obálce. Tony, stálo na ní drobným, roztřeseným písmem. Oto čil ji. Obálka nebyla zalepená. Vytáhl složený list papíru. Stejným rukopisem na n ěm bylo napsáno:

Odpus ť mi, Tony. Už nem ůžu. Jane

248 -

kade ř jemných, tmavých d

Jako poslední otev řel malou černou obálku. Uvnitř byla sto čená

ětských vlas ů, a dva zlaté snubní prsteny.

Stále znovu si prohlížel fotografie, snubní prsteny, d ětské vlásky, dopis na rozlou čenou. Costarelli ztratil úpln ě všechno…

Shane musel myslet na Carol a taky na svou dceru. Vrátil věci

do krabice.

Tony, říkal si v duchu, když už zase sed

řekl?

ěl v aut ě, pro č jsi nic ne-

řístroj, který kontroloval

O patnáct minut později zaparkoval v ůz p řed nemocnicí a pospíchal do prvního patra hlavní budovy.

Costarelli ležel na l ůžku, napojený na p

chod jeho srdce, a díval se do stropu. Dali mu infuzi, n ěco pom ěrn ě rychle kapalo do jeho žil. Ležel sám v pokoji, jasně osv ětleném zářivkou. Sv ětlo mu od čerpalo veškerou barvu z beztak již dost bledého obličeje. Oto čil hlavu, když Shane vešel, a unaven ě zvedl ruku.

„Jak se da ří, Tony?“ řekl Shane, p řestože v ěděl, že to nejsou ta pravá slova. Ale pravá slova pro tuto situaci beztak neexistují.

„Víš, kolik mi ti prokletí dokto ři dávají? Nanejvýš ješt ě čty ři týdny.“ Costarelli se zasmál, což zazn ělo jako zachr čení. „No řekni, slyšel jsi už n ěkdy n ěco takového? Jsi tady víc než p ůl století a najednou ti řeknou: nanejvýš ješt ě čty ři týdny.“

„Dokto ři se mohou mýlit…“

útěchu.“ Zm

řídka. Ale díky za

„U n ěč eho takového se dokto ři bohužel mýlí z

ěř il si Shana a polkl. „Našel jsi to?“

„Ano.“ Shane postavil krabici na no ční stolek.

Costarelli na okamžik zav řel o či. „P řečetl sis to?“ zeptal se,

když je zase otev řel.

„Jo.“ Shane si p řitáhl židli. „Pro č jsi nikdy d řív nic ne řekl?“

Costarelli trochu zvedl ruku a zase ji nechal klesnout na postel. „Cht ěl jsem na to celá ta léta zapomenout. Někdy se mi to opravdu poda řilo.“ Zase polkl. Jeho ohryzek se zt ěžka zvedal a klesal. „Te ď

budu dokonce sentimentální…“

„Jane byla tvoje žena?“

na…“ Odkašlal si a p

Costarelliho o či se najednou zaleskly. „Jo, ksakru nejlepší že-

řejel rukou p řes o či. „V

249 -

ěř mi, všechno jsem v

život ě zpackal. P řitom jsem cht ěl všechno d ělat správně a dob ře, aby na m ě všichni byli pyšní.“

„Lidé jsou na tebe pyšní. Zatkl jsi spoustu zlo činc ů.“

Costarelli se unaven ě usmál. Zvenku zazn ěla siréna sanitky.

Shane zaváhal. „Tvoje dcera…“ odml čel se.

„… nebyla nikdy nalezena.“

„To je mi moc líto, Tony.“

Costarelli oto čil hlavu na druhou stranu a zamumlal: „Už nemám ani chuť na cigaretu.“

Po chodb ě se blížily kroky a zase se vzdalovaly.

„Když jsi tehdy chytil McNultyho,“ za čal Costarelli a zase se k němu oto čil, „v první chvíli jsem uvažoval, že zajedu k vám a zeptám se ho na Mary-Jane.“

Shane nechápal. „Pro č?“

Costarelli se pomalu nadechl a zase vydechl. „Tehdy žil na Bathurstu. Když Mary-Jane zmizela, bylo mu deset.“

„Cože? K čertu, pro č jsi to neud ělal?“

Zase ta ruka, která se unaveně zvedla a klesla na pokrývku. „Necht ěl jsem to všechno prožívat znovu.“

Mohl tehdy desetiletý McNulty ob ětovat dvouletou Costarelliho dceru?

„My jsme tehdy pochopiteln ě podezírali aboriginy,“ mluvil dál Costarelli. „Když se hádají, netrvá to dlouho a drží v ruce ošt ěpy a ohrožují jeden druhého. A nez ůstane jen u t ěch dvou bojovných kohout ů, kdepak, všichni p říbuzní se postaví na podporu toho svého. Na tom se mnoho nezm ěnilo. Hádky, zranění, násilí. Každý den, každou noc stál n ěkdo p řed dve řmi policie a požadoval pomoc. My, Jane a já, jsme tehdy byli velcí idealisté.“

Shane znal n ěkteré komunity domorodců na pevnin ě. Kmeny z různých oblastí se bu ď od pradávna st řetávaly, nebo si raději šly z cesty. Alkohol, benzín k „ čichání“, drogy, ro všechno t ěm lidem pomáhalo snášet ubohý život. A mladí, zejména mladí muži, byli bez práce a bez vzdělání, a tak se téměř automaticky dostávali do ďábelského kruhu násilí a drog, a do vězení.

„Teprve p řed p ůlrokem jsem se tam zase byl podívat.“ Costarelli nyní mluvil hlasit ěji. „Vpravo a vlevo od silnice v řad ě domy, jaké

250 -

najdeš na každém p ředm ěstí. Ale oni vytrhali okna a dve ře a spálili je. Položili si matrace na verandu nebo prost ě ven. Oni necht ějí žít a spát v uzavřeném prostoru. Ty domy stály miliony dolarů a b ěloši vidí v jejich zpustošení d ůkaz zpustlosti aborigin ů. B ěloši si myslí, že je hloupé platit aborigin ům, kte ří zni čí všechno, co se jim dá. Právem říkají: Nám nikdo nepostaví dům! Ti prokleti Angli čané, kteří se považovali za pupek sv ěta! Všichni museli poslouchat jejich zákony! Dnes to jsou Yankeeové a zítra muslimové nebo Číňani!“

Shane ho nechal mluvit. Costarelli zav řel o či a Shane si myslel, že usnul. Tepová frekvence vypadala na obrazovce jako t ěsn ě po sob ě následující špi čky.

