Graham Masterton

Katie Maguireová 01. Bílé kosti

1

John doposud nikdy neviděl, že by kolem statku poletovalo tolik šedých vran jako toho vlhkého listopadového rána. Jeho otec vždycky říkával, že když se slétne víc než sedm vran šedých, znamená to, že si přišly vychutnat lidskou tragédii.

I počasí předpovídalo neštěstí. Závoje deště se na pohoří Nagle začaly snášet už dávno před rozbřeskem a zemina na severozápadním poli ztěžkla natolik, že Johnovi trvalo skoro tři hodiny, než ji zoral. Zrovna s traktorem objížděl horní cíp pozemku, nedaleko mlází nazývaného Iollanův lesík, když si zničehonic všiml, jak na něj od brány horečně mává Gabriel.

John mu na oplátku také zamával. Ježíši, co ten idiot zase chce? Kdykoliv někoho napadlo zadat Gabrielovi nějaký úkol, raději si to nakonec vyřídil sám, protože ten chlap se pokaždé vyptával, čím začít, jestli má použít šrouby nebo hřebíky a z jakého druhu dřeva to má vyrobit. John dál nerušeně oral a z kol traktoru nepřestávaly pršet velké kusy lepkavého bahna. Přesto se Gabriel upachtěně rozběhl po poli, ustavičně u toho máchal rukama a odháněl od sebe podrážděné vrány. Bylo zřejmé, že cosi křičí, John ho však neslyšel.

Když zadýchaný Gabriel doběhl do cíle, na sobě ošuntělý hnědý oblek a holínky, John vypnul motor traktoru a sundal si chrániče uší.

„Co se zas děje, Gabe? Zapomněls snad, kterým koncem lopaty máš házet?“

„Jsou tam kosti, Johne! Kosti! Kurva, tolik kostí, že ani nejdou spočítat!“ John si hřbetem ruky otřel z obličeje déšť. „Kosti? Kde? Jaký kosti?“

„Pod podlahou, Johne! Lidský kosti! Pojď se podívat! Vypadá to tam jak na hřbitově, sakra!“

John slezl z traktoru a zabořil se až po kotníky do bahna. Takhle zblízka bylo z Gabriela cítit zvětralé pivo, i bez toho však John věděl, že si při práci hojně dopřává a dává si velký pozor, aby všechny

prázdné plechovky od černého piva Murphy’s schoval pod hromadu pytloviny v zadní části stodoly.

„Kopali jsme základy kousek od domu a najednou mi ten kluk říká, že v zemi něco je, no tak začne hrabat rukama a co nevytáhne? Lidskou lebku s důlkama plnýma hlíny. Kopali jsme ještě chvilku a našli jsme čtyři další lebky a kosti, jakejchs v životě neviděl: holenní kosti a pažní kosti a kosti vod prstů, i žebra tam byly.“

John rychle vyrazil k bráně. Byl vysoký a snědý, měl husté černé vlasy a pohledný zevnějšek Španěla. Do Irska se vrátil teprve před rokem a pořád si jen s obtížemi zvykal na myšlenku, že je od nynějška zodpovědný za správu statku. Jednoho slunečného květnového rána se chystal zavřít dveře svého bytu na Jones Street v San Franciscu, když mu znenadání zazvonil telefon. Volala matka, že jeho otec prodělal těžkou mrtvici. O dva dny později byl Johnův táta po smrti.

John se nezamýšlel do Irska vracet, natož se ujmout statku, jeho matka nicméně automaticky předpokládala, že to coby nejstarší potomek udělá, a všichni jeho strýčkové, tetičky, bratranci i sestřenice ho uvítali, jako by z něj najednou byla hlava rodiny Meagherových. Odletěl zpět do San Francisca prodat svůj internetový obchod s alternativní medicínou a rozloučit se s přáteli. A teď byl tady: procházel branou statku Meagherových zalévaného neutuchajícím mrholením a kousek za ním uháněl Gabriel, jehož dech páchl po pivu.

„Podle mě to byla masová vražda,“ funěl Gabriel.

„No, to se uvidí.“

Statkářský dům byl široká, nazeleno natřená budova s šedou břidlicovou střechou. Po jeho jihovýchodní straně rostlo šest nebo sedm opadaných jilmů, které připomínaly skupinku stydlivých nahých plavců. Příkře svažitá příjezdová cesta vedla k silnici směřující na sever do Ballyhooly a na jih do města Cork, které leželo přibližně sedmnáct kilometrů od rozcestí. John přešel přes zablácený dvorek z asfaltobetonu a zamířil k severní straně domu, kde Gabriel a chlapec jménem Finbar strhli shnilý sklad krmiva a až doteď kopali základy pro novou, modernizovanou kotelnu.

Zatím stačili vyklidit prostor o rozměrech tři a půl na šest metrů. Černá hlína byla rozkopaná a linul se z ní charakteristicky nakyslý pach rašeliny. Finbar zkroušeně postával na opačném konci výkopu a v ruce svíral lopatu. Byl to vyhublý, mrtvolně bledý mladík s nakrátko ostříhanými vlasy a odstávajícíma ušima. Na sobě měl šedý svetr nasáklý deštěm.

Na zemi před ním ležely čtyři lidské lebky, jako by šlo o výjev z Pol Potovy Kambodže. Poblíž vlhké, cementem omítnuté zdi statkářského domu zela jáma přetékající zabahněnými lidskými pozůstatky.

John si přidřepl a upřeně na lebky zíral, jako by očekával, že mu vysvětlí, co tam dělají.

„Ježíšikriste. Ty se tady musely válet neskutečně dlouhou dobu. Nemají na sobě ani kousíček masa.“

„Neoznačenej hrob, řek bych já,“ připojil se Gabriel. „Banda chlapů, co si to rozlili u Irský republikánský armády.“

„Mě to tak strašně vyděsilo, že jsem se málem podělal,“ prohlásil Finbar a otřel si nos do rukávu.

„Kopu a kopu, když najednou vidím lebku, co se na mě zubí jako můj starej strejda Billy.“

John popadl protáhlý železný bodec a dloubl jím mezi kosti. Uviděl sanici, část hrudního koše a pátou lebku. Celkem to dávalo nejméně pět těl. Mohl udělat jedinou věc, a sice zavolat policii.

„Myslíš, že vo tom tvůj táta věděl?“ zeptal se Gabriel, když Johna doprovázel zpět k domu.

„Co to je za otázku? Jasně že o tom nevěděl.“

„No, když von tvůj táta byl dost zapálenej republikán.“

John se zastavil a zůstal na něj civět. „Co se mi to snažíš naznačit?“

„Nic, ale kdyby jistý lidi potřebovali schovat jistý kosti a nepřáli by si, aby na to někdy někdo přišel, je docela dobře možný, že by jim tvůj táta prokázal malou laskavost, jestli chápeš, jak to myslím.“

„Ale prosím tě, Gabrieli. Táta by nikdy nepřipustil, aby na jeho pozemku kdokoli pohřbíval jakýkoli kosti.“

„Já bych si tím nebyl tak jistej, Johne. Pár věcí na tomhle statku už nějakej čas zahrabanejch bylo, tamhle pod kravínem.“

„To myslíš zbraně?“

„Já jenom říkám, že pro všechny zúčastněný by bylo nejlepší zapomenout, že jsme vůbec něco našli. Beztoho jsou ty lidi dávno mrtvý a pohřbený, tak proč je rušit? I tvůj táta je mrtvej a pohřbenej.

Přece bys nechtěl, aby si lidi brali do huby jeho dobrý jméno, ne?“

John řekl: „Gabe, ty kosti kdysi někomu patřily, proboha živýho. Pokud je prostě zahrneme hlínou, zbyde po nich pět rodin, který se nikdy nedozvědí, co se jejich synům nebo manželům přihodilo.

Umíš si představit něco horšího?“

„No, asi máš pravdu. Mně se ale stejně zdá, že čeříme vodu, když to vlastně není ani trochu potřeba.“

John vešel do domu. Uvnitř panovalo šero a páchlo to tam vlhkem jako vždy v tomhle ročním období.

Zul si boty a umyl si ruce v malé šatně vedle předsíně. Potom odešel do velké, čtvercovými

dlaždicemi vykládané kuchyně, kde jeho matka zrovna pekla. V poslední době působila velice drobně; určitě to byla vina těch bílých vlasů, sehnutých zad a očí bílých jako mléko. Právě prosívala mouku a chystala se upéct biskupský chlebíček.

„To už jsi s tím oráním skončil, Johne?“ podivila se.

„Ne tak úplně. Musím si zavolat.“

Zaváhal. Vzhlédla a zamračila se na něj. „Je všechno v pořádku?“

„Jasně, mami. Prostě si akorát potřebuju zavolat.“

„Chtěl ses mě na něco zeptat.“ Jo, jeho matka byla pěkně mazaná.

„Zeptat? Ne, nechtěl. Nedělej si těžkou hlavu.“ I kdyby otec skutečně Irské republikánské armádě dovolil, aby na jeho pozemku pohřbila lidská těla, John silně pochyboval, že by se s tím otec matce svěřil. Co člověk neví, to mu uprostřed noci nemůže zaklepat na dveře.

Odešel do obývacího pokoje, kde stál nábytek pokrytý kobercem a velký krb z červených cihel, v

němž praskala tři obrovská polena. Na podlaze se rozvaloval černý labrador Lucifer s nestydatě roztaženýma nohama. John zvedl sluchátko staromódního černého telefonu a vytočil tísňovou linku.

„Haló? Potřeboval bych přepojit na policii. Ano. Volá John Meagher ze statku v Knocknadeenly. Právě jsme vykopali několik těl.“

2

Když Katie Maguirová přijela v zabláceném stříbrném mondeu na statek Meagherových, pršelo už o poznání hustěji. Všimla si, že před ní stihl dorazit policejní inspektor Liam Fennessy se dvěma detektivy a čtyřmi uniformovanými policisty, kteří ze všech sil bojovali s poryvy větru a pokoušeli se kolem místa činu vztyčit jasně modré umělohmotné plenty.

Katie vystoupila z auta, vytáhla si límec nepromokavého pláště až k uším a vykročila přes dvůr. Liam postával u odkrytého hrobu, jednu ruku měl v kapse dlouhého hnědého svrchníku se vzorkem rybí kosti a ve druhé držel zapálenou cigaretu — déšť ho očividně ani v nejmenším nevyváděl z míry.

Policejní detektiv Patrick O’Sullivan dřepěl na bobku, oblečený ve větrovce, a urputně se na vykopané kostry mračil. Strážmistr Jimmy O’Rourke se před mrholením schovával pod střechou statkářského domu a povídal si s Johnem Meagherem.

„Dobré odpoledne, komisařko,“ pozdravil Liam. Byl hubený, měl propadlé tváře, plavé uhlazené vlasy a kulaté brýle s drátěnými obroučkami skrápěné kapkami deště. Připomínal spíš mladého Jamese Joyce než policejního inspektora. „Abychom dneska nezmrzli na kost, co?“

„Panebože.“ Katie za svou dosavadní kariéru nic takového neviděla. „Kdy sem dorazí tým z technického oddělení?“

„Zhruba za půl hodiny. A náš vážený doktor Owen Reidy sem zaskočí hned zítra ráno. Rozparovač Reidy. Z vašeho dvanácterníku by si udělal nóbl kravatu, ještě než byste stačila naposled vydechnout.“

Katie se na něj mírně pousmála. „Mluvil jste s komisařem O’Connellem z Naas?“

Jerry O’Connell velel operaci Stopa, při níž strávil posledních devět let hledáním osmi mladých žen, které zmizely ve východních hrabstvích Irska.

Liam řekl: „Jo, poslal jsem mu vzkaz.“

Katie výkop pomalu obešla a pokoušela se pochopit, co mají znamenat všechny ty kosti, které se uvnitř povalovaly, pomíchané jako hůlky mikáda — jako by je kdosi vyhodil do vzduchu a nechal náhodně dopadnout. Rozeznala mezi nimi minimálně tři pánevní a dvě hrudní kosti i nesčetné množství obratlů.

Na mrtvoly byla zvyklá — policisté každý týden lovili z řeky Lee tři až čtyři modravě zelené utopence. A kromě toho samozřejmě nešlo opominout ta zčernalá a nafouklá těla feťáků, která pravidelně

nacházeli na Lower Shandon Street, nebo brunátné ožraly schoulené ve vchodech obchodů na Maylor Street, jejichž srdce zastavila kombinace podchlazení a whisky značky Paddy.

Tohle ale bylo jiné. Tohle byla vyslovená jatka. Katie vdechovala rašelinitou vůni deštěm nasáklé zeminy a téměř jako by cítila i puch hrůzných událostí, které se na tom místě přihodily.

Přistoupil k ní strážmistr O’Rourke. Byl to malý muž s pískově žlutými vlasy a hranatou hlavou, která svými ostrými rysy připomínala nedokončenou sochu. „Co si o tom myslíte, Jimmy?“ zeptala se ho Katie.

„Nikdy jsem nic takového neviděl, madam, akorát na obrázku v pokoji otce Františka, u Svatého Michala, je tam navrchu nebe a vespod peklo, však to znáte, a právě takhle vypadalo peklo. Samé kostry, všechny nakupené na jednu haldu.“

Katie řekla: „Tamto je John Meagher, že?“

„Správně. Johne, toto je komisařka Kathleen Maguirová. Ona tomuhle vyšetřování velí.“ John jí podal ruku. „Aha. Pardon, neuvědomil jsem si, že…“

„To je v pořádku, Johne,“ ubezpečila ho Katie. „V Garda Síochána zastávají myšlenku rovných příležitostí a čas od času se můžou přetrhnout, aby ty příležitosti byly opravdu rovné.“

„Prozatím se zdá, že v té díře je šest až sedm koster,“ prohlásil strážmistr O’Rourke. „Kevin napočítal třináct kotníků.“

„Máte tušení, jak se sem všechny ty ostatky dostaly?“ obrátila se Katie na Johna.

Zavrtěl hlavou. „Vůbec ne. Rozhodně ne. Starám se o tenhle statek už čtrnáct měsíců a od chvíle, kdy jsem ho převzal, tu nikdo nic pohřbít nemohl.“

„A co před tím, než jste ho převzal?“

„Statek se v rodině Meagherových dědí od roku devatenáct set třicet pět. Neumím si představit, že by tu můj táta pohřbíval mrtvoly. Proč taky? Natožpak dědeček.“

Katie přikývla. „Má na vaše pozemky přístup i někdo jiný? Například nájemní rolníci nebo někdo takový? A co lidi z kočovnické komunity?“

„Nechodí sem nikdo kromě mě, Gabriela a bratrů Ryanových, Denise a Bryana. Mají na starosti všemožné práce. A Maureen O’Donovanová mi vypomáhá v chlévě.“

„Budu si chtít popovídat i s nimi.“

„Jistě, beze všeho. Pro mě je to strašná záhada. Nejsem sice expert, ale připadá mi, že ti lidi jsou mrtví už hrozně dlouhou dobu.“

Katie nic neřekla, pouze si mlčky přikryla ústa rukou a prohlížela si nalezené kosti.

John počkal, až se přesune na opačný konec výkopu, a poté ke strážmistru O’Rourkemu prohodil:

„Celkem přísná, co?“

„Ani ne, obvykle ne. Ale když přijde na násilná úmrtí, ztratí všechen smysl pro humor. Naše komisařka Maguirová. Holt nevidí tu srandovní stránku věci, jestli mi rozumíte.“

John se díval, jak Katie krouží kolem kostí. Pozoruhodná ženská, pomyslel si, ne vyšší než sto pětašedesát centimetrů, nejspíš krátce po čtyřicítce, se zastřiženými červenými vlasy s měděným nádechem, šedozelenýma očima a ostře řezanými lícními kostmi. Vypadá tak trochu jako víla z irských pohádek, jako by před deseti generacemi byly jejími předky nadpřirozené bytosti. Takový ten typ ženy, na kterou se člověk rád podívá i podruhé a pak ještě jednou. Jenže ona najednou vzhlédla a všimla si, že si ji prohlíží. John se okamžitě odvrátil, jako by měl důvod cítit se provinile. Bůh ví, jaké pocity by v něm Katie dokázala vzbudit, kdyby skutečně věděl, jak se tam ty kosti dostaly.

Nakonec se k mužům vrátila. Ve vlasech se jí třpytily dešťové kapky. „Nedonesly se k vám nějaké klepy? Třeba že se v okolí někdo ztratil? Nemusí nutně jít o nedávné případy. Prostě cokoli, co by nám umožnilo udělat si aspoň hrubou představu o tom, jak ti lidi zemřeli.“

„Musím vás zklamat — na drby místních nemám moc času. Občas zaskočím dolů do Ballyvolane a dám si v hospodě skleničku. Co se ale zdejších týče, pro ně jsem nepřestal být cizinec. Ne že by mě to překvapovalo. Pořád tomu jejich corkskému přízvuku nerozumím, a dokud jsem se sem nepřestěhoval, považoval jsem to jejich chrochtání za cosi, co člověk dělá, když to přežene s Guinessem.“

„Fajn, Johne,“ řekla Katie. „Neplánujete v blízké budoucnosti nikam odjet, že ne? Jakmile místo činu řádně ohledáme a státní patolog prozkoumá ostatky, budeme vám muset položit pěknou řádku otázek.“

„Bez starostí, jsem vám k službám.“

Katie došla k autu a zvedla mobilní telefon. „Paule? To jsem já. Jsem v Knocknadeenly. Jo, někdo tady našel lidské pozůstatky. Jo, já vím. Poslouchej, vypadá to, že domů přijedu až pozdě večer. V mrazáku je kuřecí koláč z Marks & Spencer. Dáš ho do trouby a zapneš ji na osmičku. Jo. Oškrábat brambory snad umíš. Fajn, jdi do hospody, jestli chceš, každopádně ale něco pořádného sněz. Ještě ti zavolám.“

Ke statku se po příjezdové cestě blížila bílá policejní dodávka. Technické oddělení. Katie došla zpátky k výkopu a počkala, až se nově příchozí převléknou do obleků z tyveku a nazují si gumové boty.

Shlédla na hromadu kostí a uvažovala, komu pro všechno na světě patřily. Obvykle jí bylo na místech činu okamžitě jasné, co kdo komu provedl a proč. Zakrvácené porcovací nože ve dřezu. Uškrcení kojenci se zšedlými tvářemi. Dívky ležící někde v příkopu s obličejem k zemi a se zašpiněnými

stehny, uškrcené vlastními šátky.

Tohle ale bylo jiné. A dokud se nezjistí, jak dlouho tady ti mrtví jsou, nemá smysl pokoušet se odhadnout, kdo je zavraždil a jaký k tomu měl důvod. Na první pohled bylo patrné jenom to, že žádná z lebek nemá v týlu otvor po kulce. V opačném případě by se jednalo o přesvědčivý důkaz, že

policisté mají před sebou oběti politicky motivované popravy nebo vražedné pomsty jednoho z místních gangů.

Katie chtěla kolegy z operace Stopa o nálezu koster informovat jen proto, aby dodržela protokol. Nedomnívala se, že mezi tímto a O’Connellovým vyšetřováním existuje nějaká spojitost. Dívky, po nichž komisař pátral, mizely jedna po druhé v průběhu téměř celého desetiletí — poslední z nich se ztratila v červnu roku devatenáct set devadesát osm. Z prvotního ohledání tohoto místa však Katie měla dojem, že všechna těla byla pohřbena naráz.

Přikročil k ní Liam a nabídl jí silný větrový bonbon. „Co vy na to? Mohl by za to být zodpovědný Meagherův otec?“

„To se nedozvíme, dokud nezjistíme, co jsou všichni ti lidi zač, kdy je zabili a proč.“

„Chcete motiv? Rozhlídněte se kolem sebe, prosím vás — taková zastrčená díra! Od úsvitu do soumraku tu člověk musí dřít, aby si vydělal aspoň na trochu solidní živobytí. Nemá si na kom vybít svoje frustrace, s výjimkou dobytka a čas od času nějakého toho cyklisty, který projíždí kolem a hledá, kde by strávil noc. Vzpomínáte si na ten případ v penzionu dole v Crosshavenu? Tři oběti nacpané v prádelníku.“

Katie zvedla ruku a zaclonila si oči před deštěm. „Já nevím. Na mě to tak nepůsobí. Úplně se to samozřejmě vyloučit nedá. Ale celé je to nějak temné. Jak jsou všechny ty kostry zapletené do sebe… jako by je před zahrabáním někdo rozebral na kousíčky.“

Modré umělohmotné plenty ozářilo několik jasných záblesků. Fotograf se pustil do práce a členové týmu pro zajištění stop se v jámě kolébali sem a tam, navlečení v ochranných oblecích, a značili umístění jednotlivých lebek a hrudních košů.

Jeden z nich uchopil stehenní kost, na jejímž konci se cosi houpalo. Sehnul se a zvedl další kost a pak další a další. Chvilku je zkoumal a pak zamířil ke Katie: „Na tohle se prostě musíte mrknout, komisařko.“

Katie si natáhla těsné ochranné rukavice a kost si od něj vzala. V horní části, která za jiných okolností bývá usazena v kyčelní jamce, zela díra. Procházel jí krátký umaštěný motouz zavázaný na uzel, na jehož konci se houpala figurka připomínající panenku na hraní. Byla vyrobena z kousků šedých hadrů a bylo do ní zapícháno šest nebo sedm zrezavělých hřebíků a háčků. Stejným způsobem byly proděravěny i ostatní stehenní kosti a u každé z nich visela malá hadrová panenka.

„Co vy na to, Liame?“ zeptala se Katie. „Už jste někdy něco podobného viděl?“

Liam si figurku zblízka prohlédl a zavrtěl hlavou. „Nikdy. Vypadá trochu jako vúdú panenka, nemyslíte? Taková ta, do které se zapíchávají špendlíky, aby se člověk někomu pomstil.“

„Vúdú? V Knocknadeenly?“

Policista zajišťující místo činu si vzal kost zpátky a vrátil se k práci. Katie řekla: „Nemám ponětí, k čemu tady došlo, Liame, ale je to opravdu divné.“

V tu chvíli k nim přistoupil John a prohodil: „Dáte si něco k pití, komisařko?“

Upsala by duši za dvojitého panáka vodky, ale místo toho řekla: „Čaj, děkuju. Bez mléka a cukru.“

„A vy, inspektore?“

„Tři cukry, prosím. A nemíchat, kdybyste byl tak laskav. Na tu sedlinu na dně šálku si moc nepotrpím.“

Od západu se začalo postupně vyjasňovat a statek zalilo mdlé šedé světlo. Katie si šla do domu popovídat s Johnovou matkou. Žena seděla v obývacím pokoji, přes ramena měla přehozený

propínací svetr, který byl zelený jako hladina rybníka, dívala se na televizi a hladila u toho psa. Kousek od ní stál na stolku velký rámeček s fotografií bělovlasého muže — takhle bude jednou určitě vypadat i John, pomyslela si Katie. Vedle byl prázdný šálek od čaje a přetékající popelník.

„Ráda bych vám položila pár otázek, paní Meagherová.“

„Opravdu?“ poznamenala Johnova matka, aniž odtrhla oči od obrazovky.

„Smím se posadit?“

„Prvně si sundejte kabát.“

„Jistě.“ Svlékla si pršiplášť a složila ho na opěradlo dřevěné židle u dveří. Na sobě měla elegantní šedý kostým a červenou halenku, která téměř dokonale ladila s jejími vlasy. Posadila se naproti paní Meagherové, která se plně soustředila na sledování telenovely. V obývacím pokoji to bylo cítit vlhkem, jídlem a levandulovou leštěnkou na nábytek.

„Zatím jsme našli pozůstatky osmi lidí a zdá se, že by jich mohlo být i víc.“

„Dej jim pánbůh věčný pokoj.“

„Netušíte, kdo je tam mohl pohřbít?“

„Někdo to být musel, no ne? Sami se asi nezahrabali.“

„Nezahrabali, paní Meagherová. To by mě vážně překvapilo. Mě ale zajímá, jestli jste si někdy nevšimla, že by váš manžel v tom starém skladu krmiva něco dělal.“

„Chodil tam každou chvíli. Dobytek je třeba krmit.“

„Samozřejmě. Chtěla jsem se spíš zeptat, jestli jste si náhodou nevšimla, že by tam dělal něco neobvyklého. Jestli tam třeba něco nestavěl nebo nekopal.“

„Ježíšku na křížku, snad mi nenaznačujete, že ty chudáky zahrabal můj Michael!“

„Jen bych se ráda dozvěděla, jak se tam dostali a kdy.“

„Tak to vážně nemám šajn. Pohřbít tolik lidí by byla pořádná fuška a Michael na něco takového neměl čas. Vždycky říkával, že maká víc než dva koně a osel dohromady.“

„Zajímal se o politiku?“

„Mně je jasné, kam tím míříte. Odebíral An Phoblacht, ty noviny, co je vydává Sinn Féin. Ale jinak na tyhle věci neměl kdy. Nikam nechodil. Už jen dostat ho o nedělích na mši dalo pořádně zabrat.“

„Měl nějaké blízké přátele?“

„Pár chlapů, s kterýma se seznámil v hospodě v Ballyhooly. Občas spolu ve čtvrtek večer chodili hrát na harmoniku. To jsou ale slabí staří chlapi, ti by neublížili ani mouše, natož aby měli sílu ji pohřbít.“

„Nepřišel ho někdy navštívit někdo cizí? Někdo, koho jste neznala?“

Paní Meagherová zavrtěla hlavou. „Michael rád trávil čas s rodinou a na to, aby někoho hostil, si nepotrpěl. Občas sem zaskočil otec Morrissey a já mu dala kousek koláče nebo chleba se šunkou. Michael pak vždycky říkal, že když si pomyslí, kolik ho každé sousto stojí, má chuť rozříznout tomu tlustýmu budižkničemu břicho a vzít si to jídlo zpátky.“

„Rozumím. Co myslíte, dalo se s ním vyjít? Ale samozřejmě ho nechci nijak očerňovat.“

Paní Meagherová si odfrkla. „Na všechno měl svůj názor a blbce nemohl vystát, ale nebyl o nic horší než ostatní chlapi.“ Jako by podle ní byli všichni muži naprosto nemožní.

„Měl s někým nějaké dlouhodobé spory?“

„Ale prosím vás. Od rána do večera sotva promluvil, natož aby se hádal.“

„Ještě něco. Donesly se k vám někdy zvěsti o tom, že tady v okolí zmizeli nějací lidé? Kdykoli, nemuselo to nutně být nedávno.“

„Lidi, co zmizeli?“ Teprve teď přestala paní Meagherová věnovat pozornost televizi a pohlédla na Katie. „Ne, nic takového se ke mně nedoneslo. Jistě, když jsem byla malá, vyprávěla mi maminka o lidech, co je víly odnesly do neviditelného království, ale říkala to jenom proto, abych nezlobila a dojedla brambory.“

Katie se usmála, přikývla a řekla: „Poslední otázka: viděla jste někdy tohle?“ Sáhla do kapsy a vytáhla umělohmotný sáček na důkazy, ve kterém byla šedá hadrová panenka.

„Co to je?“

„Nikdy jste nic podobného neviděla?“

„Taková hračka se pro děti zrovna nehodí, nemyslíte? Vždyť je to samý hřebík.“

„Podle mě to není hračka, paní Meagherová. Abych k vám byla upřímná, nemám nejmenší tušení, co to vlastně je. Ale ocenila bych, kdybyste se o tom před nikým nezmiňovala.“

„Proč bych měla?“

„Já jen kdyby se vás někdo ptal. Třeba lidi z novin nebo od televize.“

Paní Meagherová zvedla poloprázdnou krabičku cigaret a nabídla Katie, která zavrtěla hlavou. „Vy si nedáte? Já bych taky neměla, jsem chabrus na hrudník. Doktor říká, že mám skvrnu na plíci.“

„Proč s tím neskoncujete?“

Žena si zapálila cigaretu a vyfoukla dlouhý proužek kouře. „Skoncovat s tím? Proč bych se o to proboha pokoušela, když jsem si stoprocentně jistá, že bych to nedokázala?“

3

Lidé z technického týmu našli do setmění jedenáct lidských lebek a většinu ostatních kostí včetně devatenácti proděravěných stehenních kostí s malými šedými panenkami. Policisté z technického oddělení výkop v každém stadiu práce vyfotografovali, informace o všech kostech zavedli do počítačového systému a jejich polohu pečlivě označili bílými vlaječkami. Na následující ráno naplánovali balení nalezených pozůstatků, které následně odvezou na oddělení patologie ve Fakultní nemocnici v Corku, kde je pak prozkoumá státní patolog — doktor Owen Reidy, který i se svou černou brašnou a proslulou špatnou náladou přiletí až z Dublinu.

Katie vyšla z domu a přistoupil k ní Liam. „Takže?“ zeptal se a mnul si při tom ruce.

„Nic jsem nezjistila. Nechce se mi věřit, že by s tím měl otec Johna Meaghera něco společného. Jenže kdosi v jeho skladu vykopal díru a zahrabal do ní jedenáct koster, nemluvě o tom, že jim provrtal stehenní kosti a ozdobil je panenkami. Nedokážu si představit, jak by se to mohlo stát bez vědomí Michaela Meaghera. Podle paní Meagherové tam každou chvíli chodil pro krmivo nebo ho zase doplňoval.“

„Vypadá to, že prostě musel vědět, co se děje.“

„A co z toho vyvozujete? Že se domluvil s nějakou popravčí četou?“

„Neřekl bych, že šlo o popravu,“ podotkl Liam. „Ty probíhají vždycky stejně: pfí!, rána do týla a je konec. Ale co všechny ty panenky? Jaká popravčí četa by se obtěžovala svoje oběti rozřezat na kusy a vyvrtat jim do stehenních kostí díry? Spíš by prostě nechali vykopat hrob, těla do něj hodili a klidili by se. Ale i kdyby to poprava byla a ta těla vážně pohřbil Johnův otec, ještě to neznamená, že to udělal dobrovolně. Třeba mu vyhrožovali, aby držel jazyk za zuby, jinak skončí stejně.“

Katie vytáhla kapesník a utřela si nos. „Já nevím. Myslím, že po řešení téhle hádanky se budeme muset poohlédnout jinde.“

„Já bych z toho našeho Michaela Meaghera úplně nevylučoval. Jak jsem říkal, tyhle odlehlé statky mi něčím připomínají Texaský masakr motorovou pilou. Déšť, bahno a nikdo, komu byste si mohla postěžovat, snad jenom prasatům a kravám. Člověk přece nemůže zůstat při smyslech, když celý den mluví jenom s dobytkem.“

Katie se podívala na hodinky. „Dnes už toho asi víc nestihneme. Zítra bude porada, přesně v deset. Vyřiďte Patrickovi, ať mezitím důkladně proklepne všechny případy zmizení v oblasti severního Corku za posledních deset let. Řekněte mu, aby věnoval zvláštní pozornost všem, kteří se ztratili ve skupině, a každému, kdo si sem vyrazil na kole, stopoval tady nebo tu byl na túře. Ti bývají nejzranitelnější. A ať si Jimmy promluví s těmi svými kamarády z kočovnické komunity… třeba něco vědí.“

„A co já?“

„Však vy víte, o co vás poprosím. Zajděte na skleničku s Eugenem Ó Béarou.“

„Snad si nemyslíte, že mi něco prozradí?“

„Pokud v tom mají prsty lidi z IRA, tak ani necekne. Možná vám ale řekne, že to nespáchali, což by mi ušetřilo hromadu času, trápení a několik tisíc z rozpočtu.“

4

Bylo už skoro deset večer, když Katie konečně dorazila do Cobhu, projela branou ke svému bungalovu a zaparkovala mondeo vedle Paulova pajera s pohonem na čtyři kola. Z nebe padal západní déšť, jemný jako chmýří. Paul neměl zatažené závěsy, a když se Katie přiblížila po příjezdové cestě k domu, uviděla ho přecházet po obývacím pokoji sem a tam a mluvit do telefonu. Zaklepala klíčem od vchodových dveří na okno a Paul na pozdrav pozvedl sklenku s whisky.

Odemkla si a vstoupila dovnitř, kde se na ni okamžitě vrhl Četník, její černý labrador. Ocasem zuřivě bušil do radiátoru, jako by to byl bubínek bodhrán.

„Ahoj, hochu, jak ses měl? Byl tě taťka vyvenčit?“

„Ještě jsem neměl čas, brouku,“ zavolal na ni Paul. „Celý večer mluvím s Davem MacSweenym a snažím se vyřídit tu smlouvu v Youghalu. Za chvilku s ním půjdu.“

„Chudák malá. Aby se nepočural.“

Katie si v předsíni zula boty, pověsila kabát a zamířila do obývacího pokoje, jasně osvětleného křišťálovým lustrem a vybaveného starožitným nábytkem. Všude v místnosti byly růžové polštáře a výzdoba v bílé a zlaté barvě. Na zdech visely reprodukce ve zlatých rámech: většinou mořské scenerie s jachtami kymácejícími se ve větru. Jednomu rohu pokoje vévodila obrovská širokoúhlá televize, na níž stál barometr ve tvaru lodního kormidla. V opačném koutě trůnila velká měděná váza s pampovou trávou obarvenou narůžovo.

Paul řekl: „Dobrá, Dave. Skvělé. Zítra ráno si promluvíme. Přesně tak. To ti garantuju.“

Katie otevřela bílou barovou skříňku a vytáhla z ní lahev vodky Smirnoff Black Label. Nalila si do sklenky z broušeného křišťálu velkého panáka a šla zatáhnout závěsy. Četník cupital za ní a dychtivě jí očichával nohy.

Paul manželku objal kolem pasu a políbil ji na šíji. „No konečně. Jak se vede? Viděl jsem tě v televizních novinách o osmé. Vypadalas úžasně. Kdybys nebyla moje manželka, zavolal bych do televize a řekl si o tvoje číslo.“

Otočila se k němu a políbila ho. „A já bych tě nechala zavřít za sexuální harašení.“

Paul byl malý a obtloustlý muž, jen o několik centimetrů vyšší než Katie. Měl boubelatý obličej, jasně modré, mírně vykulené oči a tmavě hnědé kudrnaté vlasy, které mu sahaly až k límci zářivě zeleného trička a byly zastřiženy do dávno nemoderního účesu z osmdesátých let. Neustále působil dojmem, že se může přetrhnout, aby všem vyšel vstříc. Nebyl vždycky takhle při těle. Když se s Katie před sedmi a půl lety vzali, měl v pase šestasedmdesát centimetrů a hrával amatérsky fotbal v Glanmire.

Před pěti lety však začala jeho stavební firmu stíhat jedna pohroma za druhou a Paulovo sebevědomí utržilo ránu, z níž se dodnes nevzpamatovalo. Teď trávil většinu času tím, že se vše snažil co nejrychleji napravit a obchodoval se vším možným od ojetých toyot po zlevněný stavební materiál.

Měl za sebou příliš mnoho probdělých nocí a příliš mnoho obědů s muži jako vystřiženými z pánských časopisů, kteří ho ujišťovali, že mu za hubičku seženou naprosto cokoli.

„Najedl ses vůbec?“ zeptala se Katie.

„Dal jsem si u O’Learyho toust se šunkou a sýrem. A sáček buráků.“

„A to má být večeře?“

„Nedělej si se mnou starosti. Stejně jsem neměl na nic chuť, pokud tě to zajímá.“

„To bude tou whisky.“

„Ale no tak, Katie, dobře víš, pod jakým jsem tlakem. Musím s Davem MacSweenym dohodnout tu smlouvu.“

„Dave MacSweeny — opravdu slušný člověk! Vážně nechápu, proč s ním chceš mít něco společného.“

„Seděl jenom jednou… a za co, prosím pěkně? Že koupil štípnuté kostelní piano. Hotovej Al Capone!“

„Stejně je to kariérista.“

Šla do kuchyně a Paul s Četníkem se jí drželi v patách. Otevřela chlebník a vzala z něj nakrájený chléb s otrubami. „Takhle je to vždycky,“ prohlásil Paul. „Moje žena je jediná policejní komisařka v Irsku, takže se za všech okolností musím chovat jako světec.“

„Ne, Paule, jako světec ne. Stačí se chovat jako zákonů dbalý občan, který nespolupracuje s lidmi, co z veřejných staveb odvážejí silniční techniku, pašují do přístavů cigarety a z autobazarů kradou náklaďáky plné pneumatik.“

Paul se zkroušeně díval, jak Katie odkrajuje tlustý plátek červeného čedaru a pouští se do krájení rajčat. „Dělám, co můžu, Katie. To přece víš. Nemůžu si ale ověřovat reputaci každého, s kým obchoduju, nemyslíš? Kdybych to dělal, úplně by mě zazdili. Bohatě stačí, že jsi policajtka.“

Katie připravený sendvič osolila a nakrájela na čtvrtky. „To tě nenapadlo, že s tebou obchodují právě proto? Kdo by se odvážil ti zkřivit vlásek, ať už strážníci nebo nějací grázlové, když jsi ženatý s komisařkou Kathleen Maguirovou?“

Paul se na to chystal něco říct, ale pak se zarazil. Zamířil s Katie zpátky do obývacího pokoje a cestou zakopl o Četníka. „Nechceš vymajznout, ty magore?“

Katie si sedla na gauč, zakousla se do sendviče a dálkovým ovládáním zapnula televizi. Paul se posadil vedle ní a řekl: „Zapomeňme na Davea MacSweenyho. Jak ses celý den měla? Co ta záležitost s kostrami? Ve zprávách tvrdili, že je jich skoro tucet.“

Katie chtěla odpovědět, ale měla plnou pusu sendviče. Vtom se na obrazovce s děsivě přesným načasováním objevil její obličej v odpoledním přítmí, které na Meagherově statku panovalo. Rychle vzala ovladač a zesílila zvuk. „Zatím nevíme, jak dlouho tady ti lidé byli pohřbení ani jak zemřeli. V tuto chvíli nevylučujeme žádnou variantu. Je možné, že tu došlo k hromadné popravě, sérii jednotlivých vražd, či dokonce přirozených úmrtí. Ostatky musejí být nejdříve ohledány státním patologem. Můžete se ale spolehnout na to, že jakmile budeme znát přibližnou dobu a příčinu smrti obětí, povedeme vyšetřování s nejvyšší možnou důsledností.“

„Tak,“ prohlásila Katie. „A teď toho víš tolik co já.“

„To je všechno? Copak nemáte žádné stopy?“

„Nic. Mohla to být nevinná rodina, která zemřela na tyfus, a na tom statku ji pohřbili kvůli vysokým nákladům na pohřeb. Nebo třeba jedenáct chlapíků, kteří naštvali někoho z corkského podsvětí.“

„Doufám, že se mi nepokoušíš něco naznačit.“

„Ne, Paule, jsem jenom unavená, nic víc. Co kdybys šel s Četníkem ven, ať si vyřídí, co potřebuje, a my se můžeme jít trochu vyspat?“

Paul si oblékl pršiplášť a vyrazil s Četníkem na procházku. Katie odešla do malé místnosti v zadní části domu, kde měla pracovní stůl a počítač. Ještě pořád jí s Paulem říkali dětský pokoj, přestože modrou tapetu dávno strhli a malého Seamuse tady připomínala už jen barevná fotografie pořízená o jeho prvních a jediných narozeninách.

Katie z hladkého pouzdra, které měla připevněné u pasu, vytáhla poniklovaný revolver Smith & Wesson ráže 38 a zamkla ho do nejhornější zásuvky stolu. Jako malá tu v noci sedávala na židli u okna, dívala se ven a představovala si, že si ji ze tmy prohlíží nějaký dívčí přízrak. Někdy si se svým odrazem povídala: Kdo jsi a co tu děláš? Proč se vznášíš nocí a tváříš se tak smutně?

Nevěděla proč, ale dnešní nález na statku Meagherových ji hluboce znepokojil. Jako by se mělo stát něco příšerného. Podobný pocit měla naposledy koncem loňského jara, když pobřežní hlídka našla na pláži v zátoce Carrigadda tělo Rumunky v pestrobarevných šatech. Během několika následujících týdnů objevila policie podél pobřeží třicet sedm dalších mrtvol, některé z nich vyplavené až u města Kinsale. Všechny ženy zaplatily dva tisíce eur, aby se dostaly do Irska. Překupníci je však několik set metrů od pobřeží hodili i se všemi jejich věcmi do moře. Žádná z nich neuměla plavat.

V průběhu noci se Paul převalil na záda a začal chrápat. Katie do něj šťouchla loktem a zasyčela:

„Zmlkni, prosím tě!“ Na chvilku toho nechal, ale pak se chrápání ozvalo znovu a hlasitěji. Přetáhla si peřinu přes hlavu a snažila se usnout, jenže to pisklavé a jednotvárné chrčení ji prostě příliš rušilo.

Procházela ztemnělými a promáčenými jatky. Neuvědomovala si, že spí. Někde nedaleko zněl ječivý sbor pásových pil a mužů, kteří si při práci pohvizdovali.

Zahnula za roh a ocitla se v hlavní místnosti. Okolo stolů s ocelovými deskami stálo pět nebo šest řezníků oblečených do dlouhých kožených zástěr. Na hlavách měli lněné klobouky zvláštních tvarů. Nezúčastněně rozřezávali mrtvoly a jejich části rozdělovali na hromady. Paže na jednu, nohy na druhou, hlavy do protějšího rohu.

Katie k ostatkům zamířila. Podlaha byla celá kluzká a ona cítila, jak jí na bosých nohou ulpívá krev. Jakmile se k tělům přiblížila, pochopila, že jsou lidská — těla mužů, žen a dětí.

Přistoupila zezadu k jednomu z řezníků a zvedla ruku, aby mu sáhla na rameno. „Přestaňte,“ pohnula rty, jenže nevydala ani hlásku. Muž právě narovnával setnutou hlavu a chystal se ji rozpůlit.

„Přestaňte,“ zopakovala Katie, aniž by byl její hlas slyšet. V tom okamžiku otevřela oddělená hlava oči a zadívala se na Katie. Začala cosi drmolit a Katie s hrůzou došlo, že se jí snaží vysvětlit, co se odehrálo na Meagherově statku.

„Ten chlap s šedými panenkami! Musíš najít toho chlapa s šedými panenkami!“

„Přestaňte! Jsem od policie!“ zaječela Katie na řezníka, který však hlavu bez váhání posunul na pásovou pilu. Ocel se střetla s kostí a ozval se pištivý zvuk. Katiinu tvář pokropila sprška krve.

S trhnutím se probudila. Paul stále chrápal a do okna bušil déšť. Několik minut zůstala ležet, pak vstala z postele a šla se do kuchyně napít perlivé vody. Pila přímo z lahve a dívala se při tom na svůj odraz ve zčernalém okně. Zase ten duch, zase si ji prohlíží.

Potřebuješ pauzu, pomyslela si. Na dovolené byla naposledy v únoru s Paulem — koupili si organizovaný zájezd na Lanzarote. Strávili tam deset dní, z nichž devět propršelo. Nebo možná potřebovala úplně jinou pauzu. Pauzu od svého života. Pauzu od bolesti, násilí a vykopávání dveří do vlhkých a zasmrádlých bytů. Pauzu od viny, kterou cítí vůči malému Seamusovi.

Nedokázala však zapomenout na těch jedenáct lebek, nedbale pohozených vedle výkopu, v němž se povaloval zbytek těl. A nedovedla zapomenout ani na ty malé hadrové panenky visící u stehenních kostí. Jedenáct lidí, kteří si zaslouží spravedlnost. Katie z hloubi duše doufala, že snad aspoň příliš netrpěli.

5

Ve středu bylo chladné, ale jasné počasí, takže si cestou do města musela nasadit sluneční brýle. Silnice se po ranním dešti stříbřitě leskla a řeka Lee se třpytila, jako by ji tvořily střepy.

Katie jela podél přístavní hráze, u níž kotvily červenobílé tankery, lodě s přepravníky na dobytek a německý klipr se třemi stěžni. U velké viktoriánské celnice se řeka dělila do dvou ramen, mezi nimiž se rozkládalo centrum města na ostrůvku, který měl necelý kilometr na šířku a tři kilometry na délku. S pevninou byl spojen víc než tuctem můstků a křižovaly ho úzké, křivolaké uličky a skryté průchody.

Budovy u řeky byly natřené zelenými, oranžovými a modrými barvami a propůjčovaly tak Corku vzhled dánského přístavu, ne pozdně viktoriánského města postaveného Angličany, jímž ve skutečnosti byl.

Katie projela kolem radnice a zabočila do Anglesea Street, kde v moderní betonové budově sídlilo policejní ústředí. Zaparkovala, vystoupila a vtom si všimla, že za ní na ostnatém drátu sedí sedm vran šedých. Nepohnuly se dokonce ani poté, co prošla těsně kolem nich. Pírka jim v ostrém ranním vánku povlávala a oči měly černé jako knoflíky.

Vzpomněla si, jak jí jedna jeptiška ze školy Panny Marie Lurdské vyprávěla, že vrány kdysi bývaly bílé. Když ale Noe jednu vypustil ze své archy, aby se poohlédla po souši, nevrátila se. Bůh jí proto pírka obarvil, aby byla černá jako ďábel.

Katie si v automatu na konci chodby koupila kapučíno a vydala se do své kanceláře. Přede dveřmi na ni čekal strážmistr Jimmy O’Rourke zahalený oblakem cigaretového kouře.

„Z Reidyho kanceláře nám ráno poslali e-mail. O půl dvanácté doktora vyzvednu na letišti.“

Katie si svlékla pršiplášť a pověsila ho na věšák. Měla na sobě zelené sako se vzorem rybí kosti a černý svetr. „To nemusíte,“ řekla. „Zajedu pro něj sama.“

„Patrick vám na stole nechal seznam pohřešovaných osob. Dockeryho a O’Donovana jsem poslal ven, aby obešli všechny statky okolo toho Meagherovic. A taky jsem se dozvěděl něco, co by vás mohlo zajímat. Včera večer jsem zavolal do kempu v Hollyhillu a jeden člověk kočovnického původu se čirou náhodou zmínil, že se poblíž Corku potloukal Tómas Ó Conaill s pár příbuznými.“

„Ó Conaill? Ten zmetek? Myslela jsem, že je v Donegalu.“

„Taky že byl, i s rodinou, ale minimálně od poloviny srpna už tam nejsou. Na tom nesejde. Najdu ho, ať je kdekoliv.“

„Díky, Jimmy.“

Katie se posadila za stůl, zapsala si do notesu jméno „Tómas Ó Conaill“ a třikrát ho podtrhla. Před dvěma lety Tómase Ó Conailla zatkla za to, že v Mallow brutálně napadl těhotnou dívku a chystal se ji rozsekat na kusy. Nikdo se proti němu neodvážil vypovídat, dokonce ani napadená dívka ne. Byl to

inteligentní a charismatický muž, ale zároveň naprostý psychopat. Právě kvůli němu měla kočovnická etnická skupina neprávem špatnou pověst, protože její hantýrku zvanou „cant“ a sklony k tajnůstkářství zneužíval k tomu, aby svou ilegální činnost skryl před zákonem.

Tómas Ó Conaill. Pokud byl někdo schopen zabít a rozřezat jedenáct lidí, tak právě on.

Usrkla kapučíno, podívala se z okna na nové vícepatrové parkoviště, které stálo za policejní budovou, a zpozorovala, že se na jeho střeše shluklo více než tucet vran.

Vstala, došla k oknu a pozorně si ptáky prohlédla. Nikdy nebyla pověrčivá, i když pod žebříky procházela jen velice nerada. Pohled na vrány na střeše nadzemního parkoviště ji však utvrdil v přesvědčení, že se brzy přihodí cosi zlého.

Opět se posadila. Vedle počítače stála zarámovaná svatební fotografie. Byla na ní ona a Paul. Katie si až teď všimla, že Paul koutkem oka pošilhává do strany. Natáhla ruku, špičkami prstů se fotky dotkla a zašeptala: „Promiň.“

V sedm třicet pět se ozvalo zaťukání na otevřené dveře a do Katiiny kanceláře vstoupil vrchní policejní inspektor Dermot O’Driscoll s topinkou v ruce. Byl to vysoký, robustní muž s bílou kšticí a růžovošedým obličejem, který vypadal jako kus naloženého hovězího. Mezi knoflíky košile bylo vidět Dermotovo vzedmuté bílé břicho porostlé chlupy. Svalil se na jednu z Katiiných židlí a spustil: „Tak jak to jde, Kathleen? Uvědomujete si, že se na nás upírá pozornost celého světa?“

„Ano, taky jsem se ráno dívala na zprávy. Ale dokud nebudu mít k dispozici analýzu od doktora Reidyho…“

„Fajn. Já jen že novináři jsou netrpěliví a požadují zvrat ve vyšetřování. Už mi dvakrát volali z Dublinu a ptali se, jak se to vyvíjí.“

Katie měla Dermota ráda a důvěřovala mu. Po jejím nečekaném povýšení na policejní komisařku ji

ochotně chránil před žlučovitou kritikou především ze strany kolegů, kteří na tuto pozici nedosáhli. Katie bylo v zásadě jedno, co si o ní lidé od tisku myslí, pokud ovšem nepřekrucovali fakta. Navíc už se nemohla dočkat, až bude mít výsledky pitvy. Dermotův neutuchající zájem o „vhodnou prezentaci policie“ tudíž nesdílela.

„Jsem si jistá, že to zvládneme, pane,“ řekla. „Máme k dispozici dostatek pracovních sil a potřebné zařízení. Podle mě je ale za tímhle případem víc, než by se na první pohled zdálo. Rozhodně nehodlám dělat unáhlené a skandální závěry, jen abych pobavila média.“

„K čemu jste zatím dospěli?“

Katie otevřela složku, kterou jí poslal policejní detektiv O’Sullivan. „Za posledních deset let se v oblasti severního Corku ztratilo přes čtyři sta padesát lidí, nikdy ale víc než tři naráz — k tomuto případu došlo v roce 1997 poblíž Fermoy. I když v relativně krátkém čase zmizelo jedenáct nebo více osob, nezjistila se mezi nimi žádná souvislost. Léto 1995: z mostu přes řeku Bride nedaleko Bridebridge zmizel pětačtyřicetiletý muž z Waterfordu. Den nato se z karavanu svých rodičů v Shanballymore ztratila třináctiletá dívka anglického původu. Večer toho samého dne se domů ke své rodině nevrátil třiatřicetiletý elektrikář z Castletownroche. Během následujících dvou dní zmizelo dalších osm lidí. Dohromady to dává jedenáct pohřešovaných. Vůbec nic je ale nespojovalo — pohlaví, vzhled, věk, finanční zázemí ani místo, kde byli naposled viděni. Ani jeden z nich nepůsobil před svým zmizením znepokojeně nebo rozrušeně.“

„Nejde o vraždy z pomsty nebo o popravu?“

„To zatím nelze s jistotou říct. Politický motiv zatím nemůžeme potvrdit ani vyvrátit. Liam si půjde popovídat s Eugenem Ó Béarou, ale nic si od toho neslibuju.“

„A co Eamonn Collins?“

„Odpoledne za ním osobně zaskočím.“

„Co myslíte, nemohlo jít o nějakou přírodní pohromu? Třeba o epidemii?“

„Patrick O’Sullivan to prošetřuje — prochází nemocniční a lékařské záznamy z oblasti Mallow, Fermoy a Mitchelstownu. Ale kdyby umřelo jedenáct lidí, musel by si toho přece někdo všimnout. A pak tu samozřejmě máme ty záhadné panenky.“

„Nějaký nápad, co jsou zač?“

„Vůbec žádný. Zdá se, že mohly být součástí nějakého lidového rituálu. Na nic podobného ale zatím nikdo z nás nenarazil.“

„Nějaké další stopy?“

„Jimmy se obrátil na pár svých spojek mezi kočovníky. Vypadá to, že se tu objevil Tómas Ó Conaill.“

„Ó Conaill? Myslel jsem, že ten irský Charles Manson je někde na severu.“

„Třeba s tím nemá nic společného, ale ráda bych si byla jistá. Kromě toho bych ocenila, kdybych měla k ruce aspoň dvacet strážníků, abychom mohli prošetřit i domy v okolí Knocknadeenly a pořádně prohledat statek Meagherových.“

„Co mám tedy říct médiím?“

„Že to máme pod kontrolou.“

„To není zrovna vzrušující informace, Katie.“

„Při vší úctě, pane, my tady neprovozujeme cirkus.“

„Ale no tak, Katie. Trochu diplomacie, prosím. Víte stejně dobře jako já, že jim musíte předhodit něco zajímavějšího, pokud si přejete, aby vám pomáhali. Vy sama jste vynikající námět na článek, na to nezapomínejte.“

„O těch panenkách nehodlám nic zveřejňovat. Aspoň dokud nebudeme vědět, co znamenají.“

„Chápu. Co ale zveřejnit hodláte?“

„Řeknu jim, že zkoušíme pár nových tajných metod na určení totožnosti obětí.“

„Fajn, to zní dobře. A o jaké metody jde?“

„Nevím. Právě proto jsou tajné.“

Vrchní policejní inspektor O’Driscoll zavrtěl hlavou. „Jste skvělá detektivka, Katie. Patříte mezi nejlepší policisty, kteří pro mě kdy pracovali. Musíte ale pochopit, že vaše pozice nevyžaduje jenom detektivní schopnosti, nýbrž i trochu taktu, má milá.“

„Pane, až zjistím, kdo těch jedenáct lidí na Meagherově statku rozsekal a zahrabal, budu učiněný milius.“

Porada byla krátká, bezvýsledná a prosycená cigaretovým kouřem. Policisté z technického týmu prezentovali fotografie roztroušených koster, nezdálo se však, že by v rozmístění kostí byla jakákoli logika. S jistotou se dalo tvrdit jediné: těla byla před pohřbením rozebrána na kusy. Vyplývalo to z faktu, že devět stehenních kostí se našlo na dně výkopu, na nich ležely tři hrudní koše a pak hromada holení, lýtkových kostí a lopatek, spolu s lebkami a kostmi prstů z rukou a nohou.

A stehenní kosti musel pochopitelně nejdřív někdo oddělit od zbytku těla, aby je mohl provrtat a pověsit na ně hadrové panenky.

Strážmistr Edmond O’Leary smutně ukázal na zvětšené snímky. „Nelze spolehlivě určit, která stehenní kost patří ke které pánvi, ani která čéška patří ke které stehenní kosti. Vlastně vůbec nejde říct, co patří k čemu.“

Liam v zadní části místnosti potichu zabručel: „Pánevní kost patří ke stehenní kosti a stehenní kost patří ke kolennímu kloubu.“

Katie se otočila a rozzlobeně se na něj zamračila, on se ale jen omluvně zašklebil a zamával na ni.

„Dokud patolog nepředloží definitivní zprávu, můžeme s jistotou říct pouze to, že všechny oběti byly ve skladu krmiva na Meagherově statku pohřbeny ve stejnou dobu. Možná tam ale nezemřely. Nelze vyloučit, že tam někdo jejich ostatky převezl odjinud. Navíc prozatím nemáme důkazy, které by

potvrdily, že ti lidé zemřeli nebo byli zavražděni ve stejný den.“

„Našly se nějaké stopy?“ zeptal se Liam.

„Jen Johna Meaghera, jeho matky a několika dělníků.“

„Stopy pneumatik?“

„Pouze Meagherova auta, má land rover. Žádné jiné. Vlastně ještě náklaďáku mlékárny Dawn Dairies. A jízdního kola toho mladého pomocníka.“

„Narazili jste na nějaké oblečení nebo boty?“ zeptala se Katie.

„Ne, na nic.“

„Knoflíky, poutka, zipy nebo jakékoli jiné zapínání?“

„Ne, což je dost neobvyklé. Rašelinitá půda je přece vynikající konzervant.“

„Takže šatstvo by mohlo být stopou? Máme se na něj zaměřit?“

„Ano, to by šlo. A samozřejmě hledejte taky šperky. Z rozměrů kostí vyplývá, že šlo o dospělé, a bylo by docela zvláštní, kdyby u sebe ani jeden člověk z jedenáctičlenné skupiny neměl žádný krucifix, hodinky nebo snubní prsten.“

„Pusťte se do toho,“ řekla Katie Edmondu O’Learymu. „Poptejte se hlavně ve zlatnictvích v Corku. Zjistěte, jestli jim někdo nenabídl větší množství snubních prstenů a jiných tretek. Určitě se vyplatí zkusit Gerryho Lenihana na French Church Street. Loni jsme ho dvakrát sebrali za obchodování s kradenými prsteny.“

„Ještě bych chtěl dodat, že ty kosti nejspíš patří mladým ženám. Pokud ale doktor Reidy dojde se svými znalostmi k jinému závěru, pochopitelně se jeho názoru podvolím.“

V tu chvíli vstoupila do zasedací místnosti policistka Maureen Dennehyová a podala Katie vzkaz. Stálo na něm: „Eamonn Collins: Dan Lowery’s, půl třetí odpoledne.“

„Děkuju, Maureen.“

„Mimochodem, volal vám manžel. Prý možná pojede večer do Limericku, nemáte na něj čekat.“

„Fajn,“ přikývla Katie a pomyslela si: Sakra, do čeho se to Paul zase pustil?

6

Katie zrovna hovořila s členem letištní ochranky, když do haly automatickými dveřmi vešel doktor

Owen Reidy a netrpělivě odstrčil dvě malé děti, které mu stály v cestě. Měl na sobě hnědý balonový plášť, jenž byl v pase příliš utažený, a měkký plstěný klobouk s širokou krempou.

„V Dublinu jsme museli dvacet minut čekat na ranveji,“ zabručel a vrazil Katie do ruky lékařskou brašnu a napěchovaný kufr. „Co si myslí? Že máme času nazbyt a můžeme jím plýtvat kvůli turistům z Floridy? Měli je nechat kroužit nad letištěm, až by jim došlo palivo, havarovali by a uhořeli.“

Doktor Reidy měl široký obličej posetý jaterními skvrnami, huňaté zrzavé obočí a za všech okolností nosil motýlka s obrovskými puntíky. Když byl Charlie Haughey ještě ministerským předsedou, Reidy s ním úzce spolupracoval. Deník Irish Examiner dokonce prohlásil, že se Reidy spolu s dalšími muži účastnil orgií v dublinském hotelu Grafton, což však doktor rezolutně popřel. Bez ohledu na to, jaká byla pravda, představoval Reidy pozůstatek poloviny osmdesátých let, kdy irská ekonomika zažívala obrovský rozmach a někteří lidé si díky různým dohodám a daňovým úlevám přišli na slušné jmění. Takže doktor Reidy dosud předpokládal, že se k němu ostatní budou chovat jako k vyvolenému.

„Jsem ráda, že se vám daří, doktore Reidy,“ řekla Katie, když vyšli z letištní haly na sluncem zalité parkoviště.

„Pche! Chtěl jsem strávit dva dny hraním golfu v Killarney, ne přebíráním kostí v Corku.“

„Zatím jsme exhumovali jedenáct lebek, což ukazuje na jedenáct obětí. Objevili jsme i spoustu dalších kostí.“

„No, aspoň že vaši lidi umějí počítat. To se mi vážně ulevilo.“

„Nikdo zatím není podezřelý. Velice záleží na tom, abychom zjistili, kdy a jak oběti zemřely.“

„Takže jako obvykle spoléháte, že ten případ vyřeším za vás.“

„Jste vynikající patolog, doktore Reidy.“

„A vy, komisařko, byste měla být doma a hledět si dětí.“

Seděli v policejním autě s řidičem a sjížděli z kopce do centra Corku. Katie se dívala z okna. Existovalo tolik způsobů, jak na doktorovu poznámku reagovat. Mohla s ním mluvit přezíravě, být zahořklá nebo mu povědět, jak šla toho mrazivého lednového rána Seamuse nakrmit a našla ho mrtvého.

Místo toho jen prohodila: „Rezervovali jsme vám stejný pokoj jako obvykle. Opět v Arbutus Lodge. Musím vás ale varovat: od doby, kdy jste tam bydlel naposledy, změnili majitele a jídlo už není, co bývalo.“

„Já to risknu, komisařko.“

Dorazili do města a Katie vystoupila na Anglesea Street. Místo rozloučení doktor Reidy řekl: „Jakmile to půjde, dám vám vědět, na co jsem přišel. Toho golfu se vážně vzdát nehodlám.“

Katie za sebou beze slova zavřela dveře a sledovala, jak odjíždějící auto nadskakuje na výmolech. Přešla přes ulici a se sklopenou hlavou vstoupila do budovy policejního ústředí. Uvnitř potkala Maureen Dennehyovou, která jí řekla: „Hledal vás vrchní inspektor O’Driscoll, paní komisařko.“ Katie k ní však ani nevzhlédla.

Vešla do hospody Dan Lowery’s na MacCurtain Street, kde na ni už čekal Eamonn „Lišák“ Collins. Byl to malý podnik, jehož zdi byly do posledního místečka obložené lahvemi, zrcadly s reklamou na černé pivo Murphy’s, nejrůznějšími suvenýry a vázami se suchými květinami. Eamonn Collins tam chodil, protože se mu zamlouvalo, že mají hospodu v oblibě členové divadelního souboru (hned ve vedlejším vchodu sídlilo divadlo Everyman), ale především měl rád tamní tmavé vitrážové okno, které původně pocházelo z kostela v Killarney a díky němuž nebylo do hospody z ulice vidět.

Collins seděl v malé zadní místnosti, odkud dobře viděl na hlavní vchod i na schodiště vedoucí k toaletám. Naproti němu seděl velký zamlklý muž s namodralou vyholenou hlavou, odstávajícíma ušima a vytetovanou krajtou, která se mu táhla až nad límec mikiny. Collins byl oproti němu štíhlý a upravený. Měl rezavé, pečlivě učesané vlasy, kvůli nimž si vysloužil svou přezdívku a které už vepředu začínaly bělat. Na sobě měl dokonale padnoucí dvouřadový oblek ze žíhaného šedého tvídu, černou vestu a zářivě vyleštěné černé oxfordky.

Katie si sedla naproti němu a záměrně mu zakryla výhled na vchodové dveře.

„Dáte si něco k pití?“ zeptal se Collins. Zdvořilostní fráze už mezi nimi nebyly potřeba. Jeho oči jí připomínaly dva šedé kameny na zimní pláži.

„Sklenice vody mi bude bohatě stačit.“

„Jerry,“ prohodil Collins a onen velký tichý muž vstal a odešel k baru.

„Poslední dobou se zrovna nepřepínáte,“ řekla Katie. „Pět dní ve Sligu na rybách, dva týdny na golfu v Jižní Karolíně…“

„Těší mě, že se vám po mně stýská.“

„Asi jako po žloutence typu A.“

„Vy jste světlo mého života, komisařko. Ale kdyby se vám zachtělo osvojit si přístup ‚žij a nech žít‘, rozhodně bych to ocenil.“

„Nemyslím si, že obchod s drogami má s variantou ‚nechat žít‘ mnoho společného, vy ano?“

Collins pokrčil rameny. „Já vždycky říkám, že nekalé činnosti by se neměly svěřovat do špatných rukou; svět zločinu musí zůstat čistý.“

„Takže k tomu na Meagherově statku došlo? Někdo se chtěl ujistit, že svět zločinu zůstane čistý?“

„Nerad to říkám, ale nemám nejmenší ponětí, co se na tom statku stalo. Posledních pár měsíců je tady v Corku božský klid. Právě proto jsem si vyrazil na tu dvoutýdenní dovolenou. S jistotou vám můžu potvrdit jenom jedno: v tomhle prsty nemám; já ani nikdo, koho znám.“

Collins byl jediný člověk z Katiina okolí, který při řeči zdůrazňoval středníky — pokaždé vystrčil špičku jazyka a vydal tichý zvuk, který zněl jako klapnutí. Katie tohle puntičkářství odjakživa považovala za jeho nejvíc zneklidňující vlastnost. Provozoval jeden z největších drogových kartelů ve městě a byl osobně zodpovědný za brutální vraždy nejméně pěti lidí, a přesto nosil oblečení šité na míru v nejlepších dublinských krejčovstvích a každou chvíli citoval Yeatse a Moorea.

V Corku nebylo mnoho zločinců, z nichž by Katie přebíhal mráz po zádech, ale „Lišák“ Collins mezi

ně každopádně patřil.

„Jedla jste vůbec něco?“ zeptal se jí. „Je mi jasné, že vy detektivové máte kolikrát moc práce, než abyste se pořádně najedli, a tady dělají vážně vynikající hovězí sendviče. Nebo kinsaleskou rybí polévku.“

„Už jsem obědvala, děkuju,“ zalhala Katie. „Potřebuju, abyste mi prozradil, kdo za uplynulých šest měsíců z města zmizel. Jedenáct těl, to je hodně lidí. Jsem si jistá, že pokud jde o těla vašich, budete celý žhavý se pomstít. A pokud to vaši nebyli, budete úplně stejně žhavý postarat se o to, aby vaši konkurenti dostali, co si zaslouží.“

„Ale co když jsem za to zodpovědný já?“ podotkl Collins. „To bych vám přece nic neprozradil, no ne?“

„Nemyslím si, že jste to byl vy. Jste daleko okázalejší. Když si s někým vyřizujete účty, chcete, aby o tom věděl celý svět. Jako tehdy, když jste uprostřed Patrick Street zapálil Jackyho O’Malleyho.“

Collins se málem neubránil úsměvu. Usrkl whisky značky Power’s a přes okraj sklenky upřel na Katie chladný pohled. „Víte, co mi to připomíná? Prácičku jisté menšiny. Pár jejich rodin proti sobě v minulosti vedlo vendetu, takže být vámi, šel bych si popovídat s někým od kočovníků.“

„Tómas Ó Conaill?“

„To by mě vůbec nepřekvapilo. Odjakživa to byl divoký parchant s hlavou plnou nesmyslů.“ Zavládlo dlouhé ticho. V přední části hospody křičel nějaký podnikatel do mobilu: „Jo, byl. Jo, budu.

Jo, jsem.“ Po chvíli se Collins naklonil a špičkou upraveného prstu cosi nakreslil na lakovanou desku stolu.

„Myslím ten způsob, jakým to provedli. Ty pomíchané kosti. Tohle ti pobudové dělají, aby člověk nemohl přijít do nebe. Pokud nevíte, kde máte nohy, jak máte projít bránou nebeskou?“

Katie odvětila: „Netušila jsem, že jste odborník na irské pověry.“

„Zajímá mě všechno, co se týká štěstí.“

„Takže mi dáte vědět, pokud zjistíte, koho štěstí opustilo na Meagherově statku?“

„Samozřejmě že dám. Spolupracovat s policií je odjakživa moje strategie.“

„Slibuju vám, Eamonne, že jednoho dne vás rozdrtím.“

Collins se na ni usmál. „Rozbij tu vázu, chceš-li, rozdrť ji na prach… ale vůně růží ani pak neopustí tvůj práh,“ ocitoval Thomase Moorea.

Katie z podniku odešla, aniž by se rozloučila. Collinsův tichý společník s vyholenou hlavou ji doprovodil k východu a otevřel jí dveře.

7

Doktor Reidy zavolal Katie v úterý v 11.25 z fakultní nemocnice: „Pitevní zprávu dopíšu až o víkendu, komisařko, ale myslím, že byste se tu i přesto měla zastavit. Mám pár předběžných závěrů, které vás překvapí.“

„Překvapí? Jak to?“ zeptala se Katie, ale doktor mezitím zavěsil.

Liam ji zavezl do nemocnice. Bylo zataženo, sucho a poměrně teplo. Přes město se od západu přeléval zdánlivě nekonečný nízký mrak. Byl to takový ten den, kdy si člověk snadno dokáže představit, že slunce do smrti neuvidí.

Katie na sobě dnes neměla pršiplášť, vzala si pouze tmavě fialový vlněný kostýmek s červenými puntíky a krémový svetr s rolákem. Liam si oblékl svou novou bundu z černé kůže.

Řekl: „Podle mě o tom nemůže být pochyb: ať už se na to díváte jakkoliv, Michael Meagher prostě musel vědět, že ta těla pod skladem jsou. Jasně, paní Meagherová manželovy styky s republikány zlehčuje, je ale docela dobře možné, že jí vůbec neříkal, co dělá.“

„Eugene Ó Béara přece popřel, že by o tom cokoli věděl, ne?“

„Jo, popřel, ale to můžeme jen těžko považovat za překvapení roku.“

Zaparkovali před nemocnicí. Katie vešla dvojitými automatickými dveřmi do nemocniční budovy a Liam ji následoval. Na konci chodby seděl v kolečkovém křesle starý muž v kostkovaném županu a zamračeně na příchozí pohlížel zpoza brýlí, které byly tak špinavé, že přes ně snad ani nemohl vidět. Vypadal jako dvojče Samuela Becketta a asi by i souhlasil s jeho výrokem z Čekání na Godota:

„Chcípl tu pes. Nikdo nikdy nepřijde, nikdo nikdy neodejde. Cvrkot jak v márnici!“

Vstoupili do patologické laboratoře, kde stál doktor Reidy navlečený do zelené umělohmotné zástěry. V šedém světle, které dovnitř dopadalo střešním oknem, vypadal, jako by měl kolem hlavy svatozář.

V místnosti bylo ve dvou řadách rozestaveno jedenáct stolů zahalených tmavě zelenými prostěradly a na každém z nich ležely kosti opatřené papírovými štítky. Katie si při pohledu na pozůstatky pomyslela, že působí mnohem křehčeji a opuštěněji, než když je na statku Meagherových uviděla poprvé — teď připomínaly rodinu vyzáblých sirotků. Zmocnily se jí pocity bezmoci a smutku, protože už bylo příliš pozdě na to, aby ty, kterým kosti patřily, zachránila.

S kostmi opatrně manipulovali tři laboratorní asistenti. Snažili se je umístit do původní polohy a svůj pokrok zaznamenávali na nástěnnou tabuli s nákresy jedenácti koster.

Doktor Reidy se vysmrkal do velkého bílého kapesníku. „Podařilo se nám identifikovat většinu dílčích částí těch nebožaček — a ano, všechno to byly ženy nejrůznějšího věku. Brzy vám dodám seznam chybějících kostí, abyste mohla svoje lidi poslat zpátky na statek, ať se to tam laskavě obtěžují prohledat o něco pečlivěji než minule. K seznamu přiložím náčrtky jednotlivých kostí. Nenalhávám si, že by vaši podřízení dovedli rozeznat kost lebeční od kosti patní.“

„Čímž chcete říct, že naše metody podle vás nemají hlavu ani patu,“ poznamenala Katie suše.

„Správně, komisařko. Vy jste mi ale expert přes anatomii!“

Katie obešla nejbližší stůl k místu, kde opuštěně ležela lidská lebka, pod kterou byly vyskládány ostatní kosti. „Říkal jste, že pro mě máte překvapení, doktore.“

„Přesně tak. A určitě vás potěší, že nejde o nepříjemné překvapení. Podrobil jsem ty kosti několika předběžným testům a můžu vám s naprostou jistotou zaručit, že žádná z těch dam neumřela za vašeho života… vlastně ani za mého. Takže na operaci Stopa můžeme klidně zapomenout. Morek všech kostí je poškozený, přesto předpokládám, že se mi povede získat použitelnou DNA. Pár kosterních vzorků jsem poslal do Dublinu kvůli racemizaci aminokyselin, a až výsledky dorazí, měl bych znát dobu úmrtí mnohem přesněji. Bezpochyby se vám ale uleví, že pravděpodobně nehledáte vraha, který by byl stále naživu.“

„Jste si jistý, že byly zavražděny?“

„Tak na devadesát devět procent. Svědčí pro to samozřejmě ty proděravěné stehenní kosti, ke kterým byly připevněny hadrové panenky, ale navíc i zjištění, že do obou očních důlků každé oběti byl vtlačen úzký předmět podobný majzlíku. Všechny ženy rozřezali, nedokážu ale určit, jestli k tomu došlo před smrtí, nebo až po ní. A pak je tu ještě jedna velmi zajímavá věc.“

„A to?“

Doktor Reidy zvedl ze stolu holenní kost a podal ji Katie, aby si ji mohla prohlédnout zblízka. „Co vy na to?“

„Holeň.“

„Jistěže je to holeň, komisařko, teď ale zkuste na chvíli dělat svou práci a všimněte si, co je na té holenní kosti pozoruhodného.“

Katie si ji prohlédla ze všech stran. „Nevím. Co hledám?“

Doktor Reidy namířil rozechvělý, nikotinem zabarvený ukazováček na řádku úhlopříčných škrábanců, které se táhly po celé délce kosti. „Tyhle rýhy,“ řekl. „Zdá se, že jsou od velice ostrého nože s

krátkou čepelí, jaký řezníci používají na čištění žeber.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že se ta těla nerozložila přirozenou cestou. Před pohřbením byla kompletně zbavena masa.“

Katie se beze slova rozhlédla po laboratoři plné hromádek slonovinově zbarvených lidských pozůstatků. Bylo na nich cosi nesmírně tragického. Neznámé, nepohřbené, neoplakávané ženy. A jenom bůh ví, co všechno musely před smrtí vytrpět.