Costarelli zase otev řel o či. „Z místa, kde jsme našli Jeannie,“ řekl, „je vid ět skálu Old Man Rock.“

Shane si vzpomn ěl na útes, vy čnívající z mo ře nedaleko b řehu. „No a?“

„Aboriginové říkají, že byl ten sta řec vyrušen a že proto p řišel cyklón Tracy.“

Shane se zamyslel. „Mám teď v práci Berta Horkaye, toho spisovatele,“ řekl kone čně. „Byl tém ěř na všech místech, na kterých byly nalezeny mrtvoly. A m ěl smysl pro tyhle v ěci jako jsou skály.“

„Horkay,“ zamumlal Costarelli. „Ano, tehdy bylo na ostrov ě pár bílých. Lidé z církve, u čitelé, etnologové. Lidé přijížd ěli a zase odjížd ěli.“

„Nevzpomeneš si, jestli byl Horkay mezi nimi? Bert Horkay? Když Mary-Jane zmizela, bylo mu t řináct.“

„Bert Horkay,“ opakoval Costarelli a zadíval se na pokrývku. Pak sáhl po Shanově záp ěstí. „Sk řípni ho, Shane! Ksakru, cht ěl bych být u toho!“

„Jo.“

Costarelli ho pustil.

Shane vstal. Drž se, Tony, cht ěl říci, ale takových v ět se vždycky bál. Beze slova šel ke dveřím.

„Shane?“

„Ano?“ oto čil se.

„Vezmi tu krabici s sebou a ho ď ji do ohn ě!“ Pak ho p řepadl suchý kašel.

251 -

38

„Pro č v ůbec ten pokoj zamykáte? Přece tady jinak nikdo nebydlí?“

Jeff odemkl. „Nevím. Prost ě to d ělám.“

Dve ře se s tichým zask říp ěním otev řely. Zevnit ř zívala tma a Tama ře nebylo právě dob ře po t ěle, když m ěla vejít dovnit ř.

Na oknech visely řídké šedozelené záclony a vonělo to tam starými, zaprášenými látkami, nev ětranými postelemi a zatuchlými sk řín ěmi. Jeff rozsvítil. Uprost řed stropu visela starodávná lampa s hn ědavým stínítkem a žlutým sv ětlem zalévala nábytek a stěny. Tamara n ěkolika pohledy obsáhla zařízení pokoje: postel s vysokým čelem z tmavého žilkovaného dřeva, pokrytou háčkovanou pokrývkou stejné barvy jako záclony, komodu ze stejného dřeva se zarámovanými fotografiemi na há čkované dečce, a zvláštní lampu, podobnou svícnu. V kout ě mezi oknem a šatníkem z laciného, tenkého d řeva, stál ušák s prodřenou seda čkou. Tapeta m ěla zelené proužky a na podlaze pokryté nazelenalým PVC ležely tmavozelené prošlapané běhouny. Všechno p ůsobilo jako zakonzervované, říkala si, a v ůbec by ji neudivilo, kdyby v tom okamžiku p řišli Jeffovi rodi če. Pod zataženými záclonami dokonce stál malý kufřík, který jako by jen čekal na to, aby si jej majitel odnesl.

„Tak co? Jste zklamaná?“ zeptal se. „Žádné mrtvoly. Žádné mumie.“

„Váš otec chtěl ješt ě odcestovat?“ ukázala na kufr.

„Ten kufr tam musel po řád stát. Pro všechny případy. Se vším, co je nezbytné k p řežití.“

Natahovala uši. „Moje teta žila dole u Sydney, v Bl ue Mountains, a často musela utíkat p řed požáry buše. Váš otec se taky bál ohn ě?“

Jeff zamyšlen ě sklouzl pohledem po kufru.

„Ne, nebál se ničeho. Byl jen rozumný a p ředvídavý, ale…“ Pohlédl na ni. „… ale nikdy se neochráníme p řed vším, vi ďte?“

Slyšela v tom podivný podtón, nebo si to jen namlou vala, protože kufr a pokoj a v ůbec všechny ty tajnosti kolem toho pokoje pova—

252 -

žovala za podez řelé? „Ne, to jistě ne,“ řekla a dodala: „Ale moje teta měla stejn ě ten kufr po řád připravený. Váš otec ho n ěkdy použil?“

Jeff Ellroy se strojen ě usmál. „Myslím, že ne.“

Zamyslela se. Jak by ho mohla vlákat do pasti? Jak by si mohla ov ěřit, jestli říká pravdu, nebo se přetva řuje? „Už jste n ěkdy zažil zemětřesení, Jeffe?“

Co čekala? Že se p ři slov ě zem ětřesení zm ění na vlkodlaka, vrhne se na ni a vyrve jí vnit řnosti? Zvedl obo čí a pokr čil rameny. „Žádné opravdu vážné.“

Op ět zapochybovala o své teorii a pokusila se najít další p řit ěžující materiál. Přitom jí pohled padl na zarámovanou fotografii na ko mod ě. „To jste vy?“ Chlapec a dva dosp ělí v plavkách se usmívali do objektivu. V pozadí stály stromy a dům.

„To je vaše sestra nebo bratr?“ Ukázala na další fo tografii, na které byl stejný chlapec, kle čící na dece a hrající si s miminkem.

„Sestra.“

„Nev ěděla jsem, že máte sourozence, Jeffe.“ Opravdu o tom ve spise nic nebylo, nebo to p řehlédla? „Kde žije?“ zeptala se a vzpomn ěla si na pokoj pro hosty, za řízený jako div čí.

„Už dávno zem řela. Poj ďte, rád bych zase zavřel.“ Najednou byl netrp ělivý a sáhl po klice.

Ale tak rychle se vzdát nechtěla. Ješt ě jednou se podívala na obrázek. Mladý Jeff m ěl ve výrazu n ěco ustrašeného, čeho si na první pohled nevšimla. Dalo by se to interpretovat jako neohrabanost nebo plachost, ale ona si byla jistá, že to je strach. „Na té fotografii nevypadáte právě š ťastn ě, Jeffe,“ řekla a doufala, že o sob ě n ěco řekne.

Jeff se krátce podíval na fotografii, ale neřekl nic.

„Pro č je tu po řád ten pokoj? Váš otec už přece dávno nežije?“

Vzdychl si. „Znáte to: víte, že musíte uklidit spíž , ale nechcete se dívat do všech beden a krabic.“

Ano. Po rozvodu se Scottem m ěla stejné pocity.

„Ale co bylo na vašich rodi čích tak strašného, že na n ě nechcete vzpomínat?“ vyptávala se dál.

Podíval se na ni, ne, daleko spíš se zadíval skrz n i, jako by jeho minulost ležela n ěkde za ní.

„Jeffe?“

253 -

Jeho pohled se vrátil k ní, podivně cizí a nep řítomný. „Pokaždé mi to zkazí náladu. Pojďte už.“ Nazna čil jí, aby vyšla. Na prahu se ješt ě jednou oto čila. Mrtvý pokoj, plný vzpomínek, které rad ěji zamyká.

Zav řel dve ře. „A dost s minulostí!“ řekl a oto čil klí čem. „Už o tom nechci mluvit.“

Přikývla. „Chápu.“ Pokusila se o úsm ěv. „Co je? Bude ješt ě dezert?“

Nap ětí z jeho tváře zmizelo. „Jasn ě! Mám tam zmrzlinu.“

„Super!“ Dokonce se jí poda řilo zazářit. „M ůžu použít vaši koupelnu?“

Zatímco on se vracel do obývacího pokoje, otev řela dve ře koupelny, ale jakmile zmizel z dohledu, vrátila se k zam čenému pokoji, odemkla ho a neslyšn ě vklouzla do tmavého, zatuchlého pokoje. Kufr pod oknem ji magicky p řitahoval, jako by ho musela otev řít, aby v n ěm kone čně našla řešení p řípadu.

„Po vašem telefonátu jsem hned hledala v archivech.“ Vicky mu šla naproti chodbou p řed místností, kde čekal Bert Horkay. „V ůbec to nebylo snadné. Z těch dob nejsou žádné mikrofiše nebo digitalizované záznamy, jen zaprášené papíry.“

Shane se zadíval na vybledlý červený lepenkový rychlovaza č, který mu podávala. „To vám jen tak jednoduše dali Costarelliho papíry?“ Znal byrokratické pom ěry a divil se, že by je Vicky Chen tak snadno zdolala.

„Časem jsem se skamarádila s pár lidmi…“ Usmála se. „Takže McNulty zabil i Costarelliho dít ě?“

„V každém p řípad ě v roce 1976 žil na Bathurstu. Ale jak jsem řekl, poz ůstatky dít ěte nebyly nikdy nalezeny.“ Ukázal na zav řené dve ře místnosti. Vicky p řikývla. „Ano. Ješt ě tam jsou. Sice trochu rozlad ění… ale… nechápu, pro č si to Tony celá léta nechával pro sebe.“

„N ěkdy člov ěk propase pravý okamžik.“

Vicky se zamyšlen ě podívala na desky.

„Takže možná to tehdy opravdu byl McNulty. Možná se ale taky prost ě utopila.“

254 -

„Ano, ale… McNulty je mrtvý,“ musí být n ěkdo jiný…“

řekla Vicky. „Tady v Darwinu

že by se jí m lit m ěkkost. Ješt ě ne.

„Panebože, ano, já vím,“ sko čil jí do řeči.

Musel se soust ředit. V posledních hodinách se toho stalo příliš mnoho a on sám téměř nejedl. Nebylo divu, že mu povolovaly nervy. Vicky sev řela rty a podívala se na n ěj, jako by na n ěco čekala. V ěděl,

ěl omluvit, ale n ěco se v n ěm vzep řelo. Nemohl si dovo-

čít? A ť to obracel na kterou—

Takže Horkay… Co si s ním má po

koliv stranu, Jim Chang m ěl pravdu. V ruce nemá proti Horkayovi nic, jen krabici s fotografiemi a výst řižky. „Vicky, zjist ěte mi, jak to v roce 1976, když Mary-Jane zmizela, vypadalo na Bathurstu. Jaké tam byly školy, co tam zkoumali etnologové, jaké tam byly zdravotně osv ětové kampan ě… Mohl tam být Horkay?“

Vicky na n ěj up řela o či. „Jak bych mohla…“

„Zavolejte n ěkoho z Historické společnosti, církve nebo správy pro záležitosti domorodců… Ono vás n ěco napadne. N ějak prost ě za čněte!“ Už držel v ruce kliku, ale Vicky po

chodby. „Nejpozd ěji za p ůl hodiny musím Horkaye pustit. Ud ělejte

něco!“

řád ještě stála uprost řed

Nep řítomn ě p řikývla, protože v ěděla, že od ní chce nemožné.

Když vstoupil, Chang a Horkay sou časn ě vzhlédli. P řed nimi na stole stály dvě krabi čky z um ělé hmoty s nap ůl sn ědeným salátem.

„Chutnalo vám?“ Shane postavil krabici mezi nádobky s jídlem.

„Doufám, že neo čekáváte žádnou odpověď , detektive,“ prohlásil Chang a odstr čil krabi čky na konec stolu.

„Ne.“ Shane si všiml perli ček potu na advokátově horním rtu a

na čele.

„Pane Horkayi, byl jste n ěkdy na ostrov ě Bathurst?“

Koutek spisovatelových rt ů sebou posm ěšn ě škubl. „Pokud byste se zajímal o víc než o v ěnování v mé knize, nemusel jste klást tuto

otázku. Uvnitř je kapitola o ostrov ě.“

Ano, to vím, a taky proto jsi podez řelý.

„Kde jste byl o Vánocích v roce 1976?“ V den, kdy navždy zmizela malá Mary-Jane Costarelliová, dodal v duchu.

255 -

Horkay zvedl obo čí a podíval se na advokáta. „Musím na to odpov ědět?“

Dříve než mohl Chang odpov ědět, Shane vzal z krabice fotografii Costarelliho a jeho rodiny a p řidržel ji Horkayovi p řed nosem.

„Vzpomínáte si?“

Horkay bezvýraznýma o čima p řelétl fotografii.

„Tak co?“ zeptal se Shane.

Horkay se op řel. „Nevím, na co bych si m ěl vzpomínat, detektive. Neptal jste se m ě práv ě na Vánoce roku 1976?“

„Na tuto otázku nemusíte…“ za čal Chang.

„Ale já na ni odpovím,“ vpadl mu Horkay ost ře do řeči a pohlédl na Shana s p řevahou, kterou stav ěl na odiv na za čátku výslechu. „Tehdy jsme často trávili Vánoce u přátel v Perthu. O Vánocích jsme nikdy nebyli v okolí Darwinu. Otec m ěl totiž panický strach z cyklónů. Málem zažil Tracy.“

Tracy 1974, tsunami 2004, všechno o Vánocích, Patty Bensonová, zem ětřesení… Kde je spole čný bod?