Liam si posadil brýle na temeno hlavy, aby se na ostatky mohl podívat zblízka. „Co se snažíte naznačit, doktore? Proč by jim někdo seškraboval maso z kostí?“

Doktor Reidy chvilku zápolil se svou umělohmotnou zástěrou, poté našel kapesník a hlasitě se vysmrkal. „Kanibalismus?“ prohodil.

„Kanibalismus? Ježíšikriste, copak jsme na Fidži?“

„Pouze vám sděluji soudní nález, inspektore Fennessy, a z něj vyplývá nejenom fakt, že ke stehenním kostem obětí byly připevněny malé látkové figurky, což je každému na první pohled jasné, ale i že ze všech kostí bylo oškrábáno maso. A to se značnou péčí a námahou, jako kdyby to mělo sloužit nějakému konkrétnímu rituálu, jehož součástí mohl být právě kanibalismus.“

Katie řekla: „Můžete aspoň přibližně stanovit, jak jsou ty kostry staré?“

„Z provedených testů — které, jak jsem už říkal, nejsou v žádném případě průkazné — vyplývá, že ty kosti ležely pod skladem Meagherových přibližně osmdesát let, pravděpodobně i déle — tedy dávno před tím, než ten pozemek koupil dědeček Johna Meaghera a než pak statek přešel do vlastnictví Michaela Meaghera.“

„A co ty panenky?“

„Jsou vyrobené ze lnu, zauzlovaného a smotaného jako pohřební obvazy mumií. Ty šroubky, hřebíky a háčky jsou z větší části ručně vyrobené a já se domnívám, že se nám je s největší pravděpodobností podaří přesně datovat. Míra jejich koroze nade vši pochybnost odpovídá teorii, že těla byla v zemi nejmíň tři čtvrtě století, nejspíš déle.“

Katie se zeptala: „Narazil jste už někdy na podobná úmrtí?“

Doktor Reidy zavrtěl hlavou. „Nikdy. Jak říkám — na tom, co se těm ženám přihodilo, je zcela jasně cosi rituálního, ale co konkrétně, to netuším. Takhle očištěné kosti jsem v životě neviděl, ani podobné panenky ne. A to do soudní medicíny fušuju už devětadvacet let.“

„Takže co podnikneme teď?“

„To vážně nevím, má milá. Já si pojedu do Killarney zahrát golf a vy se nejspíš pokusíte zjistit, jací lidi takhle výstřední zločin spáchali a proč.“

Katie chvilku postávala těsně vedle něj a prohlížela si všech jedenáct lebek: pokřivených, bez čelistí, rozšklebených. Pak řekla jenom: „Děkuju vám.“

„Nemáte vůbec zač,“ odpověděl doktor Reidy nezvykle vlídně a položil jí ruku na rameno. „Život je vždycky zajímavější, když člověk narazí na něco nového, i když se mu z toho malinko zvedá žaludek.“

Odpoledne uspořádala Katie v budově ústředí na Anglesea Street tiskovou konferenci. Konferenční místnost ozařovaly televizní světlomety a horečné blikání blesků. Katie si přidržela ruku před obličejem a zaclonila si oči.

„Z prvotního soudního ohledání vyplývá, že nalezené kostry byly pohřbeny před osmdesáti lety. Přesné datum budeme znát, až z Dublinu obdržíme víc informací. Zdá se ale, že se může jednat o oběti jakéhosi rituálního masakru.“

„Keltského rituálu?“ zeptal se Dermot Murphy z deníku Irish Examiner a zvedl při tom propisku.

„To ještě nevíme, oslovíme ale několik expertů na irskou mytologii, abychom zjistili, zda ta úmrtí nemají nějaký náboženský nebo historický precedent.“

„Říkala jste, že kosti byly očištěny řeznickým nožem. Mohlo by se jednat o kanibalismus? Nebo snad

na nějakém statku krmili dobytek lidským masem? Kdysi jsem o tom četl jednu hororovou povídku.“

„Tohle není žádná povídka, Dermote, tohle je realita.“

„Co tedy můžeme napsat, aniž by to vypadalo, že se pokoušíme vyvolat senzaci?“

„Prostě veřejnosti oznamte, že policie ochotně přijme veškerou kvalifikovanou pomoc, která se jí nabídne. A taky že žádáme všechny, kdo vědí o podobných úmrtích, aby se přihlásili a o dané informace se s námi podělili bez ohledu na to, jak bezvýznamné jim třeba připadají. Jedná se o obtížný a velmi neobvyklý případ, můžete mi ale věřit, že v jeho objasňování děláme pokroky.“

„Má smysl pokračovat ve vyšetřování s nasazením všech policejních sil?“ zeptal se Gerry O’Ryan z deníku Irish Times. „Vrah je touhle dobou už pravděpodobně dávno mrtvý, nebo ne?“

„Vyšetřování prozatím není uzavřené,“ prohlásila Katie. „Zítra ráno si promluvím s vrchním policejním inspektorem O’Driscollem a společně rozhodneme, co dál. Přirozeně nechceme mrhat penězi daňových poplatníků na případ, jehož vyšetřování by nevedlo k uspokojivému výsledku.“

Tisková konference skončila, reflektory zhasly a místnost zaplavilo příšeří. Katie si krátce popovídala s Jimem McReadym z RTÉ News a zamířila zpátky do kanceláře.

V půli cesty za sebou zaslechla cinkot drobných. Někdo se ji pokoušel dohnat. „Komisařko!“ ozval se jakýsi hlas. Patřil Hughovi McGarveymu, novináři na volné noze z Limericku. Byl to vyhublý muž, který kvůli svému svrasklému krku a zahnutému nosu vypadal jako strašák do pole. „Vy jste to s tímhle případem pěkně skoulela, komisařko!“

„Dělám všechno, co je v mých silách.“

„Bylo by ode mě nezdvořilé zeptat se, s kým to koulí váš manžel?“

„Cože?“ vyhrkla Katie zmateně.

„Váš manžel, Paul. Ve čtvrtek večer jsem si s pár kamarády zašel na skleničku do hotelu Sarsfield v Limericku a koho tam nevidím? Vašeho manžela, jak nastupuje do výtahu s jakousi tmavovláskou v krátkých modrých šatech. Pěkná kočka, velice temperamentní. A jak se k sobě měli!“

Katie se zničehonic nemohla nadechnout, jako by ji někdo udeřil do břicha.

Hugh McGarvey dodal: „V seznamu hostů jsem ten večer žádného Paula Maguira nenašel, ale to se koneckonců dalo čekat, ne?“

„Chybná identifikace,“ prohlásila Katie. „Na to byste si měl dát pozor, Hughu. Ukazovat na nesprávné lidi, to už nejednoho dostalo do potíží.“

„Bez obav, jsem si jistý, že to byl on.“

„To není možné. Vždyť ani nebyl ubytovaný v Sarsfieldu.“

„Jen si ověřuju fakta, komisařko. No řekněte, to by byl článek, kdyby to byla pravda, co?“

„Poslouchejte,“ řekla Katie. „Pozvali jsme vás sem na tiskovou konferenci o zločinu, který je závažný,

i když byl spáchán před víc než osmdesáti lety. To je námět na článek, ne já.“

„Vy budete vždycky námět na článek. Aspoň do doby, kdy hodnost policejní komisařky získá i jiná ženská.“

„Smrdí vám z pusy,“ prohlásila Katie.

„V Limericku k ničemu nedošlo, Katie,“ řekl Paul. „Snažil jsem se s Jerrym O’Connellem dohodnout na koupi stavebního materiálu, nic víc. Něco málo jsme zakousli, dali jsme si pár skleniček a pak jsem šel do postele. Sám.“

„Ubytoval ses ale v Sarsfieldu, že jo? Mně jsi tvrdil, že budeš v hotelu Dwyer’s.“

„Měl jsem v plánu přespat ve Dwyer’s, jenže neměli volný pokoj.“

„Ve Dwyer’s že neměli volný pokoj? Ve Dwyer’s? V polovině týdne?“

„Proboha, Katie. Mimo tenhle dům jsi možná komisařka, ale tady jsi moje žena. V životě by mě nenapadlo, že mě budeš podrobovat křížovému výslechu kvůli nějakému mizernému reportérovi, který se zasnil a měl dojem, že mě zahlídl s fiktivní ženskou.“

„No dobrá,“ řekla Katie. „Promiň. Máš pravdu.“

„Takhle to je pořád. Vždycky si kvůli tobě připadám provinile, i když jsem vůbec nic neprovedl.“

„Vždyť jsem se omluvila.“

„Krucinál,“ zvolal Paul. „Tak já tě miluju a ty se mi takhle odvděčíš.“

Katie nevěděla, zda jeho ujišťování věřit, nebo ne. Kdyby byl podezřelý a ona ho vyslýchala, ani na vteřinu by mu tu historku nespolkla. Pochopitelně by mohla do hotelu Dwyer’s zavolat a ověřit si, jestli Paul mluví pravdu, mohla by se zeptat i manažera hotelu Sarsfield. Ale k čemu by to bylo? Paul byl její manžel a ona mu musela věřit — nejen proto, že si za něj připadala zodpovědná, nejen z loajálnosti, ale taky proto, že nebyla připravena čelit druhé variantě. Nechtěla řešit, které cédéčko je její a které jeho. Nechtěla prodat dům, protože v něm byl dětský pokoj a toho by se vzdát

nedokázala.

Nemoct do něj už nikdy vstoupit, zavřít oči a představovat si, že stále cítí tu miminkovskou vůni zásypu a slyší to namáhavé pisklavé oddechování… to bylo v tu chvíli víc, než by Katie dovedla snést.

Paul polkl doušek whisky a řekl: „Hugh McGarvey kalí vodu, to je celé. Je to hrozný šmejd. Nejspíš ho ještě pořád štve, že sis stěžovala kvůli těm hovadinám, co napsal o policejních přesčasech.“

„Zapomeň na to, Paule. Spletl se, nic víc.“

„S Jerrym jsme dohromady vypili celou lahev whisky. Byl jsem tak zlitej, že bych nikoho sbalit nedokázal, ani kdybych chtěl.“

„Řekla jsem, ať to necháš být.“

Sedl si vedle ní na růžově čalouněné sofa a pohladil ji po tváři. „Miluju jenom jednu ženu na světě, Katie, a to tebe.“

„Co se s tebou děje, Paule? Proč se mi nesvěříš?“

„Nic se se mnou neděje, Katie. Akorát se snažím najít pevnou půdu pod nohama. Copak mi nemůžeš dát šanci, proboha živýho?“

„Vždycky ti dávám šanci. Kam se ale podělo štěstí, Paule?“

Chystal se odpovědět, když vtom zazvonil telefon. Katie zvedla sluchátko. Volal Liam a znělo to, jako by stál poblíž rušné křižovatky.

„Brnknul mi Eugene Ó Béara. Tvrdil, že by si s námi někdo rád popovídal. V neděli ve tři hodiny, v Blackpoolu.“

„Fajn. Nenaznačil, oč běží?“

„Ne, je to děsný tajnůstkář.“

Katie položila sluchátko a otočila se k Paulovi, ale v jeho obličeji se nezračilo nic než nepochopení. Tolik si přála, aby jí dodal trochu naděje. Toužila, aby jí řekl, že se mu konečně vrátilo sebevědomí a že se všechno změní. Jenže on si znovu usrkl whisky, zatahal Četníka za uši a prohodil: „Tohle se ti líbí, viď, hochu? Tohle se ti líbí.“

8

Asfaltově šedá obloha potemněla a o silnici začaly pleskat obrovské kapky deště. Dva stavbaři ji cestou do Blarney vysadili na mostě u restaurace Angler’s Rest, zamávali jí, zatroubili na klakson a zamířili na západ směrem k Dripsey. Přešla přes cestu, stoupla si ke krajnici a zvedla ruku se vztyčeným palcem.

Do jejích dlouhých blonďatých vlasů uvolněných zpod pletené vlněné čapky se opřel vánek. Byla to vysoká, urostlá dívka s medově zbarvenou pletí opálenou kalifornským sluncem. Na sobě měla námořnicky modrou větrovku, džíny, turistické boty značky Timberland a na zádech batoh.

Stopování v Irsku pro ni byla učiněná pohádka. Tenhle výlet si plánovala přes osmnáct měsíců. Kolik hodin jen proseděla na verandě rodinného domu v Santa Barbaře a probírala se snímky mlhou zahalených hor, kamenitých pláží a malebných hospod se stojany na jízdní kola a s průčelími natřenými malinovou červení. Většina těch fotografií pro ni v uplynulých dnech ožila: prošla se po kamenech na turistickém okruhu Ring of Kerry, odkud byl krásný výhled na bledě tyrkysové moře, podupávala si do rytmu keltské hudby v maličkých barech a potulovala se po březích řek Shannon a Lee, po kolena zabořená do vlhké zelené trávy.

Teď mířila na severozápad od města Cork k Blarneyskému hradu, aby tam udělala to, co musejí

podniknout všichni svědomití turisté, a sice políbila Blarneyský kámen.

Stopovala pouhých pět minut, když u krajnice zastavil černý mercedes. Řidič nechal motor nastartovaný a čekal na ni. Střecha mercedesu byla pečlivě vyleštěná, jeho boky a kufr však pokrýval hustý nános bahna. Přeběhla k autu a otevřela dveře.

„Dobrý den, jedete přes Blarney?“

„Blarney?“ řekl řidič. „Zavezu vás, kamkoli si poručíte.“

„Mně stačí do Blarney.“

„Pak tedy jedeme tam.“

Usadila se na sedadle spolujezdce. Vnitřek auta byl zcela bez poskvrnky a voněl kůží. „Nebudete mít kvůli mně delší cestu?“ zeptala se a hodila batoh na zadní sedadlo.

„Jistěže ne. Já jsem cesta.“

Plynule se rozjeli směrem k městu Blarney. Ačkoli ještě nebyly ani tři hodiny odpoledne, venku se natolik setmělo, že řidič musel zapnout světla. Kolem nebyla žádná jiná auta a silnici po obou stranách lemoval zšeřelý les.

„Jste Američanka,“ poznamenal muž.

„Ano, ale mám irské předky. Jmenuju se Fiona Kellyová. Jsem z Kalifornie, ze Santa Barbary. Otec mého pradědečka se narodil v Corku a v roce 1886 emigroval do New Yorku.“

„Takže jste sem přijela objevit své kořeny?“

„Odjakživa jsem si přála to udělat. Vlastně ani nevím proč. Moji rodiče tady nikdy nebyli. Ale já jsem se dívala před dvěma nebo třemi lety na jeden vzdělávací pořad o Irsku, a jakmile jsem uviděla ty krásné hory, ty úžasné zelené louky…“

„Ach, ano. Říká se, že pokud člověk pochází z Irska, musí svá poslední slova vyřknout jedině v Irsku. In articulo vel periculo mortis. To jste věděla, že když umíráte, může vaši prosbu o rozhřešení vyslyšet jakýkoli kněz? Je jedno, jestli je to zvrhlík, odpadlík od víry nebo jestli jste třeba spáchala těžký hřích, který by obvykle směl odpustit pouze někdo, kdo je v církevní hierarchii výše postavený.“

„No páni! Vy se teda vyznáte. Jste kněz?“

„Nejsem,“ usmál se. „Ale ano, vyznám se, jak říkáte.“

Prudce se rozpršelo. Řidič zpomalil, ale stěrače i přesto musely plnou rychlostí kmitat ze strany na stranu. Fiona téměř neviděla na cestu.

„Neměli bychom zastavit?“ prohodila nervózně.

„Kdepak, to zvládneme. Už tam skoro jsme.“

Zamžourala ven přes čelní sklo, ale ceduli s nápisem „Blarney“ nikde nezahlédla.

„Musím políbit Blarneyský kámen. Táta mi nedovolil odletět, dokud jsem mu to neslíbila.“

„Pochopitelně. Každý, kdo do Corku přijede, musí políbit Blarneyský kámen. Pak získá dar výmluvnosti.“

Po čase déšť konečně trochu polevil. Řidič vypnul stěrače a zpoza mraků neočekávaně vyplulo bledě zlaté slunce. Muž podotkl: „Říká se, že v Irsku nemáme žádné podnebí, jenom počasí.“

Ostře zahnul doleva na strmou blátivou cestu označenou cedulí s nápisem „Sheehanova lesní školka“. Silnice se stále více zužovala, až Fiona nakonec řekla: „Tudy se nejede do Blarney, že ne?“

„Objížďka, nic jiného. Hned tam budeme.“

„Ne, radši ne. Zastavte prosím, hned teď. Chci si vystoupit.“

„Neblázněte. Odsud je to do Blarney necelý kilometr.“

„V tom případě to dojdu pěšky. Chci ven.“

„Prosím vás, snad se nebojíte?“

„Nebojím, ale chci ven. Už neprší a já zvládnu zbytek dojít sama.“

„Hm,“ řekl řidič a šlápl na plyn. Mercedes vyrazil kupředu a jeho zadní pneumatiky se na blátivé cestičce smekly.

„Okamžitě zastavte!“ dožadovala se Fiona. „Chci si vystoupit!“

„Je mi líto, Fiono Kellyová, ale to je bohužel zcela nepřípustné.“

Sáhla do kapsy u džínů a vytáhla mobilní telefon. „Tak zastavíte a pustíte mě, nebo mám zavolat policii?“

Řidič jí bez varování vytrhl mobil z ruky a udeřil ji do tváře. Uhodil ji tak tvrdě, že se hlavou bouchla o okno.

„Ježíšikriste!“ zaječela. „Zastavte! Pusťte mě ven! Zastavte!“

Řidič šlápl na brzdu, auto dostalo smyk a zastavilo se kus od krajnice. Fiona rychle vzala za kliku, ale mercedes měl centrální zamykání, takže s ní lomcovala nadarmo.

„Pusťte mě ven! Zbláznil jste se? Pusťte mě ven!“

Řidič ji uhodil podruhé, tentokrát ze strany do nosu, čímž jí přerazil chrupavku. Palubní desku skrápěla krev. Popadl Fionu za ramena a začal jí hlavou tlouct o okno, znovu a znovu a znovu. Dívka s ním ze všech sil bojovala, snažila se ho odstrčit a zběsile máchala rukama.

„Mohla jsi mi — ušetřit — práci,“ vykřikoval, zatímco jí hlavou bouchal o sklo a pak o sloupek mezi dveřmi. „Proč jsi prostě — neseděla — na místě — jako poslušná — holka?“

Chytil ji za dlouhé blonďaté vlasy, přitáhl si ji k sobě a potom ji proti oknu vrhl tak silně, že se v bezvědomí zhroutila na sedadlo. Z nosu se jí řinul tenký, nepřetržitý pramínek krve.

Několik minut zůstal nehybně sedět a ztěžka oddechoval. „Do háje,“ řekl tiše. Opět nastartoval, zacouval od krajnice a vyrazil vzhůru do kopce. Fiona bezvládně seděla vedle něj, a kdykoli najel na nějaký hrbol nebo výmol, její tělo ochable nadskočilo. Čas od času se na ni podíval a otráveně zavrtěl hlavou. Nebyl zvyklý na dívky, kterým tak rychle došlo, že je unáší. Většinou se vlídně usmívaly, dokud nepřinesl provazy — a někdy až do chvíle, kdy je svázal.

Zahnul doleva na prudkou, klikatou cestu, kterou jehličnany a náprstníky s hnědými semeny lemovaly ještě hustěji než dole v údolí. Na vrcholu kopce byla zohýbaná brána, jejíž mřížoví věnčily dešťové kapky. Za ní stála plesnivě vyhlížející chatka, která byla z boku hustě obrostlá popínavými rostlinami. Řidič projel dozadu na zahrádku, aby mercedes nebylo z cesty vidět, a zaparkoval vedle zarostlého zeleninového záhonu. Vystoupil a všiml si, že na telefonních drátech posedává tucet vran šedých. Tleskl a zakřičel: „Hej!“ Ptáci však zůstali sedět na místě, obráceni proti jihovýchodnímu větru.

Otevřel dveře spolujezdce, vytáhl Fionu ven a odvlekl ji na opačnou stranu dvorku. Patami drhla o rozbitý beton. Stále byla v bezvědomí, z nosu jí už ale přestalo krvácet a sražená krev jí nad horním rtem vytvořila černý knírek. Opřel ji o zábradlí na verandě a sáhl do kapsy pro klíče.

„Do prdele,“ opakoval stále dokola.

Strčil klíč do zámku, opřel se do zelených dveří ramenem a otevřel je. Přehodil si Fioninu paži kolem krku a odvlekl bezvládnou dívku dovnitř do zšeřelého, vlhkem páchnoucího obývacího pokoje. Shodil ji na ošuntělý gauč s hořčičně žlutým přehozem, vrátil se ke vchodovým dveřím a zamkl za sebou.

„A teď do práce,“ řekl si sám pro sebe. Přešel přes obývací pokoj a zatáhl laciné žluté závěsy. Pak si svlékl kabát, přehodil ho přes opěradlo křesla a vyhrnul si rukávy. „Tys prostě nemohla být hodná, co? Nemohlas mi vyjít vstříc. Musela ses prát.“

Hodiny na krbové římse odbily čtvrtou. Fiona sebou na gauči zavrtěla a zaúpěla. Muž jí bleskurychle rozšněroval boty, sundal jí je, nechal je spadnout na podlahu a sroloval jí červené turistické ponožky.

Znovu zaúpěla a pokusila se zvednout ruku. Naklonil se k ní a řekl: „Pšt, všechno je v pořádku. Za chvilku budeš v pořádku.“ Sundal jí pásek, rozepnul džíny a stáhl je do půli stehen. Fiona na sobě neměla kalhotky, což ho překvapilo a trochu vzrušilo. Svlékl jí bundu i červený vroubkovaný svetr. Zamumlala: „Mami… co se to děje, mami? Já ještě nechci do postele.“

„Všechno je v pořádku. Nedělej si starosti.“

„Mami, mě bolí hlava.“

„Přinesu ti aspirin, ale musíš v klidu ležet.“

Sundal jí džíny a hodil je do rohu. Potom Fionu posadil, klekl si před ni a přehodil si ji přes rameno. Vstal a celý zadýchaný se s ní vydal po chodbě do vedlejší ložnice. Přes záda mu visely její ruce. Byla to vysoká, dobře živená dívka, takže se vypětím téměř třásl, když ji konečně položil na postel.

„Do prdele,“ řekl.

Lůžko sestávalo jen ze zeleného železného rámu a nebyla na něm žádná matrace ani peřina. Kolem něj bylo na podlaze rozloženo několik vrstev novin, které šustily a hlasitě protestovaly, když muž vytáhl provazy a svázal jimi Fioně zápěstí a kotníky. Na okamžik otevřela oči a řekla: „Co… co se děje?“ Pak je však zase zavřela a prudce se nadechla otevřenými ústy.

Podíval se na ni. Ve tváři měla naprosto netečný výraz, i když se přímo před ní osahával a mačkal si přes černé manšestrové kalhoty genitálie. Po chvíli z kuchyně donesl nůžky s oranžovou rukojetí.

Přestříhl dívce přední část podprsenky i ramínka a kousky prádla odnesl pryč.

„Mami?“ řekla.

Natáhl ruku a pohladil ji po čele a po horním rtu ušpiněném zaschlou krví. Nechápal, proč jsou dívky o tolik přitažlivější, když se z nich stanou oběti, ale z nějakého důvodu tomu tak pokaždé bylo.

Vždycky byly najednou mnohem ženštější a zranitelnější, bez ohledu na to, jak silácky a sebevědomě se chovaly, když se s nimi seznámil. „Zastavte to auto a pusťte mě ven!“ Ten požadavek byl natolik zbytečný a domýšlivý, že se musel usmát, když si na něj vzpomněl.

Opět si odskočil do kuchyně a vrátil se s cívkou tenkého nylonového motouzu. Omotal ho Fioně kolem pravého stehna a zavázal, zapřel se nohou o rám postele a smyčku utáhl, jak nejvíc to šlo. Provázek se zařízl hluboko do dívčina opáleného těla, tak hluboko, že téměř nebyl vidět. Fiona náhle zamrkala a začala se vzpírat.

„Ježíšikriste, to bolí! Co mi to děláte? Co to děláte?“

Naklonil se k ní a položil jí prst na rty. „Nekřič, nikdo tě neuslyší. Na míle daleko nikdo není.“

„Ježíši, mě bolí noha, mě bolí noha!“

„Obávám se, že je to nezbytné. Přece bys nechtěla vykrvácet, nebo ano?“

Oči jí divoce kmitaly ze strany na stranu. „Co tím myslíte? O čem to mluvíte? Kde to jsem?“

„Jsi se mnou, sama, víc vědět nepotřebuješ. Jsi se mnou a s Morgan.“

„Poslyš, ty úchyle, pusť mě, nebo něco uvidíš. Můj táta je prezidentem CalForce Electronics.“

„Ach, CalForce Electronics. Tak o těch jsem bohužel v životě neslyšel.“

„Hrozně mě bolí noha.“

„Já vím, drahoušku. Mrzí mě to, ale jak jsem řekl, je to nutné k tomu, abys přežila.“

„Co chceš? Co se mnou uděláš? Táta ti zaplatí.“

„O tom nepochybuji. O peníze ale zájem nemám, ani v nejmenším.“

„Tak o co teda? Co chceš? Znásilnit mě?“

„Znásilnit? Ovšemže ne. Vypadám snad, že bych byl něčeho takového schopný?“

„Nevím. Ale sundej mi ten špagát z nohy, prosím, je strašně utažený.“

„Já vím. Musí být utažený.“

„Ale proč? Co chceš udělat? Podívej se, jak ta noha vypadá, vždyť modrá!“

„Což je velmi dobré znamení. Dokazuje to, že jsem ti úspěšně omezil krevní oběh.“

„Prosím,“ zaúpěla Fiona. „Jestli se mi něco stane, naše to zničí.“

„To je od tebe opravdu nesobecké, že ti na nich tolik záleží. Bohužel tě ale čeká osud, který veškeré ohledy vůči tvým rodičům dalece přesahuje.“

„Co tím myslíš? Prosím… pokud mě pustíš, nikomu neřeknu, k čemu tady došlo. Pojedu rovnou domů a nikomu se o tom nezmíním.“

Přikývl a vypadal při tom téměř smutně. „Samozřejmě že se o tom nezmíníš, protože budeš mrtvá.“

„Ty mě zabiješ?“

„Je to politováníhodná, ale nevyhnutelná součást rituálu.“

„Prosím, je mi teprve dvaadvacet.“

„Vážně?“

Po tvářích se jí začaly koulet slzy. „Je mi dvaadvacet a ještě jsem pořádně nic neprožila. Viděla jsem Irsko a to je tak všechno. Chci toho udělat mnohem víc. Chci učit děti.“

„Máš kluka?“

Fiona přikývla a nepřestávala popotahovat. „Jmenuje se Richard. Znám se s ním od čtrnácti.“

„Hm. Tak to se mu po tobě bude stýskat.“

„Prosím tě, nezabíjej mě. Prosím tě, nezabíjej mě. Udělám cokoli.“

„Ale no tak. Neunáhluj se a dávej pozor na to, co si přeješ. Věř mi, zítra ráno mě budeš prosit, abych to s tebou skoncoval.“

„Prosím.“

Podíval se na hodinky a rozladěně potřásl hlavou. „Budu tě muset nechat chvíli o samotě. Asi jen na půl hodiny… Zaskočila jsi mě, abys věděla. Nečekal jsem, že narazím na vhodnou kandidátku tak brzo. Musím si opatřit pár věcí, abychom si několik dní vystačili.“

„Udělám všechno, co budeš chtít. Zavolám tátovi a řeknu mu, ať ti pošle peníze.“

„Peníze?“

„Já nevím… cokoli si budeš přát. Cokoli.“

„Zatím se měj,“ řekl. „A s křikem se obtěžovat nemusíš.“

9

Odpoledne uplynulo jako podivný nejasný sen. Fiona slyšela, jak se mužovo auto vzdaluje po štěrkové příjezdové cestě, a pak už se ozývalo jenom krákání vran a škrábání břečťanu o okno.

Prvních pět až deset minut se zuřivě pokoušela osvobodit, ale uzly na provazech byly tak spletité, že je jenom více utáhla. Navzdory mužovu upozornění se pokusila volat o pomoc, ale prokázalo se, že mluvil pravdu. Domek byl příliš osamocený na to, aby ji tu někdo uslyšel.

Zachvěla se zimou a rozplakala se. Její pravá noha dostala bledě tyrkysový nádech a úplně znecitlivěla. Fiona si vzpomněla na příběhy Stephena Kinga a zkusila si povídat s matkou v naději, že nějak vycítí, že je její dcera v nebezpečí.

Později ale už nevnímala nic než vrány, kradmé chichotání břečťanu a dunění krevního oběhu v uších: buch, buch, buch.

Vrátil se ani ne za hodinu. Nejdřív šel do kuchyně a naskládal na umakartový stůl tašky s nákupem.

„Jak se máme?“ zavolal, Fiona však neodpověděla. Naplnil konvici vodou, postavil ji na starý plynový sporák a smotkem novin pod ní zapálil. Pak uklidil plechovky pečených fazolí a balíčky sušenek do kredence. Mraženého jídla moc nekoupil: lednička, která stála v rohu kuchyně, rachotila a škytala jako oddělení pacientů s rozedmou plic a chladila maximálně na lehce vlažnou teplotu.

Uvařil si hrnek instantní kávy a s cinkáním ji zamíchal. Slyšel, že Fiona vedle v ložnici tiše pláče. Nad sporákem visel na zdi zažloutlý kalendář z roku 1991 s obrázkem Ježíše, jak vítězoslavně vjíždí do Jeruzaléma. Muž usrkával kávu a listoval jednotlivými měsíci. Jedenáctého června zemřel kdosi jménem Pat. Čtrnáctého června se konal pohřeb. Requiescat in pace, Pat, pomyslel si.

Vypláchl hrnek a nechal ho stát dnem vzhůru na odkapávací desce. Potom přešel zpátky do ložnice a rozsvítil lampu, která stála u postele a jejíž světlo bylo oslepující. Fiona sebou škubla a odvrátila obličej.

„Takže… Omlouvám se, že je to světlo tak ostré, ale potřebuju vidět na práci.“

„Prosím,“ zavzlykala. „Skoro tu nohu necítím.“

„To je dobře, moc dobře. Přinejmenším pro tebe.“

„Neublížíš mi, že ne?“

Zamyšleně se na ni zadíval. „Ale ano,“ řekl. „Nejspíš ublížím.“

„Můžeš mi na tu bolest něco dát? Cokoli, třeba aspirin.“

„Jistě, nejsem žádný sadista.“

„Tak proč?“ zeptala se a rozrušením zvýšila hlas. „Proč to děláš, když nejsi sadista?“

„Potřebuju se něco dozvědět, to je celé.“

„Ale co? Já ti nerozumím.“

„Existují i jiné světy než ten náš. Jiné sféry bytí. Temná místa obývaná strašnými nestvůrami. Musím zjistit, jestli se dají přivolat, jestli ty rituály doopravdy fungují.“

„Proč to musíš zkoušet zrovna na mně, proboha?“

„Nemám k tomu žádný zvláštní důvod, Fiono. Prostě jsem tě potkal. Stála jsi u cesty. Osud. Kismet. Anebo zkrátka obyčejná zasraná smůla.“

„Vždyť mě vůbec neznáš. Nic o mně nevíš. Jak mě můžeš zabít?“

„Kdybys to nebyla ty, byl by to někdo jiný.“

„Tak ať je to někdo jiný! Prosím. Nechci to být já. Nechci umřít.“

Tentokrát neodpověděl. Odešel a o minutu později se vrátil s hrnkem vody a hnědou lahvičkou plnou tabletek aspirinu. Vysypal si prášky do dlaně a přidržel jí je před obličejem, jako by krmil zvíře.

Natáhla hlavu a spolykala je, tři nebo čtyři naráz, některé rozkousala a jiné zhltla vcelku. Celou dobu při tom vzlykala a po tvářích jí proudem tekly slzy.

„Představ si, že jedeš na výlet,“ řekl a najednou zněl jeho hlas podivně monotónně, jako by se ji pokoušel zhypnotizovat. „Představ si, že necestuješ nějakou neprozkoumanou zemí, ale krajinou vlastního utrpení. Nebudeš procházet lesem, ale trním a ostružiním praskajících nervů, a místo zasněžených vrcholků hor uvidíš bílé štíty absolutní agonie.“

Přidržel jí u rtů hrnek s vodou a ona vypila, kolik se do ní vešlo, většina jí ale stekla po bradě.

„Udělám cokoli,“ řekla. „Jenom mě pusť, prosím tě. Udělám naprosto cokoli.“

„Ty to nechápeš, Fiono. Já chci jediné — aby ses položila na záda a prožila, co tě čeká.“

Možná to bylo účinkem aspirinu, možná šokem, Fiona však zničehonic přestala vzlykat, sklopila hlavu a upřela podivně nezaostřený pohled někam do nohou postele. Nejspíš si ale prostě jen uvědomila, že ji zabije, i kdyby žadonila sebeusilovněji.

Hned vedle kovové postele stál kufřík z hnědé kůže. Zvedl ho, posadil se na pelest a otevřel jej. Fiona neodtrhla oči od nohou postele ani poté, co muž vytáhl krabičku s chirurgickými nástroji, kus chlupatého provázku a malou panenku vyrobenou z bílého lnu a posetou šroubky, cvočky a háčky na ryby.

„Jedná se o starobylý rituál,“ řekl. „Nikdo neví, jak přesně je starý, ale jeho účel se v průběhu staletí nezměnil — má otevřít dveře do jiného světa a přimět tamní nestvůry, aby jimi prošly. Není to zajímavé, jak si lidi odjakživa zahrávají s ohněm? Riskují životy a příčetnost tím, že zkoušejí přivolat své nejhorší noční můry. Mohli by nechat své démony v klidu spát, ale oni do nich šťouchají a snaží se je probudit. Jako drzé děti, které popichují vzteklého psa.“

Fiona byla stále v transu. Muž otevřel plochou obdélníkovou krabičku s chirurgickými nástroji: obsahovala dvě ruční pilky, skalpely a blyštivou sbírku nožů z nerezové oceli. Vzal si nůž s dlouhou čepelí, zavřel krabičku a vstal.

„Klidně se pomodli, jestli chceš,“ řekl.

10

Katie a Liam dorazili na schůzku s Eugenem Ó Béarou chvíli před třetí. Prošli oprýskanými červenými dveřmi blackpoolského baru Crow, naproti němuž sídlil pivovar Murphy’s. Podnik byl přeplněný a prosycený cigaretovým kouřem. V televizi běžel hurlingový zápas mezi městy Cork a Kilkenny a burácející rádio bylo naladěno na jakousi komerční stanici.

Ještě před několika měsíci by se dveře hospody musely mezi druhou a čtvrtou odpoledne zavřít kvůli povinnosti dodržovat takzvanou „svatou hodinu“, toho léta však byly irské koncesní zákony zmírněny. Kate s Liamem se prodrali kolem tmavě nalakovaného výčepu a zamířili úplně dozadu, k sedacímu boxu oddělenému od zbytku lokálu dřevěnou přepážkou.

Když Katie hospodou procházela, upíral se na ni nejeden nevlídný pohled. Všichni přítomní věděli, co je zač. Poznala mezi nimi Eoina Aodhairea i oba bratry Twohigovy, které v prvním roce své služby — ještě coby strážmistryně — osobně zatkla za krádeže aut. Byl tam i Micky Cremen, seděl v protějším rohu místnosti a mračil se na Katie přes okraj svého půllitru. V minulosti se pokusil přivydělat si vybíráním výpalného, jenže se o tom doslechl Eamonn Collins a Cremen měl štěstí, že skončil jen ve vězení, a ne v nemocnici.

„Co vám můžu nabídnout?“ zeptal se barman Jimmy.

„Zatím nic, děkujeme,“ řekla Katie. „Čekáme tu na pár přátel.“

„Tak přátel, jo?“ prohodil Jimmy, jako by nevěřil, že policisté vůbec mohou nějaké přátele mít — a pokud už je mají, osazenstvo baru Crow by je s otevřenou náručí určitě neuvítalo. Potom se ale otevřely vchodové dveře a dovnitř vstoupil Eugene Ó Béara a nějaký starší muž, který držel na vodítku obrovského irského vlkodava. V místnosti zavládlo nápadné ticho a všichni najednou začali věnovat zvýšenou pozornost zápasu v hurlingu nebo svým přátelům, zkrátka čemukoli, jenom ne Eugenu Ó Béarovi a jeho bělovlasému společníkovi s obřím psem.

Eugene prošel kolem výčepu a přisedl si ke Katie do boxu. Jeho postarší přítel se usadil naproti ní vedle Liama. Eugenovi bylo přibližně osmatřicet, měl výrazně kudrnaté kaštanové vlasy, které mu nedávno začaly šedivět, a v obličeji připomínal popudlivé boubelaté dítě. Byl oblečený do khaki bundy a vázanky s logem blackpoolské pobočky Gaelské atletické asociace. Na stůl položil drahý mobil značky Ericsson.

Starší muž měl tvář predátora a vlasy zastřižené tak nakrátko, že byla patrná každičká boule a jizva na jeho hlavě. Katie se zdálo, že ho odněkud zná. Eugene jej však nepředstavil a ani muž své jméno neřekl. Měl velmi dlouhé, světlé nehty a stříbrné prsteny s keltskými znaky. Jeho pes se schoval pod stolem a zády se Katie nepříjemně tiskl k nohám.

„Eugene mi řekl, že jste se ho vyptávali na nějaké pohřešované lidi,“ řekl. Jeho hlas zněl drsně — jako když se smirkovým papírem drhne železné zábradlí.

„Přesně tak. Na to jsme se ho ale ptali před tím, než jsme zjistili, jak dlouho už jsou po smrti. Předpokládám, že se díváte na zprávy. Podle patologa byli nejspíš zavražděni před víc než pětasedmdesáti lety.“

„Ano, slyšel jsem o tom. Právě proto jsem ale Eugenovi zavolal a právě proto tu dneska jsem.“

Katie se nedočkavě naklonila, ale muž se pohodlně opřel, hlučně popotáhl a mlčel. Podívala se nejprve na Eugena a potom na Liama, který naznačil, že by měli neznámému objednat pití.

„Dám si sklenici Beamishe a dvojitého panáka whisky,“ oznámil muž. Zjevně Liamův posunek koutkem oka zahlédl.

„Co vy, Eugene? Vy pijete Guiness, že?“ zeptala se Katie. Téměř nepostřehnutelně mrkl, jako by mu do oka vlétla moucha.

Všichni přítomní náhle zaburáceli a začali skandovat — corkský tým dal gól. Muž trpělivě počkal, až rámus utichne, a pokračoval: „Řekl jsem Eugenovi, že v poslední době k žádným vraždám nedošlo. O jedenácti zabitých ženských nic nevím. Když jsem se ale z televize dozvěděl, že byly pohřbené skoro osmdesát let, na něco jsem si vzpomněl.“

Barman mu přinesl objednaný ležák Beamish. Muž usrkl a puntičkářsky si otřel ústa.

„Když ještě žil můj prastrýček Robert — dej mu pánbůh věčnou slávu —, vykládal nejrůznější historky o tom, co naši hoši za dávných časů dělali. Vyprávěl mi, jak někdo v létě roku 1915 nastražil bombu ke zdi britských kasáren na Military Hill. Vybuchla předčasně — zemřely manželky dvou důstojníků a třetí byla ošklivě zraněna. Utrhlo jí to obě ruce, aspoň tak to prastrýček Robert tvrdil.

Týden nato zmizela mladá žena ze svého domu v Carrignavaru a pak z Whitechurch další dvě. V září už to dávalo celkem pět ženských. Kluci z toho, jak jinak, vinili Angličany — mysleli si, že se mstí za ty manželky důstojníků. Na Štědrý den se ztratila šestá žena a koncem ledna ještě tři.

V únoru kluci udeřili. Ve čtvrti Dillon’s Cross přepadli britskou armádní dodávku a zastřelili dva Anglány. Píše se o tom i v učebnicích dějepisu. Mezi Iry a Brity to bylo už tak dost zlé a po tomhle se všechno ještě zhoršilo. Jenže ty holky mizely dál, až do jara 1916 — někdy kolem Velikonočního povstání to přestalo. Pak už se žádná další nepohřešovala, ale po těch, co zmizely, nebylo ani stopy.“

„Kolik se jich ztratilo celkem?“ zeptala se Katie.

„Přesně jedenáct. Proto jsem si na to vzpomněl, když to stejné číslo říkali ve zprávách. Napadlo mě, že byste o tom měli vědět.“

„Takže podle vás ta děvčata zavraždili Angličani?“

„Ty ženské byly pohřbeny v té době. A motiv Angličanům taky nescházel.“

„Mohlo by na tom něco být, nebude ale snadné to dokázat. Nedovedu si představit, že by se teď britská armáda přetrhla, aby mi pomohla, vy ano?“

„Někdo musí vědět, co se tehdy stalo,“ vložil se do hovoru Eugene. „Pokud ty holky unesli na nějaký zvláštní rozkaz, musí být i po všech těch letech někde zaznamenaný. A i kdyby je sebrali neoficiálně… netvrďte mi, že o tom nikdo nikdy nemluvil nebo nepsal.“

„Nepřipadá mi to moc pravděpodobné,“ řekl Liam. „Vlastně vůbec ne. Ale aspoň máme lepší představu, v jaké době ty ženy zemřely.“

Katie uvažovala, jestli by se neměla zmínit i o panenkách — co kdyby tomu muži něco připomněly? Nakonec se ale rozhodla o nich nemluvit. Ty panenky představovaly jediný způsob, jak si v budoucnu ověřit pravdivost případných výpovědí.

„Váš prastrýček si asi nevedl deník, že?“ prohodila.

Stařec opět popotáhl. „Neuměl psát. Můj táta, bůh žehnej jeho památce, byl v naší rodině první, kdo chodil do školy. Taky se kvůli tomu patřičně naparoval. A právě proto zařídil, abych byl obdarován uměním mluvy.“

„Už vím, kdo jste,“ pronesla Katie. „Jack Devitt. Krev mých otců.“

Starý muž se usmál a připil jí. „Jste fajnová mladá dáma. Fakt velká škoda, že děláte u policie.“

Nechali Eugena Ó Béaru a Jacka Devitta u stolu, protlačili se kolem baru a vyšli na šedou ulici zalitou sluncem. Z pivovarských komínů stoupala jako výpary z krematoria pára a vzduch čpěl sladem a chmelem.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Liam, zatímco šli ke Katiinu mondeu. „Přesný obrázek místní historie, nebo jen kopa feniánských keců?“

„Netuším. Ale chci, abyste zahájil pátrání po čemkoli, co by nám pomohlo dozvědět se o těch jedenácti případech něco víc. Ať Patrick projde staré policejní záznamy a novinové archivy. Třeba zjistíme, jak se ty ženy jmenovaly a jestli po nich nezbyli nějací příbuzní, na které bychom se mohli obrátit. Pokud je Devittova teorie správná, měly by totožnost obětí potvrdit DNA testy.“

„Dobře, šéfová.“

„Kromě toho mi vyhledejte vlastnické listiny k statku Meagherových, čím starší, tím lepší. Zajímalo by mě, kdo to tam v roce 1915 vlastnil.“

„Vsadím se s vámi, o co chcete, že to byl nějaký Angličan.“

11

Katie zavezla Liama do centra města a rozjela se do Monkstownu navštívit svého otce. Vesnice se rozkládala na západním břehu corkského přístavu, a když se Katie přes ten téměř kilometrový pás vody podívala, spatřila na opačné straně svůj dům v Cobhu obklopený tmavými jilmy. Poprchávalo a trajekt, který se mezi Monkstownem a Cobhem pohyboval, byl v mlze sotva vidět.

Její otec bydlel ve vysokém, světle zeleném viktoriánském domě na vrcholku kopce, odkud byl krásný výhled na přístav. V ložnici měl dalekohled, aby mohl pozorovat, jak do zátoky přijíždějí zaoceánské

parníky a výletní lodě a zase z ní odjíždějí. V červenci uplynuly dva roky od smrti Katiiny matky, a kdykoli Katie přijela na návštěvu, připadal jí dům vlhčí a chladnější než posledně, jako by ho matčin duch už navždy opustil.

Paul ten den vyrazil podél pobřeží do Youghalu, aby „vyřídil pár pracovních věcí“. Katie proto zavolala svému otci a nabídla, že mu udělá dušené jehněčí, které měl odjakživa rád a které patřilo mezi matčiny speciality. Vaření Katie bavilo, obzvlášť tradiční irská kuchyně, a kdyby nenastoupila k policii, přihlásila by se do kurzu v restauraci Ballymaloe House a otevřela by si vlastní podnik. Žádný z jejích šesti bratrů ale nechtěl být policistou a ona viděla, jak moc je tím otec zklamaný. Když mu oznámila, že bude v tradici rodiny McCarthyů pokračovat a zapíše se na policejní školu v Templemore, rozplakal se.

Zaparkovala dole u brány a vystoupala po strmých schůdcích k hlavním dveřím. Snášel se jemný, hustý déšť. Předzahrádka byla plná zvadlých popínavých rostlin a suchých jiřin, mezi oblázky na cestičce vyrůstala tráva. Když ještě žila Katiina matka, bývala zahrada dokonale udržovaná.

Trvalo dlouho, než otec došel ke dveřím, a když konečně otevřel, na okamžik se zdálo, že ji vůbec nepoznává. Byl to malý, velice hubený muž se shrbenými zády a viditelnými žílami na čele a na rukou. Na sobě měl plandavý béžový svetr a sešlapané manšestrové bačkory.

„Vida, ty jsi vážně tady,“ prohlásil, jako by ho to překvapilo.

„Vždyť jsem říkala, že se stavím, ne?“

„To jo. Kolikrát ale mívám pocit, že přijedeš, a ty pak nepřijedeš.“

„Tentokrát to nebyl pocit. Volala jsem ti, tati.“

„No a co děláš venku na schodech?“

„Prší mi za krk a čekám, až mě pozveš dál.“

„Proč bych tě měl zvát, Katie? Vždyť tu jsi doma.“

Vstoupila do rozlehlé potemnělé chodby. Uvnitř to bylo cítit vlhkem ještě víc než v září, kdy otce navštívila naposledy. U zdi stály dvě lenošky a velké pendlovky, které pomalu a truchlivě tikaly. Do horních pater vedlo široké točité schodiště. V celém domě nebyla ani jedna květina.

Políbila ho. Na tváři měl spoustu skvrn a strniště, jako by záměrně odbýval holení. „Jak se vede?“ zeptala se. „Jíš pravidelně?“

„Však to znáš, mým omeletám se nevyrovná nic na světě.“

„Táto,“ pronesla káravě. Víc říkat nemusela. Stál ve dveřích do obývacího pokoje, působil unaveně a očividně dosud držel smutek. Jeho ženu mu nemohlo vrátit nic, ani jehněčí kotlety a růžové brambory, které Katie přinesla z Tesca.

Svlékla si pršiplášť a složila nákup v předsíni. Otec odešel do obývacího pokoje a nalil dvě sklenky sherry. „Sláinte,“ připil jí, když vstoupila do místnosti. „Na nejlepší dceru, jakou bych si kdy mohl přát.“

„Sláinte.“

Posadili se vedle sebe na viktoriánské sofa čalouněné zeleným sametem. Nad krbem visela velká tmavá olejomalba, na které bylo vyobrazeno několik lidí při procházce lesem. U zdi stály malé stolky s nejrůznějšími cetkami: skleněnými těžítky, figurkami z míšeňského porcelánu a podivnou bronzovou soškou muže s flétnou v ruce a pytlem přes rameno. Když byla Katie malá, myslela si, že je to krysař, který svou hrou láká děti do kouzelné země za horami.

„Viděl jsem tě ve zprávách,“ řekl otec. Jeho oči dřív bývaly stejně zelené jako ty její, teď ale jako by ani žádnou barvu neměly. Copak se s věkem vytrácí všechno, dokonce i barva očí? napadlo ji.

„No jo,“ přikývla. „Ty kostry v Knocknadeenly.“

„Nebudeš to vyšetřovat nijak do hloubky, že ne? I kdyby ty ženské vážně zavraždili, není pravděpodobné, že by byl pachatel ještě naživu. A pokud ano, určitě je v tak mizerném stavu, že by ani nemohl jít před soud.“

„Zítra ráno si promluvím s Dermotem O’Driscollem. Nejspíš to uzavře.“

„Ale?“

„Neřekla jsem, že je nějaké ‚ale‘.“

„Vím, že ne, ale nezapomínej, že já jsem taky býval detektiv. Na tu tvou honosnou pozici policejního komisaře jsem se sice nevyšplhal, ale na Templemore jsem dostal nejlepší hodnocení, stejně jako ty. Vždycky poznám, když má někdo na jazyku nějaké to ‚ale‘.“

„No dobrá, jedno ‚ale‘ tu je. Těch jedenáct žen z nějakého důvodu rituálně zavraždili a já bych opravdu ráda zjistila proč. Vážně to chci vědět. Pokud na to nepřijdu… já nevím… připadala bych si, jako bych je zklamala. Jako že umřely a všem to je jedno.“

Otec dopil sherry a položil sklenku na stůl. „Lidi se někdy zabíjejí z fakt nepochopitelných důvodů. Kdysi jsem ve Watergrasshillu zatkl statkáře, který jednomu chlapíkovi usekl hlavu srpem. Šmik a bylo to. Tvrdil, že ho ten chlap chtěl uhranout.“

„Mluvím o jedenácti obětech, tati.“

„Já ti nevím. Nesmíš zapomínat, že Irsko bylo v roce 1915 úplně jiné, než jaké ho znáš ty. Byla to hrozně těžká doba. Strašná chudoba, útlak. Lidi byli pověrčiví a do školy chodil málokdo. Bůh ví, proč tehdy někdo zabil jedenáct ženských.“

„Kéž bych to věděla já.“

Potřásl hlavou. „Na tvém místě bych ten případ předal archivářům a archeologům.“

„Je tu ještě něco, tati. Něco, co jsem médiím neřekla. Musíš mi slíbit, že to nikomu neprozradíš.“

„To víš, já se s tím tak budu hrnout do novin!“

„Do všech stehenních kostí, které jsme našli, byla vyvrtaná díra — v místě, kde je kost spojená s pánví. A každou tou dírou byl protažený provázek s malou hadrovou panenkou.“

„Hadrovou panenkou? To je fakt zvláštní, uznávám. O ničem podobném jsem nikdy neslyšel. Jak ty panenky vypadají?“

„Jsou vyrobené z kousků starého lnu, ke kterým jsou připevněné háčky, šroubky a zrezlé hřebíky. Mají tak deset až dvanáct centimetrů. Řekla bych, že byly vyrobené spíš někde v Africe než v Irsku.“

Otec se zamračil a zavrtěl hlavou. „Na nic takového jsem v životě nenarazil. V Irsku se dřív konala spousta rituálů, obzvlášť ve špatně dostupných oblastech a mezi kočovníky. Ale jestli tě zajímá můj názor, dneska je jediným rituálem sledování televize a celostátní loterie. Nejspíš jde o něco, co dávno pominulo, a nikdo už si na to nevzpomíná. Radím ti, abys ten případ nechala plavat. Předej ho někomu, kdo se rád vrtá v historii. Nějakému vysloužilému inspektorovi. Dám ti pár tipů, jestli chceš. Věř mi, tvojí kariéře nijak neprospěje, když se bude zdát, že jsi posedlá nějakou podivnou, osmdesát let starou záhadou.“

„Radši se pustím do toho vaření,“ řekla Katie. Vstala a odešla do velké staromódní kuchyně se skříňkami z borovicového dřeva a zeleno-béžovými dlaždicemi. Otec ji následoval a posadil se na dřevěnou židli u okna.

„Jak to vypadá doma?“ zeptal se.

„Jako mezi mnou a Paulem?“ Omyla jehněčí kotlety a osušila je papírovou utěrkou. „Vlastně ani sama nevím. Poslední dobou k sobě nemáme kdovíjak blízko. Někdy mám dojem, že ani nemluvíme stejnou řečí.“

Podíval se na ni a přimhouřil oči. Začala na silném prkénku krájet cibuli. „Ty se trápíš,“ poznamenal.

„Trápím?“

„Mě neoklameš, Katie. Odjakživa jsi z vás osmi byla nejtišší, ale já jsem vždycky poznal, když sis s něčím dělala hlavu.“

„Nic mě netrápí, tati. Jen bych ráda věděla, na čem jsem.“

„Neuvažovalas o tom, že byste si pořídili další dítě?“

„Ne, tati, o tom jsem vážně neuvažovala. Seamuse nahradit nemůžu. A i kdybych o druhé dítě stála… no… nejsem si jistá, že bych chtěla, aby byl otcem zrovna Paul.“

Zamračil se. „Na tohle ti nemám co odpovědět, zlato. Vždycky jsem byl přesvědčený, že bys byla úžasná máma.“

„Jak to můžeš říct? Vždyť jsem v podstatě zavraždila vlastního syna! Než jsem ho uložila, dala jsem mu pusu na rty. Doktor tvrdil, že dítě může umřít, když ho člověk políbí na rty.“

Vstal, beze slova ji objal a pevně ji k sobě přitiskl. „Katie,“ řekl. „Katie.“ Pustil ji, až když se začala připalovat cibule.

12

Fionu probudila nejstrašlivější bolest, jakou kdy zažila. Připadalo jí, jako by její pravé stehno někdo protlačil roštem v rozžhavené peci. Otevřela ústa a pokusila se křičet, ale utrpení bylo natolik silné, že se nedokázala ani nadechnout a vzmohla se jen na přidušené zaklokotání.

Proboha, to se nedá vydržet, prostě se to nedá vydržet. Zkusila nohou pohnout, nic se však nestalo. Škubala s provazy, kterými byla připoutána k rámu postele, a házela hlavou ze strany na stranu, osvobodit se jí ale nepodařilo a spalující bolest v její kyčli ne a ne polevit.

Znovu se pokusila zaječet. Tentokrát ze sebe vydala ostrý nesrozumitelný výkřik.

Dveře do ložnice se s hlasitým cvaknutím otevřely. Nejdřív tam jen mlčky stál a usmíval se na ni. Teprve po chvíli přistoupil k posteli.

„Říkal jsem přece, že ti ublížím. Už mi věříš?“

Hleděla na něj a hrudník se jí prudce zvedal. Otevřela ústa, samou bolestí však oněměla.

„No není to úžasné, jak rozsáhlá zranění dovede lidské tělo snést? Člověk by si myslel, že jakmile bolest dosáhne určité úrovně, mozek se jednoduše vypne, abychom dál netrpěli. Tak to ale nechodí a ty jsi toho důkazem. Mysl nám umožňuje zažít takřka nepředstavitelnou agonii.“

Odmlčel se a olízl si rty, jako by ochutnával Fioniny pocity. „Víš, můj otec umřel na rakovinu žaludku. Prozradil mi, že ho to někdy bolelo tak hrozně, že mu ta bolest připadala skoro krásná. Jako by se mu prý v duši rozevírala obrovská šarlatová květina, jeden bující plátek po druhém.“

Fiona polkla, jednou, podruhé. „Prosím,“ vydechla.

„O co prosíš? Abych tě pustil? Abych ti dal další aspirin? Abych tě zabil?“

„Prosím.“

„Je mi líto, ale nemůžu pro tebe nic udělat. Obrazně řečeno mám svázané ruce, stejně jako ty. Musím rituál provést v souladu s tradicí. Bůh ví, co by se stalo, kdybych to pokazil. Jedna věc je něco přivolat, ale musím mít taky jistotu, že až se to objeví, dokážu to ovládnout.“

Fiona na něj hleděla, jako by ho mohla pouhým pohledem přimět, ať ji pustí nebo jí aspoň dá něco proti bolesti. On se však pouze natáhl, odhrnul jí z čela pramen zpocených vlasů a usmál se.

„Bylas úžasná,“ řekl. „Je moc dobře, že jsi v tak skvělé kondici. A tak krásná. Nemohl jsem si přát nikoho lepšího.“

Přešel na druhou stranu postele a pozorně si prohlédl Fioninu pravou nohu. „Už ses na ni podívala? Je to neuvěřitelné. Jako z hodiny anatomie.“

„Cože?“ řekla zastřeným hlasem. Zdálo se jí, že každou vteřinou ztratí vědomí. Bolest byla zdrcující a jí se nechtělo věřit, že ji zažívá právě ona. Musí existovat jiná Fiona, to ona tolik trpí.

„Koukni,“ řekl. Sehnul se a zvedl jí hlavu, aby se na nohu mohla podívat. I navzdory bolesti zaznamenala vůni jeho deodorantu — byla levandulová. „Co ty na to? Pozoruhodné, nemyslíš?“

Nejdřív nechápala, na co se vlastně dívá. Její levá noha vypadala normálně — byla opálená a vypracovaná běháním a plaváním. Ale tam, kde měla být pravá noha, neviděla nic než dlouhou bílou stehenní kost, obnaženou čéšku, štíhlou kost holenní a lýtkovou, kotník a chodidlo. Všechny kosti byly kompletně zbaveny masa, zbývalo jen pár rudých cárů a tenké bílé šlachy, které všechno držely pohromadě. Noviny pod postelí byly nasáklé krví.

Fiona na něj zděšeně pohlédla. „Cos mi to provedl?“ vydechla. „Cos to provedl?“

„Začal jsem tě připravovat na krmení,“ oznámil a spustil ji zpátky na postel.

„Cos mi to provedl, ty parchante?“

„Pšt, tiše,“ řekl a zvedl ruku. „Budeš potřebovat spoustu síly, abys to utrpení vydržela, to mi věř.“

„Cože? Snad nehodláš…“

„Chce to čas a pečlivý postup. Všechno musí být provedeno v souladu s rituálem.“

„Řekni mi, co se mnou uděláš. Řekni mi to!“

„Udělám z tebe oběť pro nejúžasnější okultní sílu, jaká kdy existovala.“

„Tohle ti neprojde. Táta tě bude hledat a přísahám, že až tě najde, holýma rukama tě zabije.“

Zasmál se. „Tvůj otec se nikdy nedozví, kdo ti to provedl. Ještě na smrtelné posteli si nad tím bude lámat hlavu a bude si vyčítat, že tě nechal jet do Irska samotnou. Jeho muka budou mnohem horší než ta tvoje.“

„Panebože,“ zalapala Fiona po dechu. Zničehonic ji zaplavila další vlna bolesti, až z toho ztuhla šokem. Hlava jí zase klesla na pružiny postele a v obličeji najednou zbledla jako stěna. Chvíli ji lhostejně pozoroval, pak odešel do obývacího pokoje a vzal z gauče pléd. Vrátil se a přehodil ho přes ni, aby jí nebyla zima.

Nemohl přece připustit, aby zemřela.

13

Vrchní policejní inspektor O’Driscoll vzhlédl od stolu a řekl: „Á, Katie.“ Zvedl zelenou složku a podal jí ji. „Rád bych, abyste se ujala případu Flynn. Strážmistr Ahern se točí v čím dál menším kruhu a já se bojím, že když ho v tom nechám, zmizí ve vlastním zadku — což je nejspíš to samé, co se stalo Charliemu Flynnovi.“

Charlie Flynn byl známý corkský podnikatel, který na začátku října zmizel. Jeho auto se našlo u cesty poblíž Midletonu, přibližně šestnáct kilometrů východně od města, ale po něm samém nebylo nikde ani stopy — žádné šlápoty, krvavé skvrny, prostě nic. Byl to starostův švagr, takže radnice na inspektora O’Driscolla tlačila, aby co nejrychleji zjistil, kam se Flynn poděl.

„A co bude s těmi jedenácti kostrami?“ zeptala se Katie, otevřela složku a zalistovala černobílými fotografiemi připevněnými k první straně. Z několika úhlů na nich byl zachycen prázdný černý mercedes s otevřenými dveřmi.

„Myslíte případ ze statku rodiny Meagherových? Ten samozřejmě budeme muset uzavřít — alespoň aktivní fázi vyšetřování. Říkal jsem si, že bych veškeré informace předal profesoru Gerardu O’Brienovi. Když jde o folklór, nenajdeme lepšího.“

„Ale na statku Meagherových nešlo o nějaký obyčejný folklór. Bylo tam zavražděno jedenáct žen.“

„Jistě, jistě. Proč ale pronásledovat vraha, který je skoro stoprocentně po smrti? Nemějte strach, Katie — pachatel se sice nemusel zodpovídat u pozemského soudu, bude ale muset stanout před bohem. Vy ani já s tím už nic nenaděláme.“

„Dejte mi ještě tři dny, o víc nežádám. To, jak ty ženy zemřely… je to natolik neobvyklé, že podle mě zkrátka musíme zjistit, co se tehdy odehrálo.“

Dermot O’Driscoll s pootevřenými ústy zavrtěl hlavou. „Je mi líto, Katie, ale to je naprosto nepřípustné. Neházím na vás jen ten Flynnův případ; chci taky, abyste zaskočila do fakultní nemocnice South Infirmary a znovu si popovídala s Mary Leahyovou. Detektiv Dockery se u ní včera večer zastavil a myslí si, že by mohla být ochotná konečně nám prozradit, kdo toho jejího Kennyho zastřelil.“

Katie stiskla rty. Věděla, že nemá smysl se s ním dohadovat. „Dobře,“ řekla. „Aspoň mi dovolte, abych složku Meagherových zanesla profesoru O’Brienovi osobně. Ráda bych si s ním popovídala.“

„To vám samozřejmě dovolím. Snažte se ale ve Flynnově případu nějak pokročit. Začínáme vypadat jako tlupa buranů.“

Dermot O’Driscoll kdysi pracoval v dublinském Úřadu pro výnosy ze zločinu a byl velice háklivý na posměšky, že teď vede policejní sbor téměř někde na venkově. Jeho bývalí kolegové mu dokonce poslali model traktoru s policejním majákem.

Při odchodu se Katie srazila se strážmistrem O’Rourkem. „Něco pro vás mám, komisařko. Kopie deníku Cork Examiner od léta 1915 až do jara 1916.“

„Pojďte ke mně do kanceláře,“ řekla. Rozložila kopie na stůl a nasadila si malé čtecí brýle s ocelovými obroučkami. Jimmy v novinách vyznačil červeným fixem přibližně tucet článků. ZÁHADNÉ ZMIZENÍ ŽENY Z RATHCORMACU. PO DÍVCE Z WHITECHURCH ANI PO TŘECH TÝDNECH ŽÁDNÁ STOPA. MARY O’DONOVANOVÁ SE UŽ DEVĚT DNÍ POHŘEŠUJE.

V novinách Katie našla i úvodník, v němž šéfredaktor psal o „hlubokém znepokojení, jež místní zachvátilo po únosu sedmi mladých žen, které se vyznačovaly neposkvrněnou pověstí i charakterem. Rozpakujeme se na kohokoli ukazovat prstem, poněvadž nemáme k disposici žádný důkaz a doposavad nebylo nalezeno jediné tělo. Chceme však našim čtenářům připomenout následující slova

velkého Bacona: ‚Jisté je, že člověk, který strojí pomstu, jitří tím vlastní rány, jež by se jinak zahojily a zacelily.‘“

„Co se podle vás snaží naznačit?“ zeptala se Katie. „Že ty ženy někdo zabil, aby se pomstil?“

„Vypadá to tak. Nikoho ale nejmenuje.“

„Přesně o tom nám vyprávěl i Jack Devitt. Třeba ten šéfredaktor tušil, kdo ty ženy unáší, ale netroufl si říct to otevřeně, aby nemusel čelit obvinění z pomluvy nebo něčemu ještě mnohem horšímu.“

„Nedovedu si představit, jak bychom mohli vypátrat, kdo to spáchal. Rozhodně ne osmdesát let poté.“

„Snad na něco přijde profesor O’Brien. Vrchní inspektor případ uzavřel a veškeré informace předá jemu.“

„Aha. Takže s Tómasem Ó Conaillem už mluvit nechcete?“

„Moment, vy jste ho našel? Kde?“

„Včera pozdě v noci jsem dostal tip, že je i s rodinou a čtyřmi karavany na zchátralém statku přibližně kilometr a půl za Towerem, směrem na Blarney.“

„No… ne, teď už s ním mluvit nepotřebuju. Udělejte mi ale laskavost, Jimmy, a nespouštějte ho z očí.“

„Tak to nemusíte mít strach. Už jsem mluvil s klukama ze stanice v Blarney, aby věděli, kde případně hledat zaběhnuté sbíječky, splašené stroje na pokládání asfaltu a vůbec všechen majetek, který by se jen tak zničehonic rozhodl vyrazit si na procházku.“

Bylo krásné slunečné ráno a profesor O’Brien Katie navrhl, aby zašli do parku Lee Fields a prošli se po nábřeží. V západní části města byla řeka Lee mnohem čistší než jinde a valila se přes široký jez. Na protějším břehu se na vysokém kopci tyčily šedé viktoriánské věžičky Nemocnice Naší Paní, bývalé psychiatrické léčebny, která měla nejdelší průčelí v Evropě.

Po parku běhaly povykující děti, do korun vrb se opíral ostrý větřík a listí se ve slunci třpytilo. Katie si uvázala kolem hlavy zelený hedvábný šátek, aby jí netáhlo na uši.

„Už jsem vážně potřeboval na vzduch,“ řekl profesor O’Brien. „Poslední dobou se od počítače ani nehnu.“ Byl celkem mladý — vypadal zhruba na čtyřiatřicet nebo pětatřicet let —, ale na temeni se mu začínala dělat pleš, kterou se pokoušel schovat pod pečlivě učesanými vlasy. Byl malý a z hnědého manšestrového svrchníku mu trčely drobné růžové ruce připomínající vařené vepřové nožky, kterým se v Corku říkalo crubeens.

Katie řekla: „Gerarde, byla bych ráda, kdybyste to považoval spíš za aktivní vyšetřování než za akademické cvičení. Od vraždy těch žen sice uplynulo osmdesát let, byly to ale lidské bytosti a zemřely z nějakého konkrétního důvodu.“

„Vážně si myslíte, že to má něco společného s britskou armádou? Že se na těch ženách Angličané mstili?“

„Je to možné. Britské jednotky se koneckonců nezdráhaly kvůli mstě vypálit celé tohle město. Ale ty hadrové panenky… to prostě nedává smysl.“

„No, takhle narychlo se mi nezdá, že bych je někde viděl,“ prohodil profesor O’Brien. „Podle všeho nespadají do žádné určité kultury ani historického období. Než do Irska dorazilo křesťanství, uctívali jsme tucty nejrůznějších bohů a vykonávali jsme spoustu neobvyklých obřadů, abychom si je naklonili. O lidských obětech nebo sekání těl na kusy jsem ale nikde nenašel ani zmínku a ani na panenky jsem nikdy nenarazil.“

Zvedl umělohmotný sáček na důkazy a prohlédl si panenku pozorněji. Soustředěním nakrčil nos. „Asi by se dalo říct, že se vzdáleně podobají malým bavlněným figurkám, které lidi věšeli na dveře, když jim onemocnělo dítě. Dělalo se to, aby si královna smrti, šedá vrána Badb, odnesla místo nemocného právě tu figurku. Bez výjimky se ale šily z útržků oblečení dotyčného dítěte a cpaly se do nich jeho ostříhané vlasy a nehty, aby se královna Badb spletla, když se vyplížila z temnoty a začala panenku očichávat.“

„Takže žádné háčky, hřebíky ani šroubky?“

Profesor O’Brien zavrtěl hlavou. „Připadá mi to trochu jako rituál vúdú. V sedmnáctém století žily v Dánsku čarodějnice, které vyráběly napodobeniny hlav svých obětí a zarážely do nich kouzelné hřebíky, aby danému člověku přivodily silnou migrénu. Existují důkazy dokládající teorii, že dánští námořníci tuhle praktiku přenesli do Corku.“

Katie se zastavila a zahleděla se přes řeku. Proti proudu plavaly tři labutě, které byly v diamantovém odrazu hladiny téměř neviditelné. Tři bílá písmena „S“.

„Ocenila bych, kdybyste mě pravidelně informoval, jak jste pokročil,“ řekla. „Pokud budete potřebovat jakoukoli pomoc — třeba zavézt na statek Meagherových nebo cokoli podobného —, dejte mi vědět.“

„Samozřejmě. Nic zajímavějšího jsem na stole už dlouho neměl. Je to vlastně docela vzrušující.“

„Tak to bychom měli,“ řekla Katie a podala mu ruku.

Zafoukal větřík a na temeni profesorovy hlavy zvedl pramínek vlasů. „Chtěl jsem se zeptat ještě na něco.“

„Ano?“

„Až si tu složku projdu a předběžně si ověřím pár faktů, myslíte, že bychom to vyšetřování mohli probrat u večeře?“

„U večeře?“

Usmál se na ni jako rozpustilý školák. „Není nad to, spojit práci a zábavu. Byla jste už někdy v té francouzské restauraci na Phoenix Street?“

Pevně mu stiskla jeho prasečí ruku. „Uvidíme, jak to půjde.“

„Ovšem.“

Vyrazila zpátky k parkovišti. Profesor zůstal stát na břehu a díval se za ní. Ohlédla se a on jí strnule zamával. Vypadalo to, jako by řídil dopravu na křižovatce. Netušila proč, ale připadala si v šoku. Ani ne tak proto, že ji Gerard O’Brien právě pozval na schůzku, ale protože jeho pozvání rázně neodmítla.

„Ježíšikriste,“ promluvila na svůj odraz ve zpětném zrcátku. „Snad ti to nezalichotilo.“

14

Fionin spánek byl neklidný a přerušovaný. Náhle se rozrazily dveře a muž v pokoji rozsvítil.

Přistoupil k posteli a zadíval se Fioně do tváře. Neřekla ani slovo. Ještě ji to pořád příliš bolelo, ačkoli se jí v průběhu dne podařilo si na bolest trochu zvyknout, jako si člověk zvykne téměř na všechno — na burácení dopravy, hlasitou rockovou hudbu nebo na neustálé rachocení klimatizace.

„Připravená na další dobrodružství?“

„Mně je jedno, co se mnou uděláš. Prostě to udělej, ať to mám za sebou.“

„Pochybuju, že to myslíš vážně.“

„Copak mám na výběr? Uděláš to, ať chci nebo ne.“

„No, v tomhle ohledu máš pravdu.“

Otevřel krabičku s chirurgickými nástroji. „Dneska bylo ale krásně, co? Zajel jsem si do Blarney. Svítilo sluníčko a bylo hrozně teplo.“

„Mně to nějak ušlo.“

„Tohle je posledních pár dní tvého života, Fiono. Měla by sis je patřičně vychutnat.“

Rozbrečela se, ačkoli se už přestala litovat. Smířila se se skutečností, že byla unesena naprostou náhodou, a že kdyby tu agonii nepodstupovala ona, byla by tu teď místo ní nějaká jiná dívka. Jaká zrůda by takhle strašlivou bolest přála někomu jinému? Extrémní utrpení dokáže vyvolat průzračné a obětavé uvažování.

Kolem levého stehna jí uvázal tenký nylonový provázek a nemilosrdně ho utáhl. Zafuněl u toho námahou.

„Druhou nohu ne,“ řekla bezvýrazně.

Přikývl. „Je mi líto. Bohužel to tak musí být. Pravá noha, levá noha.“

„Ale proč? Proč to děláš? Nemůžeš mě zkrátka zabít?“

„To bych samozřejmě mohl. Skalpelem přes krční tepnu, netrvalo by to dlouho. Jenže rituál je rituál. Kdybych nedodržel všechny detaily, nefungovalo by to. Přece bys nechtěla, aby tohle všechno bylo nadarmo, nebo ano? Umřít v bolestech je samo o sobě špatné, ale umřít v bolestech, a ještě ke všemu úplně zbytečně… co k tomu dodat?“

„Kolik je?“ zeptala se ho.

„Půl třetí ráno.“

„Musím se napít.“

„Jistě. Zajdu ti pro vodu.“

Odešel do kuchyně a vrátil se s velkým modrým hrnkem s teplou vodou, která chutnala po rašelině. Fiona většinu vypila, trocha jí ale stekla po bradě.

„Nenávidíš mě?“ zeptala se a nemohla uvěřit vlastním očím, protože muž se začervenal.