Horkay ukázal bradou na fotografii. „Kdo je to?“

„Tony Costarelli,“ odpov ěděl Shane, „policista na Bathurstu s manželkou Jane a dcerou Mary-Jane, v roce 1976.“ Sh ane Horkaye pozoroval, ale nezaznamenal žádnou reakci. „Nechte m ě hádat, detektive.“ Na jeho obli čeji se objevil slabý triumfální úsm ěv. „Ta žena byla zavražd ěna, podle obvyklého rituálu. Mám pravdu?“

„Ne.“

Horkay byl p řekvapený. „Ne?“

„Detektive…“ To promluvil Chang. „P řesta ňte s hádankami a…“

Shane ho ignoroval. „Ne ta žena, pane Horkayi, zavr ažd ěno bylo to dít ě.“ Blufoval, ale co m ěl d ělat?

Kone čně zahlédl v Horkayových o čích n ěco jako strach. „V roce 1976 mi bylo t řináct!“

„Všichni víme, pane Horkayi, že vraždí více d ětí, než bychom si pomysleli.“

„Pane Horkayi…“ Chang se naklonil blíže ke stolu. „ Poslechn ěte m ě už kone čně a neodpovídejte.“

256 -

Horkay se k advokátovi neotočil. „S t ěmito otázkami nemám problém, pane Changu.“

Chang vzdychl, použitým papírovým kapesníkem si ot řel pot z horního rtu a podíval se na hodinky.

Ozvalo se zaklepání, v pootevřených dve řích se objevila Vicky. V ruce držela videokazetu, naklonila se a zašeptala Shanovi do ucha: „Byl v obchod ě u Jennie. A dával jí náhrdelník kolem krku.“ Polož ila kazetu na st ůl a Shane se s ní rozlou čil pokývnutím hlavou.

Horkayovo čelo zvlhlo. Pramínky vlas ů se na n ě pevn ě p řilepily.

„Pane Horkayi, víte, kolik stojí š ňů ra perel?“

„P řibližn ě.“

„Kolik vyd ěláváte?“ ptal se dál.

„Nevím, co je vám do toho, detektive. Ledaže byste byl z finan čního ú řadu.“

„Vaší knihy se loni prodaly t ři tisíce výtisk ů. To není právě bestseller.“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsem autor bestseller ů.“

„Vyžijete z toho, pane Horkayi?“ Shane se zadíval n a t ěžké hodinky, pe čliv ě vyžehlenou, na první pohled drahou tmavomodrou košili a vzpomn ěl si na boty z jemné k ůže, Horkay vypadal jako někdo, kdo umí ocenit luxus.

„Vidíte, ne?“ Horkay vzdorovit ě zk řížil paže na hrudi.

„Co jste zamýšlel, když jste v klenotnictví položil Jeannii Reidové kolem krku náhrdelník za deset tisíc dolarů?“

Z obli čeje Berta Horkaye rázem zmizela všechna barva.

„Detektive, musím mluvit se svým mandantem!“ promlu vil rozčilen ě Jim Chang.

„Pane Horkayi,“ promluvil nedot čen ě Shane, „jste zadržen.“

Jim Chang vstal. „Musím si to nejd řív vyjasnit s Alison.“ U dveří se ješt ě jednou oto čil a vytáhl cosi z aktovky. „Alison mi pro vás něco dala. Malajsie, týden.“ Zase lístek zasunul a vy šel ven. Horkay se za ním zaražen ě díval. „M ůžu dostat sklenici vody?“ Z jeho arogance a sebejistoty nezbylo nic.

Shane p řikývl a vyšel z místnosti.

257 -

39

Slyšela Jeffa v kuchyni. Tamara se shýbla, položila kufr a otevřela ho. Objevila se baterka a staromódní nazelenalý pláš ť do dešt ě, stejn ě staromódní plastová láhev s vodou, balí ček laciných sušenek… typické vybavení pro p řípad nouze. Zklaman ě kufr zase zav řela. Pro č chce mermomocí najít n ějaký p řit ěžující d ůkaz?“

Pohledem bloudila po pokoji. Není to opravdu jen ne v ětraný, starými krámy za řízený pokoj dávno mrtvého člov ěka? Venku vítr ude řil v ětví o st řechu. Lekla se a podívala se ke dve řím. Jeff ji tady nesmí najít. Už cht ěla vyjít, když jí zrak padl na komodu. Se svým tmavým, lešt ěným d řevem, t ěžkým mosazným kováním, lampou ve tvaru svícnu a háčkovanou de čkou, na které stály zarámované fotografie, vypadala jako truhla, ve které jsou uzam čeny prastaré rodinné poklady.

„Co to s tebou je, Tamaro?“ mumlala. Jak často už za ta léta prohledávala komody? N ěkolikrát už mezi no čními košilemi, spodním prádlem nebo ponožkami našla revolver, n ůž, kokain nebo heroin, peníze nebo zbra ň, kterou byla spáchána vražda. Ale nikdy jí neběhal mráz po zádech jako teď, když se rukou dotkla mosazné úchytky.

Zatajila dech a povytáhla zásuvku. Ležel v ní štos vyžehlených ubrus ů a Tamara se v duchu ptala, jestli je Jeff po otcov ě smrti n ěkdy použil. Nikde v byt ě nevid ěla na stole ubrus. Možná tuto zásuvku neotev řel celá léta. Zase se zadívala na fotografii, na které vypadal tak ustrašený, a uzav řený. Ano, chápala, pro č už nikdy neotev řel tyto zásuvky, skřín ě a kufr. V ětev zase ude řila do st řechy a ona si uv ědomila, že se tajn ě vkradla do této místnosti a Jeff m ůže každou chvíli p řijít a právem bude žádat vysvětlení. Koukej vypadnout, říkala si v duchu, a p řitom více z rutiny než ze zv ědavosti nechala ubrusy projet pod palcem. Bylo to zvláštní, mezí látkou ležely st říbrné dámské náramkové hodinky a šňů rka perel. N ěkdo je tady schoval? Pro č? Aby je ochránil před zlod ěji? Ví Jeff o t ěchto špercích? Nebo je sem dokonce sám uložil? Nebo to byly, trofeje ob ětí? Jeannie Reidová nosila perlový náhrdelník…

258 -

Bleskov ě si p řipomn ěla všechny detaily t ří vražd. Ob ěti byly nalezeny nahé a bez šperk ů. Vzpomínala si, že Patty Bensonová údajně vždy nosila náušnice, které ale u mrtvoly chyběly. Co nosila Valerie Tateová? Perlový náhrdelník Jeannie Reidové byl nejnápadnější.