„Ovšemže ne. Podle mě jsi výjimečná.“

„Tak se podívej, cos mi udělal!“

„Já vím. A přesně v tom tvoje výjimečnost spočívá. Tohle v učebnicích dějepisu nestojí, viď? Že každá lidská oběť měla matku, otce a hlavu plnou myšlenek. Jenže právě proto jsou lidské oběti tak cenné. Právě proto mají takový význam. Ano, lze obětovat kozu, ale co taková koza ví? Obětovat lidský život

— obzvlášť tímhle způsobem —, to démony přiměje vylézt ze skrýší. Jenom tohle vyvolá v pekle opravdový poprask.“

Otevřel krabičku s nástroji a vybral si skalpel. „Víš, Fiono Kellyová, tahle hodina je na vyvolávání démonů nejlepší. Třetí hodina ranní, když ve tmě poletují andělé smrti, svírají namáhaná srdce starců a tisknou ruce na tvářičky spících dětí.“

Fiona se ho snažila neposlouchat a nedívat se na to, co dělá. Snažila se myslet na matku, jak sedí v bílém houpacím křesle na verandě, šije a usmívá se. Zkusila si představit svůj pokoj, růžový přehoz přes postel a karmínové buganvilie, které se třepotají za oknem.

Vzpomínala na písničku, kterou ji matka naučila, když byla ještě malá holka. Nikdy úplně nepochopila, o čem text písně je, ale teď si ji v duchu prozpěvovala, stále dokola a dokola, jako nějakou mantru. Udělala by cokoli, jen aby nemusela vnímat tu bolest.

Jedna dívka chtěla rozmarýn, druhá zase hřebíček,

třetí chtěla hodiny, co nebijí, visací zámek a klíček.

Ale já chci jenom dveře,

co vedou k cestě na pobřeží, a chci vědět, že až se otočím, můj stín za mnou poběží.

Často se matky ptala, co ta písnička znamená a kde se ji naučila, ale ona jí to nikdy neprozradila. Fiona později prolistovala spoustu knih s básničkami a říkankami pro děti, ale tuto nikde nenašla. Z nějakého důvodu ji ten text zneklidňoval, obzvlášť část o běžícím stínu. Co kdyby běžet přestal? Co pak?

V duchu si říkanku opakovala už potřetí a vtom ji muž řízl do stehna. Špička skalpelu pronikla kůží, tukem a stehenními svaly a zavadila o kost. Z rány se vyvalila krev a začala bubnovat o noviny rozložené pod postelí.

Skalpel byl tak ostrý, že ho Fiona sotva cítila. Když jednou olízla klopu obálky, pořezala si jazyk a nepřišla na to, dokud jí na bradu nestekl pramínek krve. Dlouze zaúpěla, přestože ji tenhle řez bolel ještě méně.

„Nekřič,“ řekl jí. „Tohle je jen začátek. Počkej na zítřek. To teprve poznáš, co je skutečná bolest. Nejenže ji pocítíš, především ji pochopíš.“

Muž všechny stehenní svaly přeřezal a dostal se až na kost. Celou dobu při tom klidně dýchal nosem jako zubař při práci. Když takto přejel nožem přes horní část stehna, přesunul se níž a udělal zářez zhruba dva centimetry nad kolenem. Ruce měl od krve a zanechával na Fionině noze otisky. Položila se na záda, aby se na to nemusela dívat, ale po chvíli hlavu zase zvedla. Brada se jí chvěla bolestí a vypětím. Pohled na vlastní zohavování ji jakýmsi strašlivým způsobem fascinoval. Měl pravdu — skutečně to bylo jako putování neobjevenou krajinou, kde je možné naprosto cokoli a kde bolest a hrůza nikdy nekončí.

Vyřezal jí jeden kroužek nahoře na noze a druhý těsně nad kolenem, vytáhl z kufříku další skalpel a spojil oba kroužky dlouhým, svislým řezem. Tentokrát cítila, jak špička nože klouže až dolů na kost. Křičela tak dlouho a hlasitě, že na chvíli přestal, zamračil se a trpělivě čekal, až přestane.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se. „Nebude to trvat dlouho, slibuju.“

„Já to… ty… já to nevydržím. Já to nevydržím.“

„Můžu přestat, jestli chceš. Ale jen na chvilku. Musím kosti očistit ještě před svítáním.“

„Prosím, prosím, já už to nevydržím, prosím.“

„Promiň. Zkus myslet na něco jiného.“

„Já už to nesnesu! Já to nesnesu!“

Zaklonila hlavu a udeřila jí o rošt postele, zas a znovu. Křičela a plakala. Vypadalo to, jako by chtěla sama sebe připravit o vědomí. Stál nad ní, v ruce držel skalpel, na jehož čepeli se srážela rubínově červená krev, a mračil se, jako by Fiona byla jen vzteklé rozmazlené dítě.

Konečně přestala křičet a bušit hlavou. Nehybně ležela, očima těkala ze strany na stranu a sípavě, chraplavě oddechovala.

Opět se nad ní sklonil a pokračoval v řezání přímého stehenního svalu až dolů ke kolenu. Potom skalpel odložil, palci obou rukou řez doširoka rozevřel a odhalil kost. Maso se v jasném světle lampy lesklo, jasně červené jako čerstvé hovězí.

„A je to,“ řekl. „Tvoje podstata vystavená na odiv.“

Zvedl malý nožík na vykosťování a začal maso opatrně odřezávat od kosti. Fiona ležela zcela bez hnutí. Rukama pevně svírala čelo postele, obličej měla šedý a celé tělo ztuhlé a pokryté lesklým potem. Slyšela pouze vrzání pružin a mokré pleskání svalů, jako by si někdo vytrvale olizoval rty.

Tohle už nebyla ani agonie — Fiona se ocitla na místě, kde neviděla nic než oslepující bělost a cítila jen absolutní zimu. Byla na severním pólu bolesti. A on dál pokračoval v odřezávání svalů a pečlivém očišťování kosti.

Po čtvrthodině stáhl ze stehna jediným pohybem veškeré svaly, v jednom krvavém kusu, jako instalatér, když z trubky odstraňuje růžovou izolační pěnu. Otřel si čelo do rukávu, odnesl maso do kuchyně a hodil ho do dřezu. Umyl si ruce a utřel se do otrhané utěrky, poté se sklonil ke kohoutku a dlouze, hlasitě se napil.

Když se vrátil do ložnice, Fiona byla v bezvědomí. Bude to tak lepší, pomyslel si. Teď ji čeká očištění čéšky a to je obzvlášť trýznivé.

Natáhl ruce před sebe, nejprve dlaněmi vzhůru a pak je otočil. Ani se nezachvěly. Uchopil vykosťovací nůž a pustil se do práce.

15

Katie probudilo bouchnutí vchodových dveří a hlasitá rána, jak kdosi v předsíni vrazil do věšáku na kabáty. Potom uslyšela Četníkovo štěkání a nějaký hlas: „Pšt! Pšt, ty magore!“

„Paule?“ zavolala a posadila se na posteli.

„Pohoda,“ zamumlal. „Všecko je v pohodě.“

Spustila nohy z postele a vzala si ze židle župánek. „Paule, k sakru, co se to tam dole děje? Ty ses ztřískal?“

„Nechoď sem,“ řekl zastřeným hlasem. „Vyspím se na gauči. Hlavně sem nechoď.“

Rozsvítila na schodišti a sešla do přízemí. Četník pobíhal z obývacího pokoje na chodbu a zase zpátky a rozrušeně při tom funěl. Vešla do místnosti a rozsvítila. Paul ležel na pohovce tváří dolů a jednu ruku měl spuštěnou na podlahu. Jeho modrý kabát byl po celé délce zad roztržený a dírou byla vidět

roztřepená bílá podšívka. Měl jenom jednu polobotku a kudrnaté vlasy mu slepila krev.

„Ježíšikriste,“ vyhrkla Katie a klekla si vedle něj.

Otevřel oko a mrkl na ni. Nad obočím měl hlubokou ránu pokrytou zaschlou krví.

„Co se ti stalo, Paule? Nech mě, ať se na tebe podívám.“

„Pohoda. Všecko je prima.“

„Proboha, Paule, podívej se, jak vypadáš! Co se ti stalo?“

Zvedl hlavu a Katie teprve v tu chvíli uviděla, jak vážně je zraněný. Obě nosní dírky měl ucpané sraženou krví a zdálo se, že má zlomený nos. Rty byly oteklé a natržené a na první pohled bylo jasné, že mu schází několik zubů. Z úst se mu táhl dlouhý provazec slin smíšených s krví a dopadal na polštář.

„Kdo ti to udělal, Paule? Byl to Dave MacSweeny?“

„To je jedno, brouku. Jsem úplně mimo. Potřebuju se vyspat. Jen malinko vyspat.“

„Chci vědět, kdo tě napadl, Paule.“

„Zapomeň na to. Akorát bys dělala problémy. Jediná komisařka v celým Irsku… to by bylo, aby jí někdo zmlátil manžela.“

„Posaď se, Paule, ať se na tebe můžu podívat. Musíš k doktorovi. Vždyť jsi pořezaný. Je potřeba to zašít.“

„Krucinál, mohla bys přestat jančit? Dostal jsem prostě trochu přes hubu. Když jsem byl kluk, táta mě mlátil mnohem víc.“

Katie vstala. Paul zamrkal a vzhlédl. Obličej měl tak rozbitý a oteklý, že vypadal dvakrát větší než obvykle. „Paule, já si nedělám srandu. Ať už tě napadl kdokoli, nechám ho zatknout.“

Paul se s námahou zvedl a posadil se. Levé oko měl podlité krví jako nějaký upír. „Au, do prdele,“ řekl a přitiskl si ruku na bok. „Kurva, mám zlomený žebra.“

„Paule…“

„Katie, zapomeň na to. Posral jsem to, nic víc. Dalo by se říct, že jsem si to špatně spočítal. Kdybys začala dělat povyk, akorát bys všechno zhoršila. Příště by mě zabili, to ti garantuju. Vlastně mě nejspíš zabijou tak jako tak.“

Katie mu jemně sáhla na čelo, do kterého mu spadaly vlasy ulepené od krve. „Ty jsi někdy takovej blbec. Copak si neuvědomuješ, jak moc tě mám ráda? Copak jsme spolu nebyli kdysi šťastní? Nebylo všechno perfektní?“

Pokřiveně se usmál oteklými rty. „To bylo tehdy, Katie. Tohle je teď.“

„Nemůžeš dopustit, aby jim to prošlo, Paule. Musím vědět, kdo ti to provedl. Je mou povinností

dohlížet na dodržování zákonů.“

„Nic ti nepovím, Katie. Nejde to. Zabili by mě. Pokud bys mě nejdřív nezabila ty.“ Narovnala se a spustila ruku z jeho kolene. „Proč bych tě měla zabít?“

„No, nejsem zrovna nejlepší manžel na světě, nebo jo?“

Katie řekla: „Za tím vším je ta holka, viď? Ta čubka z hotelu Sarsfield!“

„Panebože! Kam jsem dal hlavu, když jsem se oženil s policajtkou?“

„Přiznej se, Paule. Jde o tu holku?“

„Zčásti. Ale to není všechno.“

„Jdu zavolat záchranku, Paule.“

Chytil ji za rukáv. „Nech to být, Katie. Než mě pustili, řekli mi: ‚Vsadíme se, že se nám teď tvoje stará pověsí na paty.‘ Jak bych, prosím tě, vypadal? Muž potřebuje svoji… svoji mužnost.“

Katie se dlouze odmlčela. Musela se zamyslet a uklidnit se. Nakonec řekla: „Dáš si skleničku? Vážně bys měl jet do nemocnice, ale jestli nechceš…“

„Není to tak zlý, jak to vypadá. Trochu mě zkopali a dali mi slušně co proto. Ale když člověk neriskuje, ani nic nezíská, no nemám pravdu?“

Katie přešla k baru a nalila mu velkého panáka whisky. Četník ji ochranářsky následoval, a když se opět posadila, zůstal stát vedle ní a funěl. „Co má ta holka z hotelu společného s tvým podnikáním?“

Paul potřásl hlavou. „Udělal jsem chybu, Katie, to je celé.“

„Ano, ale co je zač? A co jsi provedl?“

„Asi jsem toužil po něčem jiném. Chtěl jsem utéct. Upřímně řečeno, kdykoli se na tebe podívám, vzpomenu si na chudáka Seamuse.“

„Ty si snad myslíš, že já se z toho neobviňuju každý den, každou hodinu, každou minutu?“

„Ale já tě z toho přece neviním, brouku. Bůh si Seamuse chtěl vzít k sobě, nic víc na tom nebylo. Jenže… já nevím, asi jsem tak nějak věřil, že umíš dělat zázraky a nikdy nedopustíš, aby se nám stalo cokoli zlýho. No a když Seamus umřel, uvědomil jsem si, že zázračná přece jenom nejsi.“

„Byla jsem Seamusova matka, Paule. Tobě mámu dělat nemůžu.“

Podrbal se na nose. „Však to byla i moje chyba. Kdyby můj podnik nešel do kytek, nemusela by ses vrátit do práce.“

„Co se mi to snažíš říct? Že Seamus umřel, protože jsem nastoupila zpátky do práce?“

„Nevím. Ale třeba by sis ho pak víc všímala.“

„Paule, jsem profesionální policajtka. Dělám svou práci bez ohledu na to, jestli děti máme, nebo ne. A naznačovat, že umřel, protože jsem ho zanedbávala… proboha živého, zbláznil ses, nebo co?“

Paul mlčky sklopil hlavu a popotáhl.

„Pověz mi o té holce něco víc,“ naléhala Katie. Vytápění se mělo automaticky zapnout až za tři hodiny, a tak se klepala zimou, únavou a vyčerpáním.

„Není co vykládat. Šli jsme do Sarsfieldu, vypili pár skleniček a dál už si to určitě umíš představit.“

„Co je zač?“

„V tom je ten problém. Je to ženská Davea MacSweenyho.“

„Geraldine Daleyová? Ta děvka?“

„Je mi to líto, Katie. Přijít o jedinýho syna… to pro tebe není zrovna afrodiziakum, co?“

Rozmáchla se a dala mu facku. Nechtěla to udělat, ale jednala zbrkle. Zařval: „Ježíši!“ Zvedl ruku, aby si chránil obličej. „K sakru, Katie! To bolelo, kurva!“

„Myslíš, že sis to nezasloužil?“

„A čím jako? Že jsem chtěl, aby mi aspoň pár minut bylo fajn a nemusel jsem kolem tebe a toho… toho tvýho věčnýho smutku neustále chodit po špičkách? Na truchlení nemáš monopol, Katie, to mi teda věř. A nemáš právo… nemůžeš si svoje utrpení vybíjet na všech okolo. Ještě že nejsem jeden z těch, které vyšetřuješ. Být tvůj manžel je už tak dost hrozný.“

Katie nevěděla, co na to říct. Možná má Paul pravdu, možná s sebou vážně svůj kříž vláčím, kamkoli se pohnu, pomyslela si. Ale na druhou stranu mě mohl v noci radši obejmout a dokázat mi, že přijdeme na to, jak být zase šťastní.

„Neboj,“ řekl Paul. „Vyspím se na gauči. Snad se mnou aspoň Četník bude soucítit.“ Nastalo nekonečné ticho. Paul si z nosní dírky vyloupl krvavý strup a prohlédl si ho.

„Jak dlouho to trvalo?“ zeptala se Katie.

„Co?“

„Jak dlouho jsi to s Geraldine Daleyovou táhl? Bylo to jenom na jednu noc, nebo jsi ze mě dělal blbce delší dobu?“

„Záleží na tom?“

„Záleží. Mám v popisu práce, aby v mém osobním životě nebyly žádné skandály. Ale záleží na tom hlavně proto, že jsme manželé, v dobrém i ve zlém.“

„Pokud tě to utěší, tak jo, bylo to jenom na jednu noc. Geraldine měla Davea plné zuby. Nikdy s ní nikam nejde a ona se na ostatní chlapy nesmí ani podívat. Taky ji mlátí. Nejspíš mu to chtěla vrátit.“

„A co ty? Tys mi to chtěl taky vrátit? A za co vlastně? Že jsem zabila Seamuse?“

Přezíravě mávl rukou. Katie se už už chystala něco dodat, nějak mu ublížit, ale nakonec to neudělala. Beze slova se otočila a odešla. Paul zůstal sedět na gauči a Četník mu lízal zakrvácené klouby na rukou.

16

Druhý den ráno zase pršelo — byl to takový ten jemný mlhavý déšť, který dokáže člověku zmáčet kabát, dřív než si vůbec všimne, že prší. Katie vstoupila do své kanceláře, kde už na ni čekal profesor O’Brien s kyticí žlutých chryzantém. V druhé ruce držel složený pršiplášť a nadšeně se usmíval.

„Gerarde, to je mi ale překvapení!“

Vstal a natáhl ruku s květinami, jako by se chystal provést nějaké kouzlo. „Doufám, že máte ráda žlutou. Připomíná mi slunce. To bychom dneska opravdu potřebovali.“

„Děkuju,“ řekla. Chryzantémy očividně měly to nejlepší dávno za sebou, a jedna z nich byla dokonce zlomená, přesto si je od něj vzala. „Ehm… dám je do vázy.“

„Snad se nezlobíte, že jsem vám přišel podat hlášení osobnostně? Tedy… osobně.“

Po včerejší noci byla unavená a zničená. Poslední, o co teď stála, bylo flirtovat s profesorem O’Brienem. Přesto se přinutila k úsměvu a posadila se ke stolu. Na střeše krytého parkoviště za budovou policejní stanice ještě pořád seděly šedé vrány. Čas od času několik z nich vzlétlo a zakroužilo, vždycky se ale vrátily, podobně jako masařky, když usedají na hnijící mrtvolu.

„Dáte si kafe?“ zeptala se profesora O’Briena.

„Ne, děkuju. Po kávě bývám vynervovaný. Už tak špatně spím. Byl jsem skoro celou noc vzhůru a pročítal jsem si tu složku, kterou jsem od vás dostal.“

„Vážně?“ zeptala se Katie a sejmula ze svého kelímku s kapučínem umělohmotné víčko. „Přišel jste na něco zajímavého?“

Vytáhl zpod složeného pršipláště velkou obálku z konopného papíru a vyndal z ní kopii kartografické mapy. Rozložil ji na Katiině stole a dlaní ji uhladil. „Kdykoli se zabývám nějakou historickou událostí, ze všeho nejdřív se podívám na dobovou mapu, pokud to jde. Nevěřila byste, kolik věcí se v průběhu let změní — silnice, místní názvy, prostě všechno. Tohle je oblast na sever od Corku v roce 1911.

Toto je cesta z Corku do Ballyhooly a tenhle červený obrys označuje místo, kde dnes stojí statek Meagherových. Všimněte si, že tenkrát tam žádný statek nebyl, pouze shluk tří nebo čtyř obydlí, kterým se už v té době říkalo Knocknadeenly. Gaelský název je Cnoc na Daoine Liath.“

„Kopec šedého lidu?“

„Správně. Myslí se tím ale spíš ‚bytosti‘ než ‚lid‘. Měla to být brána mezi naším světem a říší nadpřirozených tvorů — místo, kde bydlela Morrígan, kdykoli zavítala do Irska. Pokud by v tomhle okrese chtěl někdo provést rituální obřad, podle mě by zamířil právě tam.“

„Promiňte, Gerarde,“ přerušila ho Katie, „ale kdo je Morrígan?“

„Zlá čarodějnice, nepřátelská víla. Objevuje se ve spoustě nejrůznějších legend z celé Evropy. V Anglii se jmenovala Morgana le Fay a byla podlou nevlastní sestrou krále Artuše, která neustále přemýšlela, jak ho zabít. Tady v Irsku ji považovali za sestřenici královny smrti Badb… nebo mohla představovat jiný aspekt osobnosti bohyně Badb. Říkávalo se, že do světa vchází skrz kouzelný kopec, sidhe, a bere na sebe podobu vlčí samice. Pokud ji nakrmíte masem nevinných žen, splní vám jakékoli přání.“

„Takže vy se domníváte, že ty oběti mohly zemřít v rámci nějakého náboženského obřadu?“

„Jak jsem říkal, na žádný takový obřad jsem nikdy dřív nenarazil. Ale ano, myslím si, že je to možné.“

„A kvůli tomu jste sem přišel?“

„Ano,“ zamrkal a znovu se posadil. „Podle mě je to docela vzrušující krok vpřed, nezdá se vám?“

„Je to spíš začátek. Dalo by se zjistit, jestli se tehdy v Knocknadeenly vyskytovaly nějaké pohanské sekty? Třeba uctívači ďábla nebo něco takového…“

„Není nezbytně nutné, abyste uctívala ďábla, pokud chcete Morrígan přivolat. Pachatelem mohl být úplně obyčejný člověk, který toužil po bohatství, slávě nebo moci… zkrátka po čemkoli, co jsou víly ochotné darovat.“

„A kvůli tomu by někdo zavraždil jedenáct žen?“

„Zatím ještě netuším, proč zemřely, o jaký rituál šlo ani co mají znamenat ty hadrové panenky, ale slibuju vám, že se to dozvím. Postavit vraha před soud se nám sice už nepodaří, ale aspoň budeme vědět, proč to spáchal. To by vás mohlo potěšit, ne?“

Katie se na něj zamračila. „Potěšit? Ano, asi ano.“

„Podívejte,“ řekl profesor O’Brien, „nechtěla byste to probrat u oběda?“

„Je mi líto, ale dneska nemůžu. Momentálně řeším ještě dva další důležité případy, nemluvě o zmizení Charlieho Flynna.“

„V hotelu Morrison’s Island dělají báječné sendviče. S tuňákem nebo cajunským kuřetem. Alespoň dvakrát týdně tam zajdu.“

„Promiňte, Gerarde, vážně mám moc práce. Ale děkuju, že jste se zastavil, i za všechno, co jste pro mě zjistil.“

Profesor O’Brien se ostýchavě pousmál a prohlásil: „Jste velice půvabná žena, komisařko. Snad vám nevadí, že to říkám.“

Katie se usmála. „Jistěže mi to nevadí. Lichotíte mi, jenže…“

Málem dodala: „Jenže jsem vdaná, Gerarde.“ Ale nakonec si to rozmyslela, protože kvůli tomu ho přece neodmítala. Místo toho řekla: „Promiňte, už takhle nevím, kam dřív skočit.“

Profesor O’Brien začal hlučně skládat mapu. „Chápu. Budu pokračovat v pátrání. Člověk nikdy neví

— třeba ty ženy zavraždili britští vojáci a pak na jejich kosti pověsili panenky, aby to vypadalo jako rituální oběť.“

„Taky možnost.“

Profesor O’Brien jí potřásl rukou a naklonil hlavu, jako by chtěl Katie políbit na tvář, ale na poslední chvíli se rozhodl to neudělat.

„Kdysi jsem byl zasnoubený,“ vyhrkl. „Jmenovala se Mairie. Byla vám dost podobná. Anebo jste spíš vy podobná jí.“

„To mě mrzí,“ řekla Katie a okamžitě toho zalitovala, protože její slova vyzněla příšerně blahosklonně.

„Skončilo to zničehonic. Jeden den mě milovala a den nato tvrdila, že už jí na mně nezáleží. Vy ženy! Já vám nejspíš nikdy neporozumím.“

Katie se zadívala na jeho ulízané vlasy, složený pršiplášť a ruce, které připomínaly vepřové nožky, a pomyslela si: Proč nikdy nedokážeme říkat lidem pravdu?

Za necelou hodinu jí zavolal doktor Reidy. Zněl velice rozladěně.

„Poslal jsem ty vaše panenky na rozbor. Vůbec mě netěší, že jste vyšetřování uzavřela, aniž byste měla tu slušnost mě o tom aspoň informovat.“

„Omlouvám se, doktore. Myslela jsem, že se s vámi spojí vrchní policejní inspektor O’Driscoll.“

„O’Driscoll? Ten tlustoprd? Vždyť ten kdyby byl u proktologa, tak mu ani neřekne, že má v zadku zaraženou sklenici od marmelády. Takže jsme promrhali bůhvíkolik času a peněz, aniž by to k něčemu bylo.“

„Zjistil jste o těch panenkách něco zajímavého?“

„Ale ano, i když teď už je to asi úplně fuk. Máme tady v Dublinu jednu velice nadanou mladou dámu, která se specializuje na látky. Rozřezala ty figurky a došla k závěru, že byly vyrobené z natrhaných pásů lnu, částečně lemovaných krajkou. Jinými slovy — domnívá se, že pocházejí z dámských spodniček roztrhaných na kusy. Ale není to irská krajka. Má vzorek, který zmíněná dáma ještě nikdy neviděla.“

„A co ty šroubky a háčky?“

„Předběžně jsme je identifikovali. Nejspíš jsou ruční výroby a pocházejí z dílny kousek od French’s Quay v Corku, přibližně z roku 1914. V Corku se používaly zcela běžně — ve starších domech jsou pravděpodobně dodnes.“

„Co si o tom všem myslíte, doktore?“

„Já si o ničem nic nemyslím, má milá. Tedy pokud mi někdo neplatí za to, abych si něco myslel, a pokud to nemá nějaký konkrétní účel.“

„Ráda bych si vaši závěrečnou zprávu přečetla, jak nejdřív to půjde.“

„Má milá, ty nebožačky čekaly skoro osmdesát let, než je někdo objeví. Skutečně si myslíte, že sejde na několika málo dnech?“

„To nevím, ale podle mě by mohlo být důležité, abychom postupovali co nejrychleji.“

Doktor Reidy chvíli mlčel a jenom sípavě oddechoval. Nakonec dodal: „Vám se na tom něco nezdá, že, komisařko?“

„Přijde na to, jak definujete slovo ‚nezdá‘.“

„Máte dojem, že se z tohohle případu ještě něco vyklube. A nebude to vůbec dobré.“

„Proč myslíte?“

„Dělám státního patologa už dvaadvacet let, má milá. Viděl jsem vám to na očích. Došlo mi to z tónu vašeho hlasu.“

Katie netušila, co mu na to má odpovědět. Bylo to jako poslouchat, jak někdo líčí vaši dávnou noční můru, o které jste nikdy nikomu nepověděli.

„Děkuju,“ řekla. „Uvidíme, jestli u nás najdu někoho, kdo by tu krajku uměl identifikovat.“

Doktor Reidy dodal: „Nejsem nijak pověrčivý, komisařko. Na žádná znamení ani zázraky nevěřím. Ale moje kolena mi vždycky dají vědět, když má začít pršet, a kdykoli se chystá něco zlého, začne mě svrbět hlava. A říkám vám, že teď se tu něco zlého doopravdy chystá.“

Odpoledne Katie vytáhla jednu panenku ze sáčku na důkazy, odstranila z ní všechny háčky a šroubky a opatrně ji rozmotala. Byla vyrobena z dlouhého, roztřepeného pásu lněné látky opatřené krajkovým lemem. Dala ho do obálky a vyrazila za Eileen O’Marovou, která provozovala v bývalém kině Savoy na Patrick Street obchod s viktoriánskými krajkami. Katie otevřela dveře a vstoupila do Eileenina obchůdku přecpaného dobovými nočními košilemi, krajkovým povlečením a miskami s potpourri.

Zvonek nade dveřmi zacinkal.

Ze zadní místnosti vyšla Eileen s náručí plnou vyšívaných županů. Bylo jí teprve čtyřiadvacet, ale už absolvovala kurz výroby krajek a vyšívání v Bruselu a stala se odbornicí na vyšívané a krajkové zboží. Měla hnědé vlnité vlasy a jasně červené tváře. Kdykoli ji Katie uviděla, vzpomněla si na porcelánové figurky, které se prodávají v obchodech se suvenýry — Eileen byla příliš irská na to, aby byla skutečná.

„Katie! Jak dlouho jste tu nebyla? Pár měsíců?“

„Měla jsem spoustu práce, však to znáte. Jak jde byznys?“

„Moc ne, ale to se v zimě dalo čekat. Viděla jsem vás v televizi, v reportáži o těch kostrách z Knocknadeenly. To muselo být vážně strašné.“

„Kvůli tomu jsem taky přišla.“

„Já nikoho nezabila, přísahám!“

„Já vím,“ řekla Katie a vytáhla z kabelky obálku. „Našli jsme na místě činu poměrně velké množství látky, která podle všeho pochází z dámské spodničky. Je na ní krajkové lemování, ale ne irské. Aspoň to tvrdí v Dublinu. Říkala jsem si, že se zeptám vás, jestli třeba nevíte, odkud ta krajka je. Mějte na paměti, že pravděpodobně pochází z doby před osmdesáti lety.“

Eileen látku zvedla a prohlédla si ji proti světlu. „Podle mě je velice stará. Podobný vzorek jsem ještě nikdy neviděla. Budete mi muset dát trochu víc času. Už teď vám ale můžu říct, že je ručně vyrobená a že se vaši kolegové z Dublinu nespletli — rozhodně to není irská krajka.“

„Vlastně je to kolegyně z Dublinu.“

„To se dalo čekat. Tenhle kousek nemá strojový vzorek, jako má třeba alenconská a valencienská krajka nebo typ chantilly. Navíc se nepodobá ničemu, co jsem tady v Irsku kdy viděla. Takhle narychlo bych řekla, že je belgická nebo německá.“

„Po pravdě řečeno nevím, jestli mi tahle informace k něčemu bude,“ připustila Katie.

„Znamená to, že ta spodnička nejspíš patřila nějaké velice bohaté ženě. Jedná se o vysoce kvalitní práci, která i před osmdesáti lety musela stát hromadu peněz.“

„Aha.“ Katie vzala krajku do ruky a znovu si ji prohlédla. Pokud byla skutečně tak drahá, jak tvrdila Eileen, nebylo zrovna pravděpodobné, že by ji pachatel utrhl z oblečení některé z obětí. Katie u sebe neměla seznam osob, které se v severním Corku v dané době pohřešovaly, pamatovala si však, že se v deníku Cork Examiner psalo o manželkách statkářů, prodavačkách a že pohřešovaná Mary O’Donovanová byla poštmistrová. V žádném případě nešlo o ženy, které by běžně nosily spodničky z ručně vyrobené evropské krajky.

Komu tedy ta látka patřila? A odkud pochází? A jestliže je opravdu tak drahá, proč byla roztrhána?

Katie odešla z nákupního střediska Savoy a vrátila se přes most Svatého Patrika k autu. Na ztrouchnivělých dřevěných sloupech uprostřed řeky posedávaly dvě vrány. Katie začínala mít pocit, že ji ti šedí ptáci pronásledují jako přisluhovači nějaké zlé čarodějnice.

17

Když Katie přijela ke statku, John Meagher už postával před vraty. Skoro jako by ji očekával. Bylo šedivé ráno, ačkoli už přestalo pršet, a mraky se téměř dotýkaly vrcholků jilmů.

„Zdravím,“ řekl John a otevřel jí dveře od auta. Na sobě měl námořnicky modrou nepromokavou bundu a světle hnědé manšestrové kalhoty. Vypadal spíš jako model z pánského módního časopisu než jako corkský statkář.

Vystoupila. „Přijela jsem vám jen oznámit, že případ je oficiálně uzavřený a že v těch stavebních pracích můžete bez obav pokračovat.“

„A to je všechno? Nikdy se nedozvíme, kdo to udělal?“

„Já doufám, že dozvíme. Nevedeme sice aktivní vyšetřování, ale s tím případem jsme ještě neskončili. Všichni si zaslouží spravedlnost, i když se jim jí dostane s osmdesátiletým zpožděním.“

„Asi máte pravdu.“

Rozhlédla se po dvoře. „Kdybyste na cokoli narazil… nemyslím nutně další kosti, prostě kdyby vám něco připadalo čímkoli zvláštní…“

„Jasně, vaše číslo mám. Kruci, jsem to ale mizerný hostitel — nedáte si čaj nebo šálek kávy?“

Katie zaváhala, ale pak se usmála a řekla: „Proč ne? S radostí.“ John Meagher ji něčím silně přitahoval. Nešlo pouze o jeho vzhled, ačkoli muži s tmavými kudrnatými vlasy a čokoládově hnědýma očima se jí odjakživa líbili. Především se jí však zamlouvalo jeho nenápadné a zdrženlivé vystupování a kultivované vyjadřování. John na ni působil dojmem, že je za všech okolností zajímavý a starostlivý.

Zavedl ji do domu. U kuchyňského stolu seděla jeho matka, šila a ze rtů jí visela cigareta.

„Na komisařku Maguirovou se určitě pamatuješ, viď, mami?“

Paní Meagherová zvedla hlavu a zadívala se na Katie přes tlustá skla brýlí. „Ovšem. Smrt se k tomu grázlovi očividně dostala dřív než vy.“

„Ano, už to tak vypadá.“

John řekl: „Měla by sis rozsvítit, mami. Jak na to můžeš vidět?“

„Přišívat knoflíky zvládnu i se zavřenýma očima.“

„Já se zavřenýma očima zvládnu pojídat hamburgery, ale proč bych to dělal?“

„Ale jdi, prosím tebe. Od doby, cos odjel do Ameriky, mi přijde, že na mě mluvíš řecky.“

„Co si dáte?“ zeptal se John Katie. „Čaj? Kafe?“

„Čaj, děkuju. Bez mléka, prosím.“

Zapnul rychlovarnou konvici. Jeho matka si odkašlala, zamáčkla cigaretu a donesla ze spíže máslové sušenky a ovocný koláč.

„Netušil jsem, že jste tak slavná,“ řekl John a přisunul Katie židli.

„No, ano. Volají mi z televize, kdykoli si někdo chce popovídat s nějakou moderní emancipovanou ženou od policie.“

„Vyšplhat tak vysoko nemohlo být snadné.“

„Nebylo. Většina kolegů je přesvědčená, že se policistky hodí jen na řízení dopravy, utěšování truchlících vdov a nošení sendvičů — a pokud nejsou ošklivé, je fajn je při každé příležitosti štípnout do zadku.“

„Nějak si neumím představit, že byste si to zrovna vy nechala líbit.“

„Taky že jsem si to líbit nenechala a vadí mi to dodneška. Musím ale uznat, že jsem měla trochu štěstí. Když jsem si podala přihlášku na pozici vyšetřovatele, tlačila kancelář policejního prezidenta na to, aby vyšší hodnosti získávalo čím dál víc žen. Kromě toho se otec čirou náhodou přátelil s mým vrchním inspektorem. Asi dva měsíce po tom, co se ze mě stal vyšetřovatel, jsem vyřešila dvojnásobnou vraždu — dvě ženy se ve vesnici Knockraha utopily ve studni, matka s dcerou. Vlastně jsem jenom zaslechla rozhovor několika opilců v hospodě, ale i přesto mi byly připsány veškeré zásluhy.“

„Jste dost skromná.“

„Ano, Johne, snažím se být skromná a výkonná.“ John se zasmál. „Co čaj, chutná? Není moc silný?“

„Je naprosto v pořádku, možná jen malinko horký.“

Paní Meagherová se odbelhala z kuchyně a nechala je o samotě. Nějakou dobu mlčky seděli a usmívali se na sebe. Nakonec John řekl: „Co bude teď?“

„Myslíte s těmi kostrami? Pověřili jsme jednoho profesora z univerzity, aby zjistil, jak a proč ty ženy zabili, nic víc ale udělat nemůžeme.“

„Šlo o ritualistickou vraždu, viďte?“

„Ano, rituální.“

„Dědeček vždycky říkával, že tenhle statek je prokletý.“

„Prokletý? Jak?“

„Nikdy mi to pořádně nevysvětlil. Neustále ale tvrdil, že pokud člověk ví, kde má co hledat a jak to získat, a je připravený zaplatit za to patřičnou cenu, může dostat všechno, po čem jeho srdce touží.“

„Zajímavé. Profesor O’Brien z Corkské univerzity mi řekl, že se tohle místo kdysi jmenovalo Kopec šedých bytostí, protože tu prý čarodějnice jménem Morrígan měla vrátka z podsvětí. Když ji někdo nakrmil těly mladých žen, dala mu všechno, co si přál.“

„To je pěkně odporný příběh.“

Katie usrkávala čaj. „Osobně ho vůbec neberu vážně.“

„Jasně že se to nedá brát vážně. Člověk ale nikdy neví… před osmdesáti lety tomu někdo klidně věřit mohl.“

„Právě tuhle možnost mimo jiné prověří profesor O’Brien.“

John jí nabídl máslovou sušenku. „Jen si dejte, jsou domácí. Moje matka peče tak často, že by se z toho najedla polovina Irska.“

Katie si sušenku vzala a přelomila ji. „A co vy? Jak se vám na statku líbí?“

„Ne tolik, jak jsem čekal. V Kalifornii se všichni dušovali, jak mi hrozně závidí, že budu žít v přírodě. Já ale nevím. Příroda v Kalifornii je jedna věc — háje pomerančovníků, hrozny a slunce —, ale příroda v Knocknadeenly, to je něco úplně jiného. Především bláto.“

„Obecně vzato se vám ale daří dobře, ne?“

John zavrtěl hlavou. „Moc dobře ne, abych byl upřímný. Po finanční stránce mi to kdovíjak nevychází. Krmivo pro dobytek stojí skoro stejně jako kaviár a cena mléka je tak nízká, že je levnější ho rovnou lít do záchodu než lahvovat. Plastové krabičky, do kterých balím kuřata, stojí víc než ta kuřata.

Kromě toho potřebuju nový diferenciál do traktoru a dieselový generátor. Dvě třetiny zimní pšenice mi shnily na dešti. Svůj obchod ve Státech jsem prodal se slušným ziskem, ale jestli to takhle půjde dál, nebudu mít začátkem července daleko k bankrotu.“

„Tak proč to prostě nepověsíte na hřebík?“

„Tlačí na mě příbuzní. Jsem teď hlavou rodiny. Co by si o mně pomysleli, kdybych statek prodal nějakému developerovi?“

„To je všechno? Nátlak ze strany příbuzných?“

„No a taky pýcha. Nejsem ten typ, který je ochotný uznat porážku.“

Katie se usmála. „Tak to máme společné. Zaslepenou tvrdohlavost tváří v tvář neuvěřitelné nepřízni osudu.“

John si složil hlavu na ruce, dlouze se na Katie zadíval a ona mu pohled oplatila. Z nějakého důvodu neměli potřebu mluvit. Takhle přirozeně si Katie v něčí společnosti nepřipadala už dlouho a bylo zřejmé, že on to vnímá podobně.

„A co děláte, když zrovna nejste komisařka?“

„Já si moc volného času neužiju. Ráda vařím a procházím se se psem po pláži.“

„Jste vdaná.“

Sáhla na svůj snubní prsten a otočila jím. „Ano, jsem.“

„Děti nemáte?“

Zavrtěla hlavou. Usmívat se sice nepřestala, působila ale o poznání napjatěji. John omluvně zvedl ruku. Podle všeho si uvědomil, že ji zasáhl na citlivém místě, a jeho posunek zjevně znamenal: „Fajn, nebudu se dál vyptávat.“

Po chvíli se do kuchyně vrátila paní Meagherová. Kašlala a hledala cigarety.

„Asi bych měla jet,“ oznámila Katie a podívala se na hodinky.

„Jistě, mně ještě zbývá zorat tři hektary červených brambor.“

Doprovodil ji ven, kde už zase pršelo. „Děkuju za čaj,“ řekla Katie. „Nezapomeňte, že kdybyste natrefil na cokoli neobvyklého…“

John přikývl. Otevřel jí dveře od auta a díval se, jak si zapíná bezpečnostní pás. Když se Katie rozjela k vratům statku, pohlédla do zpětného zrcátka a uviděla, že John pořád stojí na místě. Napadlo ji, že snad ještě nikdy nepotkala člověka, který by působil osaměleji.

18

Kolem půl třetí odpoledne jí zatelefonoval muž s výrazným severním přízvukem.

„Vy vyšetřujete zmizení Charlieho Flynna?“

„Přesně tak. Proč? Víte snad, kde je?“

„Možná.“

„Buď to víte, nebo ne. Takže?“

„Uděláme to takhle: sejdeme se a popovídáme si. Katedrála svatého Finbara, za půl hodiny. A přijďte sama.“

„My se známe, že?“

„Za ta léta bychom se znát určitě měli. Tak ve čtyři.“

Byly teprve čtyři hodiny odpoledne, ale venku už byla tma. Katie zaparkovala na dvojité žluté čáře před branami katedrály a vešla na hřbitov. Pod zmoklými stromy, kříži, obelisky a soškami plačících cherubínů tiše odpočívaly nejvýznamnější rodiny z celého Corku.

Hřbitovem proběhl mladý kněz a volal: „Zapomněl jsem si deštník!“ Jako by někomu musel vysvětlit, proč tolik pospíchá.

Katie vešla hlavním vchodem a minula sousoší rozumných a pošetilých družiček shromážděných kolem Krista. Její podpatky na dlážděné podlaze klapaly.

Katedrálou se rozléhala ozvěna a bylo tam šero. Ke stropu se tyčily vysoké sloupy z bathského kamene a zdi byly obloženy červeným mramorem z Corku. Vitrážovými okny dovnitř dopadalo jen málo světla a Katie se musela na chvíli zastavit, aby si její oči zvykly na nečekané přítmí.

Pomalu přistoupila k oltáři. Poklekla a pokřižovala se, pak se posadila do jedné z lavic po pravé straně a sklonila hlavu. Před ní se naléhavým šeptem donekonečna modlila žena středního věku.

Po několika minutách za sebou Katie uslyšela kroky. Kdosi v botách s gumovou podrážkou se k ní přiblížil a sedl si do lavice hned za ni. Vzduchem zavanul pach cigaret a vody po holení značky Gucci.

„Rád vás zase vidím, Katie,“ ozval se hlas. Muž mluvil s týmž severním přízvukem, jaký slyšela v telefonu. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Dave MacSweeny,“ řekla, aniž by se otočila. „Zdálo se mi, že jste to vy. Co chcete?“

„Vždyť jsem vám to řekl. Vím, kde se Charlie Flynn schovává a proč.“

„Vy máte ale nervy, přijít za mnou po tom, co jste udělal Paulovi.“

„Váš muž mě využil, stejně jako Charlie Flynn.“

„Paul se tahal s Geraldine, to je celé. A nesnažte se naznačovat, že ona v tom byla úplně nevinně.“

„O to nejde. Geraldine je moje holka, aspoň tehdy jí byla, a on neměl právo si na ni dovolovat. Měl ke mně mít trochu víc úcty, obzvlášť po tom, co mě s Charliem Flynnem natáhl o stavební materiál za půl milionu eur.“

„Cože?“

„Charlie Flynn slíbil lidem z Winthrop Developments, že jim za zvláštní cenu dodá škvárobetonové tvárnice, lícovky, okenní rámy a bůhvíco ještě. Problém spočíval v tom, že ten materiál neměl. A tak hezky pokorně přišel za vaším manželem a požádal ho o pomoc. Váš muž mu prodal stavební materiál za šest set padesát tisíc eur a do kapsy si strčil dvacetitisícovou provizi. Pro všechny zúčastněné to byl luxusní obchod, až na to, že hodnota toho materiálu přesahovala milion eur a ty zásoby nepatřily vašemu manželovi, ale mně. Ocitl jsem se až po krk v loji, protože jsem musel Erin Estates vysvětlovat, proč nemůžu dodržet smlouvu.

Já a pár mých přátel jsme Charliemu zavolali a zeptali se ho, o co běží, tou dobou byl už ale dávno pryč. Na Floridě. Koukněte na tyhle polaroidy.“ Podal jí čtyři nebo pět fotografií, na nichž byl zrzavý muž s velkým břichem a v červených květovaných plavkách. „Charlie u bazénu v Kissimmee. Charlie na pláži v Saint Pete. Vypadá spokojeně, co? A pěkně přibral. Přála jste si vědět, co se s ním stalo, tak teď to víte. Podvedl mě a bojí se vrátit.“

„A Paul?“

„Právě proto jsem se s vámi chtěl dneska sejít, Katie. Proto jsem chtěl, abyste přišla sem, na posvátnou půdu. A taky proto, že tu nejsou bezpečnostní kamery. Když Paul vyjel po Geraldine, cítil jsem se hrozně podvedený. Jak jste si připadala vy? Oba jsme byli podvedení, no ne? Ale sex koneckonců není nic jiného než sex a člověk se po tom vždycky umyje. Jenže pak najednou zjistím, že mi Paul šlohl majetek za milion eur, a to se smýt prostě nedá.“

„Co se mi snažíte říct?“ zeptala se Katie. Byla rozzlobená a zároveň krajně znepokojená. Znala příliš mnoho detektivů, kteří se nechali zkompromitovat někým jako Dave MacSweeny a zničili si kariéru kvůli půjčce na dům, novému BMW nebo dovolené na Gran Canaria. Nechtěla skončit podobně. Otec by jí to do smrti neodpustil a ona ke Garda Síochana nastoupila především proto, aby si získala jeho uznání, aby se na ni podíval a řekl: „Dobrá práce, holka.“

Dave MacSweeny chvíli mlčel a pak pokračoval: „Jsem velice vstřícný člověk, Katie. Nestojím o

potíže a vím, že vy taky ne. Chci, aby Paul dovezl můj stavební materiál zpátky na dvůr v Blackpoolu, a to všechen, do poslední cihly. Jakmile to udělá, zapomeneme, že se to kdy stalo. Dávám mu tři dny, což je hodně štědrá lhůta vzhledem k tomu, kolik mi toho vzal.“

„A když ho nedodá? Nebo ho dodat nemůže?“

„Ve smutku by vám to vážně slušelo.“

Katie se otočila, ale to už se opět ozvalo vrzání bot s gumovou podrážkou — Dave MacSweeny odcházel. Byl velký, měl široká ramena, dlouhý černý pršiplášť a jeho stříbrná kruhová náušnice se v matném světle leskla.

Katie tam zůstala ještě chvíli sedět, pomodlila se novénu ke svaté Martě a slíbila, že jí každé úterý přijde zapálit svíčku, jako to kdysi dělávala Katiina matka. Potom vstala, znovu se pokřižovala a vyšla z katedrály svatého Finbara se sklopenou hlavou, jako kdyby odcházela z pohřbu.

19

Večer se vrátil a v ruce zase držel kufřík s nástroji. Fiona blouznila a neměla nejmenší ponětí, kde je a co se s ní děje. Její nohy byly do posledního kousíčku zbaveny veškerého masa a kosti zářily jako nějaké podivné hudební nástroje vyřezané z mramoru. V obličeji připomínala posmrtnou masku, lesklou a šedou, a místo očí jako by měla dvě temné prohlubně.

„Mami,“ zašeptala.

Sklonil se k ní a pohladil ji po čele. „Neboj se, Fiono. Brzy bude po všem.“

„Mami, mě bolí nohy. Tolik to bolí, mami.“

„Pšt, nesmíš si stěžovat. Měla bys být vděčná, že jsi dostala příležitost obětovat se pro tak významnou věc.“

Náhle otevřela oči a zadívala se na něj. „Kdo jste?“ zeptala se ochraptělým, téměř pisklavým hlasem.

„Netvrď, že mě nepoznáváš. Jsem tvůj přítel, tvůj nejlepší přítel.“

„Ne, nejsi. Co děláš u mě v pokoji?“

Přiložil si prst ke rtům a shovívavě se na ni usmál. „Pšt. Ať nevzbudíš celý dům.“

„Nevím, kdo jsi. Co tady děláš?“

Posadil se na okraj postele a otevřel krabičku s nástroji. „Přišel jsem, abych tě vzal na další úsek tvé cesty.“

„Bolí mě nohy. Hrozně, hrozně mě bolí nohy.“

„Ovšemže tě bolí. Buď bez obav, od bolesti dokáže ulevit ještě větší bolest, bez ohledu na to, jak moc už trpíš.“

„Musím vstát. Musím jít za mámou.“

„Všechno hezky popořadě.“

Vytáhl kus nylonového motouzu a uvázal jí okolo paže klouzavý uzel.

„Co to děláš? Na co to je? Musím za mámou.“

„Však se s ní jednoho dne sejdeš, slibuju.“

Pevně provázek utáhl a zafuněl námahou. Z hrdla jí unikl vysoký sípavý zvuk, který ani nešlo nazvat výkřikem. Muž šňůru ještě víc utáhl, až v paži skoro úplně zmizela. Fioniny oči se okamžitě obrátily v sloup, takže na něj zničehonic zíralo pouze bělmo, jako by před sebou měl rozbitou panenku na hraní.

Zvedl skalpel a začal paži řezat kolem dokola. Z rány se vyvalila krev a stekla Fioně do podpaží. Pobrukoval si „Bom Dia, Amigo“, ale když dospěl do náročnější fáze práce, zmlkl a samým soustředěním se mračil. Po chvíli už se ozývala pouze krev odkapávající na noviny pod postelí.

Paul se vrátil až o půl třetí ráno, ale Katie na něj čekala. Seděla v obývacím pokoji, oblečená do zelenobílého saténového županu, dívala se na Ohavného doktora Phibese s Vincentem Pricem a u nohou jí ležel Četník.

Paul zůstal stát ve dveřích a mírně se kymácel. Jeho modřiny zčervenaly a zežloutly, takže vypadal jako malý chlapec, který mamince ukradl líčidla, aby si mohl hrát na klauna.

„Co je?“ prohodil konečně.

Katie zvedla dálkové ovládání a vypnula zvuk. „Ty se ještě ptáš, co je? Já ti povím, co je. Dneska jsem měla velmi nepříjemnou schůzku s jedním tvým kamarádem.“

Paul se cynicky zasmál. „To se mi nějak nezdá. Víš stejně dobře jako já, že žádné kamarády nemám. Teď už ne.“

„Tenhle se jmenoval Dave MacSweeny. Podle všeho ho trápí i něco jiného, než že mu spíš s holkou. Naléhal na mě, abych zjistila, co se stalo s jeho stavebním materiálem za milion eur.“

„Stavebním materiálem? Proč bych to měl vědět?“

„Protože jsi ho za šest set padesát tisíc prodal Charliemu Flynnovi a dvacet tisíc sis nechal pro sebe.“

„Poslyš, brouku, z toho materiálu nepatřila Daveovi MacSweenymu ani cihla. Všechno to sbalil na obytné zástavbě v Kilmallocku.“

„A to ti dávalo právo prodat ho Charliemu Flynnovi?“

„Byl tak jako tak kradený, brouku. Věc může být ukradená jenom jednou.“

„Sakra, Paule, ty jsi takovej blbec.“

Paul vešel do obývacího pokoje a sesunul se na gauč. „Charlie Flynn ty věci potřeboval a já jsem zase potřeboval peníze. Z čeho si myslíš, že jsem zaplatil letošní zálohu na daň?“

„Paule, tys sebral majetek, o němž jsi věděl, že je kradený, a nelegálně jsi ho prodal. Uvědomuješ si, do jaké situace jsi mě postavil? Správně bych tě měla zatknout. Chápeš vůbec, co to udělá s mou kariérou?“

„Přece to nemusíš nikomu vykládat.“

Katie nevěřícně zakroutila hlavou. „Když si pomyslím, že jsem se kdysi před mámou chlubila, že jsi nejchytřejší chlap, jakého jsem kdy potkala. Copak to můžu zamlčet? Vždyť řídím pátrání po Charliem Flynnovi a vím, kde je, proč tam je a že se tě to přímo dotýká. A co hůř, Dave MacSweeny chce ten stavební materiál zpátky, a pokud ho nedostane, zabije tě.“

„No tak zatkni jeho. To on ten materiál původně ukradl.“

„Proboha, Paule, k jeho zatčení bych musela mít nějaký důvod a ten se teď kvůli tobě povaluje ve skladu Charlieho Flynna. Neexistuje způsob, jakým by ses z toho mohl vysekat, a já ten případ nedokážu dotáhnout do konce, aniž bych musela rezignovat.“

Paul na ni unaveně civěl. „Rezignovat? To přece nemusíš. Proč bys měla rezignovat?“

„Umíš si představit ty novinové titulky? ‚Významná policistka je vdaná za zloděje cihel.‘ Kdo by mi asi uvěřil, že jsi obchodoval s kradeným majetkem, aniž bych o tom věděla?“

Paul místo odpovědi vstal z gauče, přešel k baru a nalil si velkého panáka whisky.

„A tohle podle tebe prospěje čemu?“ zeptala se ho.

„Naprosto ničemu, ale aspoň si to nebudu uvědomovat.“ Katie vstala, obešla gauč a objala manžela kolem pasu.

„Paule,“ řekla.

Pohladil ji po vlasech, ale očima bezcílně bloudil po místnosti. „Já vím, lásko,“ řekl. „Já vím.“ Jenže nic nevěděl, už dlouho ne, a Katie v tu chvíli pochopila, že se dávno přestal snažit.

Pracoval téměř tři a půl hodiny v kuse a ruce se mu chvěly únavou. Odstranil z její paže všechno maso a nyní zakřiveným skalpelem vyškraboval svaly mezi kostmi předloktí. Věděl, že to nejtěžší ho teprve čeká, protože bude muset do posledního vlákénka očistit tenké záprstní kůstky a jednotlivé články prstů.

Pořád ještě žila, dýchala však velice mělce a on nevěřil, že se dožije rána. Jakmile zemře, rozřízne jí břicho a začne čistit její kostru, jak nejrychleji to půjde, aby bylo maso co nejčerstvější.

Ze všeho nejvíc se těšil, až obnaží Fionin obličej, rozřízne jí nos, odloupne tukovou tkáň pod tvářemi a odhalí lebku.

20

Katie si uvědomovala, jak velkému riziku se vystavuje, ale celou noc ani oka nezamhouřila a nenapadl ji žádný jiný způsob, jak z toho ven. Pokud nehodlala napochodovat do kanceláře vrchního policejního komisaře O’Driscolla, odevzdat mu zbraň a odznak a na místě od policie odejít, pak zkrátka neměla na výběr.

V jedenáct hodin dopoledne, ještě před poledním návalem, se v hospodě Dan Lowery’s sešla s Eamonnem Collinsem. „Lišák“ byl jako vždy dokonale upraven — měl na sobě tmavě zelené sako, žlutohnědou vestu a kravatu značky Herm?s potištěnou obrázky třmenů. V protějším rohu se krčil jeho osobní strážce Jerry a hltal hranolky zalité tak velkým množstvím kečupu, že to vypadalo, jako by měl prsty upatlané od krve.

Katie se ani neobtěžovala sundat si pršiplášť. „Potřebuju od vás laskavost,“ oznámila.

„Laskavost?“ prohodil Collins. „Jakou laskavost by asi člověk jako já mohl prokázat dámě, jako jste vy?“

„Mám takový malý problém, který nemůžu vyřešit obvyklými metodami. Nemám žádné důkazy a šance, že nějaké získám, není moc velká.“

„Dobrá. Doufám, že to nemá nic společného s těmi kostrami?“ Katie zavrtěla hlavou. „Jen si někdo vzal něco, co mu nepatřilo.“

„Aha. Přestupek, který se stoprocentně stal, ale který nelze před soudem dokázat. Říkám to správně?“

„Tak to zhruba je, ano.“

Collins se zaklonil a prokřupal si prsty, jeden po druhém. „Co s tím podle vás mám udělat? A co mi dáte na oplátku, jestli se smím zeptat?“

„Chci, abyste zaskočil za někým, kdo je do toho zapletený, a trochu ho postrašil, nic víc.“

„To nezní moc náročně. O kom se bavíme?“

„O Daveovi MacSweenym. Pomohl si v Mallow k troše stavebního materiálu, ale někdo mu od něj ulehčil a prodal ho dál. Davea MacSweenyho to pochopitelně malinko trápí.“

„To si umím představit. Dave MacSweeny nepatří mezi ty, co snadno odpouštějí. A kdo mu od těch nekalých příjmů ulevil?“

„To se vás netýká.“

Collins na ni zíral mrtvolně šedýma očima. „Vás se to ale týká, že?“

„Na tom nesejde.“ Katie usilovně toužila, aby jí srdce přestalo tak prudce tlouct.

Dlouze se zamyslel. Jerry si u vedlejšího stolu hlučně olizoval prsty. Po chvíli se Collins ke Katie naklonil a řekl: „Fajn, domluveno. Půjdu Daveovi MacSweenymu osobně domluvit. Mám mu vyřídit něco konkrétního?“

„Jen ať laskavě zapomene na ten stavební materiál i na osobu, co ho sebrala. Jestli chcete, klidně mu povězte, že vás posílá Charlie Flynn.“

„Charlie Flynn? To jste mě překvapila. Myslel jsem, že už se touhle dobou pohupuje na hladině oceánu nebo se na Little Islandu noří na dno močálu.“

„Ne, Charlie je zatím pořád mezi živými.“

„Tak jo. Jak přesvědčivý mám být?“

„Důrazný, to bude stačit.“

„Bez problémů. Důrazný být umím.“

„Určitě ode mě budete požadovat něco na oplátku. Můžu zmírnit obvinění proti Billymu Phelanovi, z prodeje na držení.“

Collins řekl: „Hm. To mi nepřijde jako kdovíjak výhodná dohoda.“

„Dobrá,“ prohodila Katie. „Zkusím zařídit, aby byl zproštěn všech obvinění.“

„To je lepší. A vaši lidi by nás mohli nechat chvíli na pokoji — přestat nás zastavovat a prohledávat, kamkoli se vrtneme. Jimmyho Twomeye tuhle sebrali, když šel se svou babičkou z nedělní mše.“

„Asi bychom si mohli dát zhruba na měsíc pohov. Víc vám ale slíbit nemůžu — kdyby to trvalo déle, můj nadřízený by mi začal klást nepříjemné otázky.“

„No jo, nepříjemné otázky, to by přece nešlo.“

Katie vyšla z hospody do záplavy oslnivého bezbarvého světla. Byla nervózní a dělalo se jí špatně. Měla strašnou chuť vtrhnout zpátky a oznámit Eamonnu Collinsovi, ať zapomene, že s ním vůbec mluvila. Ale teď už bylo příliš pozdě. Byla v tom až po uši.

Rozjela se na policejní ústředí. Město jí znenadání připadalo úplně jiné než dřív — jako by v něm přes noc řádili divadelní kulisáci, zpřeházeli mosty, pozměnili ulice a přemístili přístavní hráze. A Cork

jiný skutečně byl, protože se jednou provždy změnil Katiin život. Už nikdy se nebude moct vrátit do doby před včerejším dnem.

21

V neděli pět minut po sedmé ráno zazvonil Katie telefon. Natáhla se k nočnímu stolku a vzala si sluchátko pod peřinu. „Ano? Kdo volá?“

„Tady Dermot O’Driscoll, Katie. Už jste četla dnešní noviny?“

„Sotva jsem se probudila.“

„Tak vstaňte a kupte si Sunday Times. Třetí strana, nemůžete to přehlédnout. Pak mi zavolejte domů.“

„Ano, pane.“

Vyrazila s Četníkem do trafiky. Bylo jiskrné ráno, ačkoli v noci očividně hustě pršelo, a v přístavu kotvil velký bílý výletní parník.

Koupila si Sunday Times a Irish News of the World. Jakmile přišla k domu, otevřela Timesy a okamžitě se zarazila. Četník kolem ní nervózně pobíhal, vrtěl ocasem a strkal do ní, aby šla dovnitř.

Titulek na třetí straně hlásal: „Britští vojáci zavraždili jedenáct Irek“. Byla tam fotografie Katie, jak stojí nad výkopem na statku Meagherových, a snímek Jacka Devitta, toho bělovlasého spisovatele, kterého potkala v baru Crow s Eugenem Ó Béarou.

V článku se psalo: „Proslulý republikánský autor Jack Devitt včera zjevně vyřešil záhadné zmizení jedenácti corkských žen, které se před šestaosmdesáti lety beze stopy ztratily. Devitt tvrdí, že ženy byly zavražděny britskými vojáky, kteří se chtěli pomstít za feniánský bombový útok.

Minulý týden bylo při stavebních pracích na statku v Knocknadeenly nalezeno jedenáct ženských koster. Ze zprávy státního patologa, doktora Owena Reidyho, vyplývá, že než byly oběti pohřbeny, pachatel z jejich kostí oškrábal veškeré maso, pravděpodobně aby znemožnil jejich identifikaci.“

Katie četla a noviny v ranním vánku povlávaly. Četník byl stále netrpělivější a začal štěkat, ale ona dočetla článek až do konce a zůstala zamyšleně stát.

Timesy dále informovaly o tom, že Jack Devitt získal přístup k soukromým dopisům a policejním hlášením, podle nichž jistý důvěryhodný svědek viděl, jak tři z oněch žen mluví před svým zmizením s mladým britským důstojníkem. Další dvě byly spatřeny, jak s ním nastupují do auta. „Nikdy se nezjistilo, zda onen kníratý důstojník postupoval v souladu s oficiálními rozkazy, nebo jestli šlo pouze o soukromou vendetu. Vyšetřování bylo bohužel ukončeno a státní ani vojenská policie nikdy žádné britské důstojníky nevyslechla. Tři měsíce po zmizení poslední ženy (Mary Ahernová, ráno o Velkém pátku, 1916) byl případ oficiálně uzavřen.“

Katie nijak nepřekvapovalo, že Eugene Ó Béara a Jack Devitt hodlají z případu vytěžit, co se dá, bylo ale zřejmé, že o těch rituálních panenkách, které kosti obětí zdobily, nemají ani ponětí. Pokud se totožnost pohřešovaných žen z roku 1915 skutečně shodovala s totožností obětí nalezených na statku Meagherových, bylo možné, že je opravdu zavraždil nějaký britský důstojník. Ale proč by jim do stehenních kostí vyvrtal díry a pověsil na ně hadrové figurky? Třeba měly ty figurky nějaký

náboženský nebo politický význam. Během velkého indického povstání britští vojáci koneckonců odsoudili k trestu smrti sedm muslimů, a než je pověsili, zašili je do prasečích kůží, protože

vyznavači islámu považují prasata za nečistá. Ale pokud ty panenky sloužily podobnému účelu a měly Iry urazit a zastrašit, proč byly ty ženy zavražděny způsobem, který zjevně neměl žádný zvláštní význam, a následně potají pohřbeny?

Katie vešla do domu. Paul ležel na gauči v obývacím pokoji, hlavu měl zakloněnou a vytrvale chrápal. Chvíli ho pozorovala a pak si šla do kuchyně uvařit kávu.

Zavolala Dermotu O’Driscollovi. „Pardon,“ řekl a Katie slyšela, jak hlasitě žvýká. „Mám plnou pusu koláče.“

„Přečetla jsem si Timesy.“

„A co na to říkáte?“

„Myslím si, že i kdyby se vážně ukázalo, že jsou Devittovy důkazy věrohodné, zbývalo by zodpovědět ještě velkou spoustu otázek.“

„To je možná pravda, ale dneska mi volal policejní prezident a oznámil mi, že ministr spravedlnosti požaduje, abychom vyšetřování úplně ukončili.“

„A co bude s výzkumem profesora O’Briena?“

„Ten musí taky skončit. Ministr si nepřeje, aby se ohledně toho případu podnikalo cokoli dalšího ani aby se v médiích objevovaly jakékoli komentáře. Vztahy mezi Dublinem a Londýnem jsou dost napjaté i bez toho, abychom ze skříně vytahovali osmdesát let staré kostlivce.“

„Ale, pane…“

„Nechte to být, Katie, nemá to smysl. Jak jste pokročila s Charliem Flynnem?“

„Já… ehm… myslím, že se to hýbe z místa.“

„Výborně. Čím dřív se dozvíte, co se s ním stalo, tím líp. Třeba mi potom dají na radnici konečně pokoj.“

22

V úterý odpoledne jel John Meagher ke statkářskému domu, když si najednou všiml, že nad nejhornějším polem nedaleko Iollanova lesíka poletuje hejno vran. Zaparkoval a šel se tam podívat. Přelezl nízkou kamennou zídku a zkrátil si cestu přes tmavé drolivé brázdy.

Bylo zřejmé, že vrány našly na poli něco k snědku — mrtvou lišku nebo králíka. Kroužily nad polem,

vrhaly se k zemi, hlasitě krákaly a hašteřily se. Byly do své hostiny natolik zabrané, že si Johna vůbec nevšimly a dál se nad polem třepotaly a praly. Několik jich rozčileně odlétlo stranou, ale ne moc daleko.

Bylo jich tolik, že John nejdřív nechápal, na co se to vlastně dívá. Jakmile se však k houfu přiblížil, pomalu mu došlo, že ptáci klovou do neuvěřitelně znetvořených kusů lidského těla.

Připadalo mu, jako by se země pod jeho nohama zničehonic otřásla. Zapotácel se a ztuhl. Přistoupil k tělu, jak nejblíže se odvažoval, a v posvátné hrůze na ten výjev zíral.

Pozůstatky byly kompletně zbaveny masa, pouze klouby obepínalo několik šarlatově rudých vláken. Všechny kosti byly zaraženy do půdy a připomínaly laťkový plot. Na konci tohoto děsivého plotu ležela na mohyle z drobnějších kůstek obnažená lebka a vedle ní trčely ze země stehenní kosti, ve kterých byly vyvrtané díry, jimiž procházel provázek s drobnou lněnou panenkou.

Za hrůzným plotem ležela hromádka lidských vnitřností. John v nich poznal chrupavčitou krajinu srdeční, pytlovité plíce, splasklý žaludek a kusy syrového masa, mezi nimiž se dosud daly rozeznat svaly předloktí a lýtek. Zděšeně na morbidní zahrádku hleděl, zhluboka oddechoval a cítil, že se mu dělá čím dál hůř. Pak se jedna vrána na krvavou hromadu vrhla, popadla ucho a odletěla s ním pryč. Tři nebo čtyři další vrány za ní vzlétly a rozzuřeně u toho vřeštěly.

Vrátil se zpátky ke statku, kde Gabriel a jeho pomocník, Finbar, pořád kopali základy nové kotelny. Když došel až k nim, Gabriel zvedl hlavu a otřel si hřbetem ruky nos.

„Co je, Johne?“

„Stala se tu… nehoda.“

„Nehoda? Kde?“

„U Iollanova lesíka. Tamhle, jak poletují ty vrány. Zůstaň tady — za žádnou cenu nikam nechoď a nepouštěj tam ani toho kluka. Jeho ani nikoho jiného.“

Gabriel z Johnova výrazu poznal, že se přihodilo něco opravdu zlého. „Co se děje? Někdo umřel?“

John přikývl a prudce se otočil. Opřel se o zeď a vyzvracel oběd — pórkovou polévku s bramborami a chléb. Gabriel a Finbar postávali opodál, s vážnými tvářemi ho sledovali a mlčeli, dokud si neotřel ústa a několikrát si neodplivl.

„Chceš, abych zavolal policajty?“ zeptal se Gabriel.

„Nemusíš, mám číslo na tu komisařku. Ty na to tady akorát dohlídni.“

Vytáhl mobil a zavolal Katie. Trvalo dlouho, než telefon zvedla, a když se ve sluchátku konečně ozval její hlas, zněl trhaně kvůli špatnému signálu.

„Komisařko?“ zakřičel John a zakryl si rukou druhé ucho. „Tady John Meagher z Meagherovic statku.“

„Promiňte, nemůžu… zavolám…“

„Tady John Meagher. Našli jsme další tělo. Další kostru.“

„Další kostru? Tam, kde minule? Pod skladem krmiva?“

„Ne, na horním poli. A tahle je čerstvá.“

„Promiňte, kde že? Já jen… tunelem Jacka Lynche…“

Ozvalo se zapraskání a ticho. Pak se Katie ozvala znovu a tentokrát jí bylo mnohem lépe rozumět.

„Omlouvám se, jsem zrovna na cestě do fakultní nemocnice. Kde jste říkal, že ta kostra je?“

„Na horním poli, nahoře u lesa. Nevypadá ale jako ty, co jsme našli posledně. Zbytek těla… maso, vnitřnosti… pořád u těch kostí jsou. Myslím, že je to tam maximálně pár hodin.“

„Dobrá, hned za vámi jedu. A už k těm ostatkům nechoďte, ano? Mohly by tam být otisky nebo nějaké jiné důkazy.“

„Nepřiblížil bych se k tomu, ani kdybyste mi zaplatila.“

Liam Fennessy odsunul modrou umělohmotnou zástěnu a udělal pár kroků vpřed. Dlouze se na lebku, kosti a lesklé útroby zadíval, potřásl hlavou a řekl: „Ježíši.“

„Večer sem přiletí doktor Reidy,“ prohodila Katie a strčila si do úst už několikátou mentolku. „Rád by si nález prohlédl přímo na místě činu.“

„Žena?“

Katie přikývla. „Našli jsme část zevního genitálu a jedno ňadro. Je tu i skalp. Dlouhé, přírodní blond vlasy. Kromě toho tady jsou velké kusy nedotčených zádových svalů. Její kůže vypadá velmi pružně. Netroufám si odhadnout, k jakému závěru dojde doktor Reidy, ale domnívám se, že před sebou máme dívku krátce po dvacítce. Očividně pěkně opálenou. Buď jde o místní děvče, které se nedávno vrátilo z prázdnin, anebo o turistku z nějaké teplé oblasti.“

„Mrknu na seznam pohřešovaných osob,“ vložil se do hovoru Jimmy O’Rourke a strčil si mezi rty nezapálenou cigaretu. „Pokud to byla turistka nebo stopařka, nebude lehké zjistit, co je zač. Takové holky kolikrát zmizí i na několik měsíců, než si jejich příbuzní začnou dělat starosti.“

„Nějaké charakteristické znaky?“ zeptal se Liam. „Tetování, piercing, náušnice?“

„Tetování ani piercing neměla a uši bohužel odnesly vrány. Máme ale lebku, část nosu a většinu obličejových svalů. Nemělo by být těžké vytvořit podle nich identifikovatelnou podobiznu.“

Liam si přidřepl k jedné ze stehenních kostí a cvrnkl do hadrové panenky, která na ní visela.

„A tohle je na tom všem samozřejmě nejzáhadnější,“ podotkla Katie. „Pokud je mi známo, nevěděl o těch figurkách nikdo kromě nás.“

„Plus ti dva chlapi, co kostry vykopali,“ dodal Liam. „Taky John Meagher. A jeho matka.“

„Snad si nemyslíte, že John Meagher spáchal na vlastním statku vraždu podle těch původních?“

„Právě teď si nemyslím vůbec nic. Ale na žádnou lidovou pověst, která by se zmiňovala o uvazování hadrových figurek na stehenní kosti zavražděných žen, jsme zatím nenarazili. Je tudíž rozumné předpokládat, že ať to spáchal kdokoli, musel se o těch panenkách dozvědět na základě prvního případu.“

Liam si sundal kulaté brýle podobné těm, které nosil James Joyce, a prohlédl si stehenní kost zblízka.

„Řekl bych, že tuhle díru vyvrtali elektrickou vrtačkou, kdežto na ty ostatní byla použita vrtačka ruční.“

„Zabavila jsem v kůlně tři elektrické vrtačky,“ řekla Katie. „Taky dvě sady speciálních nástavců, z nichž dva chybí, a krabičku od tabáku s jedenácti nejrůznějšími vrtáky. A tři klubka motouzu.“

„A to mi chcete tvrdit, že si i přesto myslíte, že s tím John Meagher nemá nic společného?“

„Jen se snažím být důsledná, Liame, to je celé.“

„A co stopy bot? Takhle čerstvě zoraná půda je na ně ideální.“

„Pořídíme odlitky. Ale stop je tu překvapivě málo, obzvlášť když vezmeme v potaz, jak bylo tělo rozmístěno.“

„Co chcete, abych udělal?“

„Zahajte pátrání — dům od domu, hospodu od hospody — a zaklepejte na dveře každého penzionu v okruhu patnácti kilometrů. Ptejte se po opálené dívce s dlouhými blonďatými vlasy.“

„A vy?“

„Já si popovídám s Dermotem a uspořádám tiskovou konferenci.“

Liam vstal. „Ty hadrové panenky jsou podle mě klíč. Jakmile zjistíme, co znamenají, budeme vědět, co se stalo, proč a kdo za to může.“

Přistoupil k nim Jimmy O’Rourke a řekl: „Na tohle se musíte mrknout, komisařko.“

Obešel kostěný plůtek a ukázal na velký kus masa, který byl odříznut z kyčle a stehna oběti. Připomínal vykostěnou hovězí kýtu vystavenou na pultu v supermarketu.

„Koukněte, na horní části stehna je fakt hodně hluboká rýha. Něco takového jsem naposledy viděl, když jeden chlap z Douglasu omylem strčil ruku do tiskařského lisu. Jeho kolegové mu kolem paže uvázali škrtidlo, aby nevykrvácel.“

„Co z toho vyvozujete?“ zeptala se Katie.

„Nejsem si jistý. Proč by někdo zaškrcoval nohu mrtvole?“

„Takže si myslíte, že jí pachatel nohu amputoval zaživa?“

„Ne tak docela. Podle mě ji neamputoval. Koukněte na ty kosti. Žádná z nich není přeřezaná.“

Katie se na tu strašlivou změť kousků dívčina těla zadívala a pokusila se je objektivně zhodnotit. Nechtěla myslet na to, jak krutě dívka zemřela a jak příšernou bolest nejspíš vytrpěla. „Takový svinčík,“ řekla. „Ale podívejte se, jak precizně byly svaly odděleny. Pachatel to musí s nožem opravdu umět.“

„Poptám se v nemocnicích,“ řekl Liam. „Člověk nikdy neví. Třeba hledáme nějakého šíleného chirurga, někoho jako doktor Frankenstein.“

„Zajděte i za místními řezníky,“ dodala Katie.

„Dobrý nápad. Můj synovec pracuje u O’Reillyů. Beru od něj levně jelita.“

„Fajn,“ uzavřela Katie. Fotografové se pustili do práce a ona se musela odvrátit, aby ji neoslepovalo neustálé blikání blesků. Ačkoli se pokoušela zachovat si od celé věci odstup, třásla se jako osika.

„Tady máte,“ řekl Liam, sáhl do kapsy své kožené bundy a vytáhl čistý bílý kapesník.

„Co se děje?“ podivila se Katie a zamračila se. Liam kapesník rozložil, ale ona stále nechápala, co má na mysli, dokud si neukázal na oči a nenaznačil jí, že usedavě pláče.

23

Večer Katie uspořádala na Anglesea Street druhou tiskovou konferenci. Dostavilo se přes šedesát reportérů a kameramanů a místnost byla neskutečně přeplněná. Katie suše oznámila, že na statku Meagherových bylo nalezeno tělo neznámé mladé ženy a že její kostra byla zbavena veškerého masa a uložena způsobem, „který ukazuje na jakýsi rituál nebo fetiš“.

„Existuje nějaká podobnost mezi tím, jak byla pohozena tahle kostra a těch původních jedenáct?“ zeptal se Dougal Cleary z televizní stanice RTÉ 1.

„Ne. Domníváme se, že prvních jedenáct koster bylo pohřbeno nahodile. Tato byla naopak systematicky rozestavena na volném prostranství spolu s masem, které z ní bylo odstraněno.“

„Odstraněno jak?“

„Dle mého názoru zkušeně. Skalpelem nebo nožem.“

„Takže hledáte někoho, kdo se vyzná v lékařství?“

„Je to možné. Dokud neobdržíme pitevní nález od doktora Reidyho, nechceme vylučovat žádnou z možných variant.“

„Stále zmiňujete, že šlo o ‚rituální‘ vraždu — jaký rituál máte konkrétně na mysli?“

„Zatím víme jenom to, že vražda nebyla spáchána ve vzteku ani nahodile, ale naopak velmi

promyšleně. Zda měl tento postup náboženský nebo okultní význam, ještě netušíme. S vyšetřováním nám pomáhá profesor Gerard O’Brien z Corkské univerzity, ale zatím se mu nepodařilo přijít s žádným úplným vysvětlením.“

„A co nějaké neúplné vysvětlení?“

„Nic, co bychom teď museli probírat.“

„Vyvrací ta nejnovější vražda teorii Jacka Devitta, že je za smrt těch jedenácti žen v roce 1915 zodpovědný britský důstojník?“

„Jak jsem říkala, momentálně nic nevylučujeme. Je jasné, že ty vraždy nemohla spáchat stejná osoba, ale zabýváme se teorií, že oba případy spojuje totožný obřad nebo aspoň podobná okultní víra.

Popravdě řečeno se zabýváme všemi teoriemi, které jsou v tuto chvíli na stole.“

„Znamená to, že znovu otevřete vyšetřování těch starých úmrtí?“

„Je to nutné… už jen proto, že by mohlo vrhnout světlo na dnešní událost. V zítřejších novinách zveřejníme seznam všech jedenácti obětí z roku 1915 a požádáme každého, kdo se domnívá, že je s nimi spřízněný, aby se s námi okamžitě spojil a podstoupil test DNA.“

„Chápu to správně, že vy osobně jste vyšetřování ukončit nechtěla?“

„Dvanáct žen bylo z neznámých důvodů zavražděno. Bez ohledu na to, kdy zemřely a co byly zač, je naší povinností zjistit, kdo je zabil. Ujišťuji vás, že jsem pevně odhodlaná postarat se, aby odpočívaly v pokoji.“

Po šesté večer odešla z policejního ústředí a vyrazila na nákup do Tesca na Paul Street. Chodila mezi regály, tlačila před sebou nákupní vozík a snažila se nemyslet na to tělo na Johnově poli. Pokud se neobjeví nějaké nové důkazy, nemůže až do zítřka nic dělat. Potřebovala se uklidnit. Za svou kariéru už viděla spoustu mrtvých — lidí, kterým do obličeje vpálili kulku z brokovnice, utopili je, upálili

nebo rozdrtili. V minulosti ohledávala dokonce i mrtvoly, které byly před smrtí systematicky mučeny rozžhavenými pohrabáči a kleštěmi. Ještě nikdy ale neviděla tělo, které by bylo tak strašlivě znesvěceno a zbaveno lidskosti. Připomínalo jí to spíše vloupání než vraždu. Skoro jako by vrah dívčino tělo rozerval a přebíral kus po kusu, aby našel její duši.

Katie se rozhodla, že k večeři uvaří hovězí na pivu, a naházela do košíku pár mrkví, tuřín a několik cibulí. Došla k chladicímu pultu s masem a uvědomila si, že dýchá čím dál rychleji. Pevně sevřela držadlo nákupního vozíku a zavřela oči. Cítila, jak jí po zádech stéká studený pot.

„Jste v pořádku, slečno?“ zeptala se jí postarší žena.

Katie otevřela oči a před sebou uviděla lesklá tmavě hnědá játra, jasně rudá kolena a jemné, krémově žluté záhyby hovězích drštěk, to všechno jasně ozářené jako dějiště dopravní nehody.

„Nic mi není,“ řekla. „Jen se mi udělalo trochu nevolno.“ Nechala vozík stát a rychle z obchodu odešla.

24

Právě vycházela z patrového parkoviště na Paul Street, když jí zazvonil mobil.

„Komisařko? Tady Liam Fennessy. Měla byste co nejrychleji přijet do městské věznice.“

„Do věznice? Co se stalo?“

„Jde o našeho starého známého. Zdá se, že se mu někdo rozhodl uštědřit lekci, na jakou v životě nezapomene.“

„Ve vězení?“

„Všechno pochopíte, až sem přijedete.“

„Dobrá. Jsem na Lavitt’s Quay. Budu tam do pěti minut.“

Přejela přes most na druhý břeh řeky a zamířila na západ ke čtvrti Sunday’s Well. Projela tři křižovatky na červenou, zahnula do prudkého kopce na Convent Road a dorazila k šedým pískovcovým zdem corkské městské věznice. Rozpršelo se — z nebe se snášela jedna z těch prudkých, rachotivých sprch, jaké Atlantský oceán přináší zcela bez varování.

Před věznicí parkovala dvě policejní auta a Liamova zelená vectra. Sotva k nim Katie dojela, objevilo se i auto záchranné služby. Ke Katiinu mondeu přiběhl policista v uniformě a otevřel dveře.

„O koho jde?“ zeptala se.

„O Davea MacSweenyho.“

„Davea MacSweenyho? Proboha, snad není mrtvý?“

„Ne tak docela, řekněme ale, že mu není do zpěvu.“

Katie přeběhl mráz po zádech. Tak takhle si Eamonn Collins vykládá slovo „důrazný“, pomyslela si. V tom případě Dave MacSweeny nebude jediný, kdo dostane lekci, na jakou do smrti nezapomene.

Vyhrnula si límec kabátu a vystoupila z auta. Ve tmě a za deště působila corkská věznice ještě hrozivěji než obvykle. Budova byla postavena v roce 1824 ve stylu středověkého hradu s věžemi a cimbuřím. Dlouhá léta sloužila jako ženská věznice, ačkoli během nepokojů v roce 1922 v ní končili i zadržení muži. O rok později ji zrušili a teď z ní byla turistická atrakce obývaná voskovými figurínami hlídačů a vězňů, aby návštěvníci získali představu, jaké to je, být za mřížemi.

Katie vystoupala po schůdcích ke vstupní bráně a hbitě vyrazila po cestě k hlavním vězeňským budovám. Policista se jí držel v patách. Pršelo stále hustěji a Katiiny vlasy začaly připomínat tmavě červené krysí ocásky.

„Po zavíračce ho našla uklízečka. Bůh ví, jak dlouho byl uvnitř. Celý den se tu potloukali návštěvníci, podle záznamů jich bylo sto sedm.“

„Je tady ředitelka?“

„Volali jsme jí, je na cestě.“

Došli k domku ředitele. Policista otevřel Katie dveře a provedl ji rozlehlým studeným vestibulem do západního křídla. Ocitli se v široké hale s vysokým stropem. Po obou stranách se táhla tři patra cel, spojená můstky a železnými schody. Na nejhornějším můstku stála vosková figurína hlídače v životní velikosti, opírala se o zábradlí a shlížela dolů. Na můstku v prvním podlaží Katie zahlédla Liama Fennessyho a čtyři nebo pět policistů. Vyšla nahoru a její boty na železném schodišti rytmicky klapaly.

Liam stál u otevřených dveří a ruce měl složené na hrudi. Ukázal hlavou směrem k cele a řekl: „Dave MacSweeny. Nemám ponětí, jak dlouho tu je. Čekáme na hasiče.“

Katie se podívala dovnitř. Cela byla necelé dva metry široká, tři metry dlouhá a vybavená pouze postelí a obyčejnou dřevěnou židlí. Zdi a strop byly pokryty strupovitým vápnem a páchla tam moč.

Po pravé straně stál Dave MacSweeny. Byl bosý a oblečený do špinavé šedé košile a tmavě modrých kalhot. Levou ruku měl zvednutou, jako by mával příteli. Jeho obličej byl pokrytý hustou růžovou emulzí a vlasy měl natužené dehtem, který mu v hnědých potůčcích stékal po zátylku.

Měl zavřené oči, ale z jemných prasklinek kolem jeho víček bylo patrné, že je krátce po zaschnutí barvy otevřel. U koutků úst zely v barvě hluboké štěrbiny plné zaschlé krve. Jeho stříbrná kruhová náušnice kamsi zmizela a zůstala po ní pouze díra, jak ji někdo vytrhl z lalůčku.

Stál opřený o zeď, protože neměl na výběr — levé zápěstí, ramena a kolena měl k nabíleným kamenům vězeňské stěny přitlučené tlustými kolářskými hřebíky. Ten, kdo ho tam přibil, jej proměnil v živoucí parodii voskových vězňů, kteří obývali cely všude kolem.

Katie k Daveovi přistoupila a zadívala se mu do tváře. Oči sice neotevřel, ale slyšela ho dýchat. Prudce lapal po dechu a po každém nádechu se ozvalo zachraplání. Páchl potem, cigaretami a alkoholem a zjevně se pomočil.

„Dave?“ oslovila ho. „Dave, slyšíte mě?“ Nezareagoval. Otočila se k Liamovi a řekla: „Nemůžeme ho z té zdi sundat?“

„Kvůli tomu jsme zavolali hasiče. Někdo ho sem přikoval takovou tou nastřelovací pistolí. Ty hřebíky jsou minimálně devět centimetrů dlouhé. Potřebujeme štípací kleště, jinak našeho drahého Davea z lochu nedostaneme.“

„Řekl vám něco?“

„Když jsem přijel, otevřel oči. Samozřejmě jsem se zeptal, kdo mu to provedl, ale nevydal ze sebe ani hlásku. No, spíš mi to prozradit nechtěl.“

„Jsou nějací svědkové? Někdo musel vidět, jak ho sem vláčí. Kde byla v tu dobu ředitelka?“

„Prý měla volno.“

„A co ostatní zaměstnanci? Průvodci, návštěvníci…? Sakra, nepokoušejte se mi namluvit, že všichni

do jednoho přehlídli stokilového chlapa s obličejem namalovaným narůžovo! A nastřelovací pistole přece nadělají hrozný randál, ne?“

„Nikdo nic neviděl ani neslyšel, komisařko.“

Katie se zamyslela. Pokud za to skutečně mohl Eamonn Collins, ani ji nepřekvapovalo, že si nikdo ničeho nevšiml.

„Fajn,“ řekla. „Dám do médií výzvu, aby se případní svědkové přihlásili. Někdo prostě musel něco zahlédnout, třeba dodávku zaparkovanou před věznicí.“

„Dodávku?“

„Musela to být dodávka. Chlapa s obličejem namalovaným narůžovo by přece nevozili na zadním sedadle, nemyslíte? A kromě toho potřebovali kompresor na tu pistoli.“

Katie se otočila a znovu pohlédla na Davea MacSweenyho. Otevřel oči a upřel je ke stropu, jako by se modlil, aby ho konečně pustili. Stále mlčel, ale po tvářích mu začaly stékat jasně růžové slzy.

Uplynula přibližně hodina, než ho hasiči sundali ze zdi. Ukázalo se, že hřebíky jsou velmi tvrdé a zatlučené příliš hluboko na to, aby se daly přeštípnout, a tak hasičům nezbylo než vzít kladiva a sekáčky, osekat okolní kameny a následně hřebíky odříznout brusným kotoučem. Katie stála venku na můstku a zakrývala si rukama uši, aby ji z toho ječivého pištění kovu o kov nerozbolela hlava.

Konečně Davea MacSweenyho spustili na podlahu a položili na nosítka. Když ho záchranáři vynášeli ven, Katie se nad ním sklonila a řekla: „Dave? Slyšíte mě, Dave?“

Mlčky na ni zíral.

„Dave, víte, kdo vám to provedl?“ Téměř nepostřehnutelně přikývl.

„Kdo to byl, Dave? Povíte mi to?“

Koutek úst se mu zachvěl v lehounkém úsměvu.

„Promiňte, komisařko,“ řekl záchranář, „ale musíme ho co nejrychleji odvézt do nemocnice.“

„Dobrá.“ Katie se narovnala a nechala je, ať Davea MacSweenyho odnesou. Otočila se k Liamovi a všimla si, že se mračí, jako by se snažil na něco přijít.

„Co se děje?“

„Nic. Jen jsem přemýšlel, proč by se někdo obtěžoval vyfintit MacSweenyho jako voskovou figurínu a přitlouct ho ke zdi. Zabít ho patrně nechtěli, protože jim muselo být jasné, že nebude trvat dlouho a někdo ho najde. Co vy na to? Chtěli mu uštědřit lekci?“

„Nejspíš. Sám přece víte, že je prvotřídní podvodník. Mohl to udělat kdokoli z těch desítek lidí, které v minulosti naštval.“

„Ale proč na něj vlítli právě tady, ve vězení? Hodně tím riskovali. Proč jednoduše nešli k němu domů a nepřitloukli ho ke kuchyňskému stolu? Bylo by to mnohem míň riskantní a potrestali by ho úplně stejně.“

„To vážně netuším, Liame. Kdo ví, co se takovým lidem honí hlavou? Třeba se nám pokoušeli naznačit, že když ho nedokážeme šoupnout do vězení my, udělají to oni, a to kdykoli se jim zlíbí.“

Liam jí otevřel dveře od auta. Katie při vystupování zapomněla vypnout světla, a tak ji přivítalo pípání alarmu. „Podle mě to neudělali jenom proto, aby ho potrestali, ale taky aby varovali někoho dalšího.“

„Máte samozřejmě naprostou pravdu. Teď už stačí jenom zjistit koho a před čím.“

„Já se o to postarám. Je mi jasné, že vy máte plné ruce práce s tím bincem na statku Meagherových. Jen jsem si říkal, že byste to měla vidět, to je všechno.“

„Děkuju,“ podotkla Katie. „Jako by mi z toho všeho nebylo už tak dost zle.“

Vytáhla mobil a zavolala Eamonnu Collinsovi. Zvedla to žena, která mluvila s nosovým dublinským přízvukem. Katie slyšela, že někde v pozadí hraje píseň „Moon River“ v podání Andyho Williamse.

„Je Eamonn doma?“

„Kdo se ptá?“

„Katie Maguirová.“

„A kdo je Katie Maguirová, pokud to smím vědět?“

„Policejní komisařka Katie Maguirová, když vás to tak zajímá.“

„No dobrá, nemusíte se hned vztekat,“ řekla a dala jí Collinse k telefonu.

„Dobrý večer, komisařko. Co pro vás můžu udělat?“

„Už jste toho pro mě udělal dost, děkuju pěkně. Kam jste dal rozum, sakra? Chtěla jsem, abyste si s Davem MacSweenym v klidu popovídal, ne abyste ho veřejně znemožnil.“

„No, upřímně řečeno to jako klidný rozhovor začalo, jenže on se chtěl hádat. Řekl něco moc nepěkného o mojí mámě a to jsem nemohl strpět.“

„Takže jste se ho rozhodl odvézt do městské věznice a přitlouct ke zdi? Sakra, Eamonne, tohle se bude vyšetřovat a rozmáznou to ve všech novinách. A netvrďte mi, že Dave MacSweeny každému na potkání nevyžvaní, kdo mu to provedl a proč.“

„Toho bych se být vámi nebál, komisařko. Důrazně jsem ho varoval a hodně by mě překvapilo, kdyby vás po té nakládačce ještě někdy otravoval.“

„Už kvůli vám doufám, že máte pravdu, Eamonne, protože v opačném případě půjdu ke dnu a postarám se, abych vás stáhla s sebou.“

„Ach, komisařko! Vy máte sic jakás kvítečka z ráje, však nad nimi všemi stře ocas svůj had.“

„Já vím,“ řekla Katie. „Thomas Moore.“

25

Doktor Reidy páchl tabákem a pod očima měl obrovské váčky, jako by celý týden nespal. Beze slova podal Katie velký kelímek s vonnou mastí. Zabořila do něj prst a nanesla si na horní ret tlustou vrstvu štiplavého krému. Oči se jí zalily slzami a začalo jí téct z nosu, bylo to ale mnohem lepší než muset jít dovnitř úplně nepřipravená.

Doktor Reidy ji zavedl přes chodbu do malé místnůstky, kde na dvou pitevních stolech z nerezové oceli leželo všechno, co z mladé ženy zbylo.

Na stole po levé straně byla poskládána kostra a na tom vpravo se doktor Reidy pokusil z nalezené kůže, masa a vnitřností složit něco, co by aspoň vzdáleně připomínalo původní dívčí tělo. Výsledkem byla ochablá, beztvará parodie člověka, plná fleků, zhmožděnin a stop po sražené krvi. Vypadalo to jako prázdný povlak na polštář, ale i přesto byla Katie překvapená, nakolik se doktoru Reidymu podařilo dát tělo dohromady. Přistoupila ke stolu a dlouze se na mrtvolu zadívala. Doktor Reidy si mezitím přerovnával nástroje a snažil se ji nerušit.

„Příčina smrti?“ zeptala se nakonec.

„S vysokou pravděpodobností šok při operaci zapříčiněný ztrátou krve.“

„Znamená to, že z ní maso ořezával, když ještě žila?“

Doktor Reidy přikývl. „Obávám se, že ano. Na základě stavu tkání se domnívám, že maso z obou paží a nohou bylo odstraněno ještě před smrtí. To by vysvětlovalo ty hluboké zhmožděniny na bicepsech a na horní části stehen. Pachatel použil zdrhovadlo, aby oběť nevykrvácela a zemřela co možná nejpozději.“

„Lze nějak zjistit, jestli jí podal anestetika?“

„V žaludku se našly zbytky aspirinu, jiná anestetika nebo prášky proti bolesti žádné.“

„Myslíte, že to mohl udělat nějaký chirurg?“

„Ne, to rozhodně ne. Maso bylo odřezáno velice zručně, ale podle mě se nejedná o dílo někoho, kdo by měl profesionální průpravu v chirurgii. Pravděpodobně se díváme na práci nadaného řezníka.“

Katie se pozorně zadívala na dívčin obličej. Mrtvole scházel kus pravé tváře a místo očí měla pouze tmavé důlky. Doktor Reidy řekl: „Našla se většina vnitřních orgánů, ale srdce chybí. Nejsem si jistý, jestli je to schválně, nebo ne.“

„Nejspíš ho sežraly vrány.“

„Předpokládám správně, že se k tělu dosud nikdo nepřihlásil?“ Katie zavrtěla hlavou.

„No co, tím se netrapte. S naší technologií se doktoru Lambertovi určitě povede vypracovat přijatelnou podobiznu. Zatím vám můžu říct, že byla zhruba sto sedmdesát osm centimetrů vysoká a ve skvělé fyzické kondici. Vážila přibližně šestašedesát kilo, ale je to pochopitelně jen hrubý odhad, jelikož nemám k dispozici celé tělo. Byla to blondýna, věk mezi jednadvaceti a čtyřiadvaceti. Z kvality jejích zubů soudím, že šlo o Američanku — jsou v podstatě bez poskvrnky.“

„Ještě něco?“

„Na zápěstích a kotnících má modřiny, což naznačuje, že byla spoutaná. Pokud ta pouta najdete, měl bych být schopen je identifikovat. Na hýždích se nacházejí hluboké otlaky ve tvaru kosočtverce. Z toho usuzuju, že ji přinutili strávit značně dlouhou dobu vleže na posteli bez matrace. A zase — pokud tu postel najdete, skoro stoprocentně vám ji identifikuju a taky zjistím, jestli se shoduje DNA. Podle mě to byla starší postel. A oběť musela krvácet tak moc, že je naprosto nemožné, aby se pachatel zbavil každé krvavé skvrnky.

Pak je tu ještě jedna věc — okolo úst nejsou žádné stopy po lepicí pásce ani modřiny způsobené roubíkem. Ale nelze se na to stoprocentně spolehnout, protože — jak sama vidíte — kůže okolo úst a rtů byla těžce poškozena, když ji stahovali z lebky. Mezi zuby nejsou žádné útržky latexu ani chlupy z tenisového míčku, takže umlčet se ji patrně nepokusili.“

„Ona neměla ucpaná ústa? A to jí z rukou a nohou odřezali všechno maso, aniž by jí proti bolesti dali něco silnějšího než pár aspirinů? Vždyť musela strašně křičet!“

„To pravděpodobně ano,“ poznamenal doktor Reidy nevzrušeně.

„Což znamená, že ji drželi na nějakém izolovaném místě, kde by ji nikdo neuslyšel. Anebo v nějaké odhlučněné místnosti, třeba ve sklepě.“

„Jsem stejného mínění.“

„A co ty díry ve stehenních kostech?“

„Vyvrtali je ocelovým zednickým vrtákem číslo osm. Podle toho, jak úhledně je kost provrtaná, byl zbrusu nový. V díře jsou stopy po řídkém oleji. Našli jsme několik mikroskopických úlomků kovu, takže i ten vrták bychom měli být schopní identifikovat.“

„Dobrá,“ řekla Katie. „Vy se postaráte o důkazy a na mě zbude tu zrůdu chytit a zatknout.“

Doktor Reidy přikryl pitevní stoly ochrannou látkou a dodal: „Přesně tak, komisařko. Procházka růžovým sadem vás podle všeho nečeká.“

Ve tři čtvrtě na pět zaklepal na dveře Katiiny kanceláře Jimmy O’Rourke a řekl: „Šéfová? Nejspíš už víme, kdo je ta oběť z Meagherovic statku.“ Podal jí vytištěnou e-mailovou přílohu, jejíž součástí byla i barevná fotografie. Katie si od něj dokument vzala a přidržela ho pod stolní lampou.

Byl odeslán předchozího dne v šest večer z kanceláře šerifa na Mission Drive číslo 1745, město Solvang, okres Santa Barbara v Kalifornii na adresu policejního ústředí v Corku. „Obdrželi jsme naléhavou žádost pana Donalda F. Kellyho, bydliště Paseo Delicias v Solvangu, abychom zjistili, kde se momentálně zdržuje jeho dcera Fiona Kellyová, která vyrazila do Irské republiky na třítýdenní túru po okresech Limerick, Kerry a Cork. Slečna Kellyová rodiče každé dva až tři dny telefonicky kontaktovala, aby je ujistila, že je v pořádku, ale…“

Katie se podívala na fotografii. Mladá, usměvavá blonďatá dívka na bílé verandě.

„Fioně je dvaadvacet let, měří sto sedmdesát osm centimetrů a váží šedesát sedm kilogramů. Na sobě má pravděpodobně modrou větrovku s tyrkysovými dílci. Nosí s sebou modrý batoh značky Nike.“

„A do prdele,“ řekla Katie.

O půl desáté večer Katie zatelefonovala zástupci šerifa Fredu Olguinovi do kanceláře v Santa Barbaře.

„Musím vás upozornit, že vyšetřujeme vraždu. Obětí je mladá blondýnka, která možná pocházela z Ameriky, ale možná taky ne.“

„Chápu. To slyším opravdu nerad. Zatím Kellyovým samozřejmě nic neřeknu. Jsou ale dost rozrušení. Fiona zjevně měla ve zvyku jim pravidelně volat.“

„Potřebuju seznam všech míst, odkud rodičům po příjezdu do Irska volala. Pokud to nebude možné, opatřete mi aspoň telefonní čísla.“

„Nemějte obavy, zjistím vám to.“

Seznam dorazil o dvacet minut později e-mailem spolu s mapou poznačenou červenými křížky, kterými manželé Kellyovi svědomitě zaznamenávali dceřino putování.

Katie požádala Liama, aby zavolal celníkům z letiště Shannon a na policejní stanice v Limericku, Killarney a Bandonu. Za necelou hodinu už měla poměrně podrobnou představu, kde se Fiona pohybovala od chvíle, kdy vystoupila z letadla z Los Angeles.

Před jedenáctou hodinou za ní přišel Dermot O’Driscoll a zeptal se, jak se jí daří. V jedné ruce držel šunkový sendvič a v druhé hrnek čaje. Katie hlavou ukázala k mapě a Fionině fotografii, která k ní byla připevněna. „Mám takový nepříjemný dojem, že tohle je oběť.“

„Takže Američanka, ne Irka?“

„Původem Irka.“

Toho večera obvolali sedm různých penzionů, kde Fiona přespávala, a vyslechli tamní hostinské. Skoro všechny o Fioně prohlásily, že byla „moc milá, přátelská a důvěřivá“. Paní Rooneyová z hotelu Atlantic ve městě Dingle řekla: „Působila tak nevinně, že jsem se o ni bála. Stopování už není jak za mých mladých let, teď je to strašně nebezpečné.“

Fiona rodičům naposledy zavolala z penzionu Golden Shamrock v Ballyvourney poblíž Macroomu,

odkud to do Corku nebyla ani hodina cesty.

Druhý den krátce před osmou ráno zašel strážník John Buckley z Macroomu za Denisem Hennessym, který v Corku na hlavní třídě provozoval trafiku a cukrárnu. Před pár dny svazoval neprodané

noviny, když vtom zahlédl Fionu, jak stopuje přímo před jeho krámkem. „Na takovou holku člověk nezapomene. Vypadala jak z Pobřežní hlídky.“ Zastavil jí špinavý bledě modrý pick-up, který měl vzadu nasprejovaný nápis Stavbaři C. & J. O’Donoghueovi.

Pět minut po jedenácté hodině dopoledne policejní detektiv Patrick O’Sullivan vypátral Cona a Jimmyho O’Donoghueovy, dva mladé bratry, kteří vlastnili stavební firmu sídlící zhruba dvaatřicet kilometrů severně od Corku a v současnosti restaurovali řádku starých viktoriánských domků nedaleko Cecilstownu. Vzpomněli si, že Fioně zastavili hned za Macroomem a že jí nabídli svezení až k restauraci Angler’s Rest několik kilometrů jižně od Blarney.

„Snad se jí nic nestalo? Byla učiněný andílek.“

„Řekla vám, kam má namířeno?“

„No jasně. Chtěla políbit Blarneyský kámen. V jednom kuse o tom vykládala.“

Patrick vytáhl mobil a zavolal Katie. „Zůstaňte, kde jste,“ přikázala mu. „Zajeďte do Angler’s Rest a zeptejte se hostinského i zákazníků, jestli ji náhodou neviděli. Sedám do auta a jedu za vámi.“

Zabočila na dlouhou rovnou silnici směrem na západ od Corku a vyrazila k hostinci Angler’s Rest. Do zrcátka se opíralo jasné podzimní slunce. Většina listí už opadala a krajina oranžově, červeně a žlutě zářila, jako by se na ni Katie dívala přes vitrážové okno.

Patrick na ni čekal na parkovišti před hospodou. Límec větrovky měl vyhrnutý, aby neprochladl, a u nosu se mu srážela pára.

„Mluvil jste s hostinským?“ zeptala se Katie, když z auta vystoupila.

„Ničeho si nevšiml, ale je tu jeden chlapík, který pro nás něco má.“

Muž, o němž se Patrick zmiňoval, seděl u výčepu a před sebou měl panáka whisky a pintu Beamishe na spláchnutí. Byl malý a v obličeji červený. Temeno jeho hlavy bylo podivně ploché a vypadalo, jako by se na něj dal postavit šálek s talířkem. Na sobě měl žlutohnědé sako a modré kalhoty.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se ho Katie.

„Ricky Looney jako můj táta. Ten se taky jmenoval Ricky Looney.“

V krbu praskal oheň a všichni pijáci na Katie bezostyšně, zvědavě civěli. „Těší mě, Ricky, já jsem Katie Maguirová.“ Vytáhla fotografii Fiony Kellyové a přidržela mu ji před nosem. „Policejní detektiv O’Sullivan tvrdí, že jste tuhle dívku viděl.“

„To viděl.“

„Vybavujete si, kdy přesně to bylo?“

„Přesně ne, ale bylo to ten den, kdy Cork prohrál s Killarney hurlingovej zápas juniorů.“

„Ve čtvrtek,“ vložil se do hovoru Patrick.

„Správně. To je pravda. Takže před pátkem.“

„Seděl jste tady, když jste ji uviděl?“ zajímala se Katie.

„Jo, to seděl.“

„A kde byla?“

„Stála naproti přes silnici. Přijel sem nějakej modrej pick-up, ona z něj vylezla a přešla na druhou stranu. Díval jsem se, jak stopuje.“

„A svezl ji někdo?“

„No to víte, že svezl. Ani ne za dvě minuty zastavilo u krajnice velký černý auto, ona do něj nastoupila a fí, byla fuč.“

„Víte, co to bylo za auto?“

„Podle mě mercedes. Svítil mu jenom jeden reflektor.“

„Poznávací značku jste nezahlédl?“

Zavrtěl hlavou. „To auto bylo zezadu celý od bláta. Jako by s ním jezdili po poli.“

Katie nařídila všem strážníkům zastavit každý černý nebo tmavý mercedes, který uvidí, a zeptat se řidičů, kde se minulý čtvrtek pohybovali.

Obratem jí zavolal Dermot O’Driscoll. Nezněl ani trochu potěšeně. „Zítra je v tunelu Jacka Lynche stávka kamioňáků. Neumíte si představit, jaký chaos nastane, jestli navíc budete zastavovat i všechny tmavé mercedesy.“

„Jsem na cestě do Blarney, pane. Brnknu vám později.“

„Katie, chci, abyste do pěti byla zpátky. Svolal jsem další tiskovku.“

„Jsem si jistá, že si s tím nějak poradíte, pane. Víte toho tolik co já.“

„Katie…“

„Promiňte, pane, vypadává mi signál.“

Katie a Patrick O’Sullivan dorazili do Blarney a zaparkovali kousek od hradu. Blarney bylo hotová past na turisty — malá vesnice se supermarketem, dvěma velkými hospodami, které v létě navštěvovaly tisíce cizinců, a obchodem se suvenýry, v němž se prodávala trička s logem Guinness, klíčenky s permoníky a křišťálové poháry značky Waterford, pětasedmdesát eur za kus. To odpoledne

však bylo v Blarney skoro vylidněno a na parkovišti stál jediný autobus.

Katie zašla k pokladně a ukázala prodavačce fotografii Fiony Kellyové. Žena v budce řekla: „Ne, slečno, je mi líto… i kdyby sem někdy přijela, stejně bych ji nepoznala. Tady je to pořád někdo nový, jeden obličej za druhým.“

Prošli přes areál k zámku. Na dřevěném mostě se fotila skupinka rozesmátých japonských turistů a v řece pod nimi se třpytily stovky pencí, které do vody hodili návštěvníci.

Minuli skupinu a došli k namrzlému trávníku a cestičkám zalitým čím dál matnějším slunečním svitem. Panoval tam naprostý klid, který rušilo pouze krákání vran. Vystoupali po schodišti k patě věže z patnáctého století, ale když k vchodu došli, Katie prohlásila: „Tady končím, Patricku. Nahoru půjdete sám. Čtyři sta schodů vylézt nehodlám, ani kdyby mě za to měli vyhodit.“

Postavila se vedle obchodu se suvenýry a počkala, dokud se Patrick nevrátil. Navzdory chladnému vzduchu byl zpocený a udýchaný. „Dal jste si načas,“ poškádlila ho.

„Mluvil jsem s fotografy,“ zafuněl. „Nevzpomínají si, že by sem za poslední dva nebo tři týdny přijela políbit Blarneyský kámen jakákoli mladá holka. Okopírují mi ale všechny fotky, které od minulé středy pořídili. Jak říkali: je dost těžké si představit, že by sem přijela mladá Američanka a nenechala se vyfotit, aby měla rodičům co ukázat.“

„Dobrá práce, Patricku. Ať nám ty fotky zašlou co nejdřív. Mám ale dojem, že tady vůbec nebyla.“

„Myslíte, že ji unesli tím tmavým mercedesem?“

„Je to pravděpodobné. Od Angler’s Rest je to do centra Blarney jenom šest kilometrů — netvrďte mi, že by ji řidič nezavezl až do cíle, kdyby neměl něco za lubem.“

„Takže ji odvezl do Knocknadeenly, svázal a zabil.“

„Vypadá to tak. Vrah ji vzal na nějaké hodně odloučené místo. Na chatu nebo do stodoly. Osobně se přikláním spíš k té chatě. Za jednu noc by ji umučit a rozřezat nestihl; potřeboval mít kde spát, odpočívat a jíst. Tipuju, že to byla chatka se dvěma ložnicemi. Kontaktujte všechny realitní makléře v Corku, Mallow a Fermoy.“

„Ještě něco?“

„Ano. Chci, aby byla na statek Meagherových umístěna nonstop hlídka. Zítra ráno ať vyrazí do terénu minimálně šest aut — zaklepejte na dveře každého domu v Ballyhooly, Glanworthu, Killavullenu a Castletownroche. Projeďte každičkou vedlejší cestu a bez výjimky zastavte u všech statků, bungalovů a stodol, které uvidíte. Chci toho, kdo to udělal, najít, a to rychle.“

Patrick si její rozkazy naškrábal tupou tužkou do poznámkového bloku, zaklapl ho a řekl: „Fajn. Promiňte, co bylo to první, co mám zařídit?“

Když se Katie vrátila na Anglesea Street, čekal na ni e-mail. Na monitoru počítače se objevil obrázek růží a vedle něj zpráva: „Promiň, Katie. Občas umím být fakt strašný kretén. S láskou Paul.“

Chvíli se na ten virtuální pugét dívala a pak ho smazala. Napadlo ji, že by byla raději, kdyby jí ho

neposlal. Bylo by o tolik snazší Paula nemilovat, kdyby jí pořád nepřipomínal, jaký býval kdysi.

26

Ve středu krátce po půl jedenácté zavolal do Katiiny kanceláře doktor Reidy a řekl: „Nemůže o tom být pochyb. Obětí je Fiona Kellyová.“

„Jste si stoprocentně jistý?“

„Absolutně. Zubní záznamy se přesně shodují.“

„Dobrá. Zjistil jste ještě něco?“

„Zatím ne. Pojedu teď do hotelu Hayfield Manor na opožděnou snídani. O hladu se mi pitvá dost špatně. A mimochodem, jakže se jmenovala ta italská restaurace, kterou jste mi doporučovala? Říkal jsem si, že bych tam večer zaskočil.“

„Florentino’s, je to na půl cesty po Carey’s Lane.“

Zavěsila. Odpoledne měli do Irska přiletět Fionini rodiče. Katie zástupce Olguina důrazně upozornila, že i kdyby nalezené tělo skutečně patřilo jejich dceři, je zcela vyloučené, aby se na ně podívali.

Vzpomněla si, jak si tenkrát na pohřbu prohlížela Seamuse v jeho malé bílé rakvi. Její milovaný chlapeček vypadal dokonale a ona téměř čekala, že otevře oči a usměje se na ni.

Krátce před obědem za ní přišel Jimmy O’Rourke. V ruce držel několik velkých fotografií, na nichž bylo zachyceno přes dvacet úplných i částečných stop z místa, kde bylo Fionino tělo nalezeno.

Očividně je tam zanechal někdo v pánských gumových botách velikosti čtyřicet tři. Katie pověřila deset policistů, aby zavolali do všech obuvnictví a obchodů s pánskou konfekcí v Corku. Před pátou hodinou odpoledne se vrátili na stanici s botami značky Primark, které se prodávaly výhradně v Penney’s, velkém obchodním domě s laciným zbožím na Patrick Street. Od dvanáctého října, kdy byly boty uvedeny na trh, se jich prodalo sedmadvacet párů. Jedenáct lidí, kteří si je koupili, bylo možné vysledovat přes kreditní karty, ostatní zákazníci však zaplatili v hotovosti. Boty koneckonců stály jen devět eur a devadesát devět centů.

Katie poslala členy svého týmu zpátky, aby těch jedenáct identifikovaných zákazníků vyslechli, ale sama moc nevěřila, že vraha najdou právě mezi nimi. Pokud si ovšem nepřál být dopaden.

Kolem půl jedenácté večer se na ústředí vrátili kolegové z technického oddělení s informacemi o otisku pneumatiky, který se našel na krajnici u vjezdu na statek rodiny Meagherových. Té noci, kdy pachatel Fionino tělo na Johnově poli rozmístil, bylo sucho, a na asfaltové cestě k hospodářským budovám tudíž nezůstaly žádné výrazné stopy. Vrah podle všeho neměl zapnuté reflektory a zahnul k bráně statku příliš prudce, protože po sobě zanechal trojúhelníkový otisk, šedesát šest milimetrů dlouhý a třicet sedm milimetrů široký. Vzorek byl porovnán se záznamy v dublinské databázi a zjistilo se, že se shoduje s typem pneumatiky ContiTouring Contact CH95 (celoroční, ocelový kord, radiální, velikost 215/55R16), který se mimo jiné nasazuje v salónech Mercedes-Benz třídy E.

Pátrání v chatách a statcích v Knocknadeenly nepřineslo žádné výsledky, třebaže jeden strážník narazil v kůlně v Ballynoe na nelegální palírnu a přes sedm set lahví domácí whisky. Jiný zase v Templemichaelu objevil pod snopy slámy vypůjčený buldozer společnosti Caterpillar. Pálenka se zkonfiskovala a buldozer odvezli nízkoplošinovým nákladním vozem, zatčen ale nikdo nebyl. Katie potřebovala, aby s ní veřejnost ochotně spolupracovala.

Domů se vrátila teprve ve čtvrtek časně ráno. Sotva si svlékla kabát, zaslechla z ložnice jekot a křik. Pomyslela si, že Paul nejspíš opět usnul u televize. Odešla do kuchyně a rozsvítila. Četník, který tam ležel v košíku, pobouřeně zvedl hlavu a zívl.

Uvařila si hrnek čaje a sedla si ke kuchyňskému stolu. Byla příliš plná dojmů, než aby si mohla jít lehnout. Od Fionina únosu uplynul celý týden. Co když vrah z Irska odletěl hned poté, co její tělo pohodil na poli u Meagherových? Přesto měla Katie pocit, že pachatel je někde blízko, jako by své dílo stále ještě nedokončil. Byl to jenom pocit, nic víc. Byla zkrátka vyčerpaná a zoufale si přála věřit, že toho grázla dopadne.

Po půl třetí ráno vylila zbytek čaje do dřezu, zhasla a šla si lehnout. Četník zabručel úlevou a uvelebil se v košíku.

27

Druhý den dorazila na policejní ústředí až v 10.25. Budík měla nastavený na půl osmou, jenže zazvonil zrovna ve chvíli, kdy se jí zdálo o mámě. V Katiině snu byl teplý srpnový den, obloha modrá a plná baculatých obláčků a ona seděla na zahradě a oznamovala matce, že čeká dítě. Ptáci cvrlikali a listy si ve vánku šeptaly. Matka se zamračila a zeptala se: „Další dítě, anebo to, co umřelo?“

Katie se s trhnutím posadila. Vlasy měla zmáčené potem. Podívala se na hodiny a nevěřícně strnula: bylo sedm minut po deváté. Paul spal vedle ní s hlavou zabořenou do polštáře a jeho chrápání připomínalo pisklavý, zlověstný chechtot.

Svižně na sebe hodila černý kostým a šedý svetr a v té rychlosti si nehtem natrhla zbrusu nové punčocháče. Dostala do sebe půl sklenice pomerančového džusu a odskákala z domu se špatně nazutou botou a namazaným chlebem v zubech. Když přijela na dohled Corku, všimla si, že na silnici je víc než dvoukilometrová zácpa. Stávkující řidiči nákladních aut uzavřeli tunel Jacka Lynche a naproti hotelu Silver Springs bylo kontrolní stanoviště, kde čtyři strážníci zastavovali všechny černé a tmavé mercedesy. Když k nim konečně dojela, jeden z nich jí cynicky zasalutoval. „Za to zdržení se omlouváme, komisařko.“ Rozpršelo se.

V kanceláři na ni čekali Liam a Jimmy a dívali se z okna.

„Vsadím deset eur, že bych stačil trefit tři vrány, než by ty ostatní odletěly,“ prohlásil Liam.

„Při vší úctě, pane,“ odpověděl Jimmy, „já vsadím dvacet eur, že byste netrefil ani to blbé parkoviště.“

Katie vešla dovnitř a pověsila pršiplášť na háček. „Se špatnými znameními není radno si zahrávat,“ prohlásila ostře. Jimmy se na Liama podíval a tázavě povytáhl obočí. Oba neřekli ani slovo.

„Jak na tom jsme, Jimmy?“ zeptala se Katie, posadila se za stůl a zapnula počítač. „Nějaké novinky z Dublinu?“

„Zatím nic. Trochu jsme ale pokročili s těmi ženami, co se od roku 1915 pohřešují.“

Otevřel poznámkový blok a spustil: „Zavolala nějaká dáma z Bishopstownu, že její babička se jmenovala Betty Hickeyová, stejně jako ta žena, co v lednu 1915 zmizela z Glenville. Nějaký chlapík z Ballyvolane si zase myslí, že pohřešovaná Mary O’Donovanová byla jeho praprateta. Oba dva jsou ochotní zajít do nemocnice a nechat si odebrat vzorky DNA. Samozřejmě za předpokladu, že jim zaplatíme taxíka.“

„Tomu říkám pokrok. Ví se, kdy dorazí rodiče Fiony Kellyové?“

Liam řekl: „Přiletí zítra ráno na půl osmou do Dublinu. Žádný strach — už jsem zařídil, aby pro ně někdo dojel. Jo a volal profesor O’Brien. Prý se vám znovu ozve.“

„Propánakrále.“

„Říkal, že pro vás něco má. Něco fascinujícího, ale nijak zvlášť naléhavého.“

„Děkuju, Liame.“

Jimmy řekl: „Dneska ráno jsme po celém městě zřídili kontrolní stanoviště a zastavujeme řidiče všech černých a tmavých meďourů. Sama jste kolem nějakého určitě musela projet. Zatím jsme nic nezjistili, ale zaznamenáváme si jména a adresy všech řidičů, abychom si později ověřili, jestli jejich alibi sedí. A z levé pneumatiky každého auta odebíráme vzorky půdy.“

„Výborně. Doufám, že náš pán a vládce na ty dopravní zácpy moc nenadává.“

„Jasně že nadává. Nadávání má ostatně v popisu práce, ne?“

Katie stiskla tlačítko na telefonu a požádala ústřednu, aby ji spojili s doktorem Reidym. Zatímco čekala, probírala se došlou poštou, ve které byly i pozvánky na dvě školní besedy o volbě budoucího povolání. Jediná rada dospívajícím školačkám, která ji teď napadala, se skládala ze čtyř slov: nebuďte policistky, buďte jeptišky.

Liam si sedl na roh Katiina stolu a řekl: „Mimochodem, pokročili jsme s vyšetřováním toho nevyžádaného uvěznění Davea MacSweenyho.“

„Opravdu?“ zeptala se, aniž by vzhlédla.

„Tu nastřelovací pistoli a kompresor ukradli z obchodu s oblečením naproti poště. V současnosti se to tam opravuje. Montéři včera ráno zjistili, že jim chybí nářadí, a okamžitě to ohlásili.“

„A jak jinak, nikdo nic neviděl ani neslyšel.“

„Žádní očití svědkové se nepřihlásili. Ty věci musely zmizet krátce po čtvrté, kdy to montéři pro ten den zabalili. V tu dobu bývá okolo pěkně nabito, takže bych neházel flintu do žita.“

„Fajn, ale nemrhejte na to zbytečně časem, ano? Ať to udělal kdokoli a z jakéhokoli důvodu, Dave MacSweeny dostal, co si zasloužil.“

„Jak myslíte. Ale i feniáni měli právo na spravedlivý soud.“

Zazvonil telefon — volal doktor Reidy. Katie se otočila, aby viděla ven na vrány, které už zase seděly na střeše krytého parkoviště a hašteřily se. Připadalo jí, že dnes je jich víc než obvykle — dvacet nebo třicet.

„Á, komisařko!“ zahulákal doktor Reidy. Znělo to, jako by procházel dlouhou rozlehlou chodbou.

„Chci vám oznámit, že kromě zkažené škeble ve včerejší polévce jsem objevil ještě něco velice důležitého. A když jsme u toho, mohla byste si propříště nechat svoje tipy na restaurace pro sebe? Ta hospoda vypadala jako futuristické veřejné záchodky a vařili tam jako v chudobinci z devatenáctého století.“

„To mě mrzí, doktore. Když jsem tam byla posledně, vážně mi chutnalo. Doufám, že se vám neudělalo zle.“

„Bez obav, má milá. Hnilobu vycítím na míli daleko.“

„A cože jste to objevil?“

„No ano, málem bych zapomněl! Fiona Kellyová nebyla sexuálně zneužita. Jistě, její tělo bylo natolik poškozeno, že je prakticky nemožné určit, co všechno s ním udělali, vaginální a rektální tkáň nicméně nevykazuje známky nucené penetrace a vyšetření ultrafialovými paprsky neodhalilo žádné stopy semene.“

„Rozumím. Nechal po sobě pachatel nějakou DNA?“

„Žádnou jsme nenašli. Vlasy, kožní buňky, krev, která by nepatřila zesnulé, sliny, výměšky, prostě nic. Vzhledem k tomu, v jakém stavu se pozůstatky nacházejí, mě to zas tak nepřekvapuje, ale nezoufejte předčasně. Zkoumáme je milimetr po milimetru a kdo ví, třeba budeme za svou důkladnost odměněni.“

„Takže se nezdá, že by vrah jednal ze sexuálních pohnutek?“

„Hm, se sexem člověk nikdy neví. Vzpomínám si na jednoho chlápka z Ballybunionu, kterého vzrušovalo škrtit ženské čerstvě ulovenou makrelou. Nikdy je ovšem nepenetroval. Dokonce si u toho ani nesundával kalhoty.“

„To mi stačí, doktore, děkuju mockrát. Mimochodem, zdá se, že jsme vypátrali přímé příbuzné dvou z těch jedenácti žen, které se od roku 1915 pohřešují. Strážmistr O’Rourke připraví všechno potřebné, abyste mohl provést příslušné testy.“

„Ach, ty zázraky moderní forenzní medicíny! Co byste si bez ní vy nebozí poliši počali? A jak jste na tom s dopadením té zrůdy, už jste s tím pohnuli?“

„Děláme velké pokroky, děkuju pěkně. Fionu Kellyovou zahlédli nedaleko Blarney a očitý svědek nám popsal vozidlo, ve kterém odjela. Teď už nás nejspíš čeká jen rutinní vyšetřování dům od domu.“

„Má milá, z vás by byla úžasná hospodyně. Slibuju, že až vás to detektivování přestane bavit, budu

pro vás mít místo.“

Katie sluchátko položila, aniž by se s doktorem rozloučila. Liam řekl: „Takže?“

„Neznásilnili ji a na jejím těle se nenašly žádné známky sexuálního zneužití.“

„Můžou si tím vůbec být jistí? Obzvlášť když nám z oběti nezbylo pomalu nic než kotlety na steak?“

„Byla to dvaadvacetiletá holka, Liame. Měla celý život před sebou.“

„Já vím, vůbec to nechci zlehčovat. Neumím si představit, jaký šílenec dokáže provést lidské bytosti něco tak strašného.“

Vstala a obešla stůl. „Nelze vyloučit, že na tom, co jí udělali, bylo něco sexuálního. Ale Owen Reidy není žádný hlupák. Podle mě bychom se měli soustředit hlavně na to, abychom zjistili, jaký rituál se na statku odehrál.“

„V tom případě byste měla brnknout Gerardu O’Brienovi.“

„Jo, to bych asi měla.“

Liam se zazubil a poplácal ji po rameni. „Hrozně se mu líbíte. Mohla jste dopadnout mnohem hůř.“

Gerardovy brýle se zamlžily párou linoucí se ze šálku kávy. „Myslím, že jsem udělal zásadní pokrok,“ řekl. „Vyhledal jsem si Morrígan na internetu a narazil jsem na německou stránku o pohanských rituálech ve Vestfálsku.“

„Povídejte,“ vybídla ho Katie. „Bohužel nemám moc času.“

Seděli u okna v kavárně na Oliver Plunkett Street. Venku pršelo a úzké chodníky se hemžily lidmi.

Gerard řekl: „Jistě, pardon, tak já to… ehm… trochu zkrátím. V oblasti kolem Münsteru se kdysi údajně pohybovala čarodějnice známá jako Morgana, která měla na svědomí nejrůznější prohřešky: ječela na svatbách, vařila kočky zaživa a ukusovala novorozencům prsty u nohou. Pokud jste ale byla ochotná jí dát, co požadovala, bylo možné ji přivolat a přimět, aby vám pomohla.“

„Vážně? A co za to chtěla?“

„Abyste unesla třináct počestných žen, jednu po druhé je vzala na posvátné místo a zaživa je stáhla z kůže. Potom jste musela očistit jejich kosti od masa, aby měla Morgana co jíst, a rozestavit je do velice konkrétního vzoru.“

To upoutalo Katiinu pozornost. „Vzoru? Jakého vzoru?“

„Nevím přesně. Němčinu osmnáctého století moc neovládám. Muselo se to ale provést opravdu pečlivě. Mit Vorsicht. A ještě něco pro vás mám: aby byl rituál úspěšný, bylo nutné přivázat na ženiny stehenní kosti hadrové panenky vyzdobené hřebíky a rybářskými háčky. Každá obsahovala polovinu obětované duše — ta dobrá se připevnila k pravé kosti a ta zlá k levé.

Jestliže je duše oběti takto rozdělená — dobrá část v jedné panence a zlá ve druhé —, nesmí odejít do

očistce a musí udělat všechno, co jí Morgana přikáže. Nemůže se uchýlit ani ke kouzlům, protože panenky zabraňují tomu, aby se nohy oběti připojily zpátky k tělu.“

Zavládlo dlouhé ticho. Katie obracela v prstech kávovou lžičku, zatímco Gerard O’Brien ji obezřetně pozoroval a nejistě čekal, co řekne.

Začínala se jí zmocňovat nefalšovaná hrůza. Tady nešlo o obyčejnou řezničinu. Tohle mělo hluboké kořeny v irských legendách a mysticismu — v dávném Irsku plném zlých pohádkových bytostí pobíhajících v dešti a bledých mořských víl, které sedávaly na skalách a vřeštěly a vřeštěly, dokud z toho člověk nepřišel o rozum. Připomnělo jí to, jak moc se jako malá holka bála, kdykoli okny jejího pokoje lomcovala ranní vichřice — bylo to, jako by se dovnitř pokoušely dostat nějaké drobounké kostřičky.

Po chvíli lžičku položila. „A co následovalo pak? Po tom, co člověk zabil a svlékl z kůže třináct žen a uvázal jim ke kostem panenky?“

„Nejspíš od Morgany dostal všechno, co si přál. Peníze, slávu, úspěch u žen…“

„Bylo někdy v minulosti prokázáno, že se o to někdo pokusil?“

„Nemám zdání. Údaje o té legendě ale pocházejí ze spolehlivého zdroje. Podrobně o ní píše Ignaz Zingerle v Hexenprozesse in Westfalen a zmiňují se o ní už i ve Wunderbarliche Geheimnissen der Zauberei ze sedmnáctého století. A bytosti podobné Morganě se v té či oné podobě vyskytují v legendách skoro všech zemí severní Evropy. Morgan, Morrígan, její jména znějí podobně.“

„Tohle by mohlo být velmi důležité, Gerarde.“

Zuřivě se poškrábal na hlavě. „Není toho moc, já vím. Je to ale dobrý začátek, nemyslíte? Aspoň víte, k čemu ty panenky byly. A mohlo by vám to napovědět, odkud vrah pochází.“

„Na co narážíte?“

„Na tu krajku. Říkala jste mi, že ty figurky byly vyrobené z cárů spodničky lemované německou krajkou. Německá legenda, německá krajka. Musí mezi tím existovat nějaká spojitost.“

Katie přikývla. „Na tom by mohlo něco být, Gerarde. Potíž je v tom, že potřebujeme něco víc než jen spekulace.“

„Budu pátrat dál.“ Podíval se na hodinky a zamrkal. „Na oběd čas asi nemáte, že?“

28

Katie jedla ve své kanceláři kuřecí bagetu, když vtom na dveře zaklepal Liam. „Vyrážím do krajské nemocnice, abych si popovídal s Davem MacSweenym. Říkal jsem si, jestli třeba nechcete jet se mnou?“

„Mám toho moc, Liame,“ odvětila a smetla drobečky z papírů s hlášením, které právě četla.

„Trochu jsem se poptal a mám celkem slušnou představu, kdo ho k té zdi přitloukl.“

„Vážně?“

„Den před tím, než zmizela ta nastřelovací pistole, popíjeli v baru Ovens Tavern dva chlápci. Ve tři čtvrtě na pět odpoledne odtamtud odešli s tím, že mají něco na práci, ale že se později vrátí. Naproti baru parkovala bílá dodávka — nastoupili do ní a odjeli, ale urazili jen pětadvacet metrů. Zastavili přímo naproti poště, vystoupili a otevřeli zadní dveře dodávky. Nikdo je neviděl nakládat ten kompresor, takže neprůstřelné očité svědectví bohužel nemáme, ale já se vsadím, že ho ukradli oni.“

„A co byli ti dva chlapi zač? Ví se to?“

„To si pište. Gerry Heelan a Cors O’Leary a všichni dobře víme, pro koho dělají.“

„Pro Eamonna Collinse. Oni a banda dalších parchantů. Ale proč by Collins chtěl Daveovi MacSweenymu provést něco takového? Nepohybují se ve stejných kruzích, ani neprovozují stejné kšefty.“

„Já vím,“ řekl Liam. Jeho oči za kulatými brejličkami zvážněly.

„Třeba to Heelan a O’Leary udělali sami od sebe?“ prohodila Katie.

„O tom silně pochybuju. Na to šlo o příliš velké divadýlko. A navíc technicky náročné. Heelan a O’Leary by MacSweenyho spíš zatáhli do postranní uličky a umlátili by ho cihlou.“

„No, každopádně vám přeju hodně štěstí,“ řekla Katie. Obrátila se zpátky ke čtení a jídlu, Liam se však nehnul z místa.

Katie nakonec vzhlédla a řekla: „Ještě něco?“

„Člověk leccos zaslechne. Třeba že Dave MacSweeny měl v merku nějakého chlapa, který lezl za jeho holkou, a plánoval mu ošklivě ublížit.“

„Skutečně?“

„Vlastně mu fakt ošklivě ublížil, aspoň se to vykládá. Odchytil si ho na parkovišti na Beasley Street a pořádně mu nabančil. A tak mě napadlo: co když se ten chlapík chtěl Daveovi pomstít a požádal Eamonna Collinse, jestli by to za něj nemohl zařídit. Nebo za ni.“

„Pitomé klepy a domněnky.“

„Snad máte pravdu. Jako motiv to ale přichází v úvahu, nezdá se vám?“

„Dave MacSweeny má víc nepřátel než pes blech. Jsou desítky lidí, kteří by mu s největší radostí uštědřili lekci.“

„Já vám nevím. Těch, kteří by se k tomu odvážili, zas tolik není. Když se Dave MacSweeny rozčílí, umí být parádně krutý. Právě proto mám dojem, že za tím stojí Eamonn Collins. Zamyslete se nad tím, komisařko. Nejenom že je Eamonn Collins jediný člověk v Corku, kterého by napadlo zamknout

MacSweenyho v cele městské věznice a přitlouct ho ke zdi, ale je taky jediný, kdo by měl tu drzost mu podobnou lekci udělit a nechat ho naživu.“

Katie pomalu zmačkala obal od bagety a hodila ho do koše. „Dejte mi vědět, jak jste pokročil,“ řekla.

Odpoledne zašla navštívit otce. Když jí otevřel, bílé vlasy mu na zátylku trčely do všech stran, jako by se právě probudil.

„Katie! Nečekal jsem tě. Je všechno v pořádku?“

Vešla do chodby, kde ji ovanula vůně mletého masa a cibule. „Jen si potřebuju s někým promluvit, nic víc.“

„Pojď dál. Dáš si šálek čaje?“

„Ne, děkuju. Zrovna jsem obědvala.“

Sedli si k oknu, odkud byl krásný výhled na řeku. Slunce střídavě vycházelo zpoza mraků a opět se za ně schovávalo, takže Katie a jejího otce chvílemi oslňovalo, jako by stáli uprostřed jeviště, a jindy se zase ocitali hluboko ve stínu, jako by nebyli nic než přízraky, duchové svých zesnulých já. Když jasně svítilo, Katiiny vlasy měděně planuly a její pleť byla tak bílá, že téměř zářila. Právě v těch chvílích jí nemohly uniknout otcovy neuvěřitelně svrasklé ruce a skvrny od rajčatové polévky na jeho svetru.

„Děje se něco hrozně zvláštního,“ řekla. „Potíž je v tom, že vůbec netuším, jestli je to skutečné, nebo si to jenom představuju. Mám silný pocit, že vrah Fiony Kellyové je někde blízko a že se chystá spáchat další vraždu. Jenže netuším proč. Třeba jsem akorát přepracovaná.“

„Máš nějaký důkaz, že je pořád v Corku?“

„Vůbec žádný. Ale k tomu, aby napodobil ty vraždy z roku 1915, přece musel mít nějaký motiv. Možná se snaží dosáhnout toho samého, o co se očividně pokoušel původní vrah… vyvolat z podsvětí jednoho ducha, nějakou Morrígan, a požádat ji, aby mu prokázala laskavost.“

„Takže to znamená, že plánuje zavraždit další ženy?“

„Celkem je potřeba přinést třináct obětí. Možná se těch prvních jedenáct ještě počítá. Ostatně jsme je našli na stejném místě jako Fionu Kellyovou. Možná si vrah myslí, že teď už zbývá zabít jenom jednu ženu.“

„Ona i jedna navíc by byla zbytečně moc.“

„Jasně že jo. Ale mně to prostě nejde do hlavy. Máme k dispozici takovou spoustu forenzních důkazů, a já přesto nevím, koho vlastně hledáme.“

Naklonil se k ní a vzal ji za ruku. Jeho prsty byly studené, jako by byl dávno po smrti. „Chceš vědět, co musíš udělat?“ prohodil. „Nesmíš se soustředit na to, koho hledáš, ale co hledáš. Nejsi forenzní psycholog a neděláš do profilování. Úmysly psychopata nikdo tak jako tak předpovědět nedokáže. Zapomeň na předtuchy, dojmy a zlá znamení a soustřeď se na to, co víš. Na fakta, důkazy a výpovědi očitých svědků.“

„Mám jediného očitého svědka a ten není zrovna spolehlivý.“

„Tak to u výpovědí bývá. Pamatuješ na tu přestřelku v Togheru? Jeden člověk tvrdil, že střelec byl zrzek menší postavy, druhý viděl vysokého chlapa s hustým knírem a třetí se dušoval, že to byla ženská. Ale když jsem si všechna ta rozporuplná svědectví dal dohromady, získal jsem dost vodítek na to, abych vraha dopadl.“

Katie řekla: „Fionu Kellyovou naposled viděli, jak cestou do Blarney nastupuje před restaurací Angler’s Rest do tmavého mercedesu s nefunkčním reflektorem. Zahlédl ji při tom jeden muž — seděl v hospodě a měl slušně upito. To odpoledne bylo poměrně šero a mercedes byl celý od bahna, takže poznávací značku nešlo rozpoznat.“

„A řidiče nezahlídl?“

Katie zavrtěla hlavou. „Auto zastavilo asi pětadvacet metrů od hospody, navíc úhlopříčně, takže viděl jenom tři čtvrtiny vozu, a ještě k tomu zezadu.“

„Nakresli mi to.“

„Cože?“

„Tady máš, vezmi si zápisník. Ukaž mi, kde je ta hospoda, kde zastavilo auto a kde stála ta holka.“

„A k čemu ti to bude?“

„Věř mi a prostě to udělej.“

Katie nakreslila čtverec, který měl představovat Angler’s Rest, a místo silnice do Blarney načrtla dvě čáry, které s čtvercem svíraly úhel pětačtyřicet stupňů a směřovaly na severovýchod. Naproti Angler’s Rest načmárala malý černý obdélník coby auto a nakonec namalovala panáčka, Fionu Kellyovou.

Katiin otec si kresbu chvíli prohlížel a pak řekl: „Je to přesné, víceméně?“

„Na nic lepšího se nezmůžu.“

„Kde svědek seděl?“

„Tady u okna po levé straně, odkud měl výhled na opačnou stranu ulice.“

„Dost dobrý, aby poznal, co je to auto za typ?“

„Jo, podle mě jo.“

„Jak ale věděl, že má jenom jeden reflektor?“

„Cože?“

„To auto muselo kolem hospody projet, aniž by ho tvůj svědek viděl zepředu. Potom zastavilo, a to tak daleko, že z něj viděl akorát zadek, oběť nasedla a pak odjeli na severovýchod. Jak teda poznal, že ten mercedes měl jenom jeden reflektor?“

„To vážně netuším. Ale proč by tvrdil, že mu svítil jenom jeden reflektor, pokud ve skutečnosti fungovaly oba dva? Určitě si toho nějak všiml.“

„Vzpomeň si, co tě učili v Templemore. Slova jako ‚určitě‘ nemají ve slovníku pravého detektiva co dělat. Buďto byl předek mercedesu z okna té hospody vidět, anebo nebyl, a na základě toho, cos mi právě řekla, by podle mě nebylo od věci si s tím svědkem ještě jednou popovídat. Přinejhorším promrháš trochu času. Já ti nevím. Mám takové tušení.“

„To bylo řečí, že se nemám spoléhat na dojmy.“

Pozvolna se stmívalo, přesto Katie vyrazila rovnou k Angler’s Rest. V hospodě sedělo pouze pět lidí — čtyři muži a žena ve středním věku s ebenově černými vlasy a příšerným ječivým smíchem. Bylo tam teplo a útulno a v krbu hlučně plápolal oheň.

Ricky Looney seděl na stejném místě jako minule a před sebou měl nedopité pivo.

„Dáte si něco, Ricky?“ zeptala se Katie.

„Beamishe, kdybyste byla tak hodná. Nepovím vám ale o moc víc než posledně.“

„To nevadí. Ráda bych, abyste mi vykreslil, jak se to celé odehrálo.“

„Vykreslil? To jako namaloval? Malování mi nikdy nešlo.“

„Ne, nic malovat nemusíte. Mně bude úplně stačit, když zavřete oči a představíte si to, jako byste sledoval film.“

Ricky Looney se zatvářil skepticky, ale když ho vybídla, aby to aspoň zkusil, poslušně zavřel oči. Rysy v obličeji se mu zkřivily usilovným soustředěním.

„Vidíte tu dívku, jak stojí u silnice a stopuje?“ Přikývl.

„Má blonďaté vlasy, viďte? Co má na sobě? Džíny?“

„Jo, džíny. A takovou bundu se zelenejma záplatama. A na zádech má ruksak.“

„To je ona. Výborně, Ricky. Vzpomínáte si, kterým směrem auto vyrazilo? Jelo doleva, rovně, nebo zahnulo doprava k Blarney?“

„Doprava, o tom nepochybuju. Úplně to vidím.“

„Skvěle. Vidíte ještě něco?“

„Stmívá se a začíná pršet. Všechno je schovaný ve tmě.“

„Poznávací značku nerozeznáváte?“

„Ne, tu ne, je děsně zablácená. Celej zadek auta je od bahna.“

„A teď se zaměřte na přední světla. Které z nich nefunguje, levé, nebo pravé?“

„Tak to teda fakt nevím. Odsud na ně nevidím.“

„Tomu nerozumím. Předtím jste tvrdil, že auto mělo jenom jeden reflektor.“

„Taky že jo. Ale teď ho nevidím, to až později, když se vrátí.“

„Ono se vrátilo?“

Ricky obezřetně otevřel oči. „No jo. Asi po dvaceti minutách.“

„Jste si jistý? Víte stoprocentně, že šlo o jedno a to samé auto?“

„Stálo přímo před oknem, tamhle. Bejval bych si ho nevšiml, ale starej Joe zrovna couval z parkoviště, hodně pomalu, a ten v tom meďouru se sem po silnici řítil jako splašenej a zatroubil na Joea, jako by měl fakt na spěch.“

„A v tu chvíli jste si všiml, že mu nesvítí světlo?“

„Jo, to pravý.“

„Řidiče jste nezahlédl?“

„Ne, to bych lhal. A já nerad lžu jenom proto, abych někomu udělal radost.“

„Jste si absolutně jistý, že to bylo totéž auto?“

„Na život svý mámy bych nepřísahal, ale připadalo mi to tak. A ona moje máma beztoho už před třema rokama umřela, dej jí pánbůh věčnou slávu.“

Jela pomalu po klikaté silnici směrem k Blarney. Byla tma, zvedal se vítr a ve světlech mondea tancovalo listí. Katie zabočila na každou vedlejší cestu i sjezd, pokaždé dojela, jak nejdál to šlo, a rozhlížela se, jestli na konci nezahlédne opuštěnou chatu nebo stodolu.

Jestliže měl Ricky Looney pravdu a stejné auto projelo kolem Angler’s Rest necelých dvacet minut poté, co do něj Fiona nastoupila, potom ji nemohli zavézt příliš daleko. Řidič ji dopravil do cíle, vytáhl z auta a spoutal. Což znamenalo, že k místu, kde ji schoval, to nemohlo být déle než čtyři až pět

minut cesty.

Jedna z odboček, vzdálená zhruba tři kilometry od restaurace, vypadala slibně. Kroutila se a stáčela, stoupala a klesala a byla pokryta tak hustým bahnem, že Katie slyšela, jak jí bubnuje o blatníky. Na konci cesty však našla jen zchátralou boudu pokrytou břečťanem, které scházely dveře i okna.

Vytáhla baterku a chatku obešla, uvnitř ale byla jen kuchyňská židle obrostlá popínavými rostlinami. Katie zůstala stát a zaposlouchala se. Ve ztemnělém lese panovalo naprosté ticho narušované pouze nespokojeným vířením spadaného listí a pleskotem deště.

Vrátila se na hlavní silnici a vyzkoušela následující sjezd, který ale vedl pouze k velkému domu, jehož brána byla opatřena těžkým řetězem. Očividně byl v zimě opuštěný. Vytrvale pokračovala dál, až narazila na úzkou štěrkovou silničku vedoucí do prudkého kopce a pak zpět dolů do údolí. Napadlo ji,

že kdyby po ní jela celou dobu, nakonec by se na západě napojila na Kanturk Road. Zhruba po kilometru se silnice začala zužovat a krajnice byla ve stále horším stavu.

Náhle světlo reflektorů dopadlo na cosi sehnutého a vrávorajícího. Katie dupla na brzdu a mondeo se smeklo po křupajícím štěrku k okraji vozovky. Zaslechla zarachocení a výkřik: „Do prdele!“ Následovalo hrobové ticho.

Vystoupila z auta a hned pochopila, že málem srazila starého vyhublého cyklistu v hnědém tvídovém kabátu. Spadl z kola přímo doprostřed silnice a teď před mondeem dřepěl na čtyřech.

„Ježíšikriste, hrozně se omlouvám,“ vyhrkla a pomohla mu na nohy. „Nestalo se vám nic?“

„Co si myslíte, že děláte? Takhle tudy drandit!“ prohodil, ani ne tak rozzlobeně jako spíš zmateně.

„Podívejte se, jak vypadám, vždyť jsem celý od bahna. Mohla jste mě zabít… takhle tudy drandit…“

„Omlouvám se. Bylo by ale bezpečnější, kdybyste si koupil světlomet.“

„Cože? Na co by mi byl světlomet? Já to tu znám.“

„Aspoň že někdo to tu zná. Já jsem se naopak ztratila. Vede tahle cesta na Kanturk Road?“

„Ne.“

„A kam vede?“

„Nikam, je to slepá ulička. Odbočku na Sheehanovu lesní školku jste přejela, jenže školka je beztak už několik měsíců zrušená.“

„Aha. Takže je úplně opuštěná?“

„No, Sheehan už tam není.“

„A je tam někdo jiný?“

„Nevím, možná. Ani ne před pěti minutami jsem tam zahlídl auto.“

„Opravdu? Jaké auto?“

„To netuším, přes ten živý plot jsem na něho neviděl.“

„Fajn, děkuju. Vážně vám nic není?“

„Svalil jsem se a jsem trochu umazaný, ale to přežiju.“

„Ještě jednou se moc omlouvám. Tady je moje vizitka. Ozvěte se mi, kdybyste náhodou zjistil, že máte poškozené kolo. Nebo že potřebujete vyčistit kabát.“

„Ale kdež, vždyť je to jen starý krám, zrovna jako já.“

Vrátila se k autu a opatrně s ním vycouvala. A teprve v tu chvíli zpozorovala po levé straně úzkou zarostlou cestičku vedoucí do naprosté temnoty.

Couvla ještě o pár metrů tak, aby přední světla ozařovala postranní cestu. Na silnici se lesklo několik čerstvých stop po pneumatikách. Podle trávy a plevele, které obrůstaly krajnici, Katie poznala, že se cesta moc nepoužívá. Přesto tam někdo nedávno projel, a to hned několikrát.

Katie na silnici odbočila a snažila se držet co nejvíc vlevo, aby nezničila stopy. Silnička byla rozježděná, nerovná a plná výmolů a náprava několikrát hlasitě zabouchala. Konečně Katie na horizontu daleko před sebou uviděla obrys stromu a vedle něj střechu a komín. Přijela blíž a všimla si, že se v hlohovém plůtku třpytí rozsvícená světla.

Stočila mondeo ke krajnici, skoro až úplně na násep, a vypnula motor. Nějakou dobu zůstala sedět a mlčky pozorovala chatu i vůz, který před ní parkoval. Po třech nebo čtyřech minutách si všimla, že v jednom z oken chaty bliká tlumené světlo, jako by to uvnitř kdosi prohledával s pochodní v ruce.

Zmocnilo se jí pokušení přivolat posily, nebyla si však jistá, že opravdu narazila na něco podezřelého, a poslední, o co stála, bylo mrhat časem svých kolegů.

Vystoupila z auta a tiše za sebou zavřela. Domek stál na vrcholu kopce a Katie v uších zaduněl burácivý ledový vítr. Přešla přes silnici k vchodu na pozemek. Brána byla otevřená a auto před chatkou natočené tak, aby se s ním v případě potřeby dalo okamžitě vyjet. Na chvíli zaváhala a pak vstoupila na pozemek. Držela se blízko vavřínových keřů, které rostly po levé straně. Při bližším pohledu na auto zjistila, že jde o mercedes 320E.

V okně znovu zablikalo světlo pochodně a bylo slyšet, že někdo zavadil o židli a překotil ji. Potichounku se přesunula přes dvorek až k verandě, vytáhla z pouzdra zbraň a odjistila ji.

Dveře do chaty byly přivřené. Obezřetně k nim přistoupila a dala si pozor, aby nebyla vidět. Už už sahala po klice, když vtom se dveře rozletěly a zevnitř vyšel muž s pochodní.