„Co tady d ěláte?“

Oto čila se, s rukou stále ještě v zásuvce, a dívala se do jeho vzteklých o čí. Neslyšela ho p řicházet. „Poslyšte, Jeffe, tahle v ěc je…“

„Pro č to d ěláte?“ jeho hlas zazn ěl výhružn ě.

Nem ěla strach. Kone čně byla op ět policistkou. Už žádná novinářka. „Dobrá, Jeffe. Jsem detektiv z odd ělení vražd. Pr ůkaz mám v kabelce. P ůjdu a ukážu vám ho.“

V jeho o čích se zablýsklo. „Vy jste m ě obelhala!“ vypravil ze sebe. „Zneužila jste mého pohostinství!“ Stále ještě se nepohnul z místa.

„Okamžik, Jeffe.“ Pomalu vytáhla ruku ze zásuvky. „Komu patří ten perlový náhrdelník?“ Perly jí visely na zápěstí.

„Jak jste si mohla dovolit hrabat se ve v ěcech mé matky?“

Přimhou řenýma o čima se díval na perly, a pak zase na Tamaru.

Očekávala, že se na ni každým okamžikem vrhne. Stále ješt ě nem ěla strach. Byla jen p řipravená vyrazit, bleskově a p řesn ě. „Když jste mi v pátek volal, Jeffe, spletl jste se při udání času o p ůl hodiny, což je p řesn ě rozdíl mezi Brisbane a Darwinem.“ Nespoušt ěla ho z očí.

Zk řivil rty do karikatury úsm ěvu. „Vy jste se snad zbláznila!“

„V pátek večer, když byla zavražd ěna Jeannie Reidová, jste byl v Darwinu, že?“ Vyslovila tu v ětu, p řestože ke svému tvrzení nem ěla žádný d ůkaz.

„K čertu, kdo je Jeannie Reidová?“

Nep řistoupila na to. Vedení p řevzal její vnit řní hlas. Hlas starší seržantky Tamary Thompsonové. „Znal jste Patty Bensonovou, váš dům se nalézá…“

„P řesta ňte už s t ěmi nesmysly!“ Sáhl po perlovém náhrdelníku, ale Tamara ho nepustila. Pohnul se sm ěrem k ní, ale Tamara byla rychlejší. Doktor Jenkins, ten hodný u čitel angli čtiny… zase se jí před vnit řním zrakem objevily ty obrazy. Tamaro, m ěl bych pro vás

259 -

případn ě práci!… Nev ěděla, že myslí to, co se pak stalo… Nikomu to nevyprávěla. Zvedla koleno a ude řila ho do žaludku, š ňů rka perel se p řetrhla… Když pak Ellen pozval k sob ě dom ů, protože si tam mohou lépe popovídat, kamarádku varovala, ale Ellen ji nebrala vážně, a pak se ve čer nevrátila dom ů… Tamara jela k u čitelovu domu, ale on neotev řel, p řitom p řed garáží stálo auto… V ěděla, že je tam… a věděla, že Ellen byla u n ěj doma… Jeff se zkroutil, Tamara vytrhla zbra ň, kterou m ěla p řipevn ěnou na lýtku, a perly létaly všude kolem… zavolala policii, pod záminkou, že slyšela výk řiky… P řijeli dva policisté, zazvonili… On otev řel, ona, Tamara, stála u vrátek a pozorovala ho… obli čej m ěl zarudlý, košili vyhrnutou, kalhoty poma čkané… Nikdo ji nemohl zadržet, prob ěhla kolem n ěj do domu, rozrazila dve ře… Našla Ellen v ložnici, spoutanou, zbitou, krváce jící… Jeff se na ni vrhl, srazil ji na zem, byl siln ější než ona, poda řilo se mu otočit ji na záda. Za chvilku jí ruku se zbraní přitla čí k zemi… Ten u čitel dostal deset let… Ellen se ob ěsila ve stodole prarodi čů … Ellen, on to dělal i se mnou, cht ěla jí tehdy říct, ale nikdy ne řekla… Už nikdy se necht ěla nechat p řemoci, už nikdy necht ěla být bezmocná… p řinucená… Nadechla se, a pak vyrazila kup ředu celým t ělem, vytrhla zbra ň, a stiskla spouš ť.

Otev řenými dve řmi kanceláře uvid ěl Shane Vicky, jak sedí p řed po číta čem. Právě pokládala sluchátko telefonu.

„Dobrá práce!“

Oto čila se a zazářila. „D ěkuji. Našla jsem n ěkoho z Historické spole čnosti a m ěla št ěstí!“ Rychlým pohybem si odstranila z obli čeje pramen vlas ů. „Ten u čitel, jistý Timothey, si vzpomn ěl, že Richard McNulty se jednou málem utopil. Spadl z lodi při p řejížd ění kanálu mezi ostrovy Bathurst a Melville.“

„No a?“ zeptal se netrp ěliv ě.

„P ředstavte si: zachránil ho bílý chlapec. Timothey si už nedokázal vzpomenout na jeho jméno, pamatoval si jen to, že ten chlapec byl na ostrov ě s otcem jen na n ěkolik týdn ů kv ůli n ějakému v ědeckému bádání.“

„Máme ho,“ zamumlal Shane. „Vicky, doneste Horkayovi sklenici vody. Já musím za Tonym.“

260 -

Te ď, ve čty ři odpoledne, slunce sice už nestálo v zenitu, ale celý den zah řívalo vzduch. Shane zav řel okno auta, spustil klimatizaci a zapnul modrý majá ček, se kterým se probíjel mezi nákla ďáky a autobusy do nemocnice.

40

Tamara se pohnula pod t ěžkým t ělem. Krev se vsakovala do Jeffovy košile. Zasunula zbra ň zpátky do pouzdra na lýtku a oto čila ho na záda. Když p řišel k sob ě, zasténal. Rychle strhla z komody lampu v podob ě svícnu a kabelem mu svázala záp ěstí. Pracovala bezmyšlenkovit ě, mechanicky, precizn ě, každý pohyb byl p řísn ě ú čelový.

„Co to d ěláte?“ vypravil ze sebe. Obličej m ěl zk řivený bolestí a zalitý potem.

Neodpov ěděla, našla v komod ě vhodný kousek prádla a p řiložila mu tlakový obvaz. Náboj ho zasáhl do ramene a zaryl se do st ěny nad postelí. Kdyby se v její hlav ě náhle nerozezn ěl poplašný signál, vyprázdnila by do něj celý zásobník. Podařilo se jí op řít ho zády o sk říň.