„Ani hnout!“ zařvala Katie. „Jsem od policie a mám zbraň!“

Muž vyjekl: „Ježíši! Kurva, vy jste mě ale vyděsila!“ Natáhl ke Katie pochodeň, aby na ni lépe viděl, ale ona ustoupila a nařídila mu: „Ihned to zahoďte! Zahoďte to!“

Bez váhání ji poslechl a zvedl ruce.

„Jste tu sám?“ chtěla vědět.

„Co myslíte? Proboha.“

Katie řekla: „Ustupte o krok.“ Udělal, co mu nařídila. Rychle se sehnula a zvedla ze země pohozenou pochodeň. Posvítila si na něj a okamžitě ho poznala. Měřil přes metr devadesát, měl dlouhé černé dredy připomínající klubko hadů a jeho protáhlou úzkou bradu obrůstalo tmavé strnisko vousů. Na sobě měl zablácené jezdecké boty z černé kůže a dlouhý černý svrchník, který byl vespod špinavý od bahna.

„Tómas Ó Conaill,“ řekla. „Dlouho jsme se neviděli.“

„No to je mi překvapení,“ řekl chraptivým šeptem. „Že vy jste strážmistryně Katie Maguirová?“

„Komisařka. Měl byste číst častěji noviny.“

„Lidi jako já nemají na noviny čas. Určitě si umíte představit, jak moc se musím ohánět, abych vůbec

vyžil.“

„Tohle je vaše auto?“

Ohlédl se a předstíral překvapení. „Nikdy v životě jsem ho neviděl.“

Katie o dva kroky ustoupila a otevřela dveře mercedesu. Ozvalo se jemné cinkání alarmu, které upozorňovalo na rozsvícená obrysová světla. „V zapalování jsou klíčky,“ řekla. „Snad si nemyslíte, že vám uvěřím, že je tu někdo zapomněl?“

„Pro mě je to taky záhada. Jen jsem se coural po okolí a všiml jsem si, že na dvorku stojí auto se zapnutými světly.“

Katie rozsvítila hlavní reflektory. Přešla k přední části mercedesu a uviděla, že pravé světlo nefunguje.

„Co jste v tom domě dělal?“ zeptala se.

„Vlezl jsem na dvorek a viděl jsem, že je otevřeno. Nikde nikdo, tak jsem zaklepal, abych zjistil, jestli je všechno v pořádku.“

„To je od vás moc hezké, že takhle plníte svou občanskou povinnost. Řekněte mi: kam jste měl namířeno?“

„Vyrazil jsem si na procházku, to je všechno.“

„Na procházku, říkáte? Ve tmě a po silnici, která nikam nevede?“

„On je proti tomu nějaký zákon?“

„Proti krádežím aut a vnikání na cizí pozemek? To rozhodně ano.“

„Nic jsem neukradl. Poslední dobou žiju jako světec, Katie, to vám přísahám.“

„Pro vás jsem komisařka Maguirová, Tómasi,“ odsekla a zapnula vysílačku. „Šestka volá alfu. Naléhavě potřebuju posily u Sheehanovy lesní školky. Je to zhruba dva a půl kilometru po páté odbočce z Blarney Road, počítáno od restaurace Angler’s Rest. Mám tu podezřelou osobu mužského pohlaví.“

„Tak podezřelou osobu?“ opáčil Tómas Ó Conaill. „Můžete mi laskavě vysvětlit, z čeho jsem podezřelý?“

„Ještě nevím, Tómasi. Třeba mi to povíte.“

„Nic jsem nesebral a nikomu jsem nezkřivil ani vlásek. Bůh je mi svědkem.“

„Takže vám určitě nebude vadit, když vám položím pár otázek.“

„Nemám, co bych řekl, Katie. Jsem nevinný jako novorozeně.“

Uběhlo skoro dvacet minut, než Katie zahlédla na silnici reflektory Jimmyho auta. Kus za ním jel hlídkový vůz. Čekali na příjezd policejních posil a Tómas Ó Conaill jí mezitím obšírně popisoval, kam všude se s rodinou za uplynulé tři roky podíval, že procestovali hrabství Roscommon, Longford a Sligo a jak si vydělává nákupem a prodejem koní a ojetých aut, pokládáním asfaltu a spravováním děravých střech. „Samá poctivá práce, Katie, to vám garantuju.“

„Komisařko Maguirová.“

„Ale no tak, Katie, já se jen snažím být společenský, aby byla taky trochu legrace. Však se známe celou věčnost, no ne?“

„Ano, už od chvíle, kdy jste té ubohé mladé holce z Mayfieldu vyřízl z břicha děcko.“

„Tohohle obvinění mě zprostili, na to nezapomínejte.“

„Protože se všichni báli proti vám svědčit. Já ale vím, že jste to udělal, vy víte, že jste to udělal, a to mi bohatě stačí.“

„To děcko bylo dítě ďáblovo, a i kdybych to vážně udělal já — což není pravda, o tom vás můžu ujistit

—, tak bych světu prokázal tu největší laskavost od dob Ježíše Krista.“

„No jo vlastně, satanův potomek. Uznávám, velice svérázná obhajoba.“

„Pokud nevěříte na satana, Katie, jak můžete tvrdit, že věříte v boha?“

Právě v tu chvíli vjelo na dvorek Jimmyho auto následované hlídkovým vozem. Tómas Ó Conaill dodal, tiše a rychle, jako by jí sděloval klíčovou informaci: „Něco vám povím, Katie — po téhle zemi se toulají mocnosti, o nichž většina lidí nemá ani tušení. Démoni a čarodějnice, kteří jsou celí žhaví, aby je někdo vyvolal. Klidně se smějte, ale to nic nezmění na tom, že tady pobývají a že lidi jako já jsou to jediné, co je drží tam, kam patří.“

„Vidíte snad, že bych se smála?“ podotkla Katie.

29

Katie a Jimmy O’Rourke nejprve posadili Tómase Ó Conailla na zadní sedadlo hlídkového vozu a svěřili ho do svalnaté péče strážníka Pata O’Malleyho a teprve poté se šli porozhlédnout do chaty. Uvnitř to páchlo vlhkem a hnilobou, bylo však jasné, že tam někdo nedávno pobýval. V kuchyni ležela krabička čaje Barry’s a v lednici našli lahev zkaženého pomerančového džusu spolu s tubou taveného sýra porostlého zelenou plísní.

V obývacím pokoji se povalovaly dva zmačkané obaly od tyčinky Mars a výtisk večerních novin Evening Echo vydaný před třemi týdny. V malé ložnici stála postel s růžovou přikrývkou a žlutohnědým saténovým přehozem. Lůžko bylo úhledně ustlané, ale když Katie přehoz zvedla, bylo z pomačkaného povlečení patrné, že v něm někdo spal.

„Postele,“ prohodila Katie. „Na těch se lidi z forenzního vždycky vyřádí. Vlasy, kůže, lupy, krev, učiněné Vánoce.“

Přesunuli se do druhé, větší ložnice. Katie nahmatala u dveří vypínač, rozsvítila a okamžitě pochopila, že našla, co hledala. Navlhlé zdi pokrývala tapeta s matně hnědými růžemi. Na protější straně stála staromódní železná postel bez matrace i bez peřin, takže z ní čouhaly pružiny ve tvaru kosočtverců. Pod lůžkem byly ve třech až čtyřech vrstvách rozloženy výtisky deníku Irish Examiner nasáklé tmavě hnědou krví. Na laciném podýhovaném nočním stolku stála lampa na čtení.

S výjimkou postele a stolku byla místnost zcela prázdná, ale hrůza, která z ní vyzařovala, byla přímo ohlušující — jako výkřik, který je tak hlasitý, že ho lidské ucho není schopno zachytit.

„Proboha živýho,“ vydechl Jimmy.

Katie ztuhla a mlčky si pokoj prohlížela. Nechtěla si představovat, co se v něm odehrálo, ale nedokázala se ovládnout. Vzpomněla si na pitevní stůl, na kterém doktor Reidy poskládal Fioninu kostru, na dívčiny svaly, vlasy a hromádku jejích vnitřností.

Do místnosti vstoupil uniformovaný policista a řekl: „Nepotřebujete něco, komisařko?“

„Ano, Kierane, potřebuju. Ať sem okamžitě dorazí lidi z technického. Kromě toho sežeňte aspoň deset strážníků a nechte příjezdovou cestu z obou konců uzavřít. Dovezte světlomety. A ať se o tom nedozví nikdo z médií. O ničem. Aspoň prozatím.“

„Rozkaz, komisařko.“

Katie se k posteli nepřiblížila už ani o krok. Jednak se po linoleu táhla řádka krvavě rudých stop, které nechtěla rozmazat, a navíc jí všudypřítomný pach zaschlé krve silně připomínal shnilé jehněčí a ona měla pocit, že kdyby ji ledový vzduch u postele ovanul, až do smrti by se nezahřála.

„Co vás sem vlastně přivedlo?“ zeptal se Jimmy.

„Vůle boží. A kromě toho mi táta poradil, abych víc používala mozek.“

Vrátila se ven a prohlédla si zaparkovaný mercedes. Kouřilo se jí od úst, ve tmě blikala modrá světla a všude okolo hlučely vysílačky. Sáhla na kapotu — byla dosud teplá, což znamenalo, že sem Tómas Ó Conaill s mercedesem pravděpodobně přijel. Uvnitř se válel poloprázdný sáček mentolek, složená silniční mapa, prázdná půllitrová lahev od jablečného vína Bulmer’s a balíček papírových kapesníků. Z popelníku trčely tři špačky laciných cigaret Winfield, krabička za čtyři eura.

Sedadla byla čalouněná tkaným vinylem v barvě velbloudí srsti. Na místě pasažéra se táhla tmavá skvrna, jako by tam někdo seděl v kaluži vlastní krve, a na zemi byly kapky zaschlé krve.

Katie auto obešla a otevřela kufr. Stejně jako podlaha pod postelí byl vyložený tlustou vrstvou novin, které byly až na několik tmavě hnědých potůčků a sedm kapek celkem čisté.

Jimmy stál opodál a kouřil. Neřekl ani slovo. Katie kufr po pár vteřinách zabouchla a přešla k hlídkovému vozu. Sedla si na zadní sedadlo těsně k Tómasi Ó Conaillovi a upřeně se mu zadívala do očí.

„Tváříte se dost vážně, Katie,“ řekl, ale úlisný úsměv z jeho tváře nezmizel. Skoro jako by s ní flirtoval.

„Přestaňte se culit a povězte mi, co jste dělal minulý čtvrtek odpoledne.“

„Ve čtvrtek? To bych se musel zamyslet. Proč?“

„Protože budete potřebovat hodně přesvědčivé alibi, proto. Zatýkám vás pro podezření z vraždy.“ Líně přimhouřil oči. „Z vraždy? Z jaké vraždy? S žádnou vraždou nemám nic společného.“

„A jak tedy vysvětlíte tu krev v ložnici? Netvrďte mi, že jste porážel prase.“

„O žádné krvi nic nevím. K ložnici jsem se vůbec nepřiblížil.“

„Vy mi lžete, Tómasi.“

„V žádném případě. Přísahám bohu, že říkám pravdu. Bylo otevřeno, a tak jsem se porozhlédnul kolem, jestli nenatrefím na něco, co se už nikomu nehodí. Až k ložnici jsem se nedostal a přísahám, že jsem nikoho nezabil.“

„No jistě. Stejně jako jste nepopadl sekáček na maso a nerozřízl jste jím těhotné holce břicho? Nebo jako jste nepraštil pětašedesátiletého starce palicí do hlavy, protože jste si myslel, že vás ošidil na jednom z vašich koní?“

„Měla byste si dávat pozor, jak se mnou mluvíte,“ varoval ji Tómas Ó Conaill. Stále se usmíval, zněl ale o poznání rozzlobeněji. „Přišel jsem sem, dočista nevinný, a podíval jsem se dovnitř. Nic jsem nesebral a nikomu jsem neublížil.“

Katie oznámila: „Tómasi Ó Conaille, zatýkám vás za vraždu Fiony Kellyové. Máte právo nevypovídat, všechno, co řeknete, může být použito proti vám.“

„Kéž u vašeho domu zastaví bezhlavý Dullahan se svým kodrcavým kočárem a vyklopí na vás celou káď krve.“

Katie vystoupila z auta. „Jimmy, zavezte ho na ústředí. Až tady skončíme, přijedu si s ním popovídat.“

Tómas Ó Conaill se k ní ze zadního sedadla natáhl a zastřeně pošeptal: „Jste čarodějnice, Katie, a vy moc dobře víte, co děláme s čarodějnicemi. Nikoho jsem nezavraždil a opak mi v životě nedokážete.“

Jimmy za ním přibouchl dveře, otočil se ke Katie a potřásl hlavou. „To je ale blázen, co? Já hlavně doufám, že máme dost důkazů, abychom ho mohli strčit do basy.“

„Kdo jiný by spáchal takovouhle vraždu? Když chce, umí sice mluvit jako kazatel, ale jinak je divoký jako vzteklý pes.“

„Bez obav, komisařko. Podle mě jsme ho tentokrát dostali.“

Katie řekla: „Okamžitě požádám o povolení k prohlídce. Jakmile nám to odkývnou, pojedete do kempu v Toweru, kde Ó Conaill parkuje, a milimetr po milimetru prohledáte každý vůz i karavan. Vezměte si s sebou Pata O’Sullivana, Micka Dockeryho a každého, koho budete potřebovat.

Promluvte si i s Ó Conaillovými příbuznými. Zeptejte se jich, kde byl ve čtvrtek odpoledne v době Fionina zmizení a kde se pohyboval té noci, kdy se její tělo objevilo na statku Meagherových.“

„Blázníte, ne? Ti mi tak maximálně řeknou, abych šel navázat tělesné styky se svou babičkou.“

„O tom nepochybuju, ale zkusit to musíme. Vzpomeňte si na moje motto.“

„Které zní?“

„Nenech si od nikoho srát na hlavu.“

„No dobrá. Ale doufám, že mi to započítáte jako přesčas.“

30

Do Katiiny kanceláře vstoupil Dermot O’Driscoll. V ruce držel pocukrovanou koblihu a spokojeně se usmíval.

„Dneska jste se opravdu překonala, Katie. Měla byste co nejdřív učinit tiskové prohlášení, aby ho stihli zveřejnit hned v ranních novinách.“

„Radši bych s tím ještě chvíli počkala, jestli vám to nevadí, pane.“

„Snad nepochybujete, že to vážně spáchal Ó Conaill? Vždyť jste toho parchanta chytila prakticky při činu.“

„Přesto bych byla klidnější, kdybychom nejdřív počkali na zprávu z forenzního. Hlavně mě zajímají stopy a otisky prstů. Ó Conaill se dušuje, že si do toho auta jenom sedl, že ho neřídil.“

„Ale prosím vás! Pokud ho neřídil, tak jak se tam dostal?“

„Prý přišel pěšky.“

„Pěšky?“ vybuchl Dermot a z pusy mu odlétla sprška drobečků. „Není nad to brát rituální vraždu s humorem.“

„Asi máte pravdu. Ale pokud nezískáme důkaz, že to auto skutečně řídil, budeme muset celou věc radikálně přehodnotit. Samozřejmě nenaznačuju, že by se tím nutně prokázala jeho nevina; mohl mít komplice, kteří Fionu Kellyovou unesli a do chaty ji zavezli místo něj. Jenom bych se nerada unáhlila, nic víc.“

„Dobrá. Trochu ale lidi z technického popožeňte, ano?“

Sotva si Dermot hlasitě oklepal z rukou cukr a odešel, vstoupil do Katiiny kanceláře policejní detektiv Patrick O’Sullivan. „Ten meďour je registrovaný na O’Mahonyho autopůjčovnu v Mallow. Pronajali

ho před deseti dny muži jménem Francis Justice, který jako svou adresu uvedl Green Road, Mallow.“

„Jak zaplatil zálohu?“

„Hotovostí.“

„V tom případě bychom si měli jít s panem Justicem popovídat. Získal jste od někoho z autopůjčovny jeho popis?“

„Slečna, která mu mercedes rezervovala, je na dovolené na Tenerife.“

„Zavolejte jí. A obraťte se na inspektora Aherna z Mallow. Budeme potřebovat posily.“

Do Mallow vyrazili téměř až v jedenáct večer. Katie vytáhla mobil a zatelefonovala Paulovi. V pozadí byla slyšet hudba a smích a ona ani na okamžik nezapochybovala, že její manžel je se svými mizernými kamarádíčky v baru Counihan’s.

„Doufal jsem, že tě dneska ještě uvidím,“ řekl. Zněl, jako by byl opilý.

„Promiň, Paule. Nemám nejmenší představu, jak dlouho se v práci zdržím. Zatkli jsme podezřelého z té vraždy na statku Meagherových.“

„Fakt? Tak to je skvělý! Opravdu skvělý. A koho vlastně?“

„Slyšel jsi o něm, ale zatím ti to nemůžu prozradit.“

„Jsem na tebe hrdý, brouku, hrozně hrdý. Poslyš, klidně na tebe počkám, jestli chceš.“

„Nemusíš. Nejspíš se vrátím až brzy ráno.“

„Tak fajn,“ řekl. Zněl jako zklamaný malý kluk.

„Copak, Paule? Je s tebou něco?“

„Všechno. Ale to není důležité. Počká to do zítřka.“

„Mluv, prosím tě.“

„Ne, lásko, zapomeň na to. Mlel bych celou noc.“

„Paule…“

„Všechno jsem podělal. Jsem na pokraji bankrotu, Dave MacSweeny vyhrožuje, že mi uřízne koule, kvůli dluhům ze sázení po mně jdou dva další grázlové, moje jediné děcko umřelo a teď ztrácím i tebe.“

„Paule…“

Rozvzlykal se. „Já se tolik snažil dát to zase do pořádku, brouku. Udělal jsem všechno, co mě napadlo, ale akorát jsem to zhoršil.“

Katie nevěděla, co na to říct. Pořád mu nedůvěřovala a bolestně si uvědomovala, že už ho nikdy nebude milovat, alespoň ne tolik jako dřív. Ale přesto si za něj připadala zodpovědná, stejně jako si odjakživa připadala zodpovědná za úplně všechny lidi.

„Jdi domů, lásko,“ řekla. „Pořádně se vyspi a zítra si promluvíme.“

Na Green Road číslo 134 v Mallow samozřejmě žádný Francis Justice nebydlel, teď ani nikdy jindy. Ulice byla plná hlídkových vozů s blikajícími modrými světly. Nebohá stará paní, která v domě číslo sto třicet čtyři žila, nikoho jménem Francis Justice neznala a totéž platilo i o její sousedce v prošívaném županu, se silnými pažemi a natáčkami, která se opírala o plot a komentovala všechno kolem.

„Pche, vy byste nedokázali chytit ani kapavku.“

„S vaší pomocí určitě ano,“ odvětil Liam.

Zamířili zpátky do města. Liam seděl vedle Katie na zadním sedadle, hlavu měl zakloněnou a mlčky se díval z okna. Když projížděli kolem pivovaru Murphy’s ve čtvrti Blackpool, Katie se ho zeptala:

„Tak co vy na to?“

„Na co?“

„Myslíte si, že Fionu Kellyovou zavraždil Tómas Ó Conaill?“

„Netuším. Jaký by k tomu měl motiv? Má špatnou pověst, já vím, a věří na bánší, mořské víly a podobné hovadiny, ale že by se pokusil vyvolat Morrígan, nebo jak se ta ženská jmenuje? To mi prostě nesedí. Co Tómas chce, to si ukradne. Proč by se doprošoval nějaké zkurvené čarodějnice?“

„Ale jak si můžeme být jistí, co chce? Co já vím, třeba si přeje stát se miliardářem. Nebo se mu zachtělo být novým králem Munsteru.“

„Pravda. Anebo je to obyčejný psychopat, kterému dělá dobře odřezávat maso ze živých ženských.“

„Krucinál, Liame!“

„Těžko se to představuje, já vím. Musí ale vždycky existovat nějaký pochopitelný motiv? Motivy někdy bývají natolik absurdní, že se jim zkrátka nechce věřit. Někdy jsou tak neuvěřitelné, že se člověk musí smát. Pamatujete na toho chlapa z Mayfieldu, který manželce rozdrtil hrdlo žehlicím prknem? Byl skálopevně přesvědčený, že se ho pokoušela proměnit v krysu.“

„Četla jsem o tom v novinách.“

„Byl to směšný, psychotický důvod, ale pořád důvod. Musíte se Tómase Ó Conailla zeptat, proč to udělal. Ne jestli a jak, ale proč.“

Najeli na most Christy Ring. Po obou stranách se třpytila špinavá voda řeky Lee, na jejíž hladině poblikávala světla Corkské opery. Katie řekla: „Buďte ke mně upřímný, Liame. Vadilo vám, že mě povýšili?“

„To rozhodnutí nebylo na mně.“

„Já vím, ale mám tak trochu dojem, že pochybujete o mém úsudku.“

„Já pochybuju o všem, komisařko. O tom, že večer zapadá slunce a vychází měsíc. Nikomu nevěřím ani slovo a obzvlášť neberu vážně nic, co mi tvrdí úřední osoby.“

„Jste dobrý detektiv, Liame.“

„Děkuju. Já vás vnímám podobně.“

31

Vyslýchala Tómase Ó Conailla od půl třetí do pěti hodin ráno. Hrbil se nad stolem, zřídkakdy promluvil hlasitěji než chraplavým šeptem a upřeně se na ni díval. Jeho oči byly tak hluboko posazené, až se zdálo, jako by ani žádné neměl.

Jimmy O’Rourke zůstal u výslechu zhruba hodinu a pak ho přišel vystřídat Patrick O’Sullivan. O’Conaill byl informován, že si může zavolat vlastního právního zástupce, ale on se spokojil s advokátem ex offo, mladíkem jménem Desmond O’Keeffe s tlustými brýlemi a pihami na čele.

Ó Conaill nepřetržitě kouřil a holou šedivou vyšetřovací místnost brzy naplnil surrealisticky vyhlížející opar.

„Kde jste to auto vzal, Tómasi?“

„Řekl jsem ti snad už dvacetkrát, čarodějnice, že jsem tu zkurvenou káru nikdy předtím neviděl.“

„Když jsme vás zatkli, byl motor ještě teplý. Netvrďte mi, že jste ten mercedes neřídil.“

„Neřídil.“

„Vsadím se, o cokoli chcete, že na volantu najdeme vaše otisky.“

„To asi najdete. Sedl jsem si za něj, abych věděl, jaký je to pocit. Nic víc.“

„Opravdu si myslíte, že tomu uvěříme?“

„Věřte si, čemu chcete. Já jsem žádnou holku nezabil.“

Katie vyndala barevnou fotografii Fiony Kellyové a přidržela ji Tómasovi před obličejem. Nezamrkal, ani na snímek nezaostřil.

„Kde jste byl ve čtvrtek odpoledne?“

„Jel jsem do Dripsey, měl jsem tam schůzku s jedním chlapíkem kvůli prodeji koní.“

„S jakým chlapíkem?“

„Všichni mu říkají Veška. Jak se jmenuje doopravdy, to netuším.“

„Jak jste se do Dripsey dostal?“

„Jel jsem s bratrancem Gerem a mým druhým synem, Tadghem. Ger nás tam zavezl v tom… jak se to jmenuje… v land cruiseru.“

„To si samozřejmě ověříme. Kde jste byl v pátek?“

„V Mallow, pokrývali jsme jeden barák térovým papírem. Bylo nás hned několik.“

Katie ruku s fotkou Fiony Kellyové ani na okamžik nespustila. „Slyšel jste někdy o Morrígan?“ Tómas vůbec poprvé zamrkal. „Jistěže slyšel.“

„No jen mluvte.“

„O čem mám mluvit?“

„O Morrígan. Co je zač a co pro vás může udělat.“

Desmond O’Keefe zaklepal propiskou na stůl. „Promiňte, ale nechápu, co tím sledujete.“

Katie řekla: „Pane O’Keefe, jste tady proto, abyste zaručil, že práva pana Ó Conailla nebudou nijak narušena, ne abyste zpochybňoval způsob, jakým vedeme vyšetřování.“

„Stejně tomu nerozumím,“ namítl Desmond O’Keefe a zbrunátněl.

„Já na to klidně odpovím,“ řekl Tómas Ó Conaill. „Nikomu jsem nic neudělal a ta čarodějnice to moc dobře ví. Morrígan je bean-sidhe, bánší, což znamená víla z kouzelného vrchu.“

„Vy věříte na víly?“

„Věřím na Morrígan. A proč bych neměl? Copak jsem ji na vlastní uši neslyšel tu noc, kdy chudák táta umřel a ona u zadních dveří skučela a naříkala?“

„Myslela jsem, že bánší oplakávají pouze členy pěti konkrétních rodin.“

„Taky že ano,“ souhlasil Tómas a začal je vypočítávat na prstech. „O’Neillovy, O’Brienovy, O’Connorovy, O’Gradyovy a Kavanaghovy. Můj táta se přiženil k O’Gradyům.“

„Věříte, že pokud Morrígan předložíte lidskou oběť, můžete ji vyvolat z podsvětí?“ Tómas Ó Conaill pokrčil rameny a odklepl popel z cigarety do přeplněného popelníku.

„Věděl jste, že se v Knocknadeenly našlo jedenáct koster?“

„Jo, viděl jsem to v televizi.“

„Náš expert se domnívá, že se někdo pokouší obětovat na oltář Morrígan. Pokud člověk zabije třináct žen a odřeže z jejich kostí maso, aby je Morrígan mohla sníst, dá mu za odměnu, cokoli si bude přát.“

„To všechno vím.“

„Ten, kdo těch jedenáct žen v roce 1915 zavraždil, byl očividně vyrušen, dřív než stačil přinést všechny požadované oběti. Vás by určitě nenapadlo zabít zbývající dvě ženy, abyste mohl Morrígan přivolat a přimět ji, ať z vás udělá boháče, že ne? Bylo by to snazší než vyhrát v loterii.“

„Ze sidhe by sis neměla dělat legraci, komisařko čarodějnice.“

„Zeptám se vás rovnou, Tómasi. Zabil jste Fionu Kellyovou?“

„Na to mám jednoduchou odpověď — nezabil. A i kdybych si vážně dal tu námahu, abych Morrígan vyvolal, požádal bych ji o jediné: ať tě připraví o oči a nohy.“

„Vy jste učiněné zlatíčko, Tómasi.“

O několik minut později zaklepal na dveře vyšetřovací místnosti Liam a pokynul Katie, ať s ním jde ven. „Výslech pozastaven v pět nula devět ráno,“ prohlásila a Tómas Ó Conaill si zapálil další cigaretu.

Liam podal Katie hlášení z technického oddělení. „Předběžně auto prozkoumali. Ó Conaill zanechal otisky na dveřích, klikách, volantu, řadicí páce, ruční brzdě, tlačítcích na ovládání rádia, klíčcích, kufru, prostě všude. Na zpětném zrcátku byl dokonalý otisk jeho palce — patrně si ho nastavil, aby se mu líp řídilo.“

„Našly se i otisky někoho jiného?“

„Fiony Kellyové. Na klice u dveří spolujezdce — to v souladu s výpovědí vašeho svědka znamená, že nastoupila dobrovolně.“

„Ještě něčí otisky?“

„Jeden nebo dva u nádrže, pravděpodobně patří obsluze benzinky. Nezjistili jsme nic, co by nasvědčovalo teorii, že mercedes řídil i někdo jiný než Ó Conaill.“

„Co ty skvrny od krve?“

„Nula pozitivní. Stejná krevní skupina, jakou měla Fiona Kellyová. Výsledky testů DNA zatím nedorazily.“

„Co v chatě, nějaký nález?“

„Stopy. Velikost čtyřicet tři, což se shoduje se stopami, které se našly na statku Meagherových. Otisky prstů ale žádné, což je poněkud zvláštní. Na klice vchodových dveří jsme objevili částečný otisk dlaně, ale Ó Conaillovy otisky prstů uvnitř nebyly. Spousta cizích, ale jeho ne. Aspoň zatím jsme žádné nenašli.“

„Vůbec žádné?“

Liam zavrtěl hlavou.

„Proč by si dával pozor, aby nezanechal otisky v chatě, když už předtím ohmatal celé auto? A to navíc bylo, jen tak mimochodem, plné Fioniny krve.“

„Přece jste ho zaskočila, ne? Nejspíš měl v úmyslu s tím meďourem odjet a už nikdy se nevrátit.“

„A přesto… nedává to smysl, nezdá se vám?“

„Existuje jen jeden způsob, jak si to ujasnit — musíte se Ó Conailla zeptat.“

„A co jeho alibi, sedí?“

„Příbuzní všichni do jednoho tvrdí, že se ve čtvrtek rozjel za nějakým Veškou a v pátek vyrazil do Mallow. To se ale dalo čekat, že mu tu historku potvrdí, ne? Jeho máma vypadá, jako by si každé ráno dávala ke snídani betonové kvádry. A to nemluvím o jeho sestře. Na tu člověk koukne a hned musí myslet na mastodonty, to vám povídám.“

„Co jejich auta? Zjistili jste něco?“

„Prohledali jsme jich celkem sedm. Dva zbrusu nové džípy cherokee, jedno superdrahé BMW, jeden obytný vůz značky Winnebago Chieftain a tři obytné přívěsy. Prohledali jsme obložení dveří, a dokonce jsme v těch karavanech nadzvedli i podlahu, ale k ničemu to nebylo. Objevili jsme akorát osmadvacet lahví whisky Paddy’s a pár kusů dámského značkového oblečení, které podle všeho ukradli z obchodního domu Brown Thomas.“

„Dobrá, Liame, děkuju.“

Vrátila se do vyšetřovací místnosti. Tómas Ó Conaill se ani neobtěžoval zvednout hlavu. Posadila se a položila na stůl mezi nimi zprávu z forenzního oddělení.

„Povězte mi, kde jste to auto vzal,“ vyzvala ho.

„Už jsem ti to řekl, čarodějnice. Našel jsem ho na dvorku před domem. Sáhl jsem na něj, ale sahání není zločin, pokud se tedy od posledně něco nezměnilo.“

„Ten mercedes byl plný vašich otisků. Jiné otisky se v autě nenašly — tedy kromě otisků té dívky, kterou jste zavraždil.“

„Kolikrát mám opakovat, že jsem žádnou holku nezabil?“

„To auto jste ale ukradl, že?“

Tómas Ó Conaill se dlouze odmlčel. Nakonec vytáhl cigaretu, zapálil si a nosem vydechl kouř. Vypadal u toho jako mrož s neobvykle štíhlými kly. „Fajn, přijel jsem v něm,“ přiznal se. „Neukradl jsem ho, já ho našel a chtěl jsem si ho jenom vypůjčit.“

„Vy jste ho našel?“

„Jo, našel.“

„Myslíte si, že jsem včerejší?“

Zadíval se jí upřeně do očí. „Ne, čarodějnice, to si opravdu nemyslím. Vypadáš sice mladě a na první pohled se zdá, že jsi hezká, ale ve skutečnosti máš tvář staré báby.“

„Tvrdíte, že jste to auto našel, Tómasi. Kde?“

„Trčelo čumákem v příkopě u cesty, asi kilometr a půl na sever od křižovatky Curraghnalaght. Bylo odemčené a v zapalování byly klíčky.“

„Jinými slovy bylo zaparkované.“

„Ne zaparkované, odložené. Někdo se ho tam očividně chtěl zbavit. Na kilometry daleko nebyla živá duše.“

„To bylo kdy přesně?“

„Včera večer okolo deváté.“

„Proč jste se neobrátil na policii?“ Tómas mlčel a pobaveně potřásl hlavou.

„Takže jste narazil na opuštěné auto a rozhodl jste se ho jen tak beze všeho ukrást.“

„Žádné ukrást, vypůjčit. U mého auta se porouchala převodovka a já jsem potřeboval zajet do Corku pro náhradní díly.“

„To vám mám věřit, že jste v odloženém autě hodlal odjet do Coachfordu a pak ho zase zavézt zpátky?“

„Původně jsem to měl v úmyslu, ano.“

„Dobrá,“ řekla Katie. „Předpokládejme na chvíli, že vám tu neuvěřitelnou báchorku baštím. Co jste dělal v chatě u Sheehanovy lesní školky? Nedá se říct, že byste ji měl zrovna po cestě z Curraghnalaghtu do Corku. Silnice, u které stojí, nikam nevede.“

„V palubní přihrádce jsem našel kus papíru, na kterém byl nápis Sheehanova lesní školka a vedle toho namalovaná mapa.“

„Neříkejte! Předpokládám správně, že už ho u sebe nemáte?“

„Nevím.“ Sáhl si do kapes a vylovil balíček cigaretových papírků značky Rizla. „Ne. Pravděpodobně mi někde vypadl.“

„Jak jinak.“

„Napadlo mě, že kdybych se do Sheehanovy lesní školky jel podívat, mohl bych zjistit, komu to auto patří, a třeba za jeho vrácení dostat odměnu.“

„Já vám věřím, Tómasi. Podívejte se na mě, jak moc vám věřím.“

„Není důvod mi nevěřit. Přísahám bohu, že mluvím pravdu.“

„Neřekla bych. Pravda je podle mě taková, že jste si ten mercedes pronajal na falešné jméno a adresu a pak jste v něm sebral první nevinnou holku, kterou jste potkal. Zavezl jste ji do Sheehanovy lesní školky, přivázal k posteli a chladnokrevně ji zohavil, mučil a zabil. Potom jste její zprzněné ostatky odvezl na statek Meagherových a rozmístil je na poli jako oběť Morrígan.“

Tómas Ó Conaill rázně zavrtěl hlavou. „Jsi čarodějka, komisařko. Nejsi nic než bean-nighe, Smrtčina pradlena, a smýváš z šatů umírajících krev. Žádnou vraždu jsem nespáchal a víc k tomu nemám co dodat.“

Katie se k němu naklonila a zadívala se přímo do jeho zapadlých očí. „Za tohle půjdete do basy, Tómasi, a dlouho po tom, co odejdu do důchodu a začnu trávit večery v klidu u krbu, mě na srdci bude hřát vědomí, že jste pořád ještě v Bridewellu a že tam až do smrti zůstanete.“

32

Siobhan tolik spěchala, aby jí neujel autobus, že si zapomněla vzít složku s přípravnými návrhy. Když si uvědomila, že ji u sebe nemá, byla už v polovině Wellington Road. Rozběhla se zpátky k domu a pletený batoh jí na zádech poskakoval sem a tam. Odemkla vchodové dveře, vyběhla po schodišti do garsonky, sebrala složku ze stolu a vyrazila zpátky do přízemí.

Než doběhla k zastávce Saint Luke’s Cross, autobus už odrazil od chodníku. Divoce na řidiče zamávala, on ji ale přehlédl a rozjel se ze čtvrti Summerhill z kopce dolů. Autobus zmizel ve velkém černém oblaku kouře a Siobhan zůstala trčet na ulici. Nemělo smysl snažit se autobus dohnat. Stejně přijde na hodinu návrhářství pozdě. Paní Griffinová ji uvítá s obvyklým sarkasmem a před celou třídou ji zesměšní za to, že je skoro pokaždé nedochvilná. Siobhan zrudne a bude se cítit ponížená, ačkoli zadání splnila a projekt dokončila.

Nasadila zběsilé tempo a vydala se z dlouhého prudkého svahu směrem k centru, kolem šedé viktoriánské věžičky kostela svatého Lukáše, nepěkných činžovních domů, které byly po obou stranách silnice nalepené jeden na druhý, vlhkých obezděných zahrad a rezavějících železných branek. Do očí jí svítilo mírné listopadové slunce a ona měla pocit, jako by se o ni pokoušela

migréna. V tuhle ranní hodinu se od severu hrnuly do města proudy aut a vydávaly nesnesitelný hluk.

Siobhan měla ohnivě rudé vlasy, vlnité a zcela nezvladatelné. Každé ráno si je sčesávala dozadu a svazovala zauzlovaným šátkem. Svým zjevem připomínala krásky z obrazů prerafaelitských malířů. Byla půvabná po matce a stejně jako ona měla mrtvolně bledou pleť a safírově modré oči. Kdykoli jí bylo trapně, její tváře téměř vzplanuly.

Navrhovat šaty si přála už od dětství. Ve školce malovala obrázky dam ve třpytivých plesových róbách a v jedenácti vyhrála soutěž o nejlepší návrh šatů na večírek pro dospívající. Otec měl o Siobhanině volbě povolání odjakživa pochybnosti a vybízel ji, ať se radši připravuje na „nějaké pořádné zaměstnání“, třeba na práci za pokladnou v obchodě s oblečením Dunnes Stores. Matka ji ale podporovala, chránila a věřila v ni. Siobhan byla už dost stará na to, aby pochopila, že v ní vidí

dívku, jíž si sama přála být — nadanou, svobodnou, nezávislou a uznávanou —, ne někoho, kdo v sedmnácti otěhotní a ve třiadvaceti bude na konci sil.

Ještě nebyla ani v půli cesty ze Summerhillu, když těsně vedle ní zastavilo u obrubníku auto. Řidič stáhl okno na straně spolujezdce.

„Zdravíčko! Vypadáte, že by se vám hodil odvoz.“

Siobhan se sehnula, zamžourala do ztemnělého auta a rozeznala siluetu muže s drobnými tmavými brýlemi. Ovanul ji silný pach koženého polstrování a drahé vody po holení.

„To je od vás milé, ale ne, děkuju. Nemám to daleko.“

„Jen se mi zdálo, že spěcháte.“

„Nic se neděje, děkuju.“

„Jak myslíte. Do první schůzky mi ještě pár minut zbývá, a tak jsem si říkal, že bych je nějak využil. Zavezu vás, kamkoli potřebujete.“

Zaváhala. Ještě nikdy se nenechala svézt někým cizím, ale na druhou stranu nebyly dvě hodiny ráno a ona se nepotulovala vylidněným městem — chodníky se hemžily chodci, kteří stejně jako ona pospíchali z kopce do centra, a ulicí svištěly autobusy a auta.

„Tak jo,“ řekla, sedla si na místo spolujezdce a zasunula složku s portfoliem do mezery mezi dveřmi a sedadlem. „Chodím na Střední školu umění a designu. Víte, kde to je?“

„Jistě,“ řekl muž a plynule se zařadil do provozu. „Však já si myslel, že děláte do umění. Kvůli tomu vašemu červenému kabátu, chápete?“

„Sama jsem si ho navrhla. Studuju módu.“

Zastavili na semaforu pod Summerhillem. Muž se k Siobhan otočil a ona uviděla svou tvář, jak se zrcadlí v jeho slunečních brýlích. „To jsou ale překrásné vlasy,“ poznamenal. „Pravý keltský oheň.“

„Dřív jsem je nesnášela.“

„Opravdu? Vždyť jsou jako cohullen druith.“

Rozpačitě se na něj usmála. Neměla ponětí, co to znamená.

„To je šarlatová čapka vyrobená z peří,“ vysvětlil, jako by věděl, na co myslí. „Nosí ji irské mořské víly, aby se jim dobře plavalo. Jsou nepředstavitelně krásné, stejně jako vy, a ve vztazích se smrtelnými muži velice promiskuitní. Ne že bych se snažil něco naznačit…“ Odmlčel se, odjistil ruční brzdu a rozjel se.

Přejeli přes řeku a ulici Merchants’ Quay. Když dorazili k následujícímu semaforu, muž řekl: „Kdykoli víly vystoupily na souš, musely si čapku sundat a schovat ji. Ten, kdo ji najde, má nad mořskou vílou naprostou moc, protože bez čapky se nesmí vrátit do moře.“

„Mám dojem, že jsme se o tom učili ve škole,“ řekla Siobhan. Začínala se cítit velmi nesvá. Řidič

zastavil v pravém jízdním pruhu, jako by hodlal odbočit na most Svatého Patrika a vrátit se na opačný břeh řeky, místo aby pokračoval rovně k Sharman Crawford Street, kam Siobhan chtěla.

„Odsud už dojdu pěšky,“ oznámila.

„Neblázněte.“

„Není to daleko, doopravdy.“

Muž se k ní otočil a zazubil se. „Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„Siobhan, proč?“

„Něco ti povím, Siobhan. Každá cesta je dobrodružství. Když člověk vykročí ráno z domova, nikdy neví, kam ho vítr zavane.“

„Já si radši vystoupím,“ řekla naléhavě a vzala za kliku. Na semaforu naskočila zelená, řidič zahnul doprava, přes řeku a do MacCurtain Street, která směřovala zpátky na východ.

„Zastavte, prosím vás, já chci ven.“

„Obávám se, že to není možné. Tohle je jedna z těch poutí, které když jednou zahájíš, musíš je dotáhnout do konce. Žádné courání, žádné objížďky, oči upírat výhradně na cíl.“

„Vážně, zastavte, prosím vás, chci si vystoupit.“

Nevšímal si jí a zardělá Siobhan začala zrychleně dýchat. Zastavili na přechodu pro chodce před divadlem Everyman a ona zabouchala pěstmi do okna, aby upoutala pozornost řidiče dodávky, která stála ve vedlejším pruhu.

„Pomozte mi!“ zakřičela Siobhan. „Pomoc!“

Řidič dodávky ale mluvil do telefonu a zjevně se domníval, že Siobhan jen šaškuje. Mrkl na ni a kývl. Na semaforu naskočila zelená a oni znovu vyrazili, okolo Summerhillu, vlakového nádraží a pryč po silnici, která se táhla podél široké lesklé hladiny řeky Lee.

Muž jel velice rychle a řídil jenom jednou rukou. Siobhan opět zalomcovala klikou, ale on se natáhl, popadl ji za zápěstí a pevně sevřel. „Ven se nedostaneš, Siobhan, takže bych se o to na tvém místě ani nepokoušel. Hezky se uveleb a užij si jízdu. Tohle dobrodružství, drahoušku, je mnohem víc vzrušující než chodit do školy a navrhovat kabáty! Kabát můžeš navrhnout každý den. Kabát! Ale jak často se ocitneš tváří v tvář osudu?“

„Pusťte mě!“ zaječela. Kopala a rudá strachem sebou trhala. „Pusťte mě! Pusťte mě!“

Muž strhl volant nejprve na jednu a pak na druhou stranu. Auto dostalo smyk a jen tak tak že nenarazilo do protijedoucího kamionu. Ozval se sborový jekot protestujících pneumatik a nepříjemné troubení klaksonů.

„To chceš umřít tak brzo?“ zeptal se muž zvláštně vítězoslavným tónem.

„Prosím vás, zastavte. Pusťte mě ven.“

Znovu škubl za volant a tentokrát auto narazilo na obrubník. Z kola odletěla poklice a odkutálela se do křoví.

„Co chcete?“ zařvala Siobhan. „Co po mně chcete?“

Zručně s autem kličkoval po mostě — doleva, doprava — a pneumatiky na silnici kvílely. „Co myslíš? Chci všechno, co mi můžeš dát, má milá Siobhan, a ještě něco navíc.“ Zvedl její ruku do vzduchu a vítězoslavně ji stiskl mezi prsty.

Celá rozklepaná se několikrát nadechla jako někdo, kdo se chystá po hlavě skočit do ledové vody. Snažila se zachovat klid, zachovat klid. Matka jí neustále opakovala, že ať ji muži ohrožují sebevíc, nikdy nesmí ztratit hlavu a dostat hysterický záchvat. „Chtějí, abys začala vyvádět,“ varovala ji,

„protože jim to dává záminku rozzuřit se a uhodit tě.“ Otec matku každé nedělní ráno po mši s železnou pravidelností bil a Siobhan ji nikdy neslyšela ani namítnout: „Ne, Tome, prosím tě, nedělej to.“

Řidič řekl: „Mohl bych tě zasvětit do nejrůznějších rozkoší, nejrůznějších vjemů a pocitů, které si nedokážeš představit ani v tom nejdivočejším snu. Mohl bych ti způsobit takovou extázi, Siobhan, že bys mě prosila, abych nepřestával. Jenže dneska je na všechno strašně málo času. Samé honem, honem, honem. A navíc uplynulo už příliš mnoho let.“

„Nedovolím, abyste mi ublížil,“ řekla Siobhan a snažila se znít vzdorovitě.

„Je mi líto, ale do toho nemáš co mluvit. Pokud ti budu chtít ublížit, tak ti ublížím.“

„Pusťte mě ven.“

„Pustit tě? Abys mohla zavolat policajty a nechat mě zatknout? Ne, ta představa se mi ani trochu nezamlouvá. Tohle je důležité. Potřebuju už jenom jeden život a potom budu mít všechno, po čem jsem kdy toužil. Ten den se pomalu blíží, Siobhan. Nejúžasnější den v dějinách romantismu. A všechna sláva bude patřit tobě. No, z větší části. Něco z ní ti bude patřit. Troška.“

Projeli kolem doků Trivoli, jejichž trojúhelníkové jeřáby se odrážely na hladině řeky, a zahnuli do dlouhého strmého kopce směrem ke čtvrti Mayfield. Siobhan se v sedadle pozvolna hroutila, stále níž a níž, jako by se pokoušela schovat.

„Neboj se,“ řekl jí muž. „Lidi by se měli bát jediného, a sice že umřou jako naprosté nuly. A tenhle osud tě rozhodně nečeká.“

„Přijdu pozdě,“ pípla Siobhan. „Přijdu pozdě do školy. Budou se divit, kde jsem.“

Řidič pustil Siobhanino zápěstí a rukou jí zajel do nepoddajných zrzavých vlasů. Zatahal ji za kořínky a prsty přejel po lebce. „Tohle je jiná cesta, než jakou znáš, Siobhan. Když ses ráno probudila, myslela sis, že tvůj život se bude ubírat stejným směrem jako včera, předevčírem i týden před tím.

Jenže teď se všechno změní, to mi věř.“

Vymotal prsty z jejích vlasů a očichal si je. „Není to zvláštní, že zrzky voní o tolik jinak než my ostatní? Skoro jako lišky.“

Jakmile se přiblížili ke křižovatce ve čtvrti Ballyvolane, řidič spustil ruku a zašmátral pod sedadlem, jako by mu něco upadlo. Když se opět narovnal, držel zbrusu nové tesařské kladivo, na jehož rukojeti

byla pořád ještě cenovka. Siobhan koutkem oka zahlédla, že se vedle ní cosi zalesklo, ale co má muž v plánu, jí došlo teprve tehdy, když se ze všech sil rozmáchl a udeřil ji přímo doprostřed čela.

Probudila se úplně nahá. Viděla rozmazaně a hlava jí po té hrozné ráně třeštila. Neměla ponětí, kde je, ale vypadalo to na byt někde v patře — oknem naproti sobě uviděla střapaté vrcholky jedlí a vzdálený horizont s mraky, zpoza nichž vykukovalo slunce.

Zkusila vstát a právě v tom okamžiku si uvědomila, že je k polstrované židli přivázaná — zápěstí a kotníky měla pevně spoutané nylonovým provazem. Byla jí příšerná zima. Pokoj byl naprosto

prázdný; podlahu pokrývalo linoleum poseté zelenými fleky, u zdi stál vychladlý železný krb a od stěn se odlupovala plesnivá tapeta.

Na protější zdi visela zkroucená podobizna Ježíše obklopeného zvířecími mláďaty. Jednu ruku měl zvednutou a blaženě se na Siobhan usmíval. Olízla si rty. V ústech měla sucho a sotva že sebrala dostatek sil na to, aby se nadechla. „Pomoc!“ zkusila zavolat, ale z jejích úst vyšlo pouze žalostné zašeptání. „Pomoc.“

Usnula. Muselo uplynout několik hodin, protože když zase otevřela oči, měla obloha bledě modrou nostalgickou barvu a slunce se schovalo za pravou část okenního rámu, takže ozařovalo jen Ježíšův obrázek. Siobhan byla celá ztuhlá a měla dojem, že kdyby ji odřízli a ona se postavila, okamžitě by jí upadly obě ruce i nohy.

Její pleť byla bledší než kdy předtím a žíly na prsou a stehnech tak výrazné, že připomínaly silniční mapu. Nikdy v životě jí nebyla taková zima.

„Mami,“ řekla zoufale a pak ještě jednou, tentokrát mnohem tišeji. „Tady jsem, mami.“

33

Katie se chystala odejít domů, když vtom na dveře zaklepal Conor Cronin z Hnutí pro podporu kočovnické etnické skupiny.

„Říkala jsem si, kdy dorazíte,“ prohodila, přibouchla zásuvku stolu a zamkla ji.

Conorovi bylo něco málo přes padesát, měl obří mroží knír a opuchlé oči, které značily zapáleného pivaře. Byl oblečený do obnošeného zeleného pršipláště a v dlaních držel klobouk se širokou krempou. „Spojil se se mnou Tadgh Ó Conaill. Prý jste Tómase zatkla pro podezření z vraždy.“

„Tómas s námi při vyšetřování spolupracuje.“

„Dobrovolně?“

„Prosím vás, copak Tómas Ó Conaill někdy policii pomohl dobrovolně?“

„Bylo vzneseno oficiální obvinění?“

„Ano.“

Conor se po Katiině kanceláři rozhlédl, jako by něco ztratil. „Nebude vám vadit, když se posadím?“

„Ovšem, poslužte si. Všechny moje židle jsou bohužel v zasedací místnosti. Počkejte.“ Přešla ke stoličce zaskládané hromadou dokumentů, odnesla je a přinesla stoličku k pracovnímu stolu. Conor se posadil a položil si klobouk na koleno, jako by byl nezbytnou součástí břichomluveckého vystoupení — Conor Cronin a jeho mluvící klobouk.

„Chci se pouze ujistit, že neporušujete jeho práva,“ řekl Conor. „Je sice kočovník, ale to ještě neznamená, že je automaticky vinen, kdykoli ho z něčeho podezříváte. Nerad bych se domníval, že jste se na něho zaměřili kvůli jeho etnickému původu.“

„Conore, vy i já Tómase Ó Conailla známe hotovou věčnost. Je to skrz naskrz prohnilý parchant a kočovníci kvůli němu mají nezaslouženou pověst. Z větší části nezaslouženou.“

„Dokud ho soudce a porota neprohlásí za vraha, komisařko, tak to žádný vrah není. A o tom, jestli je skrz naskrz prohnilý, může rozhodnout pouze jediná mocnost,“ podotkl Conor a ukázal ke stropu.

Katie řekla: „Dneska pořádám tiskovou konferenci, kde oznámím, že jsme Tómase zatkli za vraždu Fiony Kellyové. Ale žádné strachy, Conore, nezapomenu médiím připomenout, jakými protokoly se při informování o kočovnících musejí řídit.“

„Přesto si o Tómasova lidská práva dělám velké starosti. Podle mě k němu máte silně předsudečný postoj.“

Katie poklepala tužkou na desku stolu. „Do Irska přijela na výlet mladá Američanka. Tómas Ó Conaill ji naložil do auta, mučil, a když ještě žila, odřezal jí z nohou veškeré maso. Pak její tělo rozebral na kousky a udělal z něj obětní výstavku uprostřed pole. Vážně mi máte za zlé, že k němu zaujímám předsudečný postoj?“

Conor vyskočil ze židle. „To se ještě uvidí, jestli to všechno spáchal. Kočovníci jsou pronásledováni už od dob Olivera Cromwella a já nepřipustím, abyste Tómase Ó Conailla perzekvovala jenom proto, že nemá trvalé bydliště.“

„A já zase nepřipustím, aby mu to prošlo jenom proto, že se označuje za kočovníka.“

Conor zafuněl a řekl: „Přeju pěkný den, komisařko.“ Narazil si klobouk na hlavu a protáhl se kolem Patricka O’Donovana, který do kanceláře zrovna přišel se stohem papírů.

„Co mu přelítlo přes nos?“

„Jen těžký případ sociologické arogance, nic víc. Co to nesete?“

„Přihlásili se dva další lidi, kteří tvrdí, že se jejich prababičky od roku 1915 pohřešují. Tady máte… Kathleen Harringtonová a Brigid Lehaneová. Obě souhlasily, že podstoupí testy DNA.“

„To je dobrá zpráva. Ještě něco?“

„Ve čtyři odpoledne dorazí pan a paní Kellyovi, Fionini rodiče.“

„Fajn, budu tam.“

Cestou domů zavolala Paulovi, ale nezvedal to. Nejspíš byl v posteli a vyspával kocovinu. Následně vyťukala číslo Liama Fennessyho. Telefon zvonil skoro půl minuty, než ho zvedla Liamova přítelkyně Caitlin. Katie ji znala déle než Liama — Caitlin kdysi chodila s jejím bratrem Markem, ale rozešli se, když se odstěhoval do Dublinu za prací.

„Caitlin? Tady Katie. Je Liam doma?“

„Asi před dvaceti minutami odešel. Netuším, kdy se vrátí.“

„Potřebuju si s ním naléhavě promluvit, jenže mi nezvedá mobil.“

„On ho má rozbitý.“

„Aha. Můžeš mu říct, aby mi brnknul, jakmile přijde domů?“ Caitlin místo odpovědi popotáhla, jako by plakala.

„Caitlin? Je všechno v pořádku?“

„Jsem v pohodě, fakt.“

„Nezníš tak.“

Z Caitlinina hrdla se zničehonic vydralo žalostné zavzlykání a Katie slyšela, že začíná natahovat.

„Caitlin, co se děje? Svěř se mi.“

„To nic není. Já to tak mám každý měsíc, určitě to sama znáš.“

„Poslyš, mám teď chvíli volno. Pojedu se za tebou podívat.“

„Prosím tě, nejezdi sem, fakt se nic neděje.“

„Stejně přijedu.“

Liam a Caitlin bydleli v domku v pěkné nové zástavbě nedaleko Douglasu na předměstí Corku. Katie zaparkovala na svažité příjezdové cestě, přešla k hlavním dveřím a stiskla tlačítko zvonku. Obloha měla barvu břidlice a rychle se ochlazovalo.

Caitlin otevřela, až když Katie zazvonila podruhé. Byla to hezká štíhlá dívka s krátkými černými vlasy a špičatým nosem. Měla na sobě beztvarý světlehnědý svetr, džíny, na hlavě šátek a sluneční brýle.

„Co se stalo?“ zeptala se Katie.

Caitlin sklesle pokrčila rameny a zamířila zpátky do domu. Katie ji následovala a zavřela za sebou

dveře. V chodbě byla o stolek s telefonem opřená velká reprodukce od Jacka Yeatse s rozbitou skleněnou tabulkou a prasklým pozlaceným rámem. Uprostřed kuchyně ležela na zemi hromádka rozbitých talířů a šálků.

„Bylo to kvůli naprosté blbosti,“ řekla Caitlin a sedla si ke kuchyňskému stolu. „Jenom jsme se bavili, kam pojedeme na dovolenou. Liam řekl, že by chtěl jet rybařit do Galway, ale já bych radši do Portugalska nachytat bronz.“

„To zní hezky. Co se mu na tom nelíbilo?“

Caitlin prsty vytrvale kreslila na lakovanou desku borového stolu neviditelného motýla. „Řekl, že nejspíš bude po mém, protože ženské vždycky dostanou, co si usmyslí, i když u toho vyvádějí jako hysterky. A… já nevím… řekla jsem mu, ať se nechová jako blbec, a pak se ta hádka příšerně zvrtla. Mrštil mobilem přes celý pokoj a porozbíjel všechny talíře. Řekla jsem, ať vypadne a nevrací se, dokud se neuklidní, a on mi jednu vrazil.“

Sundala si sluneční brýle. Levou tvář měla pohmožděnou a oteklou a téměř nemohla otevřít levé oko. Jednu ranku měla nad pravým obočím a druhou na kořeni nosu.

Katie si k ní přisedla a chytila ji za ruku. „Tolik mě to mrzí, Caitlin, opravdu.“

Caitlin po tvářích stékaly proudy slzy. „On takový nikdy nebýval. Vždycky byl tak hodný. Jako nějaký básník. Teď je neustále zahořklý a vzteklý.“

„Třeba si potřebuje odpočinout,“ řekla Katie. „Posledních šest měsíců na něj hodně tlačím. Dost na něho spoléhám, na jeho zkušenosti a znalosti. Možná jsem toho od něj požadovala příliš.“

„Nebudeš dělat dusno, viď že ne?“

„Uvidím. Vždyť tě napadl, Caitlin, a to je trestný čin. Můžeš proti němu vznést obvinění, jestli chceš.“

„Ale to by ho přece zničilo, ne? Jeho kariéru, myslím.“

„Je to detektivní inspektor, Caitlin. Čeká se, že bude prosazovat zákony. Má povinnost chovat se slušněji než většina ostatních.“

Caitlin vytáhla papírový kapesník a osušila si oči. „Co hodláš udělat?“

„Ještě nevím, ale nemůžu se k tomu jen tak otočit zády. Až ho uvidím, promluvím si s ním.“

„Ona je to zčásti moje vina. Neměla jsem mu říct, že je blbec. Mělo mi dojít, že je vystresovaný.“

„Prosím tě, Caitlin, řvát je jedna věc. Fyzické napadení je něco docela jiného.“

„Jako by v sobě měl tolik vzteku, tolik zášti…“

Katie jí jemně stiskla ruku. „Uvařím nám kafe, co ty na to?“

34

Cestou domů potkala Paula, jak asi dva kilometry od domova venčí Četníka. Rozpršelo se, a tak zastavila a naložila je. Četník na zadním sedadle poskakoval, zuřivě funěl a čas od času jí slintal na krk. Paul byl očividně pořád opilý a působil roztržitě. Byl rozcuchaný a na sobě měl staré šedé tepláky na běhání, které byly pocákané bílou barvou.

„Takže jsi toho rituálního vraha nakonec chytila,“ řekl, aniž by se na Katie podíval.

„Ve tři odpoledne dáme prohlášení do novin.“

„Smím vědět, kdo to je?“

„Klidně, pokud to nikomu nepovíš.“

„Chápu. Jsme svoji takovou dobu, a ty mi stejně nedůvěřuješ.“

„Jasně že ti důvěřuju. Sakra, Četníku, přestaň mě olizovat! Je to Tómas Ó Conaill.“

„Tómas Ó Conaill? Ten psychopat? No, vlastně mě to zas tolik nepřekvapuje. Přiznal se?“

„Zarputile popírá, že s tím má cokoli společného, ačkoli jsem ho chytila přímo u mercedesu, ve kterém se našly jeho otisky a krev Fiony Kellyové.“

„Jaký měl motiv? Anebo to udělal jen tak?“

„Netuším. Gerard O’Brien si myslí, že chtěl přinést lidskou oběť, aby vyvolal ducha jedné bánší, Morrígan. Nejspíš už ho nebavilo prodávat ojetá auta a asfaltovat příjezdovky a rozhodl se přijít k penězům nějak snadněji. Pomocí kouzel.“

„Proboha. Věděl jsem, že je cvok, ale že až takový…?“

„Já ti nevím. Vždyť vlastně všichni tak trochu věříme, že můžeme zbohatnout pomocí kouzel, ne? Sázíme sportku, na koně nebo na výsledky fotbalu.“

„Anebo prodáváme ukradený stavební materiál v hodnotě milionu eur,“ dodal Paul.

„To jsem neřekla.“

„Řekla bys, kdybych tě nepředběhl.“

Katie zaparkovala a oba beze slova vešli do domu. Hustě pršelo a v obývacím pokoji bylo takové šero, že Katie musela rozsvítit. Četník se vrhl ke své misce v kuchyni a začal hlučně chlemtat. Paul si nalil whisky.

„Dáš si?“

„Propána, ne. Je přece teprve deset. Půjdu se vysprchovat.“

„Poslyš, jak jsem ti včera volal… nechtěl jsem znít tak sklíčeně.“

„Máš plné právo být sklíčený. Život se s tebou poslední dobou nemazlil. I když musím uznat, že za většinu těch problémů si můžeš sám.“

Paul se posadil. „Třeba Tómas Ó Conaill není až takový cvok.“

„Co tím myslíš?“

„Představ si, o co všechno bychom tu Morrígan mohli požádat, kdybychom ji vyvolali.“

„Například?“

Zakroužil whisky ve sklence a napil se. „Přáli bychom si, aby byl Seamus zase naživu.“

„Cože?“

„To by náš vztah rozhodně zlepšilo, ne? Vždyť kdyby Seamus neu—“

Uviděl, jak se tváří, a okamžitě zmlkl. Katie z pokoje beze slova odešla nahoru do patra. Sundala si sako, odepnula pouzdro na zbraň a rozepnula si košili. Rozprostřela oblečení na růžovobílý přehoz na posteli, zamířila do koupelny a pustila sprchu. Zadívala se na svůj odraz v zrcadle nad umyvadlem.

Vypadala jako někdo, kdo právě utrpěl těžký šok.

Přáli bychom si, aby byl Seamus zase naživu. Pro Kristovy rány, jak jen mohl?

Zhluboka se nadechla a vkročila do sprchového koutu. Dlouho tam nehybně stála, čelo tiskla k dlaždičkám a po zátylku jí stékala voda.

Přáli bychom si, aby byl Seamus zase naživu.

Byla ještě ve sprše, když Paul náhle zaklepal na matné skleněné dveře sprchového koutu. „Jsi v pohodě, brouku?“

„Nic mi není. Za chvilku přijdu.“

„Poslyš… nechtěl jsem tě rozčílit. Promiň. Mám toho všeho plnou hlavu…“

„Neslyším tě.“

Otevřel dveře sprchy. „Mám potíže kvůli tomu stavebnímu materiálu.“

„Jaké potíže?“

„Včera v hospodě za mnou přišel nějaký chlap, kterého jsem nikdy předtím neviděl, a řekl, že mi dává osmačtyřicet hodin, jinak po mně půjde.“

Katie vyšla ze sprchy, omotala si kolem těla růžový ručník a druhý si uvázala na hlavu jako turban.

„Zmínil se o Daveovi MacSweenym?“

Paul zavrtěl hlavou. „Řekl jenom: ‚Máš osmačtyřicet hodin, hochu, jinak po tobě půjdu.‘“

„Ale pochopil jsi to tak, že Dave MacSweeny chce svůj stavební materiál zpátky?“

„Na co jiného podle tebe asi narážel? Věř mi, brouku, kdyby to šlo, hned teď bych mu ho osobně dovezl. Jenže Winthrop Developments ho nevrátí, dokud za něj nedostanou zaplaceno, a Charlie Flynn se pořád sluní na Floridě. Copak si myslíš, že bych ho dokázal přimět, aby ty prachy vrátil? A to samozřejmě za předpokladu, že je mezitím všechny neutratil? A moje provize, no, sama dobře víš, na co padla.“

Katie nenacházela slova. Zdálo se, že Davea MacSweenyho neodradí od touhy po pomstě ani noc strávená na zdi městské věznice. Pokud má Katie zabránit, aby se Paulovi stalo něco opravdu ošklivého, bude muset Dermotu O’Driscollovi přiznat, že ví, kde Charlie Flynn je, proč se schovává a jak je do toho Paul zapletený. Stručně řečeno: všechno půjde do sraček, pomyslela si.

Aspoň že se jí podařilo zatknout Tómase Ó Conailla za vraždu Fiony Kellyové. A jestliže měl Ó Conaill v úmyslu zvednout celkový počet obětí na třináct, dalo se vlastně říct, že poslední nevinné dívce zachránila život. Tváří v tvář vyhlídce na ztrátu kariéry ji to však příliš neuklidňovalo.

Zazvonil telefon a Paul ho zvedl. „To je pro tebe,“ řekl. „Jimmy O’Rourke.“

35

Ani nepočkala, až jí uschnou vlasy. Ihned se oblékla a za necelých pětačtyřicet minut byla zpátky na Anglesea Street. Strážmistr Jimmy O’Rourke stál na odpočívadle před její kanceláří a mluvil s jakousi rozrušenou zrzavou ženou. „Paní Buckleyová?“ zeptala se Katie a podala jí ruku. „Jsem komisařka Katie Maguirová. Pojďme dovnitř a posaďme se. Jimmy, mohl byste skočit pro kávu?“

Paní Buckleyová si sedla na krajíček židle. Byla nesmírně bledá a tvářila se poraženecky. Její bujné zrzavé vlasy byly posety nahodile rozmístěnými umělohmotnými hřebínky. Na sobě měla lacinou šedou větrovku. Katie si všimla, že její ukazováček je žlutý od nikotinu, a nabídla jí cigaretu. Paní Buckleyová ji přijala, zapálila si a vyfoukla oblak kouře.

„Chtěla jsem ji překvapit a vzít ji na večeři,“ řekla. „Zaskočila jsem k ní do školy, jenže tam nebyla. Prý ráno vůbec nedorazila. Nikdo nevěděl, kde je, ani její nejlepší kamarádka. Zašla jsem k ní do bytu, ale doma taky nebyla.

Sešla jsem do přízemí a potkala jsem pána, který bydlí v patře pod ní. Má slabé srdce nebo tak něco a pobírá podporu v nezaměstnanosti. Tvrdil, že ji asi pět minut po deváté viděl jít po ulici, šla prý kus před ním. Najednou u ní zastavilo auto a ona do něj nastoupila.“

„Stalo se už někdy, že by ve škole takhle vynechala? Že by se prostě vypařila, aniž by někomu něco řekla?“

„Je to možné. Ona teď kvůli poměrům v naší rodině bydlí sama. Jenže on pro ni byl dnešek hodně

důležitý, víte? Měla odevzdat projekt na závěrečnou zkoušku. Proto jsem ji chtěla vzít na večeři. Napadlo mě, že by jí menší pohoštění udělalo radost.“

Do kanceláře vešli Jimmy O’Rourke a mladá policistka, která nesla tác se čtyřmi kelímky s kávou.

„Dole je Frank O’Leary, ten svědek. Zrovna ho přivezli hlídkovým vozem. Mám ho přivést?“

„Ano, prosím, přiveďte ho.“ Katie sejmula z kelímků víčka a jeden paní Buckleyové podala. „Sladíte? Tady máte. Zmínila jste se o poměrech ve vaší rodině. Co jste tím myslela?“

„Před sedmi měsíci jsem odešla od manžela, hned po dni svatého Patrika. Každou výplatu utratil za pití a mně s ním prostě došla trpělivost. Šla jsem bydlet k sestře no a… jak bych to řekla… její muž Kieran se mnou bohužel soucítil až moc. Začali jsme si spolu a moje sestra to po třech čtyřech měsících zjistila. Radši jsme se odtamtud vytratili a další tři týdny jsme žili v jeho autě, protože nás k sobě nikdo nechtěl vzít. Máma se mnou dodneška nemluví a Kieranovi příbuzní se k němu chovají, jako by měl slintavku a kulhavku. Siobhan s námi samozřejmě bydlet nemohla, a tak jí moje sestra pomohla najít pokojík na Wellington Street.“

„Je podle vás možné, aby ji situace ve vaší rodině natolik rozrušila, že se rozhodla nakrátko zmizet? U děvčat jejího věku se často stává, že se se svým trápením nikomu nesvěří a uzavřou se.“

„My jsme spolu měly úžasný vztah. S Kieranem taky celkem vycházela. Věděla, že jsem s ním navzdory všemu šťastná. A dneska by za školu nešla, rozhodně ne bez toho, aby mi o tom předem řekla.“

„Máte u sebe její fotku?“

Paní Buckleyová otevřela kabelku a vytáhla z ní fotografii. „Tohle je z jejích devatenáctých narozenin.“

Katie se na snímek podívala a uviděla rozesmátou rusovlásku se sklenkou šampaňského. Paní Buckleyová se nervózně kousla do rtu. „Najdete ji, že ano?“

Frank O’Leary byl majestátní, zavalitý muž s tlustými brýlemi v plandavém zeleném svetru. Mluvil rozvláčně.

„Zahlídl jsem Siobhan scházet ze Summerhillu, šla asi padesát metrů přede mnou. Do očí mi svítilo slunce, ale poznal jsem ji podle toho jejího červeného kabátu a zrzavých vlasů. Došla skoro až k obchodu s alkoholem v York Hillu, když u ní zničehonic zastavilo auto a já jsem uviděl, jak se sklání a mluví s řidičem.“

„Toho řidiče jste nezahlédl?“

„Ne, z té dálky ne.“

„Kolik času uplynulo, než Siobhan nastoupila?“

„Moc ne. Ani jsem k ní nestačil dojít. Chtěl jsem ji pozdravit, ale ona otevřela dveře, vlezla dovnitř a rázem byla pryč.“

„Víte, co to bylo za auto?“

„Velké a bílé.“

„Co značka, netušíte?“

Frank O’Leary zavrtěl hlavou, ale potom dodal: „Mohlo být japonské. Vypadalo trochu, jako by ho vyrobili Japončíci.“

„Zahlédl jste poznávací značku?“

„Nenapadlo mě se na ni podívat, a ke všemu mi pálilo slunko do očí, takže jsem byl napůl slepý.“

„Viděl jste, kterým směrem odjeli?“

„Dolů ze Summerhillu a přes křižovatku do Brian Boru Street, ale kam jeli pak, to vážně nevím.“

„Dobrá, pane O’Leary, opravdu jste nám pomohl. Pokud byste si náhodou vzpomněl na cokoli dalšího, neváhejte a zavolejte mi, ano? I kdyby vám to připadalo jako bezvýznamná maličkost.“

Frank O’Leary dopil kávu a vstal. „Vlastně si vzpomínám ještě na jednu věc. To auto mělo na anténě barvy corkského hurlingového týmu — červenou a bílou.“

„Děkuju, to by se mohlo hodit.“

Když odešel, zaskočila Katie za Dermotem O’Driscollem, který seděl u stolu a pročítal si doručenou poštu.

„Papírování,“ zavrčel, sotva vstoupila. „Až umřu, ani mě nebudou muset pohřbívat, protože budu po uši zahrabaný v dopravní statistice.“

Katie zavřela dveře a Dermot zvedl hlavu. Dveře jeho kanceláře se zavíraly jedině tehdy, když bylo potřeba promluvit si o něčem osobním nebo přísně tajném.

Katie řekla: „Nevím, jestli se to k vám doneslo, ale dneska ráno zmizela ze Saint Luke’s devatenáctiletá dívka, studentka oděvního návrhářství jménem Siobhan Buckleyová.“

„Jimmy mi o tom říkal. Pohřešuje se ale jen několik hodin, ne? Není nijak zvláštní, když se devatenáctiletá holka rozhodne jít za školu.“

„Máte pochopitelně pravdu, ale já nevím… nemám z toho dobrý pocit. Očitý svědek tvrdí, že nastoupila k neznámému člověku do velkého bílého vozu.“

„Co se mi snažíte naznačit?“

„Nenacházím pro to vhodná slova, ale říkala jsem si, jestli bychom tu tiskovou konferenci nemohli odložit, dokud nebudeme vědět víc.“

„O čem to mluvíte? Netvrďte mi, že si Ó Conaillovou vinou najednou nejste jistá? Většina hochů od tisku už dávno ví, že ho držíme ve vazbě. Conor Cronin si jako obvykle pouští hubu na špacír.“

„Jde mi o to, že Siobhan Buckleyová zmizela za velice podobných okolností jako Fiona Kellyová, a že

bychom tudíž měli s oficiálním prohlášením pro jistotu počkat.“

Dermot si zamyšleně hrál s plnicím perem. Nakonec řekl: „Přesto nepochybujete, že Fionu Kellyovou zavraždil Tómas Ó Conaill, nebo se snad pletu?“

„Nezatkla bych ho, kdybych o tom pochybovala. A veškeré důkazy zatím hovoří pro jeho vinu.“

„Tak co se vám vlastně nelíbí?“

„Radši bych byla opatrná. Hlavně proto, že matka Siobhan Buckleyové je přesvědčená, že by její dcera školu nevynechala, aniž by ji o tom nejdřív informovala.“

„To je ona?“ zeptal se Dermot a pohlédl na fotografii od paní Buckleyové. Katie mu snímek podala a Dermot si nasadil brýle, aby na něj lépe viděl.

„Sakra, to je hrozné, jak se ty dnešní holky oblíkají. A pak se ještě diví.“

„Tu minisukni s flitry na sobě dneska neměla, jestli narážíte na tohle.“

„To je mi jasné, ale stejně…“

„Šéfe, já si prostě chci být jistá, kam se Siobhan Buckleyová poděla, než ty novinky o Tómasi Ó Conaillovi vytroubíme do světa. Třeba má Ó Conaill komplice, který je pořád na svobodě. Třeba v Corku operuje celý gang zabijáků.“

Dermot jí fotografii vrátil. „Jenže já už jsem policejnímu prezidentovi řekl, že jsme ten případ zabalili.“

„A nerad byste, abychom byli za burany, co?“

„To s tím nemá nic společného,“ odsekl Dermot. „Zajistili jsme obrovské množství nepřímých důkazů, které nám zavdávají důvod domnívat se, že se Tómas Ó Conaill k vraždě Fiony Kellyové připletl, a to mi bohatě stačí. Netvrďte mi, že ho nechcete vidět za mřížemi stejně jako já.“

„Ovšemže chci. Jenže mám takový otravný pocit, že jsme něco přehlédli.“

Dermot hodil pero na stůl. „Teď mě poslouchejte. Za tři a půl měsíce jdu do důchodu a hodlám odsud vypadnout s tou nejlepší možnou pověstí. Nejenom to, já chci především věřit, že jsem něčeho

dosáhl. A vědomí, že jsme tomu šmejdovi dali co proto a strčili ho do lochu, pro mě znamená opravdu hodně. I kdyby Fionu Kellyovou nezabil — a já jsem skoro stoprocentně přesvědčený, že ano —, za to všechno, co spáchal, si zavřený být zaslouží.“

„Při vší úctě, pane, tohle rozhodnutí nám nepřísluší.“

„Kéž by příslušelo. Skončeme to. Přesně ve tři odpoledne proběhne tisková konference, na níž oznámíme, že jsme dopadli a obvinili vraha Fiony Kellyové. Pokud vás to uklidní, požádejte kluky z rádia, aby se o té Buckleyovic holce během vysílání zmínili. Nejspíš se s nějakou svou sebrankou ze školy potlouká někde v kasinu.“

„Ano, pane.“

„A mimochodem, nastal nějaký obrat v případu Charlieho Flynna? Už mi zase volali z radnice.“

„Myslím, že jsem dospěla k zásadnímu zjištění, pane. Dejte mi čtyřiadvacet hodin.“

„Udělejte, co je ve vašich silách. V sobotu večer mám proslov na městském banketu… mé pověsti by jenom prospělo, kdybych ohlásil, že jsme rozlouskli i tenhle oříšek.“

„Ano, pane.“

36

Šla si znovu popovídat s Tómasem Ó Conaillem. Když ho dovedli do vyšetřovací místnosti, působil nesmírně unaveně. Sedl si naproti Katie, složil hlavu do dlaní a upřeně se zadíval na desku stolu.

„Zeptám se vás na dvě věci, Tómasi.“

„Jdi pryč, komisařko čarodějnice. Nech mě na pokoji.“

„Chci vědět, jestli jste pracoval sám, nebo vám někdo pomáhal.“

„Cože? To jako kdy? Když jsem v Limericku prodával ty poníky nebo když jsem v Glanmire přitloukal ten térák?“

„Když jste unesl Fionu Kellyovou.“

Zvedl hlavu a vyčerpaně se na Katie podíval. „Už jsem řekl, že jsem ji nikdy v životě neviděl. Neunesl jsem ji. Nezabil jsem ji. Co mám krucinál ještě udělat? Mám to opakovat tak dlouho, až mě zapíšou do knihy rekordů?“

„Přestaňte si ze mě dělat blázny, Tómasi, my víme, že jste to spáchal. Proč se prostě nepřiznáte? Všechno by pak bylo snadnější.“

„A k čemu všemu se mám přiznat? Že jsem vraždil i tehdy v roce 1915? Že jsem víla, která nikdy nezestárne ani neumře a kterou baví unášet ženské a dělat z nich řízky a kotlety?“

„A jste?“

Tómas se opřel a natáhl nohy pod stůl. „A co když jsem? Byla bys radši, kdybych byl?“ Zvedla umělohmotný sáček na důkazy a položila ho přímo před něj.

„Co vy na to?“ zeptala se.

Vpadlé oči mu zaplály. „A na co jako?“

„Jenom se vás ptám, co si myslíte, že to je?“

„Vypadá to jako kus krajky.“

„Správně, je to kus krajky. Ale odkud podle vás pochází?“

Tómas Ó Conaill pomalu zavrtěl hlavou. „To si netroufnu odhadnout.“

„Co myslíte, že by se z něj dalo vyrobit, kdybyste ho zkroutil a zavázal?“

Dlouho neodpovídal a potom se pomalu usmál: „Oprátka, abych ti ji mohl hodit kolem krku.“

Pospíchala na tiskovou konferenci, když jí náhle zazvonil mobil. Volal Gerard O’Brien a byl bez sebe nadšením.

„Ohledně toho mého bádání o Morrígan — jeden profesor z Osnabrücku mi poslal e-mail s opravdu fascinujícími informacemi. Vadilo by, kdybych za vámi zaskočil?“

„Budete s tím muset chvilku počkat, Gerarde, nejlépe do zítřka. Zatím to nikomu neříkejte, ale podařilo se mi zatknout vraha. Právě to jdu oznámit tisku.“

„Aha, chápu,“ řekl Gerard zklamaně. „Pokud jste pachatele dopadla, tak už vás to pochopitelně zajímat nebude.“

„Jistěže mě to zajímá, jenom ne teď. Zavolejte mi dnes v pět hodin.“

V zasedací místnosti bylo narváno, a když Katie vystoupala k řečnickému pultu, oslnil ji příval blesků. Na okamžik zaváhala a počkala, dokud se novináři neztišili. „Včera večer jsme zatkli sedmatřicetiletého Tómase Ó Conailla, muže bez trvalého bydliště. Obvinili jsme ho z únosu a následné vraždy Fiony Kellyové. Momentálně připravujeme spis pro prokurátora. To je prozatím všechno, co k tomu můžeme říct. Dodám pouze, že bychom médiím rádi poděkovali za jejich neocenitelnou pomoc. Rovněž jsme nesmírně vděční všem policistům, kteří pracovali přesčas, aby mohl být vrah Fiony Kellyové pohnán před spravedlnost.“

„Ó Conaill se k té vraždě přiznal?“ ozval se Dermot Murphy.

„Ne, jakoukoli účast na ní popírá.“

„Jaké důkazy proti němu máte?“

„Veškeré důkazy v současnosti stále ještě prošetřuje technické oddělení, mohu vás ale ujistit, že jsme na základě předběžných závěrů přesvědčeni, že jsme dopadli toho pravého.“

„Co říkáte na obvinění, že jste z Ó Conailla udělali kvůli jeho kočovnickému původu obětního beránka?“

„Kategoricky to odmítám a jsem toho názoru, že kočovnická komunita by to nařčení pochopila jako urážku. Tómas Ó Conaill není typický kočovník.“

„Minule jste tvrdila, že se mohlo jednat o rituální vraždu. Pořád ještě si to myslíte, když je teď podezřelý ve vazbě?“

„Zvažujeme spoustu různých motivů.“

„A rituální pohnutky mezi ně dosud patří?“

„Ano.“

„Máte už jasnější představu, o jaký rituál šlo?“

„Ano, mám o tom obecné povědomí.“

„Mohla byste být prosím sdílnější?“

„Prozatím bohužel ne.“

„Co se týče té dívky, která se dnes ráno ztratila… jak se jen jmenuje… Siobhan Buckleyová. Domníváte se, že její zmizení s únosem Fiony Kellyové souvisí?“

Než Katie stačila otevřít ústa, ozval se Dermot O’Driscoll: „Nemáme žádné důkazy, že by mezi těmi dvěma případy existovala jakákoli spojitost. Věříme, že Siobhan Buckleyovou najdeme a že bude v naprostém pořádku. Jestliže se do čtyřiadvaceti hodin nevrátí domů, samozřejmě po ní zahájíme důkladné pátrání. Ale ujišťuju vás, že když je teď Tómas Ó Conaill za mřížemi, budou corkské ulice pro mladé ženy mnohem bezpečnější.“

Když se Katie vrátila do kanceláře, všimla si, že jí na telefonu bliká světýlko. Zvedla sluchátko a stiskla tlačítko recepce.

„Dole na vás někdo čeká, komisařko.“

„Je mi líto, mám plné ruce práce. Požádejte ho, ať vám dá svoje jméno a telefonní číslo a stručně mi napíše, kvůli čemu se se mnou chce sejít.“

„Ona je to žena. Tvrdí, že je to velice důležité. Něco ohledně Siobhan Buckleyové.“

Do kanceláře vešel Liam se stohem technických hlášení, položil je na Katiin stůl a otočil se k odchodu. „Počkejte, Liame,“ řekla a zvedla ruku. „Musím si s vámi promluvit.“

„Mám schůzku v Glanmire,“ namítl a poklepal si na hodinky. „Už takhle budu mít půl hodiny zpoždění.“

„Tak já si vás potom odchytím.“

„Co mám teda té ženské říct?“ zeptala se recepční netrpělivě.

„Povězte jí, ať ještě pár minut počká, že za ní přijdu.“

Zvedla zprávy z technického oddělení a rychle je prolistovala. Většinou šlo o srovnání otisků sejmutých ze dveří a volantu ukradeného mercedesu, bylo tam ale i předběžné hlášení ohledně

několika blonďatých vlasů, které se našly pod sedadlem spolujezdce. Nebylo pochyb, že jejich DNA odpovídá DNA Fiony Kellyové.

Během vyšetřování v chatě u Sheehanovy lesní školky nicméně nebyly objeveny žádné otisky prstů, které by se shodovaly s otisky Tómase Ó Conailla, a to i přesto, že se na rozbor poslaly všechny deky, povlečení a polštáře, nemluvě o šálcích, sklenicích, příborech a kusu mýdla.

Katie složku zaklapla a vydala se k recepci v přízemí, kde vedle velkého fíkusu u dveří seděla žena středního věku. Na sobě měla pletenou čapku a hnědý kabát a všude kolem ní se povalovaly igelitové nákupní tašky. Katie k ní zamířila, ale recepční zavolala: „Komisařko!“ Katie se otočila a ona propiskou ukázala na vytáhlou postavu, která stála v protějším rohu a prohlížela si svůj odraz v okenní tabulce.

Katie k ní přistoupila. Žena měla špinavě blonďaté, nagelované, nakrátko zastřižené vlasy a oblečená byla do černého koženého svrchníku, který jí sahal až k lýtkům. Límec měla vyhrnutý a na nohou měla obuté kožené kozačky s vysokými podpatky, v nichž vypadala vyšší než ve skutečnosti. Katie se podvědomě narovnala.

„Jsem komisařka Katie Maguirová,“ představila se. „Bylo mi řečeno, že pro mě máte informace o Siobhan Buckleyové.“

Žena se otočila. Na první pohled se zdálo, že je zhruba stejně stará jako Katie, ale líčení propůjčovalo její pleti pozoruhodnou hladkost. Měla hranaté rysy, vystouplé lícní kosti a oči jako kočka; vlastně docela připomínala Marlene Dietrichovou. Na nose jí seděly velké brýle bez obrouček s fialově tónovanými skly, nad nimiž se klenulo dokonale vytrhané obočí. Voněla parfémem, který Katie nedokázala nikam zařadit, ale v němž rozeznala silný přídech růží a vanilky. Usoudila, že před sebou nejspíš má nějakou modelku nebo herečku.

„Lucy Quinnová,“ řekla žena se srdečným americkým přízvukem a podala Katie ruku v černé kožené rukavici, která byla na dotek až strašidelně měkká. „Opravdu mě těší, že jste si udělala čas.“

„Jsem poněkud zaneprázdněná, jak si určitě umíte představit. Dost by mi pomohlo, kdybyste přešla rovnou k věci.“

„V časopise Time jsem se dočetla o případu Fiony Kellyové a o těch jedenácti kostrách, které jste vykopali. Psalo se tam, že mohlo jít o oběti jakéhosi rituálního obřadu… no a… samozřejmě to okamžitě upoutalo mou pozornost.“

„Myslela jsem, že máte informace o Siobhan Buckleyové.“

„Promiňte. Měla bych se pořádně představit. Nerada bych, abyste mě pokládala za jednu z těch praštěných ženských, které věří na čarodějnictví a píšou dopisy Charliemu Mansonovi. Přednáším komparativní mytologii na Kalifornské univerzitě v Berkeley. Specializuju se na skandinávské a keltské legendy. Mám za sebou léta výzkumu v oblasti starobylých keltských rituálů a jsem upřímně přesvědčená, že bych vám mohla být užitečná.“

„Vaší nabídky si vážím, Lucy, ale my už jsme jednoho muže z vraždy Fiony Kellyové obvinili.“

„A jak jste na tom se Siobhan Buckleyovou?“

„Zatím není důvod se domnívat, že zmizení Siobhan Buckleyové se smrtí Fiony Kellyové jakkoli

souvisí.“

„Jistěže s ní souvisí. Pokud se nepletu, je Siobhan zrzka a studuje oděvní návrhářství? Aspoň to říkali v rádiu.“

„Přesně tak,“ potvrdila Katie. „Ale co to s tím má co dělat?“

„Kdyby se někdo rozhodl přinést oběť Morrígan, vybral by si k tomu třináct žen, ale ne jen tak ledajakých. Muselo by jít o třináct velmi neobyčejných osob.“

Katie přimhouřila oči. „Jak jste se o Morrígan dozvěděla?“

„Jedenáct ženských koster, z nichž bylo oškrábáno všechno maso. A pak je najednou úplně stejným způsobem zavražděna další dívka a její tělo je pohozeno na totožném místě jako ta první. To prostě musela být oběť Morrígan.“

„Říkala jste, že jste to studovala?“

„Studiu rituálních obětí jsem se věnovala celkem osm let. Na špičce stehenních kostí byly upevněny panenky, že?“

„Panenky?“

„Hadrové figurky plné háčků a hřebíků.“

„Obávám se, že k tomuhle se nesmím vyjadřovat.“

„Ovšemže na nich ty panenky byly. Tohle jste tisku nesdělili, nebo se pletu? Předpokládám, že jste k tomu určitě měli nějaký důvod.“

Katie řekla: „No dobrá, máte pravdu. Ty panenky tam vážně byly. Novinářům jsme to neprozradili, protože jsme potřebovali mít způsob, jak odhalit nedůvěryhodnost každého, kdo by učinil nepravdivé doznání anebo předstíral, že ví, co je pachatel zač a proč vraždil.“

Lucy Quinnová potřásla hlavou: „Věřte mi, komisařko, že pokud vám jde o důvěryhodnost, tak já toho o Morrígan vím víc než většina lidí na světě. Dokonce jsem na toto téma publikovala dvě studie: Mystické rituály v rurálním Irsku a Neviditelné království.“

„Uděláme to takhle,“ řekla Katie. „Pojďme ke mně do kanceláře. Nedáte si šálek kávy?“

Zavedla Lucy po schodech nahoru. Na chodbě minuly Jimmyho O’Rourka, který uznale pozvedl obočí. Vstoupily do Katiiny kanceláře a Lucy si sundala kabát. Byla oblečená do černých kalhot, které jako by měla šité na míru, a těsného černého roláku, jenž obtahoval její plná ňadra. Přede dveřmi prošel Patrick O’Donovan a pak ho zjevně napadl důvod, proč okolo projít ještě jednou. Lucy se posadila, přehodila si nohu přes nohu a zeširoka se na Katie usmála.

„Povězte mi o těch třinácti ženách něco víc,“ vybídla ji Katie.

„Než na sebe může Morrígan vzít lidskou podobu a vyjít z podsvětí, musí ten, kdo si ji přeje vyvolat, sehnat třináct žen, z nichž každá představuje jeden ze třinácti odlišných aspektů ženství. Pak je musí zabít, rozebrat na části a rozprostřít podle konkrétního vzoru, aby se jimi Morrígan mohla nakrmit.

On sám musí sníst jejich srdce, aby projevil svou oddanost. Předpokládám správně, že srdce Fiony Kellyové se nenašlo?“

„Mysleli jsme, že je pravděpodobně odnesly vrány.“

„Neodnesly. Vrah ho rozřezal a syrové snědl.“

„Ježíšikriste!“

„Ten rituál se traduje už od dob druidů, možná ještě déle. Existuje jeden doložený případ ze sedmnáctého století, k němuž došlo v Arderftu v hrabství Kerry, ale dokud jste nevykopali ty kosti a Fiona Kellyová nezemřela, věřila jsem, že naposledy se podobné oběti odehrály v oblasti Bostonu v roce 1914.“

„On se Morrígan pokoušel vyvolat někdo v Americe?“

„Muž jménem Jack Callwood. Morrígan lze přivolat kdekoli na světě, pokud na to najdete vhodné místo.“

„Chytili ho, toho Jacka Callwooda?“

„Ne. Policie ho jednou nebo dvakrát málem dopadla, ale on pokaždé beze stopy zmizel. Obětoval nejméně jednatřicet žen, takže se Morrígan očividně pokoušel vyvolat už potřetí.“

„Jak se na něj přišlo?“

„Jedna oběť mu utekla.“

„Budu o tom chtít vědět víc, ale teď přejdeme k vrahovi Fiony Kellyové. Musel by začít znova od začátku a zabít dalších třináct žen, nebo by se těch jedenáct obětí, které byly zabity mezi lety 1915 a 1916, stále počítalo?“

„Ale jistě, dřívější oběti se stále počítají, pokud ovšem ty zbylé budou přineseny na stejném místě a podle stejného přísného návodu. Bohatě stačí, když vrah zabije Fionu Kellyovou a ještě jednu dívku a sní její srdce. Potom se Morrígan objeví a splní mu, cokoli si přeje. Samozřejmě jde jen o teorii.

Nejprve musí vrah odřezat veškeré maso z nohou oběti, což má symbolický význam — aby nemohla utéct do podsvětí, víte? Potom ořeže maso z jejích paží, aby ji přátelští duchové neměli jak protáhnout neviditelným královstvím. Nato jí odstraní maso z obličeje, aby ji nikdo v posmrtném životě nepoznal. Následuje rozříznutí břicha, aby se už nikdy nemohla napít a najíst, a to ani v zásvětí. Poté se vyjmou plíce, čímž se oběti zabrání v dýchání, a nakonec je jí ukradeno srdce, které představuje její duši, její duchovní identitu.“

„Říkala jste, že každá z těch třinácti žen musí být něčím neobvyklá.“

„Přesně tak. Sepsala jsem vám seznam.“ Lucy otevřela knížečku z černé kůže a vytáhla složený list papíru. „Ty ženy je nutné obětovat v tomto pořadí. Sama vidíte, že vyvolávání Morrígan není procházka růžovým sadem.“

Katie papír rozložila a přečetla si úhledný seznam: 1. Rozesmátá panna. 2. Smutná matka dvojčat. 3. Zpěvavá kuchařka. 4. Kudrnatá nevěstka. 5. Šedovlasá porodní bába. 6. Bezdětná věštkyně. 7.

Nestydatá cizoložnice. 8. Bezzubá vdova. 9. Nejmladší dcera s očima zelenýma jako moře. 10. Jedináček s očima modrýma jako obloha. 11. Tanečnice s vlasy černými jako noc. 12. Tulačka s vlasy plavými jako slunce. 13. Švadlena s vlasy rudými jako oheň.

„Jedna z žen, které mezi lety 1915 a 1916 zmizely, byla porodní asistentka a druhá prostitutka. Třetí dělala kuchařku britskému důstojníkovi na Military Hill. O těch zbývajících nic nevím, ale tři z jedenácti…? To už je dost na to, aby to mohla být náhoda. Fiona Kellyová byla dvanáctá — měla blonďaté vlasy a byla na cestách. Když jsem se v rádiu doslechla, že Siobhan Buckleyová je zrzka a studuje oděvní návrhářství… no, nevím. Třeba se pletu, ale sama tomu nevěřím.“

Katie řekla: „Zatím nic nevylučuju, ale podle všech důkazů, které jsme nashromáždili, zabil Fionu Kellyovou Tómas Ó Conaill, a ten právě sedí ve vazbě. Zanechal otisky v autě, kterým bylo Fionino tělo pravděpodobně odvezeno na statek, kde se později našlo. Nejenom to, on má navíc i vyčerpávající znalosti o irské mytologii a věří, že Morrígan skutečně existuje. Vždycky je tu možnost, že nepracoval sám, ale až doteď jsme nenarazili na žádné důkazy, které by nasvědčovaly tomu, že by měl komplice.“

„Mělo by podle vás smysl, kdybych si s ním promluvila?“

„To bohužel nemůžu dovolit. Pokud na něj ale máte nějaké otázky, díky kterým bychom získali jasnější představu, kolik toho o Morrígan vlastně ví, přirozeně bychom vám byli velice vděční.“

„Jistě, zamyslím se nad tím. Co to místo, kde se tělo Fiony Kellyové našlo? Směla bych se tam porozhlédnout? Snad mě něco napadne. Když jde o rituály, bývá poloha extrémně důležitá.“

„Je mi líto, ale pokud mám dovolit, abyste se do vyšetřování zapojila, budete mi muset ukázat nějakou legitimaci.“

„Ale ovšem.“ Lucy sáhla do kabelky z černé krokodýlí kůže a vytáhla průkaz totožnosti. Stálo na něm: Kalifornská univerzita v Berkeley, katedra komparativní mytologie, University Avenue č. 1700, Berkeley, CA 94720, Lucy T. Quinnová, Ph.D. Vedle údajů byla barevná fotografie Lucy v černém roláku.

Katie jí průkaz vrátila. „Dobrá. Zítra ráno pojedu s Fioninými rodiči na místo činu. Pokud proti tomu nebudou nic namítat, nevidím důvod, proč byste nemohla jet taky. A o tom muži, o kterém jste se zmínila — Jack Callwood? —, si s vámi rozhodně budu chtít popovídat. Vyhovuje vám devět hodin ráno? A jestli můžu, ráda bych si ten seznam okopírovala. Třeba nám pomůže identifikovat ty zbylé pohřešované ženy.“

„Klidně si ho nechte,“ řekla Lucy, vstala a vzala si kabát. „Zítra se uvidíme. Mě hlavně těší, že vám můžu pomoct. Bydlím v Jury’s Inn, kdybyste se se mnou náhodou potřebovala spojit.“

Když Lucy odešla, Katie se zaklonila a zamyšleně si propiskou poklepala na zuby. Ta žena nevypadala ani trochu jako univerzitní profesorka. Byla dokonale upravená a měla tak neodolatelný sexappeal,

že zapůsobil i na Katie. V bohyni Morrígan a rituálech, jimiž se vyvolávala, se však každopádně vyznala a Katie momentálně potřebovala veškeré informace, které jí kdo mohl poskytnout. Pomyslela si: Nebuď tak skeptická, Maguirová. Někdy se zkrátka stává, že pomoc spadne z čistého nebe.

Na dveře zaklepal Patrick O’Donovan. „Co byla zač?“ chtěl vědět. „Já netušil, že necudné myšlenky mají nohy.“

„Překrásná, co?“ prohodila Katie. „Je to expertka na keltskou mytologii a pomůže nám s případem Fiony Kellyové.“

Po Patrickovi vstoupil dovnitř Jimmy O’Rourke, na první pohled zklamaný, že Lucy už odešla. Dokonce se podíval i za dveře.

„Ne aby vás popadly roupy, strážmistře,“ prohodil Patrick. „Jste ženatý, máte tři děti a akvárko s rybičkami, o které se musíte starat.“

Katie řekla: „Pokud vás to utěší, můžete mi ji proklepnout. Kampus Kalifornské univerzity v Berkeley. Profesorka Lucy T. Quinnová.“

„Nestačilo by pozvat si ji na osobní prohlídku?“

37

Rodiče Fiony Kellyové dorazili s půlhodinovým zpožděním. Venku se hustě rozpršelo a jejich kabáty značky Burberry se v dešti vlhce leskly. Katie jim vyrazila přes recepci naproti. Paní Kellyová ji nenuceně objala a přitáhla si ji k sobě, jako by o dceru přišly obě dvě.

Měla blonďaté vlasy a vypadala jako unavenější, smutnější verze Fiony, tak jak ji Katie znala z fotografie. Pan Kelly měl brýle a krátké šedé vlasy a trochu připomínal George Bushe staršího.

„Upřímnou soustrast,“ řekla Katie. „Všichni z naší policejní stanice s vámi hluboce soucítí.“ Ona i Liam se ten den oblékli do černého.

Paní Kellyová si otřela papírovým kapesníkem oči. „Nějaký strážmistr tady od vás nám řekl, že se na ni nebudeme moct podívat.“

„Obávám se, že to opravdu není možné. Utrpěla rozsáhlá zranění, jak jste se nejspíš dočetli v novinách.“

„Ten člověk, kterého kvůli tomu držíte ve vazbě,“ promluvil pan Kelly, „on je to cikán?“

„V Irsku se jim oficiálně říká kočovníci, ale existují pro ně i jiná označení. Tómas Ó Conaill s nimi sdílí totožný životní styl a ovládá jejich hantýrku ‚cant‘, ale většina kočovníků si od něj drží pořádný odstup.“

Pan Kelly žalostně semkl rty. „Myslel jsem si, že se jí v zemi, jako je tahle, nemůže nic stát. Nikdy dřív jsem tady nebyl, ale odjakživa jsem Irsko pokládal za svůj domov.“

„Já vím, pane Kelly, a je nám to skutečně líto. K násilným trestným činům tu ve srovnání s jinými státy dochází málokdy, ale překupnictví a zločinnost spojená s drogami jsou poslední dobou naneštěstí na vzestupu. A co provedou lidi jako Tómas Ó Conaill, to pochopitelně nikdy nelze s naprostou přesností předpovědět. Je velmi výřečný a přesvědčivý jako spousta mužů, kteří se

zaměřují na mladé ženy. Nedokážu vyjádřit, jak moc mě mrzí, že si vyhlédl zrovna vaši Fionu.“

„Vážně ji potřebuju vidět,“ řekl pan Kelly. „Však víte… aby mi došlo, že nás doopravdy opustila.“

„To bohužel nemůžu dovolit.“

„Uvědomuju si, že je znetvořená, ale já to zvládnu. Můj mladší bratr umřel na motorce.“

Katie ho vzala za ruku a sevřela ji v dlaních. „Pane Kelly, to, co se Fioně přihodilo, se silniční nehodě ani vzdáleně nepodobá. Bude lepší, když si ji budete pamatovat takovou, jaká byla toho dne, kdy se s vámi rozloučila. Věřte mi, prosím.“

„Patricku…“ řekla jeho žena a vzala ho za druhou ruku. „Nech to být. Zapomeň na to.“

Panu Kellyovi se roztřásla ramena a nezvladatelně se rozvzlykal. Katie vedle něj mohla pouze stát a čekat, až z něj ta strašná agonie aspoň trochu vyprchá.

Dveře se otevřely a on vstoupil dovnitř. Bylo už dávno po půlnoci. V místnosti panovala naprostá tma a Siobhan z něj neviděla nic než siluetu rýsující se proti záclonám. Klepala se zimou. Zhruba před hodinou už to nevydržela a počurala molitanový sedák židle.

Přistoupil blíž a stoupl si těsně vedle ní. Siobhan neřekla ani slovo. Dvakrát začichal, vyndal kapesník a vysmrkal se. „Asi máš hlad,“ řekl a znovu se vysmrkal.

„Prosím vás, pusťte mě,“ zašeptala.

„To nejde. Ještě ne. Nemůžu přece dopustit, aby moje víla odplavala zpátky do moře, no ne?“

Bez varování se natáhl a rozsvítil stojací lampu vedle židle. Byla v ní silná, stopadesátiwattová žárovka. Siobhan se od toho oslňujícího světla rychle odvrátila, přesto jí na sítnici zůstal jasně zelený přízrak jejího trýznitele, který se před ní vznášel, kamkoli se podívala.

„Počurala ses,“ poznamenal lhostejně. „No, má mořská vílo, blíž ke slané vodě se už rozhodně nedostaneš.“

„Prosím,“ zaškemrala. „Mamka se o mě bude hrozně bát.“

„Od toho matky jsou. Pokud nejsou nervózní, tak zkrátka nejsou spokojené.“

Sáhl do vnitřní kapsy svého černého kabátu a vyndal tapetářské nůžky s pětadvaceticentimetrovými čepelemi. Několikrát jimi zacvakal jako holič s červenými kalhotami z pohádky o Střapatém Petrovi a usmál se na ni. Siobhan se při tom pohledu rozklepala ještě víc než předtím, protože jeho úsměv byl navzdory okolnostem neuvěřitelně vlídný.

„Vyprávěl jsem ti přece, co musí člověk udělat, aby mořské víle zabránil v návratu do moře — musí jí sebrat jasně rudou péřovou čapku, její cohullen druith. A přesně to teď udělám.“

Přikročil k ní a popadl ji za vlasy. Siobhan divoce škubla hlavou a pokusila se od židle odtrhnout, ale on jí zajel prsty až ke kořínkům, surově trhl a řekl: „Jestli nebudeš v klidu, ty malá čubko, tak změním názor a místo vlasů ti ustřihnu bradavky. Osobně mi na tom vůbec nesejde.“

Ustrašeně zanaříkala a přestala sebou cukat.

„To je lepší,“ pochválil ji a ona ucítila, jak jí zblízka dýchá na krk. „Není nad spolupráci, co? Trocha spolupráce a hned je svět mnohem hezčí.“

Chytil přední část jejích vlasů a nůžky zaskřípaly. Siobhan zavřela oči a po tvářích jí stekly horké slzy. Byla tak vyděšená, že se nevzmohla na slovo — nedokázala se dokonce ani rozvzlykat.

Stále dokola zajížděl nůžkami do jejích hustých zrzavých vlasů a stříhal je tak blízko u lebky, jak to jen šlo. Siobhan cítila, jak jí volné prameny padají na ramena a prsa. Když se přesunul k zátylku, poslušně se předklonila a on vlasy ustřihl tak nakrátko, že ji nůžkami řízl do uší.

Když skončil, posbíral vlasy z podlahy, smetl Siobhan ustřižené prameny z břicha a stehen a vítězoslavně jí je přidržel pod nosem. „A teď už mi neuplaveš, má milovaná vílo. Teď se mnou budeš muset zůstat.“

Vyndal z kapsy gumičku a přetáhl ji přes vlasy, aby držely pohromadě. „Tomu říkám cohullen druith… taková nádherná upomínka na mládí, krásu a podivnou lásku, kterou k sobě muži a mořské víly chovají.“

Nečekaně si rozepnul kalhoty a vytáhl napůl ztopořený penis. Začal po něm Siobhaninými vlasy přejíždět, sem a tam, a čím dál víc se u toho vzrušoval. Zkusila se odvrátit, jenže na jeho počínání bylo cosi fascinujícího, co ji donutilo se opět podívat.

„Dovedeš si představit, jaký je to pocit? Jako by mě laskala zvířata, jako by mě hladila žena, která ani není člověk.“

Přejížděl si Siobhaninými vlasy po penisu a jeho rozšklebený žalud získával sytý fialový odstín. Nejdřív se laskal celkem jemně, ale jak jeho vzrušení rostlo, začal se ustřiženými prameny bičovat tvrději a zanedlouho už se jimi jakoby v pominutí smyslů šlehal. Zuby měl zaťaté, hruď se mu dmula a celé tělo ztuhlo.

Náhle vykřikl a ze špičky jeho penisu vytryskl hustý bílý výron. Siobhan ucítila, že jí proud přistál na krku. Na ušním lalůčku se jí houpala kapka semene jako lepkavá parodie na perlovou náušnici. Muž se ještě párkrát se zavřenýma očima požitkářsky stiskl, pak si ochabující penis strčil zpátky do kalhot a zapnul si poklopec.

„Uvědomuješ si vůbec, jak moc mě vzrušuješ?“ vydechl, otevřel oči a usmál se na ni stejně laskavě jako předtím. „Jsme už tak blízko… tak hrozně, hrozně blízko. Změníš mi život, Siobhan. Zažiju díky tobě rozkoš, jakou si neumíš představit.“

Netečně od něj odvrátila oči. Neponížilo ji ani tak to, že ji zneužil, jako spíš že jí ustřihl vlasy. Připadala si, jako by už nebyla Siobhan, jako by z ní najednou byl obyčejný strašák do pole. Z pravého oka se jí skoulela slza a dopadla na předloktí. Spolu s mužovým semenem to bylo to jediné, co Siobhan za celý den aspoň trochu zahřálo.

38

Ten večer se Katie rozhodla předvést a uvařit pořádné jídlo. Nakrájela brambory, houby a cibuli, proložila je v zapékací míse čerstvou majoránkou, přidala vepřové kotlety s kuřecím vývarem a všechno to strčila do trouby.

Paul, který se díval na televizi a drbal Četníka za ušima, řekl: „To ale voní, brouku. Umírám hlady.“

„Promiň, ale bude to až v osm.“

Sedla si k němu a chvíli se na něj mlčky dívala. Paulovy lícní kosti pokrývaly pestrobarevné modřiny a na jeho roztrženém rtu byl černý tvrdý strup, ale aspoň že už mu splaskl otok kolem očí.

„Co budeš dělat, Paule?“ zeptala se Katie.

„Ohledně čeho?“

„Ohledně Davea MacSweenyho a jeho stavebního materiálu, čeho jiného? Vážně se bojím, aby se ti něco nestalo.“

Dolil si whisky. „Nemůžeš mi zařídit policejní ochranu?“ prohodil suše.

„Kéž by to šlo. Jenže kdybych požádala o policejní ochranu, musela bych vysvětlit, na co ji potřebuju.“

„Jsi policajtka. Nemůžeš mě ochránit ty?“

„Zkusila jsem to, věř mi. Nemůžu tě ale hlídat čtyřiadvacet hodin denně. A nikdo neví, co Dave MacSweeny provede příště.“

„Co teda navrhuješ? Abych se zařídil jako Charlie Flynn a zdrhl na Floridu?“

„Mohl bys z města nakrátko odjet.“

„K čemu by to bylo? Nemůžu zmizet napořád. Čím bych se živil? A vůbec, jsem z Corku. Tady jsem se narodil a tady jsem vyrostl. Tohle je můj domov a já nehodlám připustit, aby mě odsud vyhnal budižkničemu jako Dave MacSweeny. Něco vymyslím. Něco se namane.“

„Jako co?“

„Dneska jsem mluvil s Rickym Deasym. Chce, abych investoval do obytné zástavby nedaleko Carrigaline.“

„Kde bys asi vzal peníze na investici do obytné zástavby, když musíš splašit šest set padesát tisíc eur pro Winthrop Developments?“

„Nikde. Ale na ty pozemky, na kterých chce Ricky Deasy stavět, není momentálně vydané stavební povolení.“

„To zní jako dost mizerná investice.“

„Pravda, jenže je to zemědělská půda a dostali bychom ji za pár šupů. A kdybychom se na ní rozhodli hospodařit, přiklepli by nám slušnou dotaci od Evropské unie.“

„Já ti nerozumím, Paule. Ty uvažuješ o tom, že bys začal farmařit?“

„Jasně že ne. Ale Rickyho strejda je místopředseda An Bórd Pleanála, a jakmile ty pozemky koupíme, mohl by zařídit, aby se změnil jejich účel. Však víš, kdybychom jemu a několika dalším členům výboru dali menší bakšiš.“

„Kruci, Paule, ty jsi takovej blbec! Vždyť ty do toho zabředáváš čím dál hlouběji!“

Paul odložil sklenku a vzal Katie za ruku. „Musím podniknout něco velkého, Katie, něco dramatického. Jinak se z té kaše nikdy nevylížu a budu si až do smrti muset dávat pozor, jestli po mně Dave MacSweeny náhodou nejde.“

Katie se natáhla a pohladila ho po zhmožděné oteklé tváři. „Řekni mi vtip,“ řekla.

„Cože?“

„Řekni mi vtip, jako když jsme spolu chodili.“

„Já se tu snažím přežít, Katie! Tohle není vhodná doba na vtipy.“

„Já vím. Udělej to pro mě.“

Podíval se jí do očí, zjevně se chtěl přesvědčit, že si z něj neutahuje. Potom řekl: „Jeden chlap hodinu zíral na kilo pomerančů. Slyšel prý, že džus se vyrábí koncentrací.“

Katie se na něj slabě usmála a dala mu pusu. Voněl stejně jako vždycky — jako by použil zbytečně moc vody po holení. Bylo to podivně uklidňující, jako by minulost přece jenom tak docela

nepominula; jako by se nahoře v šuplíku se spodním prádlem pořád povaloval včerejšek a odpočíval v hedvábném papíře, do kterého bylo zabalené Seamusovo dětské oblečení.

39

Když druhý den v osm třicet pět ráno dorazila do kanceláře, čekal na ni Dermot O’Driscoll ve společnosti hubeného vážného muže v tmavém vycházkovém obleku. I Dermot kupodivu vypadal upraveněji než obvykle: cípy košile měl zastrčené do kalhot, a dokonce se pokusil narovnat svou zmačkanou, jedovatě zelenou kravatu.

„Katie, tohle je Patrick Goggin z dublinského oddělení pro zahraniční vztahy.“ Katie Patricku Gogginovi podala ruku a on ji jemně stiskl.

Dermot řekl: „Zdá se, že se vyskytly potíže s vaším přítelem Jackem Devittem. Jde o ty ženy, které se od roku 1915 pohřešují.“

„Nikdy jsem neřekla, že Jack Devitt je můj přítel.“

„Však víte, jak jsem to myslel. Jack Devitt požaduje po britském ministerstvu obrany předložení písemných důkazů, aby vyšlo najevo, co se s těmi ženami stalo: jestli byly zavražděny na formální rozkaz, jestli je z vlastního popudu unesl nějaký důstojník, anebo jestli se prostě nějaký chlap vydával za příslušníka britské armády. Problém je v tom, že Devitta oficiálně podporuje Sinn Féin — tady v Corku a v Dáilu. Pokud to nedáme urychleně do pořádku, politická situace pěkně zhoustne.“

Patrick Goggin měl vychrtlý krk a Adamovo jablko mu při řeči stoupalo a klesalo, jako by se pokoušel vyzvrátit snídani. „Máte ponětí, kdo ty ženy unesl? Stačil by i poučený odhad. Příští týden se v Stormontu koná summit a poslední, co teď potřebujeme, je, aby v Sinn Féin vyváděli kvůli něčemu, k čemu došlo před víc než osmdesáti lety.“

Katie zavrtěla hlavou. „Bohužel jsme moc nepokročili. Úzce spolupracuju se státním patologem doktorem Reidym a s expertem na keltskou mytologii, doktorem Gerardem O’Brienem, ale tyhle věci vyžadují čas.“

„Nemáte aspoň nějakou teorii? Jestliže britská armáda doopravdy nařídila, aby ty ženy byly uneseny a zavražděny, způsobí to na mezinárodní politické scéně slušné pozdvižení. Taoiseach bude muset britskou armádu požádat, aby se omluvila a vyplatila rodinám pozůstalých finanční náhradu, a celý mírový proces se vrátí o měsíce nebo i roky zpátky. K čertu, mohlo by nás to zbrzdit klidně i o desetiletí!“

Katie řekla: „Bohužel, pane Goggine. Vyšetřování toho případu je nesmírně komplikované a já ho nemůžu odbýt kvůli nějakým politickým zájmům. Nevím, kdo ty ženy zavraždil, a je jen malá naděje, že se to někdy dozvím. Co se té nedávné vraždy týče, zadrželi jsme na základě přesvědčivých důkazů podezřelého a vzali ho do vazby. Víc vám říct nemůžu.“

Patrick Goggin si přejel špičkami prstů po čele, jako by ho bolela hlava. „Očividně nechápete, v jakém postavení se nacházíme, komisařko. Musíme si být nade vši pochybnost jistí, kdo ty ženy zavraždil. A pokud to skutečně byl britský voják, který jednal v souladu s oficiálními rozkazy, musíme přijít na způsob… no, jinak to naneštěstí vyjádřit nedovedu… musíme přijít na způsob, jak dokázat,

že takhle se to nestalo. S důstojníkem, který jednal na vlastní pěst, si z politického hlediska zvládneme poradit. Psychopat, který na sebe navlékl britskou uniformu, by byl ještě lepší. Spoléhám na vás, že přijdete s důkazy, které britskou armádu zbaví jakékoli přímé odpovědnosti.“

Katie chladně poznamenala: „Důkazy jsou důkazy, pane. Fakta jsou fakta. Jestliže britská armáda dala ty ženy úmyslně zavraždit, tak v žádném případě nehodlám předstírat opak.“

Dermot zvedl ruku. „Katie…“

Ona ale pokračovala: „Ne, pane. Musím se dozvědět, co se těm jedenácti ženám přihodilo, protože se to bezprostředně vztahuje k případu Fiony Kellyové. Zemřely sice už před osmdesáti lety, ale i přesto si zaslouží, abychom jim projevili respekt a vynaložili na vyřešení toho případu veškeré síly. Musíme zjistit, jak doopravdy zemřely. Byly to ženy, pane. Živé lidské bytosti.“

„Sakra,“ vybuchl Patrick Goggin. „A teď nám ještě ke všemu vystrčí hlavu feministická solidarita. Garda Síochána je ochráncem státních zájmů, komisařko, ne první linie politicky korektní brigády.“

„Při vší úctě, pane…“ spustila Katie, ale Dermot za Gogginovými zády zavrtěl hlavou a potichu vyslovil: „Ne.“ Pochopila, co se jí snaží naznačit. Nestálo to za to. Politici přicházejí a odcházejí, ale zaměstnanci policejních složek zůstávají dlouhá léta a doufají, že jednou budou moct odejít do důchodu a v klidu si vařit svá oblíbená jídla.

„Ano?“ ozval se Patrick Goggin. „Chtěla jste něco říct.“

„Pokouším se vám jen vysvětlit, pane, že uděláme všechno, co je v našich silách, abychom zjistili, kdo ty ženy unesl a jak zemřely. A až to zjistíme, dáme vám samozřejmě co nejdřív vědět.“

Patrick Goggin se usmál. „Nic jiného jsem si slyšet nepřál.“ Vytáhl peněženku a podal Katie vizitku.

„Tohle je mé soukromé číslo,“ řekl. „Kdybyste si někdy v budoucnu chtěla promluvit o tomhle případu nebo o jakýchkoli jiných policejních záležitostech…“ pozvedl obočí a usmál se na ni,

„…určitě mi zavolejte, ano?“

Potřásl Katie rukou a žertovně Dermotovi zasalutoval. Potom z Katiiny kanceláře odešel a jeho boty s gumovou podrážkou při tom hlasitě zavrzaly.

Paul Goggin ještě nedošel ani ke schodišti, když Dermot vyprskl smíchy a Katie užasle potřásla hlavou.

„On po vás jede!“ řekl Dermot. „Do prdele, vy na něj vylítnete, a on po vás stejně jede!“

Dojeli k statku Meagherových v Knocknadeenly. Z nebe se už zase snášel jemný ledový déšť. Manželé Kellyovi z auta vystoupili a neklidně se rozhlédli po ošuntělých hospodářských budovách, zvířeném bahnu a opadaných topolech, jako by se jim nechtělo věřit, že takové místo může existovat i jinde než ve filmech.

„Proboha,“ řekl pan Kelly. „Umřít zrovna tady…“

„Tady Fiona neumřela,“ opravila ho Katie jemně a rozevřela velký golfový deštník, aby se pod něj mohla s paní Kellyovou schovat. „Vrah ji zabil několik kilometrů odsud a její ostatky sem dovezl za velice zvláštním účelem. Jsme přesvědčení, že šlo o součást jakéhosi pohanského rituálu.“

„Proboha,“ zopakoval pan Kelly. Zdálo se, že je toho na něj příliš.

Lucy Quinnová, jejíž oči byly opět skryté za brýlemi s fialovými skly, zůstala chvíli sedět na sedadle spolujezdce, ale nakonec přece jenom vystoupila. Na sobě měla černý pršiplášť, černý kašmírový šátek a černé kozačky. Jedinou barevnou věcí byla v tom šedivém ránu její jasně rudá rtěnka, jako kabátek malé holčičky ze Schindlerova seznamu.

„Děkuju, že jste mi dovolili vzít profesorku Quinnovou s sebou,“ řekla Katie manželům Kellyovým.

„Není zač,“ řekl pan Kelly. Vytáhl z kapsy kapesník a vysmrkal se. „Uvítáme každého, kdo může pomoct.“

Ze statku vyšel John Meagher. Na sobě měl tvídovou čapku a sako s vyhrnutým límcem, aby mu nepršelo za krk. Přistoupil k panu a paní Kellyovým a mlčky jim potřásl rukou.

Katie řekla: „Johne, tohle je profesorka Lucy Quinnová z univerzity v Berkeley, expertka na starobylé rituály.“

„Takže víte, co se tady odehrálo?“ zeptal se John.

„Ano,“ přitakala Lucy. „Co na to říct? Je to strašná tragédie.“

John působil vyčerpaně a zněl, jako by měl silnou rýmu. „Tohle je to poslední, co potřebuju. Už takhle byl pro mě minulý rok pořádná jízda. A teď tohle. Včera jsem zkusil prodat tři dojnice a nikdo

na ně nechtěl ani sáhnout. Místní statkáři si podle všeho myslí, že táhnu za jeden provaz se satanem. Vždycky když přijdu do hospody, tak se pokřižují.“

„Vadilo by vám, kdybych se trochu porozhlédla na tom místě, kde jste vykopal těch prvních jedenáct žen?“ zeptala se Lucy.

Katie se otočila ke Kellyovým. „Můžete tu chvíli počkat, jestli chcete. Pak se půjdeme podívat tam, kde se Fiona našla.“

Manželé se rozplakali. „Jistě, nic se neděje. Vyřiďte, co je potřeba.“

Katie přešla s Johnem a Lucy k zadní části statku, kde dřív stával sklad krmiva. Ten byl nyní kompletně zbořený a zůstaly z něj jen cihlové základy. Lucy je krátkou dobu obcházela a překračovala nakupené sutiny, pak se ale zastavila. Zamračila se a rozhlédla se kolem sebe, jako by ze vzduchu vycítila, že je cosi v nepořádku. V dálce se nad stromy vzneslo hejno šedých vran.

Nekrákaly, pouze tiše kroužily a zakrátko si posedaly zpátky na větve.

„Tady se ty kosti našly? Všechny naházené na jednu hromadu?“

„Správně.“

„Pochybuju, že takhle byla ta těla rozložena původně. Však víte… poté co ty ženy zabili. Podle mě je nejdřív rozmístili na stejném místě, kde se našla Fiona Kellyová. Když ptáci a zvířata sežrali jejich maso, pachatel holé kosti odnesl a pohřbil je, aby se zbavil důkazů.“

Už bez Johna se vrátily ke Kellyovým a společně s nimi se začaly trmácet zoraným polem k místu, kde byly objeveny Fioniny ostatky. Pršelo tak hustě, že Meagherův statek ani Iollanův lesík nebylo přes déšť málem ani vidět.

„Možná bychom měli držet minutu ticha,“ navrhla Katie. Všichni čtyři zůstali stát uprostřed pole, zalévaní proudy deště, a mysleli na Fionu a všechny děti, které umřely dřív než jejich rodiče. Katie se pokřižovala.

Lucy řekla: „Tenhle prostor je z mytologického hlediska nesmírně důležitý. Brány do neviditelného království bývají skryté za houštinou nebo lesíkem. Je tomu tak proto, že kořeny stromů se vinou hluboko pod zem a jejich větve sahají vysoko k obloze, takže společně tvoří přirozenou spojnici mezi reálným světem a světem víl.“

„Jmenuje se to tu Iollanův lesík,“ řekla Katie.

„No ano, to by odpovídalo. Iollan byl jedním z nejlepších Fianna, dávných válečníků, kteří do neviditelného království scházeli, kdykoli si umanuli. Iollan měl dokonce za milenku vílu jménem Uchtdealb. Vypráví se o ní, že byla pěkně žárlivá.“

„Nerad vám kazím zábavu,“ přerušil ji pan Kelly, „ale moje dcera tady umřela. Na pohádky o vílách momentálně nemám náladu.“

Lucy si sundala sluneční brýle. „Když Irové mluví o ‚vílách‘, pane Kelly, většina lidí si představí veselé rarášky z Divotvorného hrnce. Jenže irské víly jsou něco dočista jiného. V noci škrtí

nemluvňata. Dokážou měnit lidi v psy. Vrhají se doprostřed cesty a dávají se do tance, abyste při řízení přehlédl zábradlí mostu nebo protijedoucí kamion, a když si ho konečně všimnete, je už příliš pozdě.“

„Moji dceru zabil psychopat, profesorko Quinnová, a ne nějaká víla.“

„Jste věřící, pane Kelly?“ zeptala se Lucy.

„Ano, jsem.“

„Věříte v Boha otce, syna a ducha svatého?“

„Ano, věřím.“

„Takže jste příznivě nakloněn myšlence, že existuje i jiný svět než ten náš?“

„Ano, v jistém smyslu asi ano.“

Lucy ho obešla a překvapivě důvěrně mu začala masírovat ramena. „Měl byste se uvolnit, pane Kelly. Musíte svou mysl otevřít novým realitám. Pokud věříte na nebe a peklo, proč nevěříte na neviditelné království?“

Paní Kellyová se zatvářila nervózně a chytila manžela za ruku.

Lucy řekla: „Klíč ke smrti vaší dcery leží přímo tady. Byla obětována na oltář čarodějnice Morrígan. Obětoval ji člověk, který se domníval, že tím Morrígan přivolá ze země víl do našeho světa a ona mu splní všechno, po čem touží. Fionu zavraždil někdo, kdo to upřímně pokládal za možné.“

„Tak to musel být naprosto vyšinutý.“

„Jste snad vyšinutý vy, když si každou neděli v kostele klekáte a modlíte se k božské bytosti, kterou jste nikdy neviděl ani neslyšel a pro jejíž existenci nemáte vůbec žádný důkaz?“

Pan Kelly ze sebe setřásl Lucyinu ruku. „Přišel jsem sem truchlit pro svou dceru, profesorko Quinnová. Nenapadlo mě, že jdu ve skutečnosti na přednášku o komparativní mytologii.“

„Promiňte,“ řekla Lucy. „Opravdu se moc omlouvám. Jenom jsem si myslela, že by vám pomohlo, kdybyste porozuměl, proč vaše dcera zemřela. Nešlo o žádný bezvýznamný projev sadismu. Pachatel to udělal za velmi konkrétním účelem, třebaže nám ten účel připadá nepochopitelný.“

„Kdybyste proti tomu nic nenamítala, byl bych radši, kdybyste nás na moment opustila.“

„Pochopitelně. Vážně se omlouvám.“

Pan Kelly se od ní odvrátil. Katie uchopila Lucy pod paží, vyrazila s ní po poli pryč a nechala manžele Kellyovy, ať ještě chvilku stojí v dešti na svažitém zoraném poli. Když se přiblížily ke statku, Lucy řekla: „Doufám, že jsem je nerozrušila. Jenom jsem chtěla, aby věděli, že Fiona neumřela bezdůvodně.“

„Podle mě je teď starobylé keltské rituály moc nezajímají,“ podotkla Katie. Na statku na ně čekal John Meagher. „Dáte si šálek čaje?“ nabídl jim. „Matka před chvíli dopekla čajové koláčky, kdybyste

náhodou měly hlad.“

Vzal si od nich pršipláště a pověsil je na věšák na chodbě. Katie zaslechla, jak jeho matka v kuchyni kašle a cinká talíři. Přesunuli se do obývacího pokoje, kde na roštu trucovitě čadila zapálená rašelina. „Prosím, posaďte se.“

Katie se usadila na gauči a John si přisedl těsně vedle ní. Z jeho svetru se linula vůně vody po holení a rašelinité zeminy. Lucy se posadila ke krbu, natáhla ruce a energicky si je promnula. „Až doteď jsem nevěřila, že někde může být takhle vlhko a zima.“

„Vy jste do Irska přijela kvůli těm vraždám?“ zeptal se John.

„Ano. Když jsem o tom řekla vedoucímu katedry, byl bez sebe nadšením a univerzita mi schválila velice štědrý rozpočet. Příležitost studovat rituální oběti přímo v terénu se naskytne málokdy — určitě chápete, jak to myslím. Většinou se zabýváme leda tak nečitelnými středověkými nápisy a dokumenty ze šestnáctého století, které jsou na pokraji rozpadu. Tohle je ovšem úplně jiné. Tohle je živoucí mytologie.“

John se otočil ke Katie a řekl: „Odpoledne jsem vás viděl v televizi. Prý jste zatkli podezřelého.“

„Přesně tak. Máme proti němu hodně přesvědčivé důkazy.“

„Znamená to, že já už podezřelý nejsem?“

Katie se zasmála. „Řekla jsem snad někdy, že vás podezřívám?“

„To je snad vaše práce, ne? Podezřívat úplně každého.“

„Vás jsem rozhodně nepodezřívala.“

„Proč ne? Stalo se to koneckonců na mém statku. Kdo jiný měl lepší příležitost tady tělo té nebohé holky rozmístit?“

Přísně se na něj podívala. Nutně potřeboval ostříhat a oholit. Kudrnaté vlasy mu splývaly až k límci a strniště na bradě připomínalo uhelný prach. Jeho chrpově modré oči jako by ke Katie promlouvaly a sdělovaly jí tajemství. V duchu ho vybízela, ať se odvrátí, ale on to neudělal, až si nakonec Lucy odkašlala, jako by narušovala vysoce intimní chvilku.

Katie řekla: „Na výsledky některých forenzních testů sice pořád ještě čekáme, ale jsem si na devadesát devět procent jistá, že jsme dopadli toho pravého.“

Do místnosti vešli manželé Kellyovi a John odklidil z pohovky hromadu novin, aby si mohli sednout. Z kuchyně přišla Johnova matka, kašlala a v rukou nesla čajový podnos s koláčky a kousky hutného ovocného chlebíčku. Paní Kellyová řekla: „Kéž byste Fionu znali. Byla to tak zajímavá holka, romantická a podnikavá. Nikdy se ničeho nezalekla.“

Pan Kelly řekl: „Ten chlap, Tómas Ó Conaill… má záznam v rejstříku?“

„Bohužel ano. V minulosti se nám ho podařilo usvědčit pouze z krádeží a zastrašování, je ale extrémně násilnický. Jednu dívku málem zabil a vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby měl na svědomí i pár dalších vražd, o nichž zatím nevíme. Je to kočovník, a přestože se ostatním kočovníkům hnusí,

není nijak snadné je přimět, aby proti němu vypovídali. Kromě toho se neustále potýkáme s problémy při identifikaci. My ho známe jako Tómase, ale ve skutečnosti se může jmenovat jinak. Dokonce i děti kočovníků vystupují pod plejádou různých jmen. Je to pro ně jakýsi obranný systém.“

„Vy si vážně myslíte, že Tómas Ó Conaill Fionu zabil, protože věří na nějakou čarodějnici?“

Katie přikývla: „Právě proto jsou pro nás odborníci jako profesorka Quinnová tolik důležití. Díky nim jsme pochopili, jaký měl motiv. Nebýt jich, byla by pro nás Fionina smrt naprostou záhadou.“

„Kdy půjde před soud?“

„Až za pár měsíců. Nejdřív musíme ukončit vyšetřování a poslat spis prokurátorovi. Zůstanu s vámi ve spojení a dám vám vědět, kdy má soud začít. Ze zkušenosti vím, že pokud se má člověk s žalem úspěšně vyrovnat, je pro něj nesmírně důležité, aby viděl, jak je vrah za své činy odsouzen.“

Pan Kelly řekl: „Moc děkujeme za všechno, co pro nás děláte. Mrzí mě, že jsem tam nahoře ztratil nervy. Jste k nám velmi tolerantní.“

Katie ho vzala za ruku. „Postarám se, aby byl Ó Conaill za vraždu vaší dcery náležitě potrestán, pane Kelly. Nejsem jenom odhodlaná — jsem ochotná udělat pro to úplně cokoli.“

Ještě chvíli si povídali. Dopili čaj, ale koláčků se ani nedotkli. Když vyšli ze statku ven na vzduch, John ke Katie přistoupil a řekl: „Myslíte, že bychom si mohli promluvit? Ne hned teď, ale třeba zítra nebo pozítří.“

„O co jde?“ zeptala se.

„O nic zvláštního. Já jenom … potřeboval bych si s někým promluvit.“

Zaváhala. Déšť se na ně jemně snášel, jako by je halil do tenkých mokrých závojů. „Dobrá,“ řekla konečně. „Zítra ve dvě odpoledne budu doma. Je to v Cobhu, tady máte adresu. Zavolejte, než přijedete. K obědu mám akorát pórkovou polévku a chleba, snad to nevadí.“

„Díky. Nechci otravovat, jenže…“

„Každý si někdy potřebuje s někým popovídat,“ přerušila ho Katie a šla si sednout do auta k Lucy Quinnové a manželům Kellyovým.

40

Katie vysadila manžele Kellyovy v hotelu Country Club, který tvořil shluk hořčičně žlutých budov stojících vysoko na útesech s přepychovým výhledem na řeku.

„Zítra ráno pro vás pošlu auto,“ řekla jim. „Přijeďte za mnou do kanceláře a já vám ukážu, jak jsme pokročili.“

„Ještě jednou za všechno mockrát děkujeme,“ řekl pan Kelly. Jeho hlas byl prosycený žalem. Katie se zmocnilo pokušení říct mu, že sama dobře ví, jak moc bolí přijít o jediné dítě, usoudila ale, že by tím ničemu nepomohla. Kellyovi už tak dost trpěli a nepotřebovali, aby je zatěžovala ještě svou vlastní bolestí.

Otočila se k Lucy. „Mám vás hodit do hotelu?“ nabídla jí.

„Napadlo mě, že bychom si mohly někam skočit na skleničku. Ráda bych s vámi probrala pár věcí.“

„Proč ne? Ale jenom na chvilku.“

Vyjely do prudkého kopce na Military Hill a Katie zastavila u hotelu Ambassador, který sídlil v pěkném viktoriánském domě z bledě oranžových cihel, vyzdobeném oblouky a sloupy z tepaného železa. Byla odtamtud hezká vyhlídka na změť domů z devatenáctého století, které se kupily na svazích severního Corku, a na stovky komínů.

„Tomu říkám barák,“ prohodila Lucy a vystoupila z auta.

„Kdysi tu bývala britská vojenská nemocnice,“ vysvětlila Katie. „A v okolních ulicích se natáčela spousta scén z Andělina popele. Tvůrci si nejspíš mysleli, že Cork vypadá jako Limerick víc než samotný Limerick.“

„To zní jako neoddiskutovatelná irská logika.“

Vešly do ztichlého baru, jehož podlahu pokrýval tlustý koberec, a Lucy si objednala vodku s tonikem. Katie se spokojila s perlivou vodou. Sedly si na jeden z květovaných gaučů, kterých bylo v podniku plno, Lucy sebrala ze stolu pivní tácek a pokusila se otřít si jím bahno z bot. „Měla jsem si koupit gumáky, co?“

„Takže místo činu jste už viděla,“ spustila Katie. „Jste stále přesvědčená, že se Tómas Ó Conaill snažil vyvolat Morrígan?“

„Naprosto. Stoprocentně. Ta oblast má všechno, co je k rituální oběti potřeba.“

„Ach jo, takové mrhání životy.“

„Ne, pokud v existenci Morrígan doopravdy věříte.“

„Snad v ni nevěříte!“

„Kdo ví? V tomhle světě je toho tolik, čemu nerozumíme, tolik nevysvětlených záhad.“

„Mně stačí vyřešit tuhle.“

Lucy zkřížila své dlouhé nohy a naklonila se ke Katie. Měla téměř dokonalé zuby a na levé lícní kosti znaménko krásy. „Tenhle případ pro vás hodně znamená, viďte? Nejenom Fiona Kellyová, ale i ty ostatní.“

„Ano. Zemřely násilnou smrtí, zapomnělo se na ně a nikdy nebyly řádně pohřbeny. Nemyslím si, že by vražda měla pachateli projít, i když už je dávno mrtvý.“

„Neuvědomila jsem si…“

„Co?“

Lucyiny oči zaplanuly. „Nikdy dřív jsem nepotkala nikoho, kdo by byl do něčeho takhle zapálený.“

Katie nevěděla, co na to říct. Ona sama ještě v životě nenarazila na někoho jako Lucy — na někoho, kdo se zdál být tak přátelský a vstřícný, a zároveň působil dojmem, že své pravé já pečlivě skrývá, a to nesmírně hluboko. Přesto se v Lucyině společnosti cítila uvolněně a její smyslnost se jí zamlouvala. Barman Jimmy kolem nich prošel od jejich příchodu snad už šestkrát, a dokonce na ně zamrkal.

Katie zazvonil telefon. „Komisařka Maguirová.“

„Katie! Díky bohu, tady Paul. Mám takovou radost, že jsem tě zastihl, brouku. Nemůžu nastartovat auto a za dvacet minut obědvám v South’s s chlápkem z banky — probereme spolu ten stavební projekt. Zavolal jsem na taxislužbu, ale nezvládnou sem dorazit dřív než za půl hodiny. Říkal jsem si…“

Katie se podívala na hodinky. „Potřebuješ svézt? Fajn, jenom musím profesorku Quinnovou hodit do Jury’s Inn.“

Lucy řekla: „Je všechno v pořádku?“

„Ale ovšem. Manželovi nefunguje auto, musím pro něj zajet do Cobhu a vyzvednout ho. Tu skleničku si bohužel budeme muset dát jindy.“

„Klidně pojedu s vámi. Můžeme si promluvit cestou.“

„Pokud vám to nevadí…“

„Jistěže mi to nevadí. Jsem v cizí zemi a společnost uvítám víc než cokoli jiného.“

Vyrazily po široké dvouproudé silnici na východ ke Cobhu. Stěrače z oken přerušovaně odstraňovaly mlžný déšť.

Lucy řekla: „Jsem z toho všeho vyloženě nadšená. Doufám, že vám nepřipadám nějak zvrácená. Tohle je teprve podruhé, co jsem se setkala s moderním případem rituální oběti.“

„Jaký byl ten první?“

„První?“

„Moderní případ rituální oběti. Ten před tímhle.“

„Ach… no ano. Jistý farmář v Minnesotě obětoval svou rodinu wendigu. Jde o takové podivné stvoření, které údajně žije v lesích. Podobá se irské bánší, protože se objevuje těsně před tím, než člověk zemře.“

„Co ten farmář udělal?“

„Opravdu to chcete vědět? Strčil svou ženu a tři děti do drtičky, ve které obvykle připravoval žrádlo pro prasata. A co hůř, on je tam strčil, když ještě žili. Podle patologa ztratili vědomí, až když jim to rozsekalo nohy a nože se dostaly až k pasu. Advokáti to zkusili uhrát na duševní chorobu, ale žalobce mě předvolal jako odborného konzultanta a já jsem dokázala, že všechno, co ten muž udělal, bylo v perfektním souladu s indiánskými legendami o wendigu. Duševní chorobou trpíte, když zabíjíte bezdůvodně, ale ne když svědomitě dodržujete konkrétní mytologický rituál, protože z něj chcete mít prospěch. Ten farmář byl na pokraji bankrotu a věřil, že wendigo zabije jeho věřitele. Bláznivé?

Určitě. Úchylné? Rozhodně. Ale příznak klinického šílenství? V žádném případě. Odsoudili ho za vraždu druhého stupně a dali mu doživotí.“

„Takže se nedomníváte, že Tómas Ó Conaill je šílený?“

„Těžko říct, zvlášť když ho neznám. Ale k tomu, aby udělal, co udělal, byly potřeba rozsáhlé znalosti mytologie, velké odhodlání a tělesná výdrž. Jen si představte, jak těžké muselo být oškrábat maso z nohou a paží živé dívky, rozsekat ji na kousky, dopravit doprostřed pole a rozmístit ji podle konkrétního vzoru, na kterém Morrígan údajně trvá. Podle mého názoru uvažuje pachatel zcela racionálně, Katie. Je klidný a metodický a od ostatních klidných a metodických lidí se odlišuje pouze tím, že bez výhrad věří na keltskou mytologii. Je skálopevně přesvědčen, že se mu Morrígan zjeví a dá mu vše, co si zaslouží.“

Katie z dvouproudé silnice sjela, předjela traktor a zamířila k odbočce na Cobh. „Co si myslíte o Johnu Meagherovi?“ zajímalo ji.

„O Johnu Meagherovi? Nejsem si tak docela jistá. Je to typický deprimovaný farmář, ale copak jste někdy narazila na farmáře, který by nebyl deprimovaný? To k tomu tak nějak patří. Dlouhá pracovní doba, špatné počasí, izolace. Na Johnu Meagherovi ale něco je. Má nějaký hlubší rozměr.“

Katie řekla: „Zdědil ten statek po otcově smrti. Tvrdí, že prý teď má povinnost udržet rodinný podnik nad vodou, ale podle mě se na to vůbec nehodí. Neschází moc a zbankrotuje.“

„Podezřívala jste ho?“

„Vlastně ne. Když Fiona Kellyová zmizela, pracoval zrovna na statku. Dosvědčila to dívka, která vypomáhá u něj v chlévě.“

„No, je docela dobře možné, že muž, který Fionu Kellyovou unesl, není ten, kdo ji zavraždil. Rituální zabijáci často s někým spolupracují nebo se sdružují do skupin. Znáte to, něco jako čarodějnické spolky nebo gangy pedofilů.“

„Nedokážu si představit, že by se tak kultivovaný muž jako John Meagher spolčil s takovým šmejdem, jako je Tómas Ó Conaill.“

„Jenže pokud jeho statek skutečně upadá…“

„Domníváte se, že by mohl po Morrígan chtít, aby ho zachránila před bankrotem?“

„Nevím, pouze spekuluju. Ale rozhodně je na něm něco, co mi nahání husí kůži, a na té jeho matce taky. Sotva jsem ho uviděla, vzpomněla jsem si na Normana Batese.“

„Ale prosím vás, vždyť je docela šarmantní.“

„Vím, o čem mluvím, Katie. Dělala jsem rozhovor se stovkami lidí, kteří věřili na všechno možné, od UFO po obrovské nestvůry. Pokaždé jsou k nerozeznání stejní — šarmantní, racionální a tak podobně

—, ale časem vám začne docházet, že mají o kolečko míň. O velice důležité kolečko.“

Přejeli přes kamenný most, který je zavedl na Great Island, a okolo pochmurné rozpadlé věže, kolem níž poletovala hejna vran. Okolní krajina vypadala jako vystřižená ze zlověstné tarotové karty. Katie řekla: „Na mě John působí jako obyčejný slušný člověk, který se může přetrhnout, aby zabezpečil ovdovělou matku a zachoval rodinnou čest. Jestli se něčím provinil, tak leda tím, že si ukousl příliš velké sousto.“

„Nejspíš máte pravdu. Ale Siobhan Buckleyová se stále pohřešuje, že? A tu Tómas Ó Conaill unést nemohl.“

„Nemáme žádný důkaz, že byla unesena, a už vůbec ne za účelem oběti. Osobně jsem přesvědčená, že se dřív nebo později zase objeví. Její matka se sice dušuje, že ji rozchod rodičů nezasáhl, ale spousta dětí radši moc nemluví o tom, jak se ve skutečnosti cítí.“

„Modlím se, abyste měla pravdu.“

Paul stál venku před domem a čekal na ně. Jeho pajero parkovalo nedaleko záhonu s trvalkami a mělo zvednutou kapotu.

„Netuším, co s ním, do prdele, je. Ještě včera bylo úplně v pohodě. Až se vrátím, budu muset zavolat do servisu. A teď ke všemu přijdu pozdě.“

Usadil se na zadním sedadle. „Lucy, tohle je můj manžel Paul. Paule, tohle je profesorka Lucy Quinnová.“

„No helemese. Hrozně rád vás poznávám,“ řekl Paul a okázale se zazubil. „Katie mi o vás včera večer vyprávěla.“

„Doufám, že mě vylíčila v lichotivém světle.“

„Vy žádné lichotky nepotřebujete, profesorko. Připadáte mi jako ten typ ženy, která přesně ví, jak na lidi působí.“

„Proboha, ty jsi ale slizoun,“ zasmála se Katie a otočila mondeo z příjezdové cesty na silnici.

„Nevšímejte si ho, Lucy. Pochlebováním by se mohl živit.“

„No tak, brouku, co kdybychom vyrazili? Nemůžu toho chlapa nechat čekat.“

Vrátili se přes kamenný most zpátky na pevninu, znovu se napojili na dvouproudou silnici a vyrazili ke Corku. Provoz byl v tu denní dobu hustý, a navíc museli první tři kilometry popojíždět za pomalým nákladním autem, které se pokoušel předjet ještě pomalejší bagr. Paul netrpělivě pomlaskával.

„Nic se neděje,“ uklidňovala ho Katie. „Ani ne pět minut a jsme tam.“

„Nemůžeš spustit houkačku?“

„Abych manžela dopravila včas na oběd?“

„Když jsi tenkrát jela pozdě k zubaři, tak jsi ji spustila.“

„To byla výjimečná situace. Měla jsem absces.“

V centru města začala doprava naštěstí řídnout a Katie u přístavní hráze zrychlila. Paul řekl: „To už je lepší… zpozdím se maximálně o deset minut.“

Vtom do mondea cosi zezadu narazilo. Katie měla co dělat, aby udržela volant, který byl očividně odhodlaný vytrhnout se jí z rukou. Proboha, píchli jsme, pomyslela si. Pneumatiky na povrchu vozovky zaúpěly a auto prudce sklouzlo doprava.

„Co se to sakra…“ zařval Paul.

Katie škubla volantem a auto narovnala, jenže hned nato se ozvala další rána a další a další a ona ve zpětném zrcátku uviděla, že se k nim blíží nějaký range rover. „Proboha, oni do nás narážejí záměrně!“

Šlápla na brzdu, ale range rover do nich znovu vrazil — tentokrát se jeho přední nárazník zarazil do jejich kufru a strhl je na chodník, takže projeli rovnou skrz pletivový plot, který silnici odděloval od přístavní hráze.

„Proboha!“ vyjekla Lucy.

Katie nespouštěla nohu z brzdového pedálu, ale její mondeo se s vahou a silou útočícího vozu prostě nemohlo měřit. Range rover tlačil auto po hrázi, blíž a blíž k jejímu okraji. Jeho pneumatiky vřeštěly jako nějaký bezbožný sbor a zpod blatníků se valil černý dým.

„Ježíšikriste!“ zařval Paul. „Oni nás tlačí do vody!“

Katie prudce škubla volantem a trhla za ruční brzdu. Mondeo dostalo smyk a otočilo se kolem své osy. Range rover se dál řítil kupředu a s ohlušující ranou narazil do jejich pravých dveří. Odskočil, zastavil a naklonil se na stranu, pak sjel z okraje přístavní hráze a zmizel v řece.

Katie si toho vůbec nevšimla, protože se dosud snažila dostat mondeo pod kontrolu. Auto opsalo půlkruh, a když už si myslela, že ho konečně zvládla, jeho zadní pneumatika sklouzla přes okraj hráze. Ozvalo se křupnutí, jak náraz rozmáčkl výfuk. Zadek auta se několik dlouhých, příšerných vteřin pohupoval a kymácel těsně za okrajem. „Vylezte ven!“ vykřikla Katie. „Rychle, než přepadneme!“

Paul otevřel zadní dveře, ale sotva to udělal, auto se otřáslo, zaskřípělo a sklouzlo z hráze přímo do řeky.

Vnitřek mondea se okamžitě začal plnit a Katie uhodil do obličeje proud špinavé ledové vody. Paul zařval: „Ježíši!“ Pak už se ozvalo jenom zaklokotání. Katie se zkusila otočit a podívat se, co se s ním děje, ale zabránil jí v tom bezpečnostní pás, který se jí bolestivě zařezával do hrudi. Lucy si svůj pás odepnula a podařilo se jí otevřít dveře. Říční voda se do auta hrnula stále rychleji a valila se jim přes ramena, a to i přesto, že Katie pořád ještě za čelním sklem viděla šedou oblohu, okraj přístavní hráze a tváře lidí, kteří přes něj nakukovali.

Lucy se vysoukala ven. Jak plavala pryč, nechtěně kopla Katie do paže. Mondeo se naklonilo a definitivně se potopilo. Voda zaplavila celý prostor pro pasažéry a auto se pozvolna propadlo dolů do

černavého šera. Tak tak že se Katie stihla nadechnout.

Cukla za bezpečnostní pás, ale byl zaseknutý. V duchu si vynadala, že u sebe nemá kobercový nůž — a to si přitom neustále říkala, že ho musí sehnat. Na vlastní oči přece viděla tělo mladé matky, která zaživa uhořela při autonehodě na severním okruhu. Katie na západku pásu stále dokola mačkala, ale ničeho tím nedocílila a pouze si ulomila nehet. Škubla sebou a zkusila se z pásu vykroutit, jenže on ne a ne povolit.

Ježíšikriste, pomyslela si. Já se tu utopím. V hlavě jí bušilo a na plicích ji tolik bolelo, že jen stěží odolávala pokušení nalokat se říční vody. Kupodivu nezpanikařila. Napadlo ji, že to prostě chce mít co nejrychleji za sebou, a když už nic jiného, tak u toho aspoň netrpět.