„Copak jste se úpln ě zbláznila? Ty perly pat řily mojí matce.“

Jeho slova k ní v ůbec nedorazila. Jednala bezchybn ě, vyb ěhla na verandu, aby si p řinesla telefon, vrátila se k němu a zavolala sanitku. Řekli jí, že bude na míst ě nejpozd ěji za dvacet minut. Jeff Ellroy jí nemohl ohrozit, ale jeho zran ění nebylo nebezpe čné. Ztráta krve vypadala dramati čtěji, než tomu bylo ve skute čnosti, to v ěděla. Vypnula telefon. Teprve nyní si všimla perel, rozházených všude kolem.

„Mýlíte se,“ zasténal. „Já jsem to nebyl. Máte nepravého!“

Stále ještě s telefonem v ruce se posadila na kraj postele. Po malu se jí vracely obrazy posledních minut. Š ňů rka perel v její ruce, jeho pokus ji vytrhnout…

„Ty perly pat řily mé matce,“ sténal.

Její první myšlenka byla, jak je jednoduché tvrdit n ěco takového.

261 -

Pozorovala ho. S rukama, svázanýma za zády se opíral o sk říň a do obvazu na rameni prosakovala krev. Tváře m ěl propadlé a rty bledé. Považovala ho za atraktivního a p řitažlivého, a p řece se tím nenechala zmýlit. Mohla být na sebe pyšná. Jenže necí tila nic. „Informovala jsem se, Jeffe. Byl jste v Bangkoku, když tam byla jistá žena zavražd ěna stejným zp ůsobem jako Patty Bensonová.“

„Byl jsem tam služebn ě.“

„Zase náhoda, Jeffe? Stejn ě jako ta, že jste byl poslední, kdo viděl Patty Bensonovou živou, nebo že bydlíte v blízkos ti místa činu? V pátek jste byl v Darwinu, přiznejte to.“

Na okamžik zav řel o či. Když je zase otev řel, řekl: „Dobrá. M ěl jsem vám to říct hned. Ano, byl jsem v Darwinu.“ Zase zasténal.

Opravdu dob ře slyšela?

„Byl jsem tak dokonce víckrát,“ pokra čoval. „Tento týden dvakrát. D ělal jsem tam posudky jako soudní znalec. P říslušná obhájkyně se jmenuje Louisa Woolfová.“ Zk řivil obli čej. „Ksakru, zavolejte na policii do Darwinu a zeptejte se jich na Louisu Woolfovou.“

Blufuje? Jenže, co by z toho m ěl? „Pro č to říkáte teprve teď?“

„Pro č bych vám to m ěl říkat? Vždy ť jste se vydávala za novinářku! Kdybyste se m ě zeptala jako vyšet řovatel, samoz řejm ě bych vám to řekl. Za t ěchto okolností jsem necht ěl, abyste se na to vrhla jako na další náhodu.“

Uvažovala.

„Ud ělejte n ěco! A dejte pry č ta pouta!“

Telefon v její ruce byl stále těžší. Co když říká pravdu? Co když byl op ět ve špatnou dobu na špatném míst ě? Pak by to ovšem znamenalo, že ona zareagovala naprosto neprofesionálně. Dokonce ho málem zabila.

„Tak d ělejte!“ naléhal s obličejem, zk řiveným bolestí. „Louisa Woolfová! Zavolejte na policii do Darwinu!“

V tom okamžiku v ěděla, že selhala. Skon či to, promluvil na ni vnit řní st řízlivý hlas policisty, a poté zmáčkla Shanovo číslo. Hovor nevzal on, ale Vicky Chen. Tamara se ptala po Shanovi. Prý zapomn ěl mobil v kanceláři. Vicky v ěděla, že Tamara je jeho kolegyn ě.

„Už ho máme!“ slyšela Tamara hlas Vicky Chen. „Je t o Bert Horkay, spisovatel, novinář a etnolog!“

262 -

Už nebylo nutné, aby žádala o číslo Louisy Woolfové. Stále svírala mobil v dlani. Pro č jí Shane nezavolal? Ušet řil by ji tady tohoto.

„No?“ zasténal. „Co je? Zavolejte Louisu Woolfovou! “

Zadívala se na n ěj. Krev mu zbarvila košili temn ě rudou barvou. Pot mu stál na bledém čele. To všechno není pravda, říkala si a vstala z postele. Sklonila se k n ěmu a odstranila kabel.

„Já je posbírám,“ zamumlala, klekla si vedle něho na podlahu mezi perly.

41

Lékař řekl Shanovi, že Tony Costarelli dostal morfium na utišení bolesti.

Costarelliho hlava jako by se scvrkla. Když vzhlédl a řekl: „Máš ho kone čně?“ už jen šeptal. O či mu svítily.

„Myslím, že jo.“

„Už jsem si myslel, že se ti to nepoda ří v čas,“ promluvil tiše Costarelli.

Shane si p řitáhl k posteli židli a posadil se.

„McNulty prý jako dít ě málem utonul a zachránil ho bílý chlapec. Zdá se, že to byl Horkay. Ten chlapec byl na ostrov ě s otcem kv ůli n ějakému v ědeckému…“

„Jo,“ sko čil mu do řeči Costarelli. „Na to si vzpomínám. Otec a syn tam byli n ěkolik m ěsíc ů na meteorologické stanici, matka a malá sestra zahynuly p ři cyklónu Tracy…“

„Co jsi to řekl?“

„Mluvím tak nez řeteln ě?“

„Ne, ale… řekl jsi meteorologická stanice?“

„Jo, ksakru, po tom zatraceném cyklónu v roce 1974 vybudovali na nejzápadnějším cípu ostrova meteorologickou stanici a ob čas tam někdo p řijížd ěl a n ěco m ěř il.“

„A to byl Horkay?“ Etnolog nebyl práv ě nejvhodn ější odborník pro podobný úkol…

„To jsem řekl já?“ Costarelli p ůsobil zmaten ě.

263 -

ěl každou chvíli upadnout do

„Tony, zkus si vzpomenout: byl to Horkay?“

Costarelli t ěžce dýchal, jako by m

hlubokého spánku. „Jméno jsem zapomněl. Už celé m ěsíce zapomínám jména…“ Costarelliho pohled zabloudil ke stropu . „Jmenoval se

Brad.“

„Kdo?“ zeptal se Shane.