Paul se zjevně okamžitě utopil. Tomu říkám ironie, pomyslela si. Zrovna když jsem došla k závěru, že s ním nemůžu dál žít, tak s ním umřu.

Vtom si všimla, že se kolem čelního skla mihl temný stín, a hned poté se ozvalo hlasité zaklepání na boční okno. Otočila se a v kalné vodě plné nečistot spatřila Lucy s vytřeštěnýma očima a bezbarvým obličejem.

Lucy otevřela dveře na straně řidiče. Katie ukázala na svůj pás a ona přikývla. Ve tmě se zaleskl nůž a Lucy dvěma rychlými tahy Katiiny popruhy přeřízla, potom ji popadla za paže a vytáhla ze sedadla. Zakopala nohama a zamířila vzhůru k hladině. Celou dobu Katie pevně držela, jako nějaký anděl, který nese duši zemřelého do nebe. Vynořily se nedaleko hráze a ihned je zahrnul příval výkřiků, halekání a potlesku. Katie s úžasem zpozorovala, že celá hráz je plná diváků a aut. Lucy s ní doplavala k hrázi a pomohla jí vylézt na zrezavělý železný žebřík.

„Paul,“ rozkašlala se Katie. „Co se stalo s Paulem?“

„Podívám se,“ řekla Lucy. Na žebřík vlezli dva muži, chytili Katie za paže a zvedli ji na hráz. Z kabátu jí crčela voda.

„Jste v pořádku?“ zavolal jeden z nich na Lucy, ale ona se beze slova otočila a znovu se potopila.

„Můj manžel je pořád tam dole,“ vysvětlila Katie.

„Pro Kristovy rány!“

Tři muži, kteří vypadali jako profesionální námořníci, nasedli před chvíli do loďky a teď se jeden z nich opakovaně potápěl tam, kde range rover zajel pod hladinu. Střechu auta bylo pod vodou dosud vidět, jako víko ponořené rakve. Dorazily policejní vozy, nejprve jeden, pak druhý a po nich následovala záchranka. Z druhého hlídkového auta vystoupil policejní detektiv Patrick O’Sullivan a okamžitě se ke Katie vrhl.

„Proboha, je vám něco?“

„Napálili to do nás, úmyslně to do nás napálili. Ten range rover do nás narazil a snažil se nás shodit z hráze do řeky. Paul je ještě pod vodou.“

„Za chvíli tu budou potápěči. Moment, vydržte — skočím vám pro deku.“

Katie stála na okraji hráze a klepala se. Uplynuly už tři minuty a po Lucy ani Paulovi nikde ani stopy.

Jeden policista do řeky skočil, ale sotva zmizel pod hladinou, Lucy se vynořila a v náručí svírala Paula. Jeho tvář byla tak modrá, že vypadal, jako by se chystal na hinduistickou slavnost.

Policista pomohl Lucy dopravit Paula k žebříku a společně ho vytáhli na hráz. Katiin manžel měl zavřené oči a ruce ochable spuštěné k zemi. Záchranáři ho začali oživovat; dostávali z jeho plic vodu a dávali mu umělé dýchání. Katie postávala stranou a v duchu bez přestání drmolila: „Prosím tě, bože, ať není mrtvý, dej, ať není mrtvý.“

Přistoupila k ní Lucy. Lapala po dechu a plivala říční vodu. Katie ji chytila za ruce. „Vždyť vy úplně mrznete! Patricku, mohl bys donést deku i profesorce Quinnové?“

„Co váš manžel?“ zakašlala Lucy.

„Zatím nevím. Já ani netuším, jestli dýchá.“

Přišel k nim policista s těžkou šedou dekou a přehodil ji Lucy přes ramena. Profesorka Quinnová vzala Katie kolem pasu, objala ji a obě se roztřásly.

„Zachránila jste mi život, Lucy,“ řekla Katie. „Byla jste úžasná.“

„Na vysoké jsem dva roky po sobě byla přebornicí v plavání.“

„Díky bohu za to.“

„Co ti lidi v tom druhém autě?“

„Snaží se je vylovit.“

„Co jsou zač? Proč se nás pokoušeli shodit do řeky?“

Katie si hrábla do mokrých vlasů. „Řekla bych, že na tohle zná odpověď jenom Paul.“

Přikročila k nim záchranářka, malá pihovatá dívka s tmavě rudými loknami. „Dýchá bez pomoci, komisařko, a jeho tep by za daných okolností nemohl být lepší. Bohužel je stále v bezvědomí. Jak dlouho byl pod vodou?“

„Maximálně pět minut.“

„Odvezeme ho do krajské nemocnice. Měly byste jet s námi, obě dvě. Doktor vás prohlédne a naočkuje proti virové hepatitidě.“

„Děkuju, ale ne,“ řekla Lucy. „Nemůžu se dočkat, až budu zpátky v hotelu.“

„Chceme se jenom ujistit, že jste neutrpěly žádná zranění,“ trvala záchranářka na svém. „A pokud nejste proti hepatitidě očkovaná, vystavujete se smrtelnému nebezpečí.“

„Žádného doktora nepotřebuju a ani omylem nestojím o to, aby mi někdo dával do zadku injekci,“ odsekla Lucy. „Jediné, co teď chci, je panák brandy a horká sprcha.“

Záchranářka se s ní očividně hodlala dohadovat, ale Katie zasáhla: „Pokud si to profesorka Quinnová nepřeje, tak na prohlídku nemusí. Lucy, řeknu Patrickovi, aby vás do Jury’s Inn zavezl. Já pojedu s

Paulem do nemocnice a později vám zavolám, ano?“

Lucy se k ní nečekaně natáhla a políbila ji na čelo. „Jste v bezpečí a na ničem jiném nezáleží.“

Paula naložili na nosítka a přenesli ho do auta záchranné služby. Katie k němu nastoupila a vtom náhle uslyšela od hráze výkřiky. Potápěči vytáhli z vody muže, který jel v range roveru, a zvedli ho do loďky. Z toho, co Katie viděla, bylo zřejmé, že je mrtvý.

41

Katie zůstala v krajské nemocnici až do jedenácti večer, Paul se však neprobral. Doktor jí řekl:

„Musím vás upozornit, že nedostatek kyslíku mohl způsobit poškození mozku, ale nemůžeme si tím být jisti, dokud se vašemu muži nevrátí vědomí.“

„Ale probudí se, že ano?“

„V současné situaci je těžké to odhadnout.“

„Dobrá,“ řekla Katie. Znenadání se jí zamotala hlava. Připadala si, jako by se jí každou chvíli měla podlomit kolena. „Pokud to půjde, tak zítra zavolám. Číslo na můj mobil máte, kdyby se mezitím něco změnilo, a přinejhorším se se mnou vždycky můžete spojit přes policejní ústředí na Anglesea Street.“

„Ovšem. Dobře se o něj postaráme, Katie, žádné strachy.“

Venku na ni čekalo policejní auto, které ji mělo odvézt domů. Seděla v něm mladá policistka s růžolícími tvářemi a načechranými blond vlasy, které měla spletené do copu.

„Viděly jsme se už někdy?“ zeptala se Katie.

„Neviděly. Nedávno mě přeložili z Bandonu.“

„Aha, takže jste sem přijela načerpat zkušenosti se zlým velkoměstem?“

„Moc se mi tu líbí,“ usmála se dívka. „Aspoň se člověk nenudí.“

Jely v tichosti. Katie po chvíli řekla: „Proč jste do Garda Síochána nastoupila?“

„Protože jsem nechtěla pracovat v obchoďáku. Všichni moji kamarádi pracují v obchoďáku. O takovou práci nestojím.“

„To je celé?“

„Taky si přeju pomáhat lidem.“

„No ano. Pomáhat lidem. To bývaly časy.“

„Prosím?“

„Ale nic, nevšímejte si mě. Mám za sebou mírně řečeno náročný den. Jak se jmenujete?“

„Kathleen. Kathleen Kielyová. Většina lidí mi říká Katie.“

„Můžu vám něco poradit, Katie? Něco opravdu užitečného?“ Policistka se na ni bázlivě podívala.

„Nikdy nezapomeňte, že máte své meze. Čím víc lidem dáte, tím víc si od vás vezmou.“

„Prosím?“

„Nečekám, že pochopíte, co vám vykládám, Katie. Jenom si pamatujte, že nejste žádná světice, milosrdná sestra ani mučednice. Nic světu nedlužíte, a pokud si budete myslet opak, skončíte s prázdnýma rukama.“

Policistka se zatvářila rozpačitě a zjevně nevěděla, co na to říct.

„Ještě něco,“ dodala Katie, když přes most přejely na Great Island. „Nikdy nechoďte plavat v pršiplášti.“

Jen co strčila klíč do zámku, zazvonil jí mobil. Volal Liam Fennessy.

„Jak je Paulovi?“ zajímal se.

„Těžko říct. Momentálně dost mizerně. Pořád se neprobudil.“

„To mě mrzí, Katie. Mimochodem, jsem v márnici svatého Patrika. Právě jsme potvrdili totožnost spolujezdce i řidiče toho range roveru.“

Otevřela dveře a vstoupila do chodby. Přihnal se k ní Četník a vyskočil na ni. „Klid, hochu! Klid! Ne, Liame, to nebylo na vás. Mluvím se psem. Co ti dva, znám je?“

„To rozhodně znáte. Vlastně to byli vaši blízcí kamarádi.“

„Jsem k smrti unavená, Liame, a na hádanky fakt nemám náladu.“

„Udělalo by vám radost, kdybych řekl, že v tom autě seděli Dave MacSweeny a jeho gorila Fergal Fitzgerald?“

„To snad nemyslíte vážně. Dave MacSweeny?“

„Není o tom pochyb. Díra po náušnici, tetování, všechno sedí. To by vám mělo pořádně odlehčit, ne?“

Katie si svlékla kabát, který jí v krajské nemocnici půjčili, a pověsila ho na věšák. „Na co narážíte, Liame?“

„Takhle do mobilu bych se nerad vykecával, Katie, ale dobře vím, že to byl Eamonn Collins, kdo

nechal Davea MacSweenyho přitlouct ke zdi té městské cely, a taky vím, proč to udělal. V celém Corku byl jediný chlap dostatečně zbrklý na to, aby ho napadlo začít si s tou příšernou Geraldine Daleyovou, pokusit se z MacSweenyho skladu vzít stavební materiál skoro za milion eur a prodat ho Charliemu Flynnovi. Zrovna tak je v Corku jediná žena, která by si dovolila požádat Eamonna Collinse o mimořádnou službičku. Prosím vás, Katie, já Davea MacSweenyho znal už od jeslí.

Eamonn Collins s ním neměl žádný problém. Jediný problém, který ty dva spojoval, byl ten váš.“ Katie nějakou dobu mlčela a pak se zeptala: „Co s tím uděláte?“

„Nic. Proč bych s tím měl něco udělat? Komu sejde na tom, že se jeden grázl rozhodl přitlouct druhého grázla ke zdi městské věznice a že ten druhý grázl skončil spolu se třetím grázlem v řece?“

„Mohl byste to ohlásit Dermotovi.“

„To bych samozřejmě mohl, ale neohlásím. Jsem loajální, Katie, v první řadě vůči Garda Síochána. Bez ohledu na to, co si o tom vašem extempore myslím, by byla naprostá katastrofa, kdyby se zjistilo, že je historicky první žena v pozici policejního komisaře zkompromitovaná.“

„Můžu se udat sama.“

„To můžete, ale čemu byste tím prospěla? Vy byste přišla o místo a my o jednoho z našich nejlepších detektivů. A navíc byste měla vzít v potaz svého otce. Zlomilo by mu to srdce.“

„Někdy mi z vás naskakuje husí kůže, Liame.“

„Opravdu? Jsem všímavý, to je celé. Udržování pořádku nespočívá jenom v zavírání lidí do lapáku. Udržovat pořádek znamená hledat kompromisy, dělat to, co je praktické, a mít nekonečnou trpělivost. Eamonn Collins na vás teď sice něco má, ale vy toho na něj máte mnohem víc. Váš čas přijde. A vůbec, podívejte se na to z té lepší stránky — Charlie Flynn už nemusí tvrdnout na Floridě. Nikdo z té MacSweenyho sebranky nebude mít nervy na to, aby starému dobrému Charliemu vyhrožoval, obzvlášť když to zboží bylo od samého začátku štípnuté. Dermot starostovi poví, že se jeho švagr našel a že je v pořádku, a vám připadne veškerá zásluha.“

„Kam tím míříte, Liame?“

„Nikam, Katie, to jsem vám už přece řekl.“

„Vy víte, že jsem byla u Caitlin.“

„Jo, to vím.“

„Včera jsem si o tom s vámi chtěla promluvit.“

„To mi jaksi došlo.“

Rozhostilo se napjaté ticho. „Caitlin má dojem, že jste se změnil. Že prý vás práce frustruje. Právě proto podle ní ztrácíte nervy.“

„Já si o tom myslím svoje, Katie, ale teď už se bavíme o mém soukromém životě a upřímně řečeno, to, co se mezi mnou a Caitlin děje, se vás nijak netýká.“

„Jenže vy jste na ni vztáhl ruku, Liame.“

„Ještě štěstí, že jsem ji nepřitloukl ke zdi, co?“

Katie neodpověděla. Bylo jí jasné, v jakém postavení se ocitla. Došla s telefonem k baru, jednou rukou otevřela lahev vodky a nalila si do těžké sklenky z broušeného křišťálu vydatného panáka.

„Nějaké novinky ohledně Siobhan Buckleyové?“ zeptala se.

„Nic extra. Tři očití svědci zhruba pět minut po deváté viděli, jak se po Lower Glanmire Road řítí bílý lexus — tedy krátce poté, co se Siobhan Buckleyová údajně nechala svézt bílým sedanem. V tom lexusu seděl muž s mladou dívkou a podle ženy, která jela ve voze za nimi, se prali. Auto neustále kličkovalo ze strany na stranu, jednou narazilo do obrubníku a málem vjelo do protisměru.“

„Zahlédl je ještě někdo, někdy později?“

„Nikdo.“

„Chápu. Nejspíš si budu muset znovu popovídat s Tómasem Ó Conaillem.“

Liam řekl: „Heleďte, Katie… já vím, že máme poslední dobou trochu napjaté vztahy, ale podle mě si potřebujete odpočinout. Zítra Ó Conailla klidně vyslechnu. Můžu se ujmout i pátrání po Siobhan Buckleyové. Prošla jste si těžkým traumatem, a navíc se musíte postarat o Paula.“

„To je od vás moc milé, Liame. Kéž byste byl takhle milý i ke Caitlin. Je to moje kamarádka, na to nezapomínejte.“

„Katie…“

„Zítra v devět budu v práci a chci, aby na mém stole leželo hlášení o dnešní nehodě, včetně posudku na MacSweenyho příbuzné a zbylé členy jeho gangu — co jsou zač, kde bydlí a jak moc jsou nebezpeční.“

„Jak myslíte, šéfová.“

Katie zavěsila a položila mobil na barový pult. Četník kolem ní obcházel, očichával ji a kňoural. „Nic se neděje, hochu. Dneska si budeš muset odskočit na zahradě. Na procházku fakt nemám sílu.“

Odnesla skleničku do ložnice. Na to, aby se vysprchovala, už byla příliš unavená. Svlékla se, oblékla si modrobílé pruhované tričko a vklouzla pod tlustou studenou peřinu. Usnula, dřív než stihla pozhasínat.

Zdála se jí stejná noční můra jako před několika dny. Mířila přes mokrý štěrkový dvorek ke dveřím tovární budovy. Z vysokých cihlových komínů se valila oblaka černého kouře a Katie zevnitř slyšela cinkání řetězů, hukot strojů a zoufalé výkřiky.

„Paule?“ řekla a vešla do dveří. „Kde jsi, Paule?“

Zpoza rohu se ozvalo ječení pásových pil přeřezávajících kosti. Katie se protáhla kolem obří hromady zakrvácené pytloviny a uviděla řezníky v krvavých zástěrách a podivných mušelínových čepicích, jak

rozřezávají kusy temně rudého masa — nohy, ruce a trupy.

„Dej si pozor na toho chlapa s šedými panenkami!“ zašeptal jí kdosi do ucha, ale ona i přesto zamířila přímo k nejbližšímu řezníkovi. Chloupky na zátylku se jí zježily. „Dej si pozor na toho chlapa s šedými panenkami!“ Muž rozřezával cosi, co vypadalo jako ženská noha — takhle zblízka na ní Katie rozeznala dokonce i dolíčky —, a zakrvácené odřezky házel do pytle.

Katie k němu zezadu přistoupila. „Policie!“ pokusila se vykřiknout, ale její hlas zněl zkresleně a nesrozumitelně, jako by byla hluchoněmá. „Policie, jste zatčen!“

Zdálo se, že ji neslyšel, a tak opatrně natáhla ruku a položila mu ji na rameno. Ztuhl, odložil řeznickou pilu a otočil se. Tvář mu halil mušelínový závoj. Katie se zastavilo srdce a pak opět zabouchalo, zastavilo se a zabouchalo. Cítila, jak jí po zádech běhá mráz jako hejno korýšů.

Muž si pomalu, prst po prstu, stáhl tuhou koženou rukavici. Zvedl ruku a shrnul si závoj z obličeje.

„Proboha,“ snažila se Katie říct, ale nešlo to.

Byl to mrtvý Dave MacSweeny. Oči měl bílé jako vařená treska, jeho tvář byla šedá a z úst se mu po obou stranách hrnula špinavá říční voda.

Zaječela: „Ne! Táhni ode mě!“ Četník ji dole v přízemí uslyšel a ostře zaštěkal. Otevřela oči a na zlomek vteřiny si nebyla jistá, kde je. Za chvíli opět zaostřila: lampa na nočním stolku dosud svítila, budík ukazoval 3.43 a z toaletního stolku se na Katie usmívala Paulova fotografie. Její manžel na snímku mírně šilhal, jako by se ohlížel přes rameno.

Šla si do koupelny vyčistit zuby. Vypila dvě sklenice vody, vrátila se do postele a zhasla. Uplynulo dvacet minut, než zase usnula. Tentokrát se jí zdálo, že utíká po opuštěném pobřeží, utíká a utíká, jak nejrychleji dovede, a doufá, že ji její stopy nedoženou.

42

Siobhan probudilo oslnivé světlo baterky, kterou jí kdosi namířil do očí. Zafňukala a pokusila se odvrátit. Byla přikrytá špinavou dekou z řídké vlny, ale i přesto jí byla tak příšerná zima, že ztratila skoro všechen cit v nohou.

„Kolik je?“ zeptala se. V ústech měla sucho a stěží se vzmohla na slovo.

„Už je skoro načase, abys vyrazila na cestu, Siobhan,“ řekl muž. „Vidím, že sis trochu schrupla. To je dobře. Budeš potřebovat veškerou sílu, jakou v sobě to tvé měkké tělíčko má.“

„Prosím,“ zaskřehotala.

Sedl si vedle ní a položil baterku na židli. Siobhan z něj viděla pouze temnou siluetu. „Není to zvláštní,“ řekl, „že jsou týraní vždycky tak zdvořilí? Člověk by si myslel, že se rozzlobí, že budou křičet a zuřit, rouhat se a spílat bohu. Ale oni ne. Pokaždé je to samé ‚prosím‘ a ‚děkuji‘. Anebo mám

prostě štěstí. Třeba unáším jen pokorné a vlídné dívky.“

„Já chci domů,“ zavzlykala.

Muž zvedl ruku a pohladil Siobhan po ježaté lebce. „Jistěže chceš domů. Jenže to bohužel nejde. Čeká tě jiný osud. Zařídil jsem ti schůzku, dostaveníčko s tetou Agonií. Sevře tě v náručí a způsobí ti tu nejvybranější bolest, jakou jsi kdy zakusila.“

„Prosím vás, neubližujte mi. Udělám, co budete chtít.“

„Já vím, já vím. Ale od toho tu nejsi. Jsi tu proto, abys mi otevřela dveře — dveře, které se před mnoha staletími zabouchly. Jsi ta pravá, Siobhan. Poslední z třinácti, švadlena s vlasy rudými jako oheň. Obávám se, že ti budu muset ublížit, ošklivě ublížit. To ale k rituálu patří. To je jeho účel. A ty díky tomu získáš zkušenost, z jaké se smí těšit jen málokdo. Dostaneš se mimo své tělo, na místo, kde pochopíš, že bolest může být cílem sama o sobě, cílem nádhernějším než smrt.“

„Já chci domů,“ plakala Siobhan. „Prosím, prosím, já chci jít domů.“

„Mám ti dát prášky proti bolesti, než začneme?“ Popotáhl a vstal. „Myslím, že mám v koupelně nějaký aspirin.“

„Já chci domů.“

Muž židli bez varování překotil, takže se Siobhan náhle dotýkala hlavou podlahy a dívala se do stropu. Bezmocně, ustrašeně zanaříkala. Zápěstí měla pevně připoutána k opěrkám a on teď vytáhl kus nylonové šňůry na prádlo a svázal jí i kotníky — utáhl uzly tak těsně, že měla pocit, jako by jí odřezával chodidla.

„Jsi prochladlá, to je dobře. Zima bolest otupí. Jakmile se ale zahřeješ… no… pak tě to bude teprve bolet.“

„Já nechci — nemůžu — já to nevydržím! Já to nevydržím! Prosím vás, pusťte mě! Pusťte mě!“

Pohladil ji po nahých kolenou. „Studuješ návrhářství, Siobhan. Snila jsi někdy o tom, že budeš slavná? Tohle tě proslaví, věř mi. Tvoje jméno bude už navždy spojené s jednou z nejvýznamnějších mytických událostí tohoto tisíciletí. Kdykoli si lidé vzpomenou na okamžik, kdy Morrígan opět přišla do tohoto světa — a že na to budou vzpomínat ještě po staletí —, vybaví si i jméno Siobhan Buckleyové.“

Siobhan ležela na zádech, přes slzy pořádně neviděla a nos měla ucpaný. Muž chvíli mlčel a Siobhan přemýšlela, jestli neodešel. Vtom ale uslyšela, že zakašlal a cosi zaklapl. A potom bez jakéhokoli varování ucítila, jak jí po pravém lýtku sjíždí cosi příšerně studeného, od kolene až dolů ke kotníku. A zase, po stejné dráze, ale hlouběji, až na kost. Ucítila příval tepla a jakési lepkavé tekutiny.

Zkusila vykřiknout, ale ústa měla plná slin. „Ahghlgh!“

„Výborně, Siobhan,“ řekl a provedl hluboký postranní řez těsně pod pravým kolenem. Cítila, jak jí přeřezává šlachy, jak povolují a scvrkávají se. „Vzhledem k okolnostem se obdivuhodně ovládáš.“

„Á!“ zaječela, když skalpelem zajel do horního lýtkového svalu.

„Mám na chvilku přestat?“ zeptal se. Odkašlal si podruhé a řekl: „Pardon. Bude mnohem lepší, když si to odbudeš naráz.“

Třásla se bolestí. „Ne,“ bylo to jediné, na co se vzmohla. „Ne.“

„Budu tedy pokračovat. Nestyď se a křič, jestli ti to pomůže. Křik prý očišťuje.“

Siobhan zavřela oči a modlila se k Panně Marii, aby ji ochránila, aby ji odsud vysvobodila a ulehčila jí od té strašlivé bolesti. Muž rozkrojil levou část lýtka a ona ucítila, jak se maso rozevírá a do obnaženého svalu se opírá studený vánek. Modlila se k Ježíši, aby jí odpustil všechny hříchy a přijal její duši do nebe.

Když oči opět otevřela, viděla, že je pořád v pekle. Muž se nad ní dosud skláněl, přeřezával jí Achillovu šlachu a tiše si u toho broukal.

43

Katie nechala překapat kávu a mezitím zavolala do krajské nemocnice, kde jí řekli, že Paulův stav je stabilizovaný a „nezavdává příčinu k obavám“. Dýchal bez pomoci přístrojů, ale byl stále v hlubokém bezvědomí a na vnější podněty nereagoval. Za oknem hustě pršelo a z ucpaných okapů nad garáží crčela voda. Zdravotní sestra Katie oznámila, že dopoledne převezou Paula na tomograf, aby se zjistilo, jestli při nehodě nedošlo k poškození mozku.

Katie zavěsila a mlčky se pomodlila ke svaté Terezii z Ávily, patronce nemocných a postižených. Stejnou modlitbu pronesla kdysi i za matku. „Bůh nás nechává trpět a my nechápeme proč, ale určitě nás trestá z velice dobrého důvodu.“

O tři čtvrtě na devět se před domem ozvalo troubení. Katie vyhlédla z okna a uviděla, že na ni čeká policejní auto. Zavřela Četníka v kuchyni, oblékla si námořnicky modrou větrovku a vyběhla ven.

„To máme dneska hezky, co?“ prohodil řidič, šedovlasý policista jménem Patrick Logan, a nastartoval. Byl to přátelský muž, spolehlivý a bez velkých ambicí, který měl zanedlouho odejít do důchodu.

„Do háje,“ řekla Katie.

„Copak? Zapomněla jste něco? Mám se vrátit?“

„Ne, jen jsem chtěla dát pod květináč klíčky od manželova auta. Měla jsem v plánu zavolat do opravny, ať sem přijedou a podívají se na ně.“

„Na to pajero? Co je s ním?“

„Nejde nastartovat. Před měsícem s ním byl v servisu a až do včerejška fungovalo naprosto v pohodě.“

„Můj syn se vám na něho klidně podívá. Provozuje pojízdný servis. Naúčtuje vám daleko míň než autoopravna.“

„To by byl moc hodný. Ten krám je manželova chlouba.“

„A jak se vašemu muži vlastně vede?“

„Je v bezvědomí. Modlím se, aby neutrpěl trvalé poškození mozku.“

„Taky doufám,“ řekl Patrick Logan a nějakou dobu v tichosti řídil. „A jak se vede vám?“

„Fajn,“ řekla Katie. „Jsem v pořádku, díky za optání.“

„Takže si nechcete vzít na pár dní volno?“

„Proč bych měla?“

„No, pokud k vám můžu být upřímný…“

„Ale ovšem, beze všeho.“

„Někteří kolegové jsou toho mínění, že se trochu přepínáte. Protože jste žena a máte podle všeho dojem, že musíte něco dokázat.“

„Aha. Tak tohle si někteří moji kolegové myslí?“

„Omlouvám se. Nepříslušelo mi, abych se k tomu vyjadřoval. Ale někdy je lepší dozvědět se, co se za vašimi zády děje, dřív než vám do nich vrazí kudlu.“

„Po pravdě řečeno, Patricku, já si toho jsem plně vědomá. Většina mých kolegů se skutečně domnívá, že se nadměrně přepínám, a dokonce že nadměrně přepínám i je. Ale na komisařku mě nepovýšili proto, že bych se celý den poflakovala po barech a předstírala, kdovíjak nejsem ve střehu a nesbírám informace. Dřu se, protože je to nutné, a ne proto, že bych chtěla něco dokazovat, sobě nebo svým kolegům.“

„Ne, jistěže ne, promiňte, prosím.“

„Nic se neděje, Patricku. Vím, že jste to nemyslel zle. Poslyšte, okolo druhé hodiny budu doma. Ať se u mě váš syn zastaví. Byla bych mu opravdu vděčná.“

„Samozřejmě.“

V kanceláři na ni čekal vzkaz od Gerarda O’Briena. Profesor O’Brien jí zavolal včera v pět odpoledne, přesně jak ho požádala, jenže ona už tou dobou seděla v krajské nemocnici. Ze záznamníku se

ozvalo: „Haló? Katie? Tady Gerard. Je mi jasné, že jste podezřelého zatkla, ale ten materiál z Německa je velice, velice vzrušující. Jsem přesvědčený, že by nám tu šlamastyku v Knocknadeenly pomohl vyřešit. Jestli chcete, zastavím se na Anglesea Street. Anebo ještě líp, co takhle zajít na oběd?“

Katie se krátce zamyslela a pak zavolala Lucy do Jury’s Inn. Telefon dlouze vyzváněl, a když ho Lucy

konečně zvedla, zněla vyčerpaně.

„Lucy? Tady Katie Maguirová.“

„Á, promiňte. Moc jsem se nevyspala. Noční můry.“

„Tak to nejste sama. Volám, abych vám dala vědět, že Paul je sice pořád v bezvědomí, ale jeho stav se stabilizoval. Doktoři tvrdí, že pokud nedošlo k poškození mozku, má slušnou šanci přežít.“

„To je vynikající zpráva.“

„Taky jsem se chtěla zeptat, jestli máte v poledne nějaké plány. Ráda bych vám někoho představila — profesora Gerarda O’Briena z Corkské univerzity. Pomáhá nám s vyšetřováním těch vražd z roku 1915 a říká, že narazil na nějaký velice vzrušující materiál. Musím dodat, že tohle prohlašuje on, ne já, ale doposud jsme s ním měli samé vynikající zkušenosti.“

„Já nevím, Katie… nemám ve zvyku šlapat svým kolegům na paty.“

„Nebojte, nikomu byste na paty nešlapala. A kdo ví, třeba dohromady přijdete na něco, čím ten případ definitivně rozlousknete.“

„Tím bych si nebyla tak jistá.“

„Lucy, vážně bych se s vámi ráda sešla — chci vám poděkovat za ten včerejšek a taky bych se ráda dozvěděla něco víc o tom muži, kterého jste zmínila, o Jacku Callwoodovi. Navíc byste mi tím prokázala velkou laskavost. Gerard O’Brien je na mě totiž, diplomaticky řečeno, velmi milý.“

„Chápu. Potřebujete tělesnou stráž.“

„Spíš gardedámu, ale nepohrdnu ani tělesnou stráží. Co kdybyste v jednu hodinu zaskočila do restaurace Isaac’s na MacCurtain Street?“

„Fajn, přemluvila jste mě.“

Krátce po desáté dopoledne zaklepal na dveře její kanceláře Patrick Goggin. Katie byla zaneprázdněna pročítáním podrobných technických hlášení ohledně chaty, v níž Fiona Kellyová zemřela, a tudíž neměla radost, že ho zase vidí.

Nahlas se nadechl nosem. „Používáte opravdu příjemný parfém, komisařko.“

„Děkuju. Dneska toho bohužel mám až nad hlavu.“

„Rozumím,“ polkl. „Jdu vám jen vyřídit, že se mi z ministerstva obrany v Londýně ozvali kvůli těm Irkám, které se ztratily v oblasti severního Corku mezi lety 1915 až 1916.“

„A?“

„Prý důkladně prohledali Národní archiv v Kewu a vypadá to, že veškeré rozkazy z požadovaného období byly během nepřátelského zásahu za druhé světové války zničeny. Každopádně chybí a nikdo je nemůže najít.“

„Tomu říkám náhoda. Vy jim to věříte?“

„Nemám na výběr.“

„Vám se nezdá, že účelově maří vyšetřování?“

„Možná maří. Ale na druhou stranu, Jack Devitt si vybudoval živobytí na vytrubování zvěrstev, která Briti v Irsku napáchali. Poměrně často s ním souhlasím, obzvlášť když přijde na válku za nezávislost a irské dobrovolníky, ale osobně mi nepřipadá ani trochu pravděpodobné, že by britský velící důstojník oficiálně nařídil systematicky unést a zavraždit jedenáct mladých Irek.“

Katie se opřela. „Co se mě týče, celkem se k vašemu názoru přikláním. Především proto, že ty ženy obětovali v rámci starobylého keltského rituálu. Na keltské rituály si Britové nikdy nepotrpěli — oni naopak dělali všechno pro to, aby je vymýtili. A vyvolávání Morrígan je tajuplný rituál, o kterém většinou netuší ani samotní Irové, natož Britové. Ale pokud britské ministerstvo obrany ty rozkazy nemůže předložit nebo je předložit nehodlá, tak nám to situaci zrovna neusnadňuje, viďte?“

„To v žádném případě. Právě proto se spoléhám, že zjistíte, co se s těmi ženami doopravdy stalo. Jestliže má Jack Devitt pravdu a skutečně je unesli a zavraždili britští vojáci, pak si tím musíme být stoprocentně jistí. Je docela dobře možné, že má víc důkazů, než tušíme, a my prostě nemůžeme provádět kamufláž, dokud nebudeme mít ponětí, co vlastně máme kamuflovat.“

Katie spustila ruku s propiskou na hromadu papírů. „Povím vám jediné, pane Goggine, a sice že děláme všechno, co je v našich silách. Do dnešního dne jsme vypátrali jedenáct lidí, kteří se domnívali, že by mohli být s oběťmi spříznění. Všechny jsme je poslali na testy DNA a sedm z nich mělo pozitivní výsledek — panuje tudíž oprávněný předpoklad, že těch jedenáct koster nalezených v Knocknadeenly patří jedenácti ženám, které byly v letech 1915 a 1916 uneseny.

V rodinách některých z těch příbuzných se tradují historky o tom, ‚jak se jednou pratetička Betty dočista vypařila‘, ale bohužel nijak neobjasňují, kdo a jak se těch žen zmocnil. Praprapraneteř Mary O’Donovanové zmínila příběh o jakémsi ‚vojákovi z pekel‘, který se v té době údajně pohyboval okolo čtvrtí Saint Luke’s Cross a Montenotte a zaměřoval se na mladé ženy, nemuselo ale jít o nic víc než o varování místním dívkám, aby přestaly s britskými vojáky flirtovat.“

„Jak já bych se bez tohohle obešel,“ vzdychl Patrick Goggin a unaveně si promnul tváře, jako by byly z plastelíny.

„Tak to jsme dva, pane Goggine. Dneska obědvám se dvěma odborníky na keltskou mytologii, třeba s něčím přijdou.“

„Ach.“ Tvářil se zklamaně. „Právě jsem se vás chystal zeptat, jestli byste se mnou nezašla na skleničku.“

Siobhan zamrkala, otevřela oči a téměř okamžitě ji zaplavila vlna bolesti — přehnala se přes ni, jako když příboj smete rozbitou panenku. Cítila, jak se pod ní zvedá podlaha, klesá a naklání se, jak se k ní blíží zdi a zase ustupují. Vyzvracela se, i když vlastně neměla co, dostala ze sebe pouze trochu konzervované rajčatové polévky, kterou jí muž dal, a pár provazců hlenu.

Bolest byla tak zdrcující, že Siobhan vůbec nedocházelo, kde se tam vzala nebo co se s ní stalo, dokonce ani kdo je. Dokázala uvažovat pouze o svém utrpení a o pohybující se místnosti.

Stál těsně vedle ní, ale ona z něj neviděla nic než temný pokřivený stín. „Jsi vzhůru?“ zeptal se.

Neodpověděla, a tak si k ní klekl a palcem jí odhrnul rozechvělé cukající víčko. „Jsi vzhůru? Vedla sis moc dobře. Jak ti je?“

Znovu se jí zvedl žaludek a začala dávit, jednou a pak ještě podruhé, a on od ní stál dál, dokud neskončila. „Nechám tě teď odpočívat. Zkus se malinko vyspat. Brzy se vrátím a donesu ti jídlo. Dáš si něco k pití, než půjdu?“

Přikývla. Tolik ji to bolelo, že se nevzmohla ani na pláč. Odešel a zakrátko se vrátil s velkou sklenicí vody. Podepřel jí hlavu, kterou pokrývalo posledních pár červených chomáčků vlasů, a pomohl jí spolykat tři čtyři doušky. Skoro okamžitě začala zase dávit a voda jí vyšplíchla na nohy.

Strnule seděla, hlavu měla svěšenou, oči zavřené a zmítala s ní bolest.

„Neboj, vrátím se,“ řekl muž laskavým tónem. „Pak teprve poznáš, co je to bolest.“

Zavřel za sebou dveře. Siobhan ochable seděla na židli a podlaha se pod ní vzdouvala jako prám.

„Mami,“ zašeptala. „Mami, prosím tě, pomoz mi.“

Pozvolna otevřela oči. Její nohy vypadaly jinak než předtím a ona nejdřív nechápala, v čem se změnily. Teprve po chvíli jí došlo, že se nedívá na kůži, ale na kosti — na dvě krémově bílé stehenní kosti a čéšky, které byly k jejímu tělu dosud připojené chrupavkami a vlákénky masa. Sedák židle byl nasáklý krví.

Upadla do šoku a ze začátku si ani neuvědomovala, že ty kosti jsou její — připomínaly jí spíš kostlivce, který se pohupuje v rohu školní biologické laboratoře. Siobhan opět zavřela oči. Ty kosti ji děsily a ona se potřebovala vyspat.

Déšť za oknem zeslábl, vyšlo slunce a nad Lough Mahon a Passage West, kudy z Corku vyplouvaly zaoceánské parníky, se zatřpytila široká duha.

44

Lucy dorazila s desetiminutovým zpožděním. Na sobě měla černou koženou bundu, tlustý svetr z černé angorské vlny a přiléhavé černé džíny. U krku se jí pohupoval velký stříbrný kříž posetý tmavě fialovými drahokamy.

Gerard vstal a nechtěně převrhl sklenici s vodou. Ke stolu přiběhla servírka a bleskurychle louži utřela. Katie řekla: „Gerarde, tohle je profesorka Lucy Quinnová. Lucy, tohle je profesor Gerard O’Brien.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ řekl Gerard. Lucy byla nejméně o deset centimetrů vyšší než on, a tak se jí při řeči díval na poprsí místo do očí. „Katie mi vyprávěla, jak jste ji zachránila. Hodně to na mě zapůsobilo.“

Lucy se posadila. „Kdokoli jiný by na mém místě udělal to samé.“

„Kdokoli, kdo umí plavat jako delfín,“ opravila ji Katie. „Co takhle dát si skleničku?“

V Isaac’s bylo tou dobou jako vždy hlučno. Byla to moderní, stroze působící restaurace, kterou měli v oblibě hlavně mladí corkští podnikatelé, turisté a dámy ve středním věku vracející se z nákupů. Katie se stejně jako Eamonn Collins řídila pudem sebezáchovy a vybrala si stůl ve výklenku u zdi, aby viděla na každého, kdo vejde dovnitř.

„Katie mi řekla, že vám tenhle výlet kompletně hradí univerzita,“ poznamenal Gerard s ústy plnými chleba. „Kéž by v Corku byli stejně štědří. Moje univerzita mě nepošle ani do Walesu, abych se podíval na keltské kromlechy.“

„Ty kostry v Knocknadeenly jsou nesmírně vzácný objev,“ řekla Lucy. „Jak už jsem vysvětlovala Katie, k jediné podobné události došlo v Bostonu v roce 1914 — alespoň o žádné jiné nevíme.

Vedoucího katedry ale nadchlo především to, že se někdo pokouší ten rituál dokončit. Chápete… dneska, v moderní době…“

„Dostala jste z Tómase Ó Conailla něco nového?“ zeptal se Gerard Katie.

„Dnes odpoledne ho znovu vyslechnu, ale zatím pořád čekám na pár dalších důkazů a na výsledky DNA testů.“

„Co o něm víte? V novinách stálo, že je kočovník.“

„Ano, označuje se za něj. Je to třináctý syn jedné známé kočovnické rodiny, která tráví většinu roku v Galway a Donegalu. Když mu bylo patnáct nebo šestnáct, popral se s vlastním otcem a oslepil ho na jedno oko. Pak od rodiny odešel. Rád se považuje za kočovnického krále, ale není moc kočovníků, kteří by ho uznávali.“

„Jak to, že toho ví tolik o keltských rituálech? Předpokládám, že do školy nechodil.“

„Nechodil… jednou mi řekl, že číst se naučil od školního ředitele, který bydlel poblíž tábořiště Ó Conaillovy rodiny, nedaleko Claremorris. Byl prý velký zastánce keltských tradic a gaelštiny. O starých pověrách a druidských rituálech ví Tómas Ó Conaill vše, co se vědět dá. Pokládá se za vyvoleného následovníka starobylých irských králů a věří, že vládne nadpřirozenou mocí.

Pokud ale tohle všechno necháme stranou, tak musím připustit, že občas bývá velice racionální. Umí být okouzlující, zábavný, a dokonce i přitažlivý — bůh ví, jak to dělá.“

Gerard a Lucy se podělili o lahev chilského bílého vína. Katie by dala týdenní výplatu za dvojitého panáka vodky, ale spokojila se s minerální vodou. Číšnice jim donesla objednané jídlo: Gerard si poručil zelený salát s jelitem, Lucy krevetí tempuru a Katie grilovaného ďasa s kaší z brambor a tuřínu.

„Je to vynikající,“ pochvalovala si Lucy. „Gerarde, Katie říkala, že vám z Německa přišel nějaký nový studijní materiál. Údajně velice vzrušující materiál.“

Gerard zčervenal. „No, aspoň mně to tak připadá. Kontaktoval jsem slavného kriminálního historika z Osnabrücku, doktora Franze Kremera. Napsal několik knih o známých masových vraždách v Německu, Belgii a Polsku.“

Vytáhl kroužkový zápisník, jehož stránky byly pokryté zaobleným dětským rukopisem. „Zavolal jsem mu a skoro hodinu jsme si povídali. Řekl, že mezi létem 1913 a jarem 1914 se z městeček okolo Münsteru ve Vestfálsku ztratilo devadesát šest žen. Několik z nich dříve viděli, jak mluví s mužem v šedé uniformě. Nikdo neví, co byl zač. Vojenské jednotky, které se v oblasti tehdy pohybovaly, žádného zběha nenahlásily. O Vánocích 1913 se mu v novinách začalo říkat Der Graue Geist… šedý duch.“

„Proboha,“ řekla Lucy. „Nemůžu tomu uvěřit.“ Katie nedokázala myslet na nic jiného než na ten šepot, o němž se jí v noci zdálo: „Pozor na toho chlapa s šedými panenkami.“ A také si vzpomněla, že Knocknadeenly znamená v gaelštině „Kopec šedých bytostí“.

Gerard si do úst nacpal obrovské sousto salátu, a tak chvíli trvalo, než všechny listy rozžvýkal. Konečně řekl: „Čtvrtého června 1914 si jeden kněz z Drensteinfurtu čirou náhodou všiml, jak jistý muž v šedé uniformě mluví na druhé straně náměstí s jeho kuchařkou. Ti dva spolu odešli a kněz je sledoval za roh, kde parkovalo mužovo auto. Dvojice do něj nasedla a odjela, takže dál za nimi samozřejmě jít nemohl, ale když hospodyně nepřišla večer domů, obrátil se na policii.

Hajný auto o tři dny později našel uprostřed lesa. Četníci zahájili pátrání a nasadili psy. Po dvou třech hodinách narazili na mýtinu, kde byla čerstvě rozkopaná zemina, chytře zamaskovaná jehličím a větvičkami. Začali kopat a objevili holé kosti devadesáti šesti žen. A teď teprve přijde ta opravdová pecka — stehenní kosti každé z nich byly provrtané a ozdobené krajkovou panenkou s rybářskými háčky, hřebíky a jinými železářskými výrobky.“

„Takže,“ řekla Lucy, „podle vás se Šedý duch pokoušel vyvolat Morganu?“

„Zjevně neúspěšně,“ vložila se do toho Katie. „Devadesát šest koster, děleno třinácti… to znamená, že to zkusil celkem sedmkrát a pracoval na osmém pokusu. Proč si myslíte, že v tom pokračoval, když rituál zcela očividně nefungoval?“

„Kdo říká, že nefungoval?“ řekla Lucy. „Třeba mu Morgana dala všechno, o co požádal, ale on chtěl stále víc.“

„No ano,“ řekla Katie a snažila se neznít příliš upjatě. „To bychom ale museli předpokládat, že čarodějnictví funguje.“

Lucy pokrčila rameny. „Když přijde na keltskou mytologii, Katie, snažím se být nepředpojatá. Obzvlášť co se víl týče.“

„Dobrá tedy,“ ustoupila Katie. „Co se stalo pak?“

Gerard dojedl jelito a kusem chleba svědomitě vytřel zálivku. „Strážníci u mýtiny počkali a ten muž se tam za dva dny vrátil, aby si vyzvedl auto. Zatkli ho a odvedli na ústředí v Münsteru. Velitel ho tři

dny osobně vyslýchal, ale on odmítl jakkoli spolupracovat. Řekl pouze, že se jmenuje Jan Rufenwald a pracuje v Hammu jako inženýr. O žádných pohřešovaných ženách prý nevěděl a popřel, že by mu to auto patřilo.“

„To zní povědomě,“ podotkla Katie.

Gerard pokračoval: „Pátého července 1914 měl Jan Rufenwald stanout před soudem v Münsteru, ale tou dobou už Německem zmítal chaos, protože vypukla válka s Francií a do začátku války s Británií scházelo jen několik dní. Rufenwaldovo slyšení tudíž bylo odloženo. Sedmého července ze soudní

vazby utekl a nikdo ho víckrát nespatřil.

Očitý svědek vypověděl, že zahlédl, jak ze soudní budovy schází po zadním schodišti žena v hnědých šatech. Doktor Kremer se domnívá, že se jednalo o spolupachatelku, která Janu Rufenwaldovi dopomohla k útěku. To je jedna možnost. Ta druhá je, že to byl sám Rufenwald, oblečený v ženských šatech.

V celém Vestfálsku po něm bylo zahájeno intenzivní pátrání. V novinách se o něm psalo jako o

‚monstru z Münsteru‘ a byla zveřejněna jeho podobizna, která kolovala všude od Hannoveru po holandskou hranici. Strážníci z Recklinghausenu oznámili, že koncem léta a začátkem podzimu roku 1912 se v okolí vyskytoval muž odpovídající Rufenwaldovu popisu. Právě tehdy odtamtud zmizelo přes sedmdesát žen. Četníci v Paderbornu v něm zase poznali muže jménem Willi Hakenmacher, kterého měli od zimy 1911 na seznamu hledaných osob — v té době se beze stopy ztratil doslova nespočet žen. Vyšetřování přerušila válka a nakonec bylo zrušeno úplně, ale ze soudobých policejních záznamů vyplývá, že Jan Rufenwald byl pravděpodobně zodpovědný za vraždy zhruba čtyř set žen, možná i více.“

Lucy Gerarda pozorně poslouchala, a když domluvil, opřela se a řekla: „Neuvěřitelné. Naprosto neuvěřitelné.“

„Vy o tom něco víte?“ zeptala se Katie.

„Je to opravdu pozoruhodné. Právě takhle vraždil Callwood, ten muž, o kterém jsem vám vykládala. Třeba se jedná o jednoho a toho samého člověka.“

„To myslíte ty vraždy v Bostonu?“

„Přesně tak. V oblasti Bostonu se ztratilo jednatřicet žen. Očití svědkové uvedli, že než některé z nich zmizely, viděli je mluvit s mužem ve vojenské uniformě.“

Gerard řekl: „Máte pravdu, to je vážně pozoruhodné.“

„Uvažujte — odehrálo se to dávno před tím, než existovalo rádio, televize nebo internet. Nestávalo se, že by se určité typy chování do několika hodin rozšířily po celém světě.“

„Chytili toho chlapa někdy?“

„Skoro. Jednou se zapovídal s mladou ženou jménem Annette Songerová, v prodejně potravin v Dedhamu, což je předměstská čtvrť na jihozápadě města. Annette Songerová byla stará panna, která se v regionu proslavila sestavováním horoskopů. Typově tudíž zapadala mezi ženy, které je Morrígan třeba obětovat — ‚bezdětná jasnovidka‘. Jack Callwood se nabídl, že ji sveze domů. Měla toho s sebou moc, a tak souhlasila. Jenže sotva si nastoupila, Callwood vyrazil opačným směrem a odmítl se vrátit. Prala se s ním, ale on ji několikrát uhodil a přerazil jí čelist. V odpoledním deníku The Boston Evening Transcript o tom vyšel dlouhý článek.

Annette Songerová předstírala, že je v bezvědomí, a když auto zastavilo a Callwood vystoupil, aby otevřel vstupní bránu, vykradla se ven a utekla. Okamžitě zamířila na policii, ale on stačil zmizet dřív, než k jeho domu dorazili. Jeho bytná tvrdila, že byl tichý a zdvořilý a nájem platil vždycky včas, ale že ‚měl v očích takový zvláštní výraz, z kterého se jí pokaždé zastavilo srdce‘.

Policisté dům prohledali a rozkopali zahradu, kde našli kostry nejmíň dvaceti žen. Všechny měly ke

stehenním kostem přivázané hadrové panenky.

Na Callwooda se uspořádal jeden z největších honů v dějinách… podobně jako na Rufenwalda v Německu. Nezapomínejte, že aut tehdy bylo málo, takže útěk pro něj nemohl být nic snadného. Zahlédli ho ve městě New London v Connecticutu, jak míří na západ, a pak ještě ve Westportu. Zřídily se silniční zátarasy a on byl nucen se auta zbavit.

Policie ho vystopovala až do New Yorku a jeho fotografie se objevila na titulních stránkách všech manhattanských novin. Druhého května pokladní z pobočky rejdařství Cunard Line na Fifth Avenue nahlásil, že devětadvacátého dubna si u něj muž odpovídající popisu Jacka Callwooda koupil lístek na parník do Liverpoolu, který prvního května odplul.

Poslali kapitánovi telegram a on nařídil loď důkladně prohledat, ale na palubě nebylo po Callwoodovi ani stopy. Když se o pět dní později plavili kolem jihovýchodního pobřeží Irska, německá ponorka na ně vypálila torpédo a loď se potopila. Zahynulo přes tisíc lidí.“

„Proboha,“ vydechla Katie. „Lusitanie.“

„Správně,“ řekla Lucy.

„Takže i kdyby na palubě skutečně byl…“ spustil Gerard.

„Přesně tak. Všichni přeživší pasažéři byli spočítáni a Callwood se mezi nimi nenacházel. Newyorská policie dokonce požádala irské policejní sbory v Corku, aby vyslechli všechny muže, kteří přežili — chtěli si být stoprocentně jistí, že Callwood nevystupuje pod falešným jménem.“

„A skutečně mezi nimi nebyl?“

„Ne. Prohlédla jsem si fotky všech mužů, kteří potopení Lusitanie přežili. Žádný ani vzdáleně neodpovídal popisu, který dedhamské policii dala Annette Songerová, jeho bytná a zhruba deset jeho známých.“

Katie zvolna potřásla hlavou. „A přesto byla v severním Corku za necelých pět měsíců unesena a zavražděna první z našich jedenácti žen, a to v rámci stejného rituálu, který Callwood prováděl v Bostonu.“

„A který Rufenwald provozoval v Německu,“ dodal Gerard. „A nezapomeňte, že krajka, ze které byly panenky vyrobeny, pocházela z Německa.“

„Rufenwald, Callwood a záhadný britský voják,“ řekla Katie. „Těžko uvěřit, že nešlo o téhož člověka.“

Pokračovali v hovoru nad kávou, ale pak se Katie podívala na hodinky a zjistila, že je skoro tři čtvrtě na dvě. „Promiňte, ale budu muset jít. Oběma vám moc děkuju, bylo to opravdu poučné. Spojím se s německou a bostonskou policií a požádám je, aby se na ty případy ještě mrkli. Gerarde, třeba by se doktor Kremer mohl pokusit zjistit, jestli někde v záznamech nestojí, kde byly ty německé oběti nalezeny a co byly zač. Lucy, co byste teď chtěla podniknout?“

Lucy se právě líčila korálově červenou rtěnkou. „Napadlo mě, že bych zajela zpátky do Knocknadeenly a pořádně prozkoumala to místo, kde se našlo tělo Fiony Kellyové. Musím zjistit, jak přesně je z magického hlediska významné: jestli leží na nějaké spojnici, jestli tam kdysi nebývala

pohřební mohyla nebo druidský kruh a jestli se o něm mezi místními netradují nějaké strašidelné příhody.“

„V pořádku. Zařídím, abyste dostala policejní průkaz. Status místa činu je pořád platný, takže bez něj by vás tam nepustili.“

„A ještě něco, než půjdeme,“ řekl Gerard. „Jeden můj německý známý mi e-mailem poslal moc hezký obrázek Morgany — nebo Morrígan, pokud jí chcete říkat takhle.“

Otevřel kufřík, vyndal z něj velkou hnědou obálku a s úsměvem ji Katie podal. „Jen se podívejte,“ vybídl ji. „Ona vás nekousne.“

Katie z obálky pomalu vytáhla list papíru, na němž byl tmavý lept Morrígan. Královna čarodějnic stála v temném lese a v ruce držela dlouhou hůl, na níž byla umístěna lidská lebka. Její obličej byl hladký, bledý a znepokojivě dokonalý. Rty měla mírně rozevřené, jako by se chystala promluvit. V jejím pohledu, stejně jako prý v očích Jacka Callwooda, bylo cosi, z čeho se Katie zastavilo srdce — cosi zcela neúprosného. Na hlavě měla klobouk z černého vraního peří, pod nímž se vlnila změť rozcuchaných kudrn plných neposedných brouků a čerstvě vylíhnutých můr. Její hnijící roucho bylo poseté stovkami háčků, hřebíků a kovových špendlíků.

„Okouzlující, co?“ prohodila Lucy.

„Už jste ten obrázek někdy viděla?“

„Tenhle zrovna ne, ale spoustu podobných. Říká se, že když k vašemu loži dorazí královna smrti, jste její krásou tak uchvácení, že úplně zapomenete, proč za vámi vlastně přišla.“

„No, děkuju mockrát,“ řekla Katie. „Možná bych ji měla prohlásit za hledanou osobu, nadělat z toho obrázku pár stovek plakátů a rozeslat je do všech koutů Irska.“

45

Po obědě se rozjela do krajské nemocnice a strávila dvacet minut u Paulovy postele. Vypadal mírumilovně a klidně, jako by jen spal, a Katie se nechtělo věřit, že jím nemůže prostě zatřást a probudit ho.

„Ach, Paule, ty děcko jedno,“ řekla a vzala ho za ruku. „To byl odjakživa tvůj problém, viď? Že ses pletl do něčeho, na cos nestačil. Neustále sis myslel, že se dokážeš ze všeho vylízat, ale tentokrát ti to nevyšlo. Prosím tě, otevři oči, Paule. Prosím tě, uzdrav se. Nechci, abys takhle strávil zbytek života.“

Za jejími zády se ozvalo okázalé zakašlání a zaklepání na dveře. Byl to Jimmy O’Rourke, který nesl trs hroznového vína a ledabyle svázanou kytici nejrůznějších květin.

„Dobrý den, Katie, jak se máte? A jak se vede pacientovi?“

„Pořád je v bezvědomí, Jimmy. Za půl hodiny ho odvezou na vyšetření mozku.“

„Tohle posílají kluci ze stanice. Je to trochu blbost, co? Nosit hrozny někomu, kdo je v bezvědomí. Ale přinejhorším je vždycky můžou zhltnout návštěvy.“

„Děkuju, Jimmy.“

Vzal židli a přitáhl si ji k opačné straně postele. „Vypadá dobře,“ poznamenal. „Barvu má slušnou. To je dobré znamení ne?“

„To zatím nevíme. Záleží na tom, jak dlouho byl jeho mozek bez kyslíku.“

Jimmy přikývl a obezřetně řekl: „Dermot se mě vyptával, co se stalo. Však víte, proč se vás Dave MacSweeny pokoušel srazit do řeky.“

„To vážně netuším, Jimmy. Paul s Davem MacSweenym čas od času obchodoval, ale pokud vím, vycházeli spolu celkem obstojně. Třeba se snažil zabít mě.“

„Nesouvisí to nějak s tím, že Davea MacSweenyho tuhle přitloukli ke zdi městské věznice?“

Katie pokrčila rameny. „Za tohle je patrně zodpovědný Eamonn Collins, ale pochybuju, že se nám to kdy podaří dokázat.“

Jimmy vypadal zadumaně a po chvíli řekl: „Když se nad tím člověk zamyslí, musel jít Dave MacSweeny po Paulovi, a ne po vás. Určitě čekal nedaleko vašeho domu, až se naskytne příležitost sledovat ho do centra. Nemohl vědět, že Paulovi nenastartuje auto a že ho přijedete vyzvednout.“

„To asi ne. Ale pokud měl vážně v úmyslu zabít Paula, proč jednoduše nešel dovnitř a nezastřelil ho? Natlačit auto do řeky není zaručený způsob, jak se někoho zbavit, a diskrétní už vůbec ne.“

„Dave MacSweeny byl odjakživa cvok. Kdo ví, co se mu honilo hlavou.“

Katie se na něj nedůtklivě zadívala. Z jeho tónu se zdálo, že moc dobře ví, o co Daveovi MacSweenymu šlo. O pomstu a trest. Bylo nepřípustné, aby se někdo neoprávněně dotkl jeho majetku nebo aby sváděl jeho přítelkyni, a to i přesto, že ji běžně bil, lámal jí žebra a zacházel s ní jako s kusem hadru. Dave MacSweeny ztratil nervy a zaplatil za to, jenže Paul byl nerozumný a vyprovokoval ho.

„Nejsem pitomá, Jimmy, jsem z Corku. Dobře vím, co se tu děje. Aspoň většinou ano.“

„Fajn,“ řekl Jimmy. „Vždyť já na vás jenom dávám pozor, to přece víte.“

Katie ho chytila za ruku, kterou zdobily velké stříbrné prsteny, a pevně ji stiskla. Věděla, že jí Jimmy neprojevuje soucit jenom proto, že je Paul v kómatu, ale i kvůli jejich manželství a všemu, co se v jejím životě rozpadlo. Bylo zhola nemožné uchovat na Anglesea Street jakékoli tajemství.

„Děkuju, Jimmy,“ řekla. Paul kousek od nich poklidně oddechoval, a dokonce se usmíval, jako by snil o Geraldine Daleyové, o dostizích nebo o čemkoli jiném, co na tváři člověka jako on dokáže ve spánku vykouzlit úsměv.

Siobhan otevřela oči a uviděla, že muž stojí u okna a dívá se ven. Tvářil se posmutněle, jako by uvažoval o něčem, co se přihodilo nesmírně dávno a daleko. Ostrou bolest v Siobhaniných nohách vystřídalo tupé pravidelné tepání. Místnost se přestala naklánět a ona si ho konečně mohla pořádně prohlédnout. Na sobě měl přiléhavou košili z černého hedvábí a černé kalhoty. Připomínal jí kouzelníka, na jehož vystoupení ji otec kdysi vzal a který si z rukávů tahal dlouhé šňůry šátků a z černého cylindru lovil černé králíky.

Nakonec se od okna odvrátil. „Vida, ty jsi vzhůru. Nedáš si něco k pití? Nebo něco malého k snědku?“

„Prosím… chci jít domů.“

„Kéž bych tě mohl pustit. Ale osud s námi má někdy jiné plány.“

„Prosím. Já nechci umřít.“

„Nepospíchej tolik. Smrt umí být i lákavá. Dneska zažiješ tu nejstrašnější bolest, jakou lidské tělo může vytrpět, a zítra večer mě budeš prosit, abych ti dovolil umřít.“

Siobhan mlčela, opět zavřela oči a začala se modlit, aby se probudila někde jinde, jako někdo jiný, kdekoli a jako kdokoli, jenom ne tady a ne jako Siobhan. „Prosím tě, nejdražší Panno, zachraň mě, zachraň mě, odveď mě pryč.“

Muž řekl: „Moc se mi zamlouváš, Siobhan. Poznal jsem spoustu dívek, ale z tebe podle mě vyzařuje největší důstojnost a nejjasnější světlo. Měli by tě prohlásit za svatou. Svatá Siobhan rudovlasá.

Nechám si z tvých vlasů uplést medailonek a budu ho až do smrti nosit na krku jako hold tvé nevýslovné vyrovnanosti.“

„Proč?“ zeptala se, aniž by otevřela oči.

„Proč? Protože, má milá Siobhan, jsi vyvolená. Třináctá, a tudíž poslední. Jsi klíč.“

„Proč?“ zopakovala.

„Protože máš ty pravé vlasy a schopnosti, které rituál vyžaduje. Protože jsi velice, velice krásná a zosobňuješ vše mystické, kouzelné a mytologické, co z Irska dělá Irsko — zemi, kde svět víl dělí od světa mužů a žen jen kousek.“

„Proč?“

Byl očividně zmatený. „Promiň, nechápu, na co se ptáš.“

Otevřela oči a upřeně se na něj podívala. V její tváři se zračilo cosi divokého, co ho přimělo bezděky trhnout pravou rukou, jako by se před ní chtěl chránit. „Proč mi musíte takhle ubližovat?“ naléhala a její hlas byl nepříjemně chraplavý jako hlas Regan z Vymítače ďábla.

„Siobhan, Siobhan, tomu bys neporozuměla, ani kdybych se ti to pokusil vysvětlit. Je to jediný způsob, jak můžu získat, co potřebuju. Věř mi, že kdyby existovala nějaká jiná cesta…“

Po tvářích se jí skoulely slzy. „Je mi vás líto,“ řekla. „Je mi vás hrozně moc líto.“

„Ty mě lituješ? Proč?“

„Protože až umřete, přijdete do pekla a už navěky tam zůstanete. Budete se cítit stejně, jako se teď cítím já, ještě hůř, a už nikdy to neskončí. Nikdy.“

Chvíli mlčel a ani se nehnul, ale pak se k ní naklonil a špičkou prstu jí slzy setřel. „Skutečný projev katolické svatosti,“ řekl. „Třeba vážně skončím v pekle, Siobhan, ale ani trochu nepochybuju o tom, kde skončíš ty.“

46

Když Katie dorazila domů, Johnův land rover už parkoval na příjezdové cestě. Vystoupila z vypůjčeného opelu omega do prudkého deště a rozběhla se k verandě. John vystoupil z auta a utíkal za ní. Na sobě měl dlouhý černý pršiplášť a Katie si všimla, že si kvůli ní vzal košili a kravatu.

„Promiňte, že jdu pozdě,“ řekla. „Byla jsem za manželem v nemocnici.“

„Četl jsem o tom v novinách. Bude v pořádku?“

Otevřela dveře a zavedla ho dovnitř. „Zatím nevědí. V podstatě se utopil.“

„To je mi líto.“

Pověsila si kabát a šla do kuchyně pustit psa. Četník se vyřítil ven a jako obvykle začal nadšeně pobíhat a poskakovat, ale John mu položil dlaň na hlavu a řekl: „Klid, hochu, klid. V nebi si toho natřásání užiješ až až, to mi věř.“

Četník se okamžitě uklidnil. Zakňučel a odplížil se zpět do kuchyně.

„No teda,“ řekla Katie. „Co vy jste vlastně zač? Zaříkávač ořechů?“

„To mě naučil táta. Jako kluk jsem se psů strašně bál, a tak mi ukázal, jak je ovládnout. Klíčem je autorita. Pokud pes ví, že vyvádění nestrpíte, bude se chovat slušně.“

„Pověsím vám kabát.“

Katie k němu přistoupila a chtěla mu vzít svrchník z ramen. Na okamžik si byli tak blízko, že se mohli políbit. Podíval se jí do očí a ona pohlédla do těch jeho. „Můžu vám něco říct?“ zeptal se. „Když jsem vás poprvé uviděl — tehdy, jak jsme vykopali ty kosti…“

„Copak? Musím jít ohřát polévku.“

„Já nevím, třeba je to pitomost, ale měl jsem pocit, jako bych vás už někde potkal.“

„Žádná pitomost to není, naši experti přes identifikaci by vám to potvrdili. Určité typy lidí mají

společné obličejové rysy. Někoho jsem vám prostě připomněla. Doufám, že někoho, s kým jste dobře vycházel.“

„To bezpochyby.“

Přesunuli se do obývacího pokoje. „Dáte si něco k pití?“ zeptala se Katie. „Já se k vám bohužel nepřipojím, ale mám v lednici pár plechovek piva. Nebo trochu vína.“

„Jasně, pivo bude stačit.“

Když se z kuchyně vrátila, stál John v protějším rohu místnosti a prohlížel si knihy na polici. „Na fanynku Maeve Binchyové bych vás netipl,“ prohodil a odložil ohmataný výtisk Domu na Tara Road.

„Jsem tak trochu snílek,“ přiznala se.

„Po pravdě se vám moc nedivím, když vezmu v potaz, čím se živíte. Určitě vídáte pořádně nechutné věci.“

„O to zas tolik nejde. Nejvíc vás ovlivní, že lidi neustále vidíte z nejhorší možné stránky, že jste každou chvíli svědkem toho, jak umějí být násilničtí a pitomí. Udržet si víru v lidstvo není někdy zrovna snadné.“

John pozvedl sklenici s pivem. „Tak na víru.“

Katie se posadila na pohovku. „Tvrdil jste, že mi chcete něco říct.“

Přikývl. „Zkusil jsem si o tom promluvit s matkou, ale sama jste viděla, jaká je. A Gabriel, no, tomu to zase moc nezapaluje. Potíž je v tom, že mám pocit, jako bych přicházel o rozum. Jak má vůbec člověk poznat, že o rozum přichází?“

„Nejsem si jistá, zda vám rozumím.“

„To ten statek. Strašně mě ubíjí. Den po dni, týden po týdnu, měsíc po měsíci. Samé dojení, orání, kopání, spravování plotů, moknutí na kůži a jediné, co v noci slyším, je, jak do oken buší déšť a máma chrápe jako mrož. Neumíte si představit, co bych za to dal, kdybych si jednou večer mohl s kamarády vyrazit do Salvatore’s a přecpat se italskou kuchyní.“

Katie se neubránila úsměvu. John pokračoval: „Omlouvám se. Vždyť ani nemám právo si stěžovat, když jsem se do toho pustil dobrovolně. Jenže já jsem fakt upřímně přesvědčený, že mi začíná hrabat.“

„Posaďte se,“ řekla Katie, „a pořádně se napijte. Na to, čím trpíte, je pivo vynikající.“

Sedl si na opačný konec pohovky vedle růžové pampové trávy. Z kuchyně se do pokoje přiloudal Četník a chvilku na ně zlověstně civěl, ale pak znovu zakňučel a odklusal do pelechu.

John řekl: „Něco jsem viděl.“

Rozhostilo se ticho tak dlouhé, že se Katie nakonec musela zeptat: „A co?“

„Nejsem si jistý. Schovával jsem traktor do kůlny, když se mi najednou zdálo, že někoho vidím stát v

poli nahoře u lesů, kde jsem našel tělo té mladé holky.“

„Zavolal jste policii?“

John zavrtěl hlavou. „Ten člověk stál přímo u hlavní brány. Připadalo mi mnohem jednodušší k němu zajít. Napadlo mě, že si tudy nejspíš chce zkrátit cestu. Místní děcka to občas dělávají, aby se dostaly k silnici.“

„A?“

„Přelezl jsem přes plot a vyrazil jsem k poli. Slunce zrovna zacházelo za stromy a svítilo mi přímo do očí. Jenže když jsem se k tomu člověku přiblížil, pochopil jsem, že je to ve skutečnosti žena. Měla na sobě dlouhý šedý plášť a kolem ramen přehozený šedý šál nebo pašmínu, prostě něco takového.“

Odmlčel se a po chvíli pokračoval: „Zavolal jsem na ni. Něco jako: ‚Promiňte, ale na tohle pole teď nikdo nesmí.‘ A ona najednou zmizela.“

„To jako že odešla?“

„Ne. Doslova zmizela. Vytratila se. Hrozně pomalu, takže jsem z ní nejdřív viděl matný obrys, ale než jsem k ní došel, zmizela úplně. Beze stopy. Nenechala po sobě ani šlápotu, nic.“

„Co jste udělal?“

„Co jsem měl udělat? Nikdo tam nebyl.“

„Vy jste nezavolal policii?“

„K čemu by to bylo? Jenom by usoudili, že jsem zcvoknul. A právě to se vám snažím vysvětlit. Třeba jsem se doopravdy zbláznil.“

„Tak proč jste mi to přišel říct?“

„Protože si to nedokážu nechat pro sebe a nenapadl mě nikdo jiný, komu bych to řekl. Kruci, vždyť i moje matka mě pokládá za podivína, protože nejím bramborovou kaši nožem.“

Katie se na něj upřeně zadívala a došla k závěru, že existují tři přijatelná vysvětlení. Zaprvé: John se pokouší upoutat její pozornost, protože se mu líbí a nic lepšího ho nenapadlo. Zadruhé: jediný přízrak, který viděl, bylo zapadající slunce, jak ozařuje večerní oblohu. Anebo zatřetí: trpí halucinacemi způsobenými izolací, depresí a stresem.

„Co si myslíte, že to bylo?“ zeptala se ho.

„Nemám ponětí. Musel to být přelud nebo optický klam.“

„Jenže podle vás to klam nebyl.“

„Ne. Koukal jsem na ni moc dlouho na to, aby to byl přelud, a navíc byla příliš… já nevím… hmotná. Nešlo o žádný světelný trik ani o oblak kouře.“

„Nemohla si prostě lehnout na zem a vy jste ji přehlédl?“

„Vždyť jsem vám to už říkal. Neupadla, neskácela se, nic takového. Vytratila se.“ Katie se dlouze zamyslela a po nějaké době řekla: „Můžu vám něco ukázat?“

„Jasně, jestli si myslíte, že to tím dokážete vysvětlit.“

Šla ke dveřím, ale právě v tom okamžiku zazvonil zvonek. Otevřela a spatřila mladého muže v modré pracovní kombinéze umazané od oleje. Měl plavé kudrnaté vlasy, ušpiněný pršáček a ke kapse připnutý odznak ropné společnosti Maxol. Nebylo pochyb, že je to syn Patricka Logana.

„Komisařka Maguirová? Declan Logan. Volal mi táta, že se vám mám přijet podívat na auto.“

„Výborně. Děkuju, že jste dorazil. Nemám tušení, co s ním je, ale manželovi nestartovalo.“

„Táta tvrdil, že váš muž je v nemocnici. To mě mrzí.“

„Děkuju. Tady máte klíčky.“

Katie vyšla z domu. Četník ji následoval a soustředěně Declanovi očichával tenisky. U hlavní brány parkoval jasně žlutý transit potištěný rudým logem s nápisem „Declan Logan, doktor aut“. Katie přešla ke svému mondeu a zevnitř vytáhla obálku s obrázkem Morrígan, který dostala od Gerarda.

„Nech toho, Četníku,“ zavolala. „Neotravuj.“

„Ale ne, vždyť je krásnej,“ řekl Declan a poplácal Četníka po boku. „Já mám psy rád.“ Katie se vrátila do obývacího pokoje. „Dáte si ještě pivo?“ zeptala se Johna.

„Ne, děkuju. Pokud má člověk pracovat se zemědělskými stroji, musí u toho být při smyslech. Obzvlášť když už o smysly beztak přichází.“

„Koukněte na tohle,“ řekla Katie a vytáhla z obálky obrázek Morrígan. „Připomíná vám tu ženu, kterou jste viděl?“

John si obrázek pozorně prohlédl a přikývl. „Mohla to být ona. Přirozeně nebyla takhle zřetelná, ale ano, myslím si, že to byla ona.“

Vrátil jí kresbu. Paulovo pajero venku zaburácelo, když se ho Declan pokoušel nastartovat. Katie otevřela ústa a chystala se něco dodat, když vtom si uvědomila, že v pokoji se náhle vytvořil podivný podtlak a vzduch byl najednou stlačený jako v letadle vysoko nad zemí. Ozvalo se těžké zavrzání a Katie okamžitě pochopila, co se děje. Vrhla se přes pohovku k Johnovi a strhla ho na zem.

Bezprostředně nato se s ohlušující ránou rozletělo okno a záclony zavlály ve spršce třpytivých střepů.

Oknem se dovnitř vevalila oblaka hustého černého dýmu a Katie skrz ně stěží dohlédla z jednoho konce místnosti na druhý. Začaly se na ni snášet tisíce útržků pěnové pryže a peří z roztržených polštářů.

John se s námahou posadil. „Co to sakra bylo?“ řekl, ale potom si uvědomil, že ho výbuch ohlušil a že sám sebe vůbec neslyší.

„Bomba!“ zakřičela na něj Katie. „Nevstávejte a zůstaňte tady. Možná je tu nastražená ještě jedna.“

„Bomba? Myslel jsem, že tohle se na jihu nestává.“

„Prostě zůstaňte, kde jste.“

Vstala. Kouř se postupně rozplynul a ona vyskleným oknem uviděla, že uprostřed příjezdové cesty hoří Paulovo pajero. Těsně vedle parkovala Declanova dodávka, z níž se k autu vinuly startovací kabely. Střecha pajera při výbuchu vyletěla vzhůru a při dopadu se zkroutila do zvláštního otazníku. Pravé přední dveře se povalovaly v záhonu s trvalkami a o kus dál ležel Declan, který je stále držel za kliku. Všude kolem byla krev.

Katie odsunula překocené křeslo, vyběhla do deště a John ji následoval. Vzduch byl cítit mokrým vavřínem a semtexem.

„Snad jsem vám řekla, že máte zůstat uvnitř,“ obořila se na něho.