„Ten zatracený meteorolog. Vzpomn ěl jsem si.“

Meteorolog… ne etnolog ani v

ědec, zabývající se jeskyn ěmi.

by rozsvítilo

Meteorolog, inženýr… Brad Ellroy… Jméno náhle jako

červenou kontrolku. Otec Jeffa Ellroye. Celou tu dobu byl tady s ním. Od za čátku. Od okamžiku, kdy potkal Louisu Woolfovou a ta mu řekla o soudním znalci: „Jeff Ellroy,“ promluvil nah las.

Costarelli stáhl obočí. „Správn ě, Ellroy. Brad Ellroy… Jo, tak se

jmenoval.“

„Musel mít deseti, nebo jedenáctiletého syna.“ Shane odstr čil

židli.

„Shane… musím ti ješt

„Ano?“

Costarelli polkl. „Ten mail…“

„Jo, Ellroy si ze m ě utahoval…“

ě n ěco říct.“

„Ne.“ Costarelli zavrt ěl hlavou. „Ten jsem napsal já.“

„Ty?“

„Cht ěl jsem p řípad ješt ě objasnit, než…“ Costarelli pohnul rty a něco zašeptal, ale Shane mu nerozum ěl. Naklonil se k n ěmu, ale Costarelli už nic ne řekl. Když zav řel o či, na jeho obli čeji z ůstal úsm ěv. Uprost řed hustého porostu na hrudi se leskl zlatý k řížek.

Na monitoru se špi čky a oblou čky st řídaly v mírumilovné pravidelnosti. Shane čekal, ale Costarelli spal. Vstal a vyšel z pokoje.

Venku na chodb ě sáhl k opasku po mobilu. Nejspíš ho nechal v kanceláři. V hale nemocnice, hned vedle vchodu, objevil telefonní automat na mince. Drobné naštěstí m ěl. Nejd řív zavolal Vicky a řekl

jí, že m

ůže Horkaye poslat dom

ů. Podrobnosti jí vysv ětlí pozd ěji.

Pak ji požádal, aby uv ědomila kolegy v Brisbane a Warwicku, aby se okamžit ě postarali o zat čení Jeffa Ellroye. Nakonec m ěla kolegyn ě zavolat do Brisbane Tama ře Thompsonové a říci jí, že m

264 -

ěla pravdu.

„Tamara práv ě volala. Řekla jsem jí, že ho máme a že to je Bert Horkay.“

„Tak jí okamžit ě zavolejte zpátky a řekn ěte jí, že jsme se zmýlili! Okamžik, řekla, odkud volá?“

„Ne, myslím, že byla dot čená, že jste jí nezavolal sám.“

To je pochopitelné, říkal si v duchu a ptal se sám sebe, proč jejím domn ěnkám věnoval tak málo pozornosti. Byla to snad dokonce pýcha, která mu zabránila vzít Tamařiny domn ěnky vážn ě?

„Ješt ě n ěco,“ vytrhla ho Vicky ze zamyšlení, „jak jste řekl, poslala jsem n ěkoho k tomu číšníkovi do Casina. Spole čníka Valerie Tateové popsal jako vysokého, sportovně vyhlížejícího muže s narudle plavými, krátce ostříhanými vlasy a s pihami. Možná to byl Ellroy.“

Ano, byl to on.

„Ale pro č to d ělal?“

Na tuhle otázku nemohl Vicky odpovědět. Dozv ědí se to, jakmile se jim Ellroy dostane do rukou. „Vicky, okamžit ě zavolejte kolegům!“ zopakoval a zav ěsil. Doufal, že Tamara poslechla jeho doporu čení a dop řála si klidnou neděli.

Chladné a hladké perly ležely na její dlani. Určit ě už sebrala všechny. Ne, tamhle pod sk říní se lesknou ješt ě dv ě nebo t ři.

„Myslíte, že sanitka p řijede brzy? Zatracen ě to bolí,“ zasténal. Horní polovina t ěla se trochu sesunula a hlava mu klesla k rameni.

Poklekla t ěsn ě vedle n ěho. „Každou chvíli tady musí být.“ Bylo to zvláštní, teď mohla být k n ěmu hodn ější, m ělo by jí ho být líto, ale necítila nic. V ůbec nic. V hloubi její duše jako by zela hluboká černá díra, do které se zřítilo všechno živé, a zmizelo.

Zasunula ruku pod sk říň a vytáhla perlu. Položila si ji na dla ň. Pak natáhla ruku ještě jednou, naslepo šátrala a dotkla se prsty m ěkké, hebké látky. Ze zásuvky nejspíš vypadla šála. Vytáhla ji na světlo. N ěco v ní bylo zabalené. Pravou rukou odhodila cíp béžového hedvábí. Bylo to červené, energetická destička.

Přimhou řil o či, které se zaleskly. Na jeho tváři se objevil pok řivený úsm ěv. „M ěla jste p řijít o hodn ě let d řív, Tamaro.“ Rozkašlal se.

265 -

Up řen ě se dívala na červenou um ělohmotnou desti čku s vyrytými znaky. „Pro č?“ musela se zeptat.

„Moje matka a malá sestra…“ Mluvení mu d ělalo potíže. „Necht ěly být samy…“ Zk řivil ústa.

„A McNulty?“

Suše zakašlal. „Ten malý McNulty neum ěl plavat a vypadl z lo ďky. Zachránil jsem mu život. Od té chvíle za mnou běhal jako pejsek.“ Krátce se zasmál.

Fakta se jí pomalu skládala v hlavě. „To on zabil Patty Bensonovou?“

Slab ě zavrt ěl hlavou a zase zakašlal. „Jenom byl u toho.“

Te ď už tušila, kdo mu poslal bibli. „Kolik lidí jste j ešt ě zabil, Jeffe?“

Zav řel o či a dýchal rychle a m ělce. „Už jsem necht ěl poslouchat ty hlasy. B ůh poslal tu smrtící vlnu…“

Těžce polkl. „… a čtvrt milionu lidí muselo zem řít… To byla moje vina.“

Na okamžik pocítila soucit, pak si ale vzpomn ěla na ty mladé ženy, jejichž život tak strašn ě skon čil. „Pro č tahle v ěc?“ Ukázala na desti čku v jeho ruce.

Přes tvář mu p řelétl unavený úsm ěv. „Pat řila mé matce. Zabývala se takovými v ěcmi.“ Natáhl třesoucí se ruku. „Dejte mi ji.“

Zaváhala.

„Prosím.“

Podala mu ji. Jeho ruka se dotkla desti čky.

Jemu je dev ět, jeho sest ře dva. Bydlí v Darwinu. Jsou Vánoce. V rádiu oznamují bouři. Už n ěkolik dní se velká oblačnost hluboké tlakov ě níže, která se vytvo řila nad centrální Sibiří, pohybuje nad Arafurským mo řem u severního pob řeží Austrálie.

Již p řed t řemi týdny hrozila tropická bou ře, pak se ale sto čila a nenapáchala větší škody.

V tomto období zcela b ěžná zpráva.

Brzy dostaly stáčející se mraky jméno: Tracy. Pohybovaly se dop ředu jen pomalu a vypadalo to, že nebezpe čí hrozí jen ostrov ům severn ě od pevniny. Najednou ale bou ře zm ěnila sm ěr. 24. prosince v

266 -

dev ět hodin t řicet minut ve čer byla ješt ě vzdálená od Darwinu 46 kilometr ů západoseverozápadním sm ěrem a pohybovala se rychlostí šest kilometr ů za hodinu k m ěstu.

St řed tropické bou ře byl v Darwinu o čekáván v časných ranních hodinách. Meteorologové nepřetržit ě vysílali hlášení. V poledne 25. prosince cyklón stále ješt ě nebyl nad Darwinem. Pro č se nemohl obrátit jako všechny ostatní bou ře za posledních t řicet let.

Jeho otec cht ěl, aby zabil jednoho že t ří krocan ů.

I ostatní sousedé vyjížd ěli na poslední vánoční nákupy a připravovali krocana.

Zabil už n ěkolik kr ůt, krocan ů a slepic, a taky zajíc ů a prasat. Ale jeho otec m ěl zvláštní p řání. „Je to dárek po matku a sestru. Takže vyber svého nejoblíben ějšího krocana.“

„Ale…“

„Co je? Ty nechceš své matce darovat nejmilejšího k rocana?“

Neodpov ěděl. Otec ho dloubl do žeber. „No tak, jdi už.“

Chlapec p řikývl.

„Dob ře, tak d ělej.“

Vybral nejšeredn ějšího krocana, kterého v ůbec nem ěl rád. M ěl zvlášť dlouhý a ošklivý krk a po řád se cpal mezi ostatní. Když sekera odd ělila krk, zem ě pod jeho nohama se zachv ěla.

26. prosince se brzy ráno najednou probudil a podíval se z okna. A už to tam bylo: rotující žlutý žár na nebi. Pozd ěji n ěkte ří lidé říkali, že to vypadalo jako oko samého ďábla. Jenže on to věděl lépe: to bylo oko rozhn ěvaného Boha.

První závan větru odtrhl st řechy, srazil v ětve, rozt říštil okna, vyrazil dve ře, hnal popelnice po ulici. Pak teprve p řišla pustošivá bouře, která ze všeho, co kde leželo, u činila smrtící st řely.

Zvedl se rachot, hlasit ější, mnohem hlasit ější než cokoliv, co kdy slyšel. Domy se rozlétly, auta se n ěkolikrát převrátila, Každý hledal úkryt n ěkde pod stolem, pod postelí, v garáži. On ležel pod stolem na terase, když matka s jeho sestrou v náru čí utíkala k domu. Utíkala a utíkala… Kus vlnitého plechu jako n ějaký prav ěký pták slétl z nebe. Vid ěl to, ješt ě otev řel ústa, k řičel, ale jekot bou ře nep řek řičel. Plech roz řízl matce b řicho a jeho sest ře utrhl hlavu.

267 -

Bůh nás trestá za naše hříchy. On zabil špatné zvíře. Cht ěl Boha obelstít, a B ůh ho za to potrestal. O mnoho dní pozd ěji slyšel hlas své matky. „Pro č jsi to ud ělal? Ty m ě už nemáš rád? Hloupý chlap če!“ Matka vzdychla a pomalu a unaven ě zav řela o či. „Tak ráda bych ještě žila. A tvoje sest řička…“

Od té doby pro ni každý m ěsíc zabil jedno zví ře. V ětšinou ptáky. Malé, pestré ptáčky, které zasáhl prakem. V bibli si našel návod na zápalnou oběť . V den prvního výro čí její smrti ob ětoval ko čku. Odst ěhoval se na ostrov Bathurst s otcem, který tam m ěl obsluhovat meteorologickou stanici.

Zabíjení bylo stále snazší. Až p říliš jednoduché, takže se matka rozhn ěvala. „Jestliže ti živé bytosti není líto, tak už ž ádné oběti. V tom p řípad ě je nechci,“ slyšel její hlas.

Příští rok zazn ěl hlas jeho malé sestry. Chtěla kamarády, s kterými by si mohla hrát. Vydal se je hledat. Ta malá hol čička, sama na zahrad ě… Jeho kamarád, ten aborigin, mu pom ůže…

A pak p řišly ženy. Vždycky, když se mu n ěkterá zalíbila, matka žádala její ob ětování.

„Dej mi ji,“ zaslechl ji najednou šeptat a okamžit myslí…

ě v ěděl, koho

Tamara se k n ěmu naklonila. Nejspíš omdlel, pomyslela si ješt ě, když na ni p řepadla horní polovina jeho t ěla a srazila ji na zem na záda, jeho ruce sevřely její krk a koleno se zarylo do žaludku. Pravou rukou vytrhla berettu z pouzdra. Výst řel mu doslova roztrhl hru ď. Krev vyst říkla, perly se rozlétly kolem, uhnula p řed padajícím t ělem, které narazilo do sk řín ě a svezlo se k zemi. Cítila teplou krev na krku a na b řiše…

Najednou bylo ticho. Ne, n ěkde se kutálela perla. Pak i ta zůstala ležet.

Zazvon ění mobilu p řerušilo ticho. Hmatala po posteli, zvedla mobil k uchu, mechanické, stokrát opakované pohyby. Už zase fungovala.

„Ano?“ hlas se jí chv ěl.

268 -

„Tamaro, zlato, tatínek a já máme novou televizi, a tak si m ůžeš…“ Cht ěla se zasmát, ale z hrdla jí nevyšel žádný tón.

Ve černí provoz p řim ěl auta vléci se v obou sm ěrech. Vrátí se do kanceláře a zavolá Carol, že je po všem. Zítra poletí dom ů, do nového života.

Ale ten za čátek si představoval mén ě ho řký.

Na semaforu nasko čila červená. Jeho pohledl sklouzl po Tonyho krabi čce cigaret vedle řadící páky.

Tony m ěl pravdu, říkal si v duchu Shane, nejde o to, co si člověk p řeje.

Před ním, za čelním sklem auta se ve černí obloha zbarvila, jako kdyby celé m ěsto stálo v plamenech. Na semaforu naskočila zelená.

269 -