„Podívejte se na něj — potřebuje ošetřit, a to hned.“

Katie zavolala na Anglesea Street a vyžádala si příjezd záchranné služby, hasičů a jednotky na likvidaci výbušnin. Také nařídila, aby k jejímu domu přijeli Liam Fennessy, Jimmy O’Rourke a osm dalších policistů bez ohledu na to, kde jsou a co právě dělají.

„Ať vás ani nenapadne se k tomu autu přibližovat,“ varovala Johna, ale on už ho obešel. Přeběhl přes sežehnutý trávník, po němž se táhly dlouhé černé šmouhy, a klekl si do záhonu vedle Declana.

Declan se třásl, jako by dostal epileptický záchvat. Jeho vlasy byly seškvařené a trčely do stran, tvář měl černou, a když mu John jemně nadzvedl hlavu, z Declanova pravého důlku vyklouzlo lepkavé oko a zůstalo za nervy viset na tváři. Nejhorší zranění ale utrpěl na levém boku. Chyběla mu levá ruka, takže mezi zakrvácenými cáry rukávu probleskoval ramenní kloub, a levou nohu měl těsně nad kolenem utrženou, levá holeň s úhledně zašněrovanou botou značky Adidas se válela na silnici.

Ze stehenní tepny mu tryskala krev a vsakovala se do země. John si bez váhání sundal pásek, odtrhl Declanovu rozcupovanou nohavici, uvázal mu opasek kolem stehna a utáhl ho tak pevně, že krev z rány téměř okamžitě přestala stříkat. „Doneste mi ručník,“ přikázal. „Musíme zastavit krvácení z paže. Vezměte taky pár dek, aby mu nebyla zima. Je v těžkém šoku.“

Katie odběhla do domu, strhla z postele přehoz, popadla v koupelně dva ručníky a rychle zamířila zpátky. John si mezitím svlékl kabát a přiložil k Declanovu rameni zmuchlanou košili. Z vlasů mu odkapával déšť a stékal dolů po holých svalnatých zádech.

„Tady máte,“ řekla Katie a podala mu ručníky. Přikryla Declana přehozem a klekla si nad něj, aby mu do znetvořeného obličeje nepršelo. Pneumatiky pajera se zlovolným syčením hořely a vzduch prostupoval zápach gumy, který Katie vháněl slzy do očí a stahoval hrdlo.

„Za jak dlouho přijede sanitka?“ zeptal se John.

„Většinou jim to trvá jen chvíli. Ale záleží na tom, odkud vyjíždějí.“

„Umře na šok, pokud ho včas neošetří.“

„Nebýt vás, byl by mrtvý už dávno.“

„Dva roky jsem byl na praxi v sanfranciské všeobecné nemocnici. Původně jsem měl být doktorem.“

Za deset minut uslyšeli, jak se k nim od Fota Islandu blíží houkající siréna. Než záchranná služba dorazila, zaslechli i houkačky nejméně šesti policejních a jednoho hasičského auta.

Katie vzhlédla a přes clonu deště se zadívala na Johna. Declan se třásl a občas jako by překvapeně zalapal po dechu. Na příjezdovou cestu se vyřítila sanitka a její dveře se rozletěly. Mladý záchranář položil Katie ruku na rameno a řekl: „To je dobrý, komisařko, my už to převezmeme.“

Nějaký policista jí podal ruku, pomohl jí vstát a ona si teprve teď uvědomila, že se třese jako osika a že asfaltová cesta, přes kterou se pokouší přejít, se proměnila v rozvodněné bahno.

47

O hodinu později vstoupil do obývacího pokoje Jimmy O’Rourke a setřel si z ramen dešťovou vodu.

„Všechno jsme prověřili. Garáž, kůlnu i celý dům. Žádné další výbušniny jsme nenašli.“

„Vypadá to jako bomba, kterou by nastražil Dave MacSweeny?“

„Řekněme to takhle: rozhodně nám nepřipadá, že by ji sestrojil profesionál. Kluci z likvidačního si myslí, že ke startéru bylo přidrátováno čtvrt kila semtexu, ale kontakty byly zjevně vadné. Když Declan připojil startovací kabely, pustil tam dost proudu na to, aby se okruh uzavřel.“

„Propánakrále. Jak já to Patrickovi oznámím?“

Jimmy jí položil ruku na rameno. „Já to klidně udělám za vás. My se s Patrickem dobře známe.“

„Ne, to nemusíte. To je moje práce. A navíc jsem to byla já, kdo Declana požádal, aby se Paulovi mrkl na auto. Měla jsem si uvědomit, že nejspíš existuje velice dobrý důvod, proč to pajero nestartuje.

Právě proto tady Dave MacSweeny včera byl. On tady nečíhal, aby nás mohl sledovat. Vždyť ani nevěděl, že pro Paula přijedu. Ten parchant se tady poflakoval, protože čekal, až ta bomba vybuchne.“

„A když nevybuchla, ztratil trpělivost a srazil vás do řeky?“

„Zní to jako pravděpodobný scénář, nemyslíte? Škoda, že Dave MacSweeny už není mezi námi, aby nám řekl, jestli máme pravdu, nebo ne.“

Jimmy se otočil k Johnovi, který na sobě měl Paulovu košili a hnědý svetr. „Záchranáři vám vzkazují, že jste Declanovi zřejmě zachránil život. Je v kritickém stavu, ale měl by se z toho vyhrabat.“

„John v San Franciscu studoval medicínu,“ vysvětlila Katie.

„No, tak to dával bůh na chudáka Declana dobrý pozor.“

John řekl: „O nic nešlo. Stejně jsem toho po dvou letech nechal. Nebylo to nic pro mě. Samá krev a vnitřnosti, člověku to po nějaké době začne lézt na mozek. Daleko víc mě zajímalo alternativní léčitelství. Aromaterapie, reflexologie, bylinné léky a podobně.“

„Čarodějnictví?“ zeptal se Jimmy a rukou naznačil míchání kotlíku. „Oko z mloka, z žáby prst, z čuby jazyk, z krysy srst?“

John se na něj suše usmál, ale neodpověděl.

Liam přistoupil ke Katie. „Můžu s vámi na chvíli mluvit?“

„Jistě.“

„Nejlíp venku, kdyby vám to nevadilo. Musím vám něco ukázat.“

Katie s ním vyšla na předzahrádku. Ze spáleného vraku Paulova pajera se dosud kouřilo, ale plameny už byly uhašeny. Členové technického týmu v autě zkoumali zapalování a jiní policisté fotografovali místo exploze. Opodál postávali tři odborníci na likvidaci výbušnin a pokuřovali. Liam zavedl Katie k vavřínovým keřům na okraji zahrady.

„Nejdřív jsme si ho nevšimli. Snad vás to moc nerozhodí.“

„O co jde?“ zeptala se Katie. Něco na Liamově výrazu ji vyděsilo. Odhrnul jeden keřík stranou a řekl: „Vážně mě to mrzí.“

Katie zprvu nechápala, na co se to dívá. Na větvích břízy bělokoré, která za vavřínem rostla, byla změť červených a žlutých provazů, z níž visela o něco tenčí vlákna, a celý kmen byl pokrytý lesklými rudými cucky a bílými bublinami. Teprve když uviděla, že z vrcholku té spleti trčí Četníkova hlava a na tenkých vláknech se pohupuje jedna jeho noha, pochopila, že před sebou má rozmetané tělo svého psa.

„Kristepane,“ vydechla. Odvrátila se a toporně se odbelhala po příjezdové cestě. Liam pustil větve keříku, vydal se za Katie a postavil se vedle ní. Deště, který mu stékal po brýlích, si vůbec nevšímal.

„Je mi to líto,“ zopakoval a podal jí ruku.

„Vy za to nemůžete.“ Zdálo se jí, jako by ten hlas patřil někomu jinému — někomu, kdo je na pokraji zhroucení. „Měla jsem se řídit bezpečnostním protokolem.“

„Tohle nemá s protokolem nic společného. Kolik Četníkovi bylo?“

„Osm,“ řekla a odkašlala si. „Bylo mu osm.“

Zmocnilo se jí pokušení vyjít brankou ven a jít a jít a už se nikdy nevrátit, věděla ale, že to není možné. Musí to dotáhnout do konce. Kdyby pro nic jiného, tak aspoň kvůli tomu, aby napravila, k čemu tu dnes došlo. Liam řekl: „Nechcete si vzít na zbytek odpoledne volno? Klidně za vás zaskočím.“

„To je v pohodě. Mám toho spoustu na práci a musím znovu vyslechnout Tómase Ó Conailla.“

„Kdyby se něco podobného přihodilo mně, tak byste mi pracovat nedovolila.“

„Mám toho moc, Liame. Volno si vezmu, až bude Tómas Ó Conaill za mřížemi.“

„Proboha, vždyť se na sebe podívejte. Jste celá bílá. I rty máte bílé.“

„Tak to abych si zašla pro rtěnku.“

Zamířila dovnitř a Liam šel za ní. Sedla si na pohovku, přitiskla si dlaně k uším a zavřela oči. Chtěla vypnout a zapomenout na celý svět. Byla přesvědčená, že když ohluchne a oslepne, po čase zjistí, že se Paul probral z kómatu, Četník je naživu a nikoho nezavraždili, nezohavili ani neutopili.

John se na Liama zamračil a řekl: „Co se stalo?“

Liam odpověděl: „Jejího psa zasáhla ta exploze. Právě jsme ho našli.“ Obrátil se ke Katie. „Dáte si něco k pití? Co takhle brandy?“

Zavrtěla hlavou.

„Zařídím, aby odsud Četníka co nejdřív odvezli,“ ujistil ji. „Rozkážu, ať se s ním zachází co nejohleduplněji.“

Otevřela oči. Nemělo smysl popírat, co se právě odehrálo. „Děkuju,“ popotáhla a John jí přisunul krabičku papírových kapesníků.

„Nestihl si ani všimnout, že se něco děje, to vám garantuju. Vůbec netrpěl.“

„Já vím. Jenže on to byl takový praštěný, kamarádský pes, víte? Nezasloužil si takhle umřít.“

„Vážně toho panáka nechcete?“

„Kdybych pila, nemohla bych zpátky do služby.“

„Utrpěla jste těžký šok,“ řekl John. „Měla byste zůstat až do zítřka v klidu, abyste se z toho vzpamatovala. Jednomu mému sousedovi ze San Francisca přejel kamion psa a chudák chlap z toho měl několik měsíců depresi.“

Katie se zhluboka nadechla. „Jsem v pořádku. Já to nějak přežiju. Dorazila už i ta ostatní technická hlášení o Sheehanově školce?“

„Asi před půl hodinou,“ řekl Liam. „Zatím jsem neměl čas si je podrobně projít, ale zdá se, že otisků se našlo jen málo a Ó Conaillovi nepatří žádný z nich. Pár šlápot v krvi se shoduje s jeho nohou, takže zjevně lhal, když tvrdil, že do ložnice ani nepáchl. V laborce ale tvrdí, že do té louže napochodoval,

až když už se krev srazila. Zbylé stopy vznikly, když byla ještě čerstvá.“

Katie řekla: „Pořád věřím, že to Tómas Ó Conaill udělal nebo se na tom přinejmenším podílel, ale rozhodně to začíná vypadat, že nebyl sám. Což podle mě znamená, že bychom si měli začít dělat velké starosti o Siobhan Buckleyovou.“

„O ní žádné novinky bohužel nemáme.“

Johnovi zazvonil mobil, a tak ho odešel do chodby zvednout. Když se do obývacího pokoje zase vrátil, řekl: „Nevadí, když už půjdu? Zrovna volal Gab, že nám začala rodit kráva. Kdybyste si se mnou chtěli ještě promluvit, klidně zaskočím na ústředí.“

„Nic se neděje. Budeme od vás potřebovat svědecké prohlášení o tom, co se tady dneska přihodilo, ale nijak to nespěchá.“

„To s vaším psem mě mrzí,“ řekl John. „Opravdu.“

Katie ho doprovodila k land roveru. Výbuch rozbil pravé přední okénko a z karoserie trčely dvě trojúhelníkovité střepiny, které jen těsně minuly palivovou nádrž. „Tak na slevu za bezeškodní průběh pojistky můžu nejspíš zapomenout,“ poznamenal John.

Katie řekla: „Ohledně toho, o čem jsme spolu mluvili… o té postavě, kterou jste spatřil u Iollanova lesíka…“

„Třeba jsem měl halucinace.“

„Povězte mi… věříte na tyhle věci? Na duchy, víly nebo přízraky z jiného světa?“

„Těžko říct. Vím jenom, co jsem viděl. Spousta Irů přece prohlašuje, že zahlídli nějaké zjevení, no ne? Znáte ten televizní pořad o leprikónech? Někdo v hrabství Laois má kameru nonstop namířenou na nějaký kouzelný strom a doufá, že se mu povede natočit skřítky.“

„Kdybyste mohl Morrígan vyvolat, co byste si přál?“

„Já? Nejspíš milion dolarů, asi jako většina lidí. A dlouhou dovolenou někde v teple. A krásnou inteligentní ženu, která by jela se mnou. Co vy?“

„Netuším. Snažit se vrátit čas nebývá úplně nejchytřejší.“

48

Tómas Ó Conaill byl tak klidný a vyrovnaný, že působil stejně hrozivě jako ponuré odpoledne před bouří. Na sobě měl vybledlou černou košili, která odhalovala pás černých chlupů na mrtvolně bledé hrudi a keltský řetěz vytetovaný kolem krku. V levé ruce držel krabičku cigaret bez filtru a neustále ji převracel v prstech, znova a znova, až Katie dostala chuť mu ji vytrhnout. Věděla ale, že právě to po ní chce, a tak radši ze všech sil zachovávala chladnou hlavu.

Byl cítit potem a mentolovými bonbony. Měl u sebe nového právníka z Coughlan Fitzgerald & O’Regan, prestižní advokátní kanceláře na ulici South Mall. Byl to úlisný šedovlasý muž v lesklém šedém obleku, který se představil jako Michael Kidney, dřív než Katie vůbec stačila otevřít ústa, a v průběhu výslechu jí ustavičně skákal do řeči.

Katie řekla: „Tómasi, na podlaze v ložnici se našlo několik krvavých stop, které naši odborníci z

technického oddělení identifikovali jako vaše.“

„Tak to jsem do té ložnice musel nejspíš zabloudit, co?“

„Zabloudit? Vy jste nikam nezabloudil. Vy jste tam Fionu Kellyovou uvěznil a pak jste ji zavraždil, nebo se snad pletu?“

Michael Kidney zvedl ruku, v níž držel drahou propisku. „Teď vás bohužel musím přerušit, komisařko. Můj klient připustil, že se do té ložnice teoreticky mohl zatoulat, ale k tomu došlo dávno

po zmíněné události, dlouho poté, co vrah odešel, a pan Ó Conaill kromě toho neměl nejmenší ponětí, co se uvnitř odehrálo.“

„Ta ložnice byla celá od krve. Jen naprostý imbecil by nepochopil, co se tam odehrálo.“

„Pokud je mi známo, být imbecil není trestný čin. Kdyby tomu tak bylo, hnila by za mřížemi polovina irské mužské populace.“

„Tómasi,“ řekla Katie a naklonila se k němu přes stůl. „Tómasi, poslouchejte mě. Myslím, že dobře víte, co se s Fionou stalo, ale jsem ochotná uvěřit, že jste to neudělal sám. Někdo s vámi spolupracoval, viďte? O rituálu, kterým se Morrígan vyvolává, víte naprosto všechno, ale měl jste s sebou ještě někoho, a právě on zabíjel, nebo ne? Vím, že máte špatnou pověst, ale tohle není vaše dílo. Vy jste nevraždil.“

„Přísahám na bibli svatou, že jsem nikdy nikoho nezavraždil a nikomu jsem v žádném vraždění nepomáhal.“

„Posledně jste přísahal, že jste do té ložnice ani nevkročil.“

„To je možná pravda, ale jak říkám, nikoho jsem nezavraždil, tam ani nikde jinde. Přísahám.“

„Jak se ten váš kamarád jmenuje?“

„Cože?“

Michael Kidney okamžitě zvedl ruku. „Komisařko, můj klient je nevinný a nemá povinnost kohokoli obviňovat, aby svou nevinu dokázal. Zjistit, kdo tu vraždu spáchal, je vaše práce, a ne jeho.“

„Pouze se ptám, jak se jeho kamarád jmenuje. Ten, který Fionu zavraždil.“

Tómas zavrtěl hlavou a jeho dredy se zavlnily jako špinavý mop na podlahu. „Celou dobu nedělám nic jiného, než že vám říkám pravdu, Katie. Nikdy jsem nikoho nezavraždil a s žádným vrahem se nepřátelím.“

Michael Kidney se opřel, sundal si brýle a začal je cípem kravaty čistit. „Vypadá to, že jsme uvázli ve slepé uličce, komisařko. A nezlobte se, že to říkám, ale vaše důkazy jsou silně neprůkazné.“

„Neprůkazné? Můžeme dokázat, že Tómas řídil auto, v němž byla mrtvola té dívky odvezena do Knocknadeenly, a že se nacházel v místnosti, kde byla zavražděna.“

„Kde byla zavražděna, to ano, ale ne když byla zavražděna. Nemáte jak prokázat, že tu vraždu spáchal on. Vždyť k tomu ani neměl důvěryhodný motiv. Všechny ty řeči o vílách a čarodějnicích… to

se mého klienta vážně pokoušíte obvinit z černé magie?“

„Máme dostatek důkazů na to, abychom i bez ohledu na motiv připravili pro státního žalobce spis. Já jenom panu Ó Conaillovi dávám příležitost, aby s námi dobrovolně spolupracoval a usnadnil si život.“

Rozhostilo se dlouhé ticho, až Michael Kidney nakonec řekl: „Doslechl jsem se, že vám dneska umřel pes. Chci, abyste věděla, že všem v naší kanceláři je to velice líto.“

Katie se prudce, bezděky nadechla. „Děkuju,“ řekla. Otočila se k Ó Conaillovi a z jeho výrazu poznala, že její neklid vycítil.

„Já mám psy taky rád, Katie,“ řekl něžným hlasem. „Kdysi mi umřel úžasný černý labrador. Aspoň z větší části to byl labrador. Skoro jako bych přišel o přítele.“

Katie řekla: „Před dvěma a půl dny byla ze Summerhillu unesena mladá studentka jménem Siobhan Buckleyová. Dosud se nám ji nepodařilo najít. Svědek ji zahlédl, jak nastupuje do cizího auta. Pokud o tom cokoli víte, Tómasi — pokud jste měl komplice, když jste Fionu Kellyovou odvážel —, tak musím rychle zjistit, kdo to je a kde ho najdu. Protože jestli víte, kde to děvče je, a jí se stane něco zlého, tak přísahám bohu, že zbytek života strávíte ve vězení.“

Tómas vytáhl cigaretu, zapálil si a vyfoukl obrovský oblak kouře. „Už jsem vám to říkal, Katie. Žádného komplice nemám a o ničem nevím. Něco vám ale prozradím, pokud vám to pomůže.“

„Tómasi…“ chtěl ho varovat Kidney.

„Ne, Michaele,“ řekl Tómas. „Nic hrozného jsem neprovedl, a jestli to Katie pomůže s vyšetřováním, tak proč ne? Přiznám se teď a tady. Odpusťte mi, má milá Katie, neboť jsem zhřešil. Ten mercedes jsem nenašel tam, kde jsem tvrdil. Zahlédl jsem ho na příjezdové cestě starého zahradnictví. Nikdo poblíž, klíčky v zapalování… dobrovolně se přiznávám, že mě napadlo to auto ukrást. Neukradl jsem ho jenom proto, že jste se objevila vy a vlítla jste na mě jako hejno blech. V té chatě jsem se doopravdy porozhlédl a skutečně mi došlo, že se tam muselo přihodit něco strašného. Chystal jsem se odtamtud zmizet, jenomže vtom jste vykřikla ‚Ani hnout!‘ a měl jsem utrum.

Ale jestli to má něco společného s vyvoláváním Morrígan, tak vám něco poradím. Vyvolat ji může jenom čarodějnice a ona taky jako jediná může vyslovit závěrečné zaklínadlo, které Morrígan vysvobodí. Takže pokud nějaký muž Fionu Kellyovou unesl a zavraždil, aby Morrígan pustil ze zásvětí, pak to neudělal sám, jak jste správně uhodla, ale musel spolupracovat s nějakou ženou.“

„Tohle můj klient neřekl,“ vložil se do toho Michael Kidney popuzeně. „Je zcela nepřípustné, abyste to pokládala za oficiální součást výslechu.“

„Buďte zticha, Kidney,“ podotkl Tómas Ó Conaill nevzrušeně. „Já Katie jenom pomáhám najít toho, koho ve skutečnosti hledá, protože pokud ho najde, uvědomí si, že já jsem se Fiony Kellyové ani nedotkl, jí ani nikoho jiného.“

„Takže se domníváte, že bychom měli hledat dvojici pachatelů, muže a ženu?“ zeptala se Katie. Tómas Ó Conaill zvedl cigaretu, jako by naznačoval: Správně, teď jste to trefila.

Katie vstala. „Pane Kidney, mám pocit, že si zítra budu muset s panem Ó Conaillem popovídat znovu.“

„Pochybuju, že se mi to bude hodit.“

„Tak si to nějak zařiďte, nebo pošlete někoho jiného.“

„No dobrá, komisařko, nemusíte se hned rozčilovat.“

Sotva vyjela z Anglesea Street, zavolal jí Gerard O’Brien.

„Musíme si promluvit, Katie.“

„Gerarde, nemohlo by to počkat do zítřka? Zrovna jedu do nemocnice za Paulem.“

„Celé odpoledne jsem seděl u internetu a mám dojem, že jsem na něco přišel. Nejsem si jistý, co přesně to znamená, ale podle mě byste o tom měla vědět.“

„Fajn,“ řekla a zamířila k ulici Sullivan’s Quay. Od hladiny řeky se odráželo šedavé odpolední světlo.

„Povězte mi, o co jde.“

„Takhle po telefonu by se to vykládalo docela špatně. Nechcete si se mnou radši zajít na kávu? Anebo ještě líp na večeři?“

„Gerarde, já si vaší snahy opravdu cením, ale tohle vyšetřování mi zabírá veškerý čas, valí se na mě jeden průšvih za druhým a vážně bych…“

Někdo na ni zatroubil a ona si všimla, že na semaforu na křižovatce naskočila zelená.

„Gerarde,“ řekla, „nemůžu teď mluvit. Za hodinu vám brnknu, ano?“

„Volal jsem na univerzitu,“ spustil Gerard, ale pak se jeho hlas ztratil v šumu.

Odložila mobil na sedadlo spolujezdce, na výraz poděkování mávla na auto za sebou a projela kolem katedrály svatého Finbarra. Obloha potemněla a na čelní sklo dopadlo několik dešťových kapek.

Nedokázala na rozhovor s Tómasem Ó Conaillem zapomenout. Všechny nepřímé důkazy ukazovaly na to, že pokud Fionu Kellyovou nerozřezal on, přinejmenším se na její vraždě podílel. Ale co když měl pravdu a k vyvolání Morrígan z neviditelného království je skutečně potřeba čarodějnice ženského pohlaví? Kdo by v tom případě byl nejpravděpodobnější pachatel?

Na mysli jí vytanul obrázek Johnovy matky, jak se belhá z pokoje do pokoje a bez ustání kašle. Katie si nedovedla představit, že by byl John Meagher schopný někoho zavraždit, obzvlášť bez komplice, a to i přesto, že byl deprimovaný, osamělý a po uši ve finančních problémech. Pokud ale byla jeho matka s rituálem obeznámena a tušila, že je pod skladem krmiva pohřbeno jedenáct koster, určitě by věděla, jak oběť dokončit a vyvést Morrígan z temnoty.

John se domníval, že u Iollanova lesíka spatřil přízrak, strašidelné zjevení, které mohlo být Morrígan. Vzhledem k jeho duševnímu stavu bylo docela dobře možné, že ho matka přiměla uvěřit, že to Morrígan doopravdy je, ačkoli ve skutečnosti šlo o obyčejný závan večerní mlhy, kouře nebo poslední sluneční paprsky dopadající skrz koruny stromů.

Katie se rozhodla, že se zítra ráno na statek Meagherových opět vypraví, Johna i jeho matku

jednotlivě vyslechne a ověří si, jestli na jejích úvahách něco není. Třeba mají ty zločiny pozadí jako z Psycha: matka ovlivňující milovaného syna, aby mu dodala sílu a sebevědomí, které mu nejsou vlastní.

Do čekárny vešel doktor O’Keeney. Byl to vysoký muž s vykulenýma očima a s rukama, které se podél těla ochable pohupovaly, jako by k němu ani nepatřily. Byl cítit dezinfekcí a cigaretovým kouřem.

„Dorazily výsledky Paulových testů, Katie. Musím k vám být upřímný: nejsou nijak povzbudivé.“

Katie ztuhla. Původně se chystala vstát, ale nyní jen nehybně seděla se strnule rovnými zády. Doktor O’Keeney měl u nosu velkou bradavici. Katie nikdy nepochopila, proč si někteří lidé nenechají bradavice odstranit, a u lékaře ji to udivovalo ještě víc.

„Paulův mozek trpěl nedostatkem kyslíku tak dlouho, že došlo k rozsáhlému poškození tkáně. Jeho postižení není životu nebezpečné, ale je pravděpodobné, že už nepřijde k vědomí a po zbytek života zůstane ve vegetativním stavu.“

„On se neprobudí? Nikdy?“

Doktor O’Keeney potřásl hlavou. „Katie, já vůbec netuším, co se v jeho hlavě děje — o čem uvažuje nebo co se mu zdá. Ale pochybuju, že je to horší než život, který by musel vést, kdyby se z kómatu probral a pokusil se fungovat v normálním světě. Nedokázal by mluvit, nakrmit se, udržet moč ani stolici a celou dobu by si plně uvědomoval, v jak příšerné situaci se nachází.“

„Co mám tedy podle vás dělat?“

„Obávám se, že nemůžete dělat vůbec nic. Máme tu pár dalších komatózních pacientů, jejichž rodiče a děti u nich každý den sedávají, mluví k nim a pouštějí jim jejich oblíbenou hudbu. Kdykoli se takový člověk probere, vypukne v médiích hrozný humbuk, ale ze zkušenosti vím, že k tomu dochází jen zřídka. Budete se muset vypořádat se smutnou skutečností, Katie. Paul, kterého jste znala, fakticky zemřel.“

„Co když je při smyslech?“

„Není, to vám garantuju.“

„Jak si tím můžete být jistý? Vždyť jste sám právě řekl, že netušíte, co se mu honí hlavou.“

„Katie, pokud se nestane nějaký zázrak, je Paul už navždy pryč. Upřímně mě to mrzí.“

Vstoupila k Paulovi do pokoje a sedla si k němu. Vypadal naprosto klidně, jako by si po dlouhém dni stráveném na dostizích a popíjením Guinesse prostě skočil schrupnout. Katie pochopila, že její život se jednou provždy změnil a že sny, kterým se v mládí oddávala, se jí nikdy nevyplní. Měla pocit, jako by se stala prokletím pro každého, kdo s ní kdy přišel do styku, dokonce i pro svého psa.

Nepolíbila ho, nedokázala se k tomu přinutit. K čemu by to bylo? pomyslela si. Místo toho vyšla automatickými dveřmi na parkoviště, které bičovaly přívaly deště, a rozběhla se k autu.

Nastartovala, ale pak motor zase vypnula. Vzala ze sedadla mobil a vyťukala číslo do Jury’s Inn.

„Lucy? Tady Katie Maguirová. Mohly bychom se sejít?“

49

Katie se rozjela směrem na Victoria Cross, když vtom se od semaforu naproti baru Crow’s Nest na červenou vyřítil pick-up a narazil do levých dveří jejího auta. Nejel kdovíjak rychle, ale náraz byl hlasitý a odmrštil Katiino auto na opačný konec vozovky, takže do jejího pravého zadního nárazníku naboural protijedoucí taxík.

Vystoupila do prudkého lijáku. Blatník pick-upu se propletl s jejím, a když se řidič pokusil vycouvat, ozvalo se vrzavé zaúpění, jak se o sebe třel kov a umělá hmota.

Katie si vyhrnula límec, přešla k řidiči a ukázala mu přes sklo odznak.

„A sakra,“ řekl muž. Byl poměrně mladý, měl oholenou hlavu, náušnice a na sobě pracovní kabát s oranžovými odrazkami.

„Projel jste bez zastavení na červenou,“ oznámila mu Katie. „Teď mi hezky sdělíte svoje jméno, adresu a u koho jste pojištěný.“

„Hrozně se omlouvám. Moje přítelkyně rodí a já jsem se jen snažil dostat se co nejrychleji domů.“

„To je mi jedno! Ať si po vás jde třeba pes baskervillský! Takhle tudy uhánět… vždyť jste mohl někoho zabít!“

Zavolala na dopravní oddělení na Anglesea Street a pak řidiči nařídila, aby zajel ke krajnici. Její auto bylo pojízdné, ačkoli se pneumatika při jízdě nepříjemně třela o pokroucený blatník a rachotila jako rumba koule. Než na místo nehody dorazilo policejní auto, přesměrovala Katie kolony aut, které se táhly snad na tři kilometry daleko, a zmokla až na kůži.

„Tenhle týden vám nějak nevychází,“ poznamenal policista Nial O’Gorman, když vystoupil z hlídkového vozu a nasadil si čepici.

Katie vešla do hostince a uviděla, že Lucy už sedí u stolu pod oknem a píše na laptopu. Na sobě měla chundelatý bílý svetr s rolákem a černé kožené kalhoty. „Proboha,“ řekla, jakmile si Katie všimla.

„Co se vám stalo?“

„Menší nehoda, nic víc. Zraněn nikdo nebyl, takže si s tím nemusíte dělat starosti.“

„Jste úplně mokrá. Dáte si něco k pití?“

„Jsem ještě ve službě, ale kávou nepohrdnu.“

Posadila se. Oknem viděla světla na Western Road a lesklou černou hladinu řeky Lee. „Na čem pracujete?“ zeptala se a ukázala hlavou na Lucyin laptop. „Pokročila jste nějak s Morrígan?“

„Trochu,“ odpověděla. „Dneska ráno jsem znovu zajela do Knocknadeenly a porozhlédla jsem se okolo toho lesíka. Není nejmenších pochyb o tom, že v dobách druidů byla ta lokalita z magického hlediska nesmírně významná. Na sever od toho místa je megalitická hrobka v Kilgallanu a na jih zase leží keltské hraniční kameny v Ballynahina, ty jsou i na západ v Tulligu a na východ v jeskyni

Rathfilode. Když ta místa spojíte vzdušnými čarami, střetnou se přímo v Knocknadeenly, v podstatě na metr přesně. A potom je tu samozřejmě Iollanův lesík, přirozená brána do neviditelného království.“

Katie napínala uši, ale Lucyin hlas se stále víc vzdaloval. Připadala si, jako by se na Lucy dívala skrz průzory v masce.

Lucy řekla: „Kromě toho jsem objevila dvě básně, které se o Knocknadeenly zmiňují v souvislosti s Morrígan. Jedna pojednává o ‚horečném tanci třinácti žen a Smrti na Kopci šedých bytostí‘ a píše se v ní i o ‚ženě s živými vlasy, která přichází ze světa za zemí‘.“

Zaváhala a zeptala se: „Katie, jste v pořádku? Jste hrozně bledá.“

„Je mi fajn. Jsem trochu promrzlá, nic víc. A unavená. Odpoledne mi sdělili dost špatné zprávy o Paulovi.“

Lucy ji chytila za ruku. „Jen povídejte,“ vybídla ji.

„Zdá se, že se už nikdy…“ Zmlkla a našpulila rty. Stáhlo se jí hrdlo a nebyla schopna slova.

„Nikam nespěchejte. Zdá se, že se už nikdy…?“

„Doktor tvrdí…“ začala, ale pak mávla rukou. Usilovně se snažila vzchopit a všechno Lucy vysvětlit, ale místo toho se rozvzlykala a po tvářích se jí začaly koulet velké slzy.

Číšník jí přinesl kávu, ale Lucy řekla: „Odneste to pryč, je rozrušená. Pojďte, Katie, vezmu vás k sobě do pokoje, ať si můžete na chvilku lehnout. Celá se třesete.“

Pomohla jí vstát a zamířila s ní na opačný konec hostince. Katie se ani slovem nevzepřela. Po tom všem, co se jí přihodilo, na odpor jednoduše neměla sílu. Před žalem ji nedokázala ochránit ani její hrdost, přirozená odhodlanost a tvrdý policejní výcvik.

Vystoupaly do prvního patra a Lucy ji celou cestu držela za ruku. Bydlela v čísle 223, nevýrazném, ale útulném a pohodlném pokoji s béžovými zdmi a manželskou postelí, kterou pokrýval oranžový přehoz. Lucy roztáhla závěsy a rozestlala postel.

„Pojďte,“ řekla a sundala Katie kabát nasáklý vodou. „Proboha, vždyť vy máte mokrou i košili. Víte co, já vám napustím vanu, to vás zahřeje.“

„Nemusíte se kvůli mně obtěžovat.“

„Od toho přátelé jsou, ne? Vy byste pro mě určitě udělala to samé.“

„No dobrá, koupel bych uvítala, děkuju.“

Lucy jí z koupelny přinesla bílý župan a šla napustit vodu. Katie se posadila na okraj postele a pomalu se svlékla. Byla rozbolavělá, vyčerpaná a dezorientovaná, jako by se po schodech skutálela z šestého patra a v přízemí se udeřila do hlavy.

„Doufám, že máte ráda pěnu do koupele s vůní Chanel číslo 5,“ zavolala Lucy. „S pokožkou dělá přímo zázraky.“

„Většinou používám cokoli, co je v supermarketu zrovna v akci.“

„A je to,“ řekla Lucy a vyšla z koupelny. „Pěkně se naložte a já vám nechám uschnout košili.“

Katie ve vaně dlouho bez hnutí seděla a zírala do prázdna. Toužebně si přála na vše zapomenout. Na to, jak se jí málem nepovedlo uniknout z potápějícího se auta. Na roztřeseného Declana ležícího s utrženou nohou v záhoně. Na Četníka visícího na bříze, jako by se ocitl v nějaké noční můře podle Dalího. Na Paula a jeho předlouhou temnou cestu ke konci života. Na malého Seamuse studeného jak led.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Lucy.

„Naprosto, děkuju. Ta pěna opravdu překrásně voní.“

„Víte, co mi vždycky říkávala matka? ‚Někdy si holt musíš přiznat, že toho máš plné kecky. Musíš umět říct: Já už to nezvládnu, nedovedu se dál přemáhat a musím se tomu poddat.‘“

Katie přikývla, přestože ji Lucy nemohla vidět. Zvedla z okraje vany žínku a přesně v tom okamžiku se konečně rozplakala. Přišlo to na ni tak neočekávaně, že tomu sama nechtěla věřit, a dokonce se rozzlobila. Jenže čím víc se na sebe vztekala, tím usedavěji brečela a tím víc se předkláněla, až se nosem téměř dotýkala pěnových bublinek. Koutky úst měla svěšené a zalykala se sebelítostí.

Lucy zlehka zaklepala na dveře. „Katie? Děje se něco?“ Znovu přikývla, ale na odpověď se tentokrát nevzmohla.

„Katie? Vy pláčete?“

Lucy zaváhala a pak dveře otevřela. „Ach, Katie,“ vydechla. Klekla si vedle vany, vyhrnula si rukávy a objala Katie. „Chudáčku Katie. Všichni čekají, kdovíjak nebudete silná, a přitom zapomínají, že jste jenom člověk jako my ostatní.“

Dvakrát ji políbila na tvář jako matka, když utěšuje plačící dítě. „Uvolněte se a já vám umyju vlasy a namasíruju záda. Slibuju, že vám potom bude mnohem líp.“

Namočila Katie hlavu a důraznými krouživými pohyby jí do vlasů vmasírovala šampon. Katie mlčky držela. Byl to tak uklidňující pocit, že bezděčně zavřela oči.

„Hlavu si myju, kdykoli jsem unavená nebo mám kocovinu,“ řekla Lucy. „Umyju si vlasy a spořádám tabulku čokolády. Když mě nehodlá rozmazlovat nikdo jiný, tak proč bych to nedělala sama?“

Opláchla Katie vlasy, vymáčkla si do dlaně trochu sprchového gelu a začala Katie masírovat záda a šíji.

„To je úžasné,“ řekla Katie. „Odkud to umíte?“

„Můj přítel kdysi pracoval ve wellness centru. Naučil mě masáže, reflexologii a nejrůznější triky, jak se uvolnit.“

Palci nacházela na Katiině páteři svalové uzlíky a postupně je rozmasírovala. „Tohle bych si měla dopřávat častěji,“ poznamenala Katie.

„Jste neuvěřitelně napjatá,“ řekla Lucy. „Vaše tělo je úplně ztuhlé, jako nějaká pružina.“

„Chodíte s ním ještě?“

„S kým?“

„S tím přítelem, který vás naučil masírovat.“

Zavrtěla hlavou. „Na muže jsem bohužel nikdy neměla štěstí. Buď je děsím, nebo mě vnímají jako nějakou výzvu, s kterou je potřeba se poprat. Když je žena vysoká a vzdělaná, asi se tomu nevyhne.“

„Lepší být vysoká a vzdělaná než malá a panovačná jako já.“

„Být panovačná je přece vaše práce, ne?“

„Možná, ale být nesnesitelná rozhodně ne.“

Lucy jí masírovala krk a horní část zad. Katie měla zavřené oči a připadala si, jako by z ní všechno napětí odtékalo. A potom si Lucy bez váhání nalila do dlaně další dávku sprchového gelu a začala Katie masírovat prsa.

Kruci, co to dělá? pomyslela si Katie. Otevřela oči a pohlédla na Lucy, která se však tvářila naprosto nevzrušeně, jako by se jednalo o přirozenou součást masáže. Přátelsky se na Katie usmála a ji napadlo, že kdyby Lucy odstrčila, působila by jako puritánka. No tak ji nějaká žena masíruje, to je toho, a třebaže původně neočekávala, že jí Lucy bude sahat i na prsa, očividně to nebylo zamýšleno jako sexuální návrh.

Lucy jí namydlená ňadra mačkala a hladila a Katie se odvážila znovu zavřít oči, uvolnit se a prostě si to vychutnat. Lucy koneckonců pocházela z Kalifornie a Katie věděla, že Američanky mají k nahotě mnohem uvolněnější postoj než Irky, které většinou tráví mládí v klášterních školách. Kdyby mě tak viděla sestra Brigid, napadlo ji.

„Tohle byste měla dělat alespoň jednou týdně,“ řekla Lucy. „Prsa jsou pak pevnější, stimuluje se svalová tkáň a samozřejmě je důležité pravidelně kontrolovat, jestli nemáte bulky.“

Katie mlčela. Masáž ji začínala vzrušovat, obzvlášť když ji Lucy jemně zatahala za bradavky a stiskla je mezi prsty. Bylo to už hodně dávno, co se jí někdo takhle láskyplně dotýkal a vzbouzel v ní pocit, jako by mu na ní upřímně záleželo. Pomyslela si, že kdyby v tom Lucy pokračovala, měla by dřív nebo později orgasmus — jenom z toho, že jí někdo laská prsa.

Jenže krátce nato Lucy řekla: „Hotovo. Radši už vylezte, ať nenastydnete.“ Pak Katie políbila na čelo. Vytáhla z vany špunt, pomohla jí ven a omotala kolem ní ručník.

Když se Katie osušila, vytáhla Lucy z pokojového minibaru lahev whisky a nalila jim oběma panáka. Lehly si vedle sebe na postel, povídaly si a Katie napadlo, že by tam mohla ležet až do smrti.

„Víte, když o tom teď uvažuju, dochází mi, že jsem vlastně nikdy neměla žádnou opravdu blízkou kamarádku,“ řekla Lucy. „Nejspíš proto, že mě ty ženské tlachy šíleně nudí. Jediné, o čem si většina žen chce povídat, jsou jejich odporné děti, manželova kariéra účetního nebo jak ze včerejšího krocana upéct vynikající koláč.“

Katie se usmála. Bylo jí teplo a cítila se mnohem klidnější. Pochopila, že ačkoli byla Lucyina masáž znepokojivě intimní, nejspíš se jednalo spíše o jakési sesterské gesto, které kalifornské ženy pokládají za naprosto samozřejmé. Sestru Boniface od Panny Marie Lurdské by to sice asi pohoršilo… ale co na tom?

Katie řekla: „Na škole jsem měla pár báječných kamarádek, ale většina jich je už dávno vdaná a má kopu dětí. Jedna učí na zvláštní škole v Kilkenny a další zpívá v Dublinu ve sboru, ale ty ostatní otěhotněly, jakmile odmaturovaly, nebo ještě dřív.“

Otočila se k Lucy. „Uvažovala jste někdy o tom, že byste se vdala?“ Lucy zavrtěla hlavou.

„Co děti, chtěla byste je?“

„Jednou snad, pokud mi všechno vyjde podle plánů.“

„Víte, já vlastně vůbec netuším, co si počnu, když je teď Paul v kómatu. Oficiálně sice budu mít manžela, jenže jak můžu být vdaná za někoho, kdo se nikdy neprobudí?“

Lucy jí sáhla na nahé rameno. „Je po něm, Katie. Budete si na tu myšlenku muset zvyknout.“

„Asi ano. Jenže ono je to tak těžké.“

Dlouhou dobu ležely v tichosti a Katie zavřela oči. Cítila, že by dokázala bez potíží usnout, ale Lucy po chvíli řekla: „Co se týče toho muže, Tómase Ó Conailla… Vážně si myslíte, že se vám ho povede usvědčit?“

Katie otevřela oči a zamrkala.

„Máte proti němu spoustu důkazů, že? Otisky prstů, nohou…“

Katie řekla: „No ano, máme. Nepřímé důkazy hovoří jasně a Ó Conaill má velice špatnou pověst, ale stejně — já nevím, něco mi na tom nesedí. Tvrdí, že Morrígan může vyvolat pouze čarodějnice, ale náš jediný očitý svědek tvrdí, že Fionu Kellyovou unesl muž, a tělesná síla, která byla potřeba k tomu, aby ji pachatel zavraždil a rozřezal, podle doktora Reidyho dalece přesahuje možnosti průměrné ženy. A nejenom to: pročítala jsem si profily zločinců v databázi FBI a je nesmírně vzácné, aby byla sériovým vrahem žena, která s nikým nespolupracuje. A sériová vražedkyně s mytickým motivem? To je v podstatě neslýchané.“

„Takže si myslíte, že to byla dvojice pachatelů?“

„Vyloučit to nelze, především když vezmeme v potaz, že Siobhan Buckleyovou jsme dosud nevypátrali a Morrígan potřebuje už jenom jednu oběť, aby se objevila.“

„Začíná to vypadat, že na ni věříte.“

„Jenom se snažím uvažovat jako pachatel, nic víc. Nebo jako více pachatelů. Oni věří, že Morrígan existuje, a proto tomu musím věřit i já.“

„Máte tušení, co jsou zač?“

„John Meagher mi pověděl, že Morrígan na vlastní oči zahlédl. Ji nebo nějakou neznámou postavu stojící na místě, kde našel Fioninu mrtvolu.“

„To si děláte legraci.“

„Přísahal, že je to pravda. Prý ji před sebou jasně viděl.“

„Nejspíš měl halucinace. Musel to být strašný šok, najít Fionu v tak hrozném stavu.“

„Možná. Ale když to člověk vezme kolem a kolem, není nijak těžké si představit, že by si Morrígan přál vyvolat právě John Meagher — Morrígan je duch, který lidem vyřeší veškeré problémy. A co o Johnovi víme? Že hospodaření na statku ze srdce nenávidí a každým dnem má blíž k bankrotu. A jeho matka… no, opravdová čarodějnice to asi není, ale rozhodně tak vypadá a také mohla vědět, že jsou pod skladem krmiva zakopané lidské kosti. Na statku Meagherových ostatně žije už od devatenácti.“

„Máte nějaké hmatatelné důkazy, že se do toho Meagherovi namočili?“

„Žádné. Prohledali jsme jejich pole, stodolu, kůlnu i dům. Dokonce jsme rozkopali podlahu ve vepříně, ale na nic jsme nenarazili.“

„V tom případě byste je mohla nějak přimět, aby se přiznali, ne? Pochopitelně za předpokladu, že tu vraždu skutečně spáchali oni.“

„To se snadněji řekne, než udělá. Pokud vraždila matka se synem společně, bylo by pro nás mimořádně těžké takový vztah zlomit. Před několika lety jsem musela v Carrigaline řešit zločin, kterého se dopustil místní muž se svou dcerou. S její pomocí přejel manželce hlavu traktorem, zatímco dcera matku přidržovala. Věděla jsem, že jsou za tu smrt zodpovědní, a oni věděli, že to vím. Ale nedokázala jsem je přinutit, aby se přiznali nebo proti sobě vypovídali, a tak jsou dodneška na svobodě. Často je potkávám v supermarketu.“

„Třeba bych vám mohla pomoct,“ řekla Lucy a vzepřela se na lokti. „O Morrígan, jejím vyvolávání a rituálech, kterými se dá přesvědčit, aby člověku podala pomocnou ruku, vím koneckonců úplně všechno. Kdybychom si s Meagherovými pohovořily společně… možná by se nám je podařilo přimět, aby se nějak prozradili.“

Katie potřásla hlavou. „Podle mě moc koukáte na americké kriminálky.“

„Kdepak, televizi skoro nezapínám. Na Kalifornské univerzitě v Santa Cruz jsem absolvovala dvouletý kurz obchodní psychologie, kde jsem se naučila, jak lidem klást ty správné otázky, aby ukázali, jací skutečně jsou. Ambiciózní, vychloubační, nečestní a tak podobně. Ten, kdo Fionu Kellyovou zabil, musel být skálopevně přesvědčený, že mu to projde, a taková osoba s vysokou pravděpodobností dělá chyby. Tihle lidi se domnívají, že všichni kromě nich jsou učinění blbci, a tak se často nijak nenamáhají s vymýšlením neprůstřelného alibi.“

Katie se zamyslela a řekla: „Fajn. Co kdybychom se zítra kolem desáté do Knocknadeenly podívaly? Vyhovuje vám to?“

Lucy jí položila ruku na rameno. „Hlavní je, jestli už se cítíte líp.“

„Díky vám ano.“

„Co hodláte podniknout teď?“

Katie pohlédla do Lucyiných očí, které barvou připomínaly šedý déšť, a pomyslela si, že by se do ní dokázala lehce zamilovat. „Asi půjdu domů.“

„Proč se tady trochu neprospíte? Je teprve sedm.“

„Ne, musím jet.“

Lucy se k ní naklonila, pohladila ji po vlasech, špičkami prstů jí přejela přes obočí a rty. „Zavřete oči. Prospěje vám to, slibuju. Ve wellness centru by vám po masáži taky doporučili, abyste si na chvilku zdřímla, protože vám to jinak vůbec nebude myslet.“

„Ono je teprve sedm?“

„Přesněji řečeno šest padesát pět.“

Bylo vidět, jak moc je Katie ospalá. Cítila se skoro jako Dorotka v Čaroději ze země Oz, když se toulala makovými poli. V hotelovém pokoji bylo útulno, župan ji příjemně hřál a vedle ní ležela Lucy, konejšila ji a hladila po hlavě. Na uši si Katie nenechala sahat ani od Paula, protože na ně byla velice citlivá, ale Lucy okolo nich jenom něžně přejížděla prsty, jako by šlo o zimní růže a ona z jejich okvětních plátků zkoušela vymámit vůni.

„Měla bych jít,“ řekla Katie a zvedla hlavu.

Lucy ji jemně zatlačila zpátky na polštář. „Hodinka ničemu neublíží. Až se probudíte, bude vám mnohem líp.“

„V osm mě ale vzbudíte, že ano?“

Lucy ji políbila na rty. Byl to obyčejný cudný polibek, ale Katie měla pocit, jako by objevila novou dimenzi — jakýsi svět za zrcadlem, kde všechno vypadá povědomě, přestože je to vzhůru nohama. Bylo to svým způsobem znepokojivé, ale také podivně svůdné.

„Slibuju, že vás vzbudím.“

Katie zůstala bez hnutí ležet a oči nechala otevřené, pak se jí ale zmocnil dojem, že je zhola nemožné je aspoň na chviličku nezavřít. Když ještě coby strážmistryně hlídkovala v terénu, osvojila si schopnost spát ve čtyřminutových intervalech. Byla si jistá, že to stále dovede.

„Je vám teplo?“ zeptala se Lucy a přikryla ji.

„Hm.“

„Leží se vám pohodlně?“

„Hm.“

„Spíte?“ Ticho.

Lucy seděla na židli u postele a téměř hodinu se dívala, jak Katie spí. Zrovna se chystala vstát a nalít si z minibaru whisky, když na konferenčním stolku zazvonil Katiin mobil. Lucy hovor přijala a řekla:

„Copak?“

„Toto je zpráva od vašeho operátora. Ve schránce máte jeden nový vzkaz. Chcete-li si ho poslechnout, stiskněte jedničku.“

Stiskla jedničku. Volal Gerard O’Brien a zněl ustaraně.

„Katie? Tady zase Gerard. Podívejte, naléhavě si s vámi potřebuju promluvit. Nerad bych toho moc prozrazoval do telefonu, ale myslím si, že jsem zjistil, kdo Callwood byl a co se s ním stalo. Taky jsem narazil na jisté znepokojivé informace, které by vás mohly ovlivnit při rozhodování, jakým směrem vyšetřování vést. Diskrétněji už to vyjádřit nedovedu.“

Odmlčel se a pokračoval: „Co nejdřív mi zavolejte, ano? Ozvu se i Liamu Fennessymu.“

Lucy si tiskla mobil k uchu. Po chvíli opět promluvil hlas operátora: „Chcete-li zprávu vymazat, stiskněte sedmičku.“

Podívala se na Katie, která s otevřenými ústy tvrdě spala a v ruce jí cukalo, jako by chytala malé šedé můry.

50

Liam se připravoval k odchodu z kanceláře, ale právě v tom okamžiku mu zazvonil telefon.

„Inspektor Fennessy? Tady recepční. Je u vás komisařka Maguirová?“

„Celé odpoledne jsem ji neviděl. Zkoušela jste jí zavolat na mobil?“

„Zkoušela, ale nezvedá to. Jde o profesora O’Briena. Tvrdí, že jí musí říct něco hrozně důležitého, ale nemůže se jí dovolat.“

„Máte ho na telefonu? Přepojte mě.“

Ozvalo se ostré zapraskání a po něm O’Brienův hlas: „To je inspektor Fennessy? Pokouším se kontaktovat komisařku Maguirovou.“

„Můžu vám s něčím pomoct?“

„Týká se to těch vražd. Opravdu si s ní potřebuju naléhavě promluvit. Volal jsem jí na mobil, dokonce jsem brnknul i Meagherovým na statek…“

„Já mám ten případ taky na starosti, pane profesore. Pokud jste zjistil něco závažného…“

„Závažného? Nedozírně závažného! Sice ještě čekám na poslední nezbytné informace z Ameriky, ale jakmile je budu mít, budu nejspíš schopný objasnit ty vraždy z roku 1915 i smrt Fiony Kellyové. A jen tak mimochodem — nejspíš tím změním tvář moderní historie.“

„Poslyšte, profesore, netuším, kde přesně teď Katie je, ale předpokládám, že se se mnou někdy večer spojí. Uděláme to takhle: vy mi povíte, na co jste přišel, a jakmile mi Katie zavolá, tak jí to vyřídím.“

„No, ehm… asi bych si měl nejdřív popovídat s ní. Nemyslím, že by ji potěšilo…“

„Vyšetřujeme vraždu, profesore O’Briene. Pokud máte důkazy, které by pomohly k usvědčení pachatele, měl byste mi o nich povědět, a to co nejdřív.“

Zavládlo dlouhé ticho a pak Gerard řekl: „No dobrá. Tohle ale nejde vysvětlovat po telefonu.“

„V tom případě za vámi přijedu. Kde jste?“

„Doma. Perrott Street číslo 45, hned za univerzitou.“

„Vydržte tak dvacet minut. Musím si nejdřív něco rychle vyřídit.“

„Fajn. Ale dáte mi vědět, kdyby se Katie mezitím ozvala, že ano?“

„Samozřejmě.“

Na chodbě potkal Jimmyho O’Rourka. „Co takhle skočit si před odchodem na pivčo, pane?“ prohodil Jimmy a vyfoukl cigaretový kouř.

„Ale jen na jedno. Viděl jste někde Katie?“

„Podle mě šla domů. To jste slyšel, že měla nehodu?“

„Jo, slyšel. Kruci, to ale muselo být skvělé zakončení skvělého dne.“

„Podle mě by si měla vzít na týden volno.“

Venku bubnoval déšť. Liam si oblékl kabát a zapnul si ho až ke krku. „Vždycky jsem si myslel, že na ženskou je tahle práce prostě moc. Jestli si Katie nedá pozor, brzo ji z toho klepne.“

„Na vašem místě bych se neunáhloval,“ namítl Jimmy. „Katie je mnohem tvrdší, než vypadá.“

„Uvidíme,“ řekl Liam. „Tak kam jdeme? Do O’Flaherty’s?“

Katie se opět zdálo, že prochází jatky odporně páchnoucími krví. Po jedné straně ležely haldy mrtvého dobytka. Nad sebou uviděla špinavé střešní okno, které bylo pokryto spadaným listím a otřásalo se pod nápory deště. Odkudsi, jakoby z rádia na dně studny, zněla nezřetelná ozvěna hudby. Katie po chvíli poznala, že jde o skladbu „The Fields of Athenry“.

„Co tady děláš?“ pošeptal jí někdo do ucha. „Tohle je dům smrti. Bydlí tady muž se šedými panenkami a dle libosti rozřezává lidi. Ženy a děti, nevinné i vinné, všichni do jednoho ale křičí. Řeže

jim ruce a nohy a zaživa jim piluje hlavy vejpůl.“

Zahnula za roh a ocitla se v části jatek, kde dosud nebyla. Podlaha se leskla dešťovou vodou a byla poseta kusy masa a úlomky kostí. Kousek od Katie stál u kovového stolu vysoký muž v podivném pětirohém klobouku a tlačil na pásovou pilu mrtvolu. Pila jako by úporně, přerývaně zavřeštěla a po celé místnosti se rozletěly kusy kostí a proudy krve.

Katie k muži opatrně přistoupila. Zvedla ruku, aby mu sáhla na rameno, ale on se přesně v tu chvíli pomalu otočil. Pohled na něj Katie natolik šokoval, že málem ztratila rovnováhu. Řezníkovu tvář tvořil roj brouků.

„Jsi na řadě,“ zašeptal a ze rtů mu doslova odkapával hmyz. „Jsi na řadě, na to se můžeš spolehnout.“

Bylo už téměř deset večer a Gerard pomalu začínal ztrácet trpělivost. Rozhrnul závěsy v obývacím pokoji a vyhlédl na ulici. Pršelo jako při biblické potopě a jeho se zmocnilo podezření, že inspektor Fennessy se rozhodl strávit večer raději doma u televize, a ne v obrovském, vlhkém viktoriánském bytě profesora keltské mytologie, který se rád obklopuje hromadami knih, výtisky National Geographic a prázdnými lahvemi od jablečného vína. Gerard si jenom přál, aby inspektor měl alespoň tu slušnost předem zavolat a oznámit, že nedorazí.

Na sobě měl beztvaré kalhoty z béžového manšestru a roztrhaný svetr z husté zelené vlny, který si koupil na pěší túře v Kerry. Malou pracovnu ozařoval pouze monitor jeho počítače, který zapnul, aby mohl Liamu Fennessymu ukázat, na co přišel.

Poněkolikáté se zkusil Katie dovolat, její mobil však vyzváněl znovu a znovu, až ve sluchátku nakonec zaznělo oznámení hlasové schránky: „Přejete-li si zanechat vzkaz…“

To byla poslední kapka. Katie někam zmizela a Liam Fennessy se ani neobtěžoval ukázat. Gerard byl přesvědčen, že odkryl jedno z nejdramatičtějších tajemství dvacátého století, ale jako by na tom nikomu ani za mák nezáleželo. Vrátil se do pracovny a rázně počítač vypnul. Vezme si golfový deštník, zaskočí do baru Reidy’s Vault na Western Road a uklidní se několika pintami jablečného vína.

Vypnul počítač a vtom se ozval zvonek u dveří. Gerard si podrážděně odfrkl a přešel k domovnímu telefonu. „Inspektor Fennessy?“

„Ano, to jsem já.“ Fennessyho hlas zněl zkresleně a sotva ho bylo slyšet, jako by policista stál od telefonu příliš daleko. „Lije jako z konve. Hodláte mě pustit dovnitř, nebo ne?“

„Jdete strašně pozdě. Říkal jste dvacet minut a já už jsem měl namířeno ven.“

„Omlouvám se. Ale když už tu jsem…“

Gerard stiskl bzučák, vrátil se do pracovny a opět zapnul počítač. Zatímco se spouštěl, profesor vzal útržek zmuchlaného papírového kapesníku a vysmrkal se. Původně chtěl o svém objevu povědět Katie a nikomu jinému. Dokonce si nacvičil, co přesně jí řekne, a představoval si, jak to na ni zapůsobí. Třeba by pak byla schopna přenést se přes jeho boubelatou postavu a pleš a pochopit, že hluboko v jeho nitru se skrývá muž, který se romantickým založením směle vyrovná mytologickým hrdinům z časů irských králů, království Aileach a starodávného města Cruachan. No ale co, prozradit to inspektoru Fennessymu bude mít taky svůj půvab. „Inspektore, to, co vám teď povím,

jednou provždy změní způsob, jakým historikové nahlížejí na dvacáté století.“

Bytem zadunělo hlasité zaklepání, nejprve jedno a potom druhé. Gerard zavolal: „No jo, vždyť už jdu!“ Sundal ze dveří řetízek.

Než ale stačil otevřít úplně, dveře se rozletěly a plnou silou ho udeřily do tváře, takže zavrávoral a pozpátku vrazil do šatníku. „Co se to…“ spustil, ale než ze sebe dostal cokoli dalšího, vtrhl do bytu muž v černém kabátě a černé kukle, popadl Gerarda za svetr a mrštil jím přes celou místnost, čímž převrhl konferenční stolek a prázdné lahve od vína, které postávaly okolo.

Gerard se zkusil postavit na nohy, ale útočník ho opět uchopil, zvedl vysoko do vzduchu a udeřil jím o rám kuchyňských dveří. Gerard ucítil, jak se mu tříští rameno, a do zad mu vystřelila nepopsatelná bolest.

„Co to děláte?“ zakřičel. „Proboha, to bolí!“

Muž mu mlčky zkroutil ruku za záda a přitiskl ho ke zdi u dveří do pracovny.

„Jede sem policie!“ zalapal Gerard po dechu. „Zrovna jsem jim volal. Budou tady každou chvíli.“

„Buďte zticha,“ přikázal muž nevzrušeně.

„Říkám vám pravdu. Mám schůzku s inspektorem Liamem Fennessym. To proto jsem vás pustil dovnitř. Myslel jsem, že je to on.“

„A co jste měl v plánu mu povědět?“

„Nic zvláštního, jen jsem si s ním chtěl popovídat o svém výzkumu.“

„Skutečně? A copak jste vyzkoumal?“

„Nic… nic důležitého. Prokrista, to bolí!“

„Týkalo se to těch kostí v Knocknadeenly, viďte? Zjistil jste něco ohledně Fiony Kellyové.“

„Nic vám neprozradím. Dělejte si se mnou, co chcete, ale…“

Útočník mu sáhl mezi nohy, stiskl a Gerard zmučeně zaúpěl. Zněl spíš jako týraný pes než jako člověk. Muž ho sevřel ještě pevněji a tentokrát Gerard vyjekl: „Přišel jsem na to, kdo ty ženské zabil! To je všechno!“

„A co Fiona Kellyová? Jejího vraha jste taky vypátral?“

Gerard zavrtěl hlavou. Po tvářích se mu proudem řinuly slzy, a kdyby ho ten člověk nepřidržoval, zhroutil by se na podlahu.

„Zeptám se vás znovu. Víte, kdo zabil Fionu Kellyovou?“

„Nevím, přísahám bohu, že nevím. Policajti jsou přesvědčení, že to byl Tómas Ó Conaill, ale pokud to neudělal on, tak vážně netuším, kdo to mohl být.“

„Už jen kvůli vám doufám, že mluvíte pravdu.“

Muž sevření uvolnil, pustil ho a Gerard se rozkašlal. V předklonu se dobelhal k pohovce, lehl si a přitáhl si kolena až k bradě.

Útočník odešel do pracovny. Počítač na pracovním stole byl ze všech stran obklopený hromadami knih, časopisů a kroužkových bloků. Muž sebral z jedné takové hromady zápisník a řekl: „Co je tohle? Má to s tím vším něco společného?“

„Keltské legendy,“ zasípal Gerard a prudce se rozkašlal. „Poznámky na páteční přednášku. Knocknadeenly se to nijak netýká.“

Muž poznámkový blok odhodil a smetl veškeré dokumenty ze stolu na podlahu, pak zvedl Gerardův počítač a hodil jím o zeď. Monitor s hlasitou ránou pukl a proměnil se ve spršku úlomků.

„Vstávejte, jdeme.“

„Cože?“

„Slyšel jste. Vstaňte.“

Jednou rukou ho zdvihl z pohovky, vystrčil hlavními dveřmi ven a dotlačil chodbou až k viktoriánskému schodišti a pak dolů do přízemí. Gerard se celou cestu usilovně bránil, máchal rukama a klesal v kolenou, muž však byl děsivě silný, a když se Gerard záměrně zhroutil, prostě ho popadl za svetr a odvlekl ho jako nějakou loutku.

„Kam to jdeme?“ zafuněl Gerard, když ho útočník přinutil vejít do chodby vedoucí k zadnímu východu.

„Buďte zticha.“

Otevřel dveře a strčil Gerarda na úzký dvorek vzadu za domem. Plácek dřív patříval k velké zahradě, ale po čase ho zalili asfaltem a Gerard tam teď parkoval svůj starý červený nissan. Přes hustý déšť uviděl, že pouhých pár centimetrů od nissanu stojí velké bílé auto.

„Kam mě táhnete? To nesmíte… tohle je únos!“

„Ne, není,“ ujistil ho muž.

„Proti mé vůli mě nemůžete nikam odvézt.“

„Já taky nemám v úmyslu vás kamkoli vozit. A teď laskavě zmlkněte.“

Odtáhl Gerarda ke kufru auta, odemkl jej a vytáhl kus nylonové šňůry na prádlo. Nato Gerarda kopl zezadu do lýtka a srazil ho k zemi jako poraženou krávu.

„Co po mně chcete? Kdo jste? Vždyť jsem nikomu nic neudělal.“

Muž se nad ním mlčky sehnul a zručně mu svázal zápěstí. Odřízl šňůru vykosťovacím nožem a pak smyčku, která Gerardova zápěstí obtáčela, přehodil přes tažnou kouli u auta.

„Co to sakra děláte?“ zakřičel Gerard. „Jestli si myslíte, že mě budete vláčet po ulici…“

„Nebudu,“ přerušil ho. „A teď zavřete zobák.“

„Podívejte, já netuším, o co tu jde, ale jestli se zajímáte ještě o něco dalšího…“

„Držte hubu,“ zopakoval muž. Sebral ze země zbytek prádelní šňůry, omotal ji Gerardovi kolem kotníků a pevně ji uvázal k dopravní značce s nápisem „Reservé“.

Gerard ležel na silnici a byl tak vyděšený, že se skoro nedokázal nadechnout.

„Co se mnou uděláte? Vy mě tu necháte?“

„Něco z vás asi ano.“

„Co se mnou uděláte?!“

Muž nad ním chvíli postával a Gerard se díval, jak se mu okolo hlavy třpytí dešťové kapky, které ve světle pouličních lamp vypadaly jako nekonečný roj drobných meteoritů.

„Pomoc!“ pokusil se Gerard křičet, byl ale natolik vystrašený, že se mu stáhlo hrdlo a vyšlo z něj jen ochraptělé zašeptání. „Pomozte mi někdo!“

Muž auto obešel a sedl si za volant. Nakrátko se rozhostilo ticho a potom motor nastartoval.

„Pomoc!“ zaječel Gerard. „Ježíšikriste, pomozte mi někdo!“

Motor zaburácel. Gerard se kroutil, funěl a vzpíral a ze všech sil zkoušel přetáhnout zápěstí přes tažnou kouli. Byl si jistý, že kdyby se mu povedlo se jen o kousíček natáhnout, určitě by se osvobodil. Ten chlap se ho pokouší vyděsit, varovat, to je celé. Někdo ho bezpochyby upozornil, že se profesor O’Brien vyptává na Jacka Callwooda a že neschází mnoho, aby odhalil pravdu. Až doteď Gerarda nenapadlo, že by britská vláda mohla mít v Irsku tajné agenty, jejichž úkolem je postarat se o to, aby nikdo nestrkal nos, kam nemá, obzvlášť ne do něčeho, co se týkalo britské koloniální éry, války za nezávislost a irských dobrovolníků.

„Dobrá!“ zavřeštěl Gerard. „Slibuju, že nikomu nic nepovím! Ani slovo! Nikdy!“

Motor ztichl a on s úlevou zaklonil hlavu. Déšť mu padal přímo do tváře a div že ho neoslepil.

„Hlavně mě pusťte, ano? Rozvažte mě a dovolte mi odejít. Nikomu nic nepovím. Přísahám bohu!“

Vtom auto bez varování znovu nastartovalo, muž přidal plyn a rozjel se, čímž s ohlušujícím zapraskáním přetrhl každičký sval v Gerardově těle a utrhl mu obě paže.

Gerard okamžitě přestal křičet. Uvědomoval si, že se mu přihodilo cosi strašlivého, ale nechápal co. Ležel na mokrém asfaltu a z jeho ramenních jamek s příšernou pravidelností prýštila krev. Necítil naprosto žádnou bolest, naopak jej zaplavila zvláštní úleva, že to nejhorší má za sebou. Uslyšel, jak auto zastavuje, měl ale zavřené oči, a proto neviděl, že se k němu útočník vrací.

Muž řekl: „Na tomhle světě jsou věci, pane profesore, které je lepší nechat na pokoji. Není to vaše vina, ale nedalo se nic dělat.“

Z nějakého důvodu nenapadala Gerarda žádná modlitba. Vzpomněl si pouze na báseň od Wystana Hugha Audena, tu o ledovci, co kredenc odírá, a poušti, která v posteli vzdychá, a „prasklině v šálku, co cestu otvírá do země, kde stáda mrtvých jsou tichá“.

51

Katie trvalo skoro pět minut, než se probrala, a když se konečně přinutila zvednout hlavu, připadala si, jako by měla v ústech klubko vlny. Lucy seděla v křesle a dívala se na historický kanál, kde dávali dokument o Lusitanii. Televize měla vypnutý zvuk.

„Kolik je?“ zeptala se Katie zastřeným hlasem.

„Půl desáté.“

Posadila se a promnula si obličej. „To snad ne! Vždyť jsem vám říkala, že mě máte vzbudit v osm.“

„Zkoušela jsem to, věřte mi, jenže jste spala jako pařez. Mám vám uvařit kafe?“

„Ne, děkuju. Je v tom minibaru něco s bublinkami?“

„Jistě. Tady máte.“

Katie otevřela malou plechovku dietní koly a na čtyři doušky ji vypila. Lucy vstala a řekla: „Jak vám je?“

„Strašně.“

„To proto, že jste se už celou věčnost pořádně neuvolnila.“

„Na uvolnění není vhodná doba. Mám toho zkrátka moc.“

Lucy si sedla na okraj postele a pohladila Katie po vlasech. „Kdysi jsem bývala jako vy, hotový uzlíček nervů, neustále vystresovaná… Nikdy jsem si nedovolila si odpočinout. A víte proč? Protože jsem neměla žádný cíl. Nedokázala jsem se rozhodnout, co si se svým životem počít. Teprve když

jsem se zaměřila na jeden jediný úkol, začala jsem sama sobě postupně rozumět. Člověk si musí umět říct: ‚Tohle chci a udělám všechno pro to, abych toho dosáhl.‘ A tím myslím opravdu všechno.

Zaručuju vám, že jakmile do tohohle stadia dospějete, zmocní se vás hluboký vnitřní klid.“

„Musím zavolat na Anglesea Street.“

„Nemusíte vůbec nic, jenom si odpočinout.“

Katie se k ní otočila a pohlédla jí do očí. „Nemůžu. Zatím ještě ne. Ale slibuju, že jakmile tenhle případ uzavřu, poslechnu vás. Mohly bychom si potom vyrazit do západního Corku. Ukázala bych vám Baltimore a ostrov Cape Clear. Je tam vážně krásně.“

Lucy se k ní naklonila a zlehka ji políbila na čelo. „To zní úžasně.“

„Musím se vám přece nějak odvděčit za všechno, co jste pro mě udělala. Když jsem se topila v té řece, zachránila jste mi život, a dneska jste zabránila tomu, abych se nervově zhroutila.“

„Nic mi nedlužíte.“

Katie přešla k toaletnímu stolku a učesala se. Se sušením vlasů se po koupeli neobtěžovala, a tak jí teď trčely do všech stran. „Koukněte na mě,“ řekla. „Vypadám ještě šíleněji než Tómas Ó Conaill.“

„Namočte si je a já vám je vyfoukám.“

„Měla byste se živit jako terapeutka, a ne jako profesorka mytologie.“

„Mytologie je tak trochu terapie. Umožňuje nám pochopit, jaké místo v tomhle světě zaujímáme. Žádné mořské víly ani bánší neexistují, Katie, ne doopravdy. Existujeme jenom my.“

Liam dorazil na Perrott Street teprve v deset čtyřicet sedm. Vystoupil z auta, vyhrnul si límec kabátu, aby se ochránil před dotěrným deštěm, a rozběhl se k Gerardovým hlavním dveřím. Stiskl tlačítko zvonku, pár vteřin počkal a pak ho stiskl podruhé. Pomyslel si: Do prdele. Ten zatracenej pitomec nemohl počkat ani o dvacet minut dýl. No, ať už mi chtěl říct cokoli, zas tak naléhavé to očividně nebylo. Gerard pravděpodobně přeháněl, aby Katie přesvědčil, že se za ním prostě musí vypravit. Neměl mu to nijak za zlé. Katie ho také přitahovala, když před lety začala na Anglesea Street pracovat.

Běžel zpátky k autu, šlápl při tom do kaluže a namočil si ponožky.

Když Katie dorazila domů, pořád ještě pršelo a dům byl ponořený ve tmě. Paulovo ohořelé parejo odvezla během dne odtahová služba a okno v obývacím pokoji bylo zatlučené překližkou. Katie si odemkla a rozsvítila. Dům byl studený a doslova z něj vanula prázdnota.

Vešla do obývacího pokoje, nalila si velkého panáka vodky a poslechla si zprávy na záznamníku. Nejdřív zazněl místností hlas Jimmyho O’Rourka: „Zkoušel jsem se vám dovolat na mobil, ale asi máte vypnutý zvuk. Zdá se, že v případu Siobhan Buckleyové došlo k průlomu. Jedna žena si vzpomněla, že na semaforu u nákupního střediska Mayfield viděla velké bílé auto, ve kterém seděli muž a dívka odpovídající Siobhaninu popisu. Tvrdí, že se zjevně hádali a ta holka plakala. Zítra ráno

zahájím v oblasti Mayfieldu a Glanmire nové pátrání… možná je rozšířím až ke Knockraha. Mějte se.“

Následovala zpráva od Liama, který zněl, jako by měl trochu upito. „Katie… na mobil jsem se vám nedovolal… chci vám jenom vyřídit, že se s vámi zkoušel spojit ten váš ctitel, Gerard O’Brien. Že prý má nějaké nové, hrozně důležité informace a já že se musím rozjet k němu domů. Měl jsem akorát pár minut zpoždění, ale ten vůl už byl pryč. Upřímně řečeno by se podle mě mnohem radši sešel s váma.“

Zavolala do krajské nemocnice a promluvila si se sestrou, která měla na Paulově oddělení službu.

„Zatím se bohužel nic nezměnilo.“

Nic se nezměnilo? pomyslela si Katie a posadila se na studenou pohovku u vychladlého černého krbu. V duchu úplně viděla, jak Paul přechází po pokoji sem a tam a se sklenkou v ruce tlachá se

svými pofidérními kamarádíčky i jak jí Četník pokládá hlavu na koleno a nechává se drbat za ušima.

Po chvíli odešla do kuchyně a udělala si toust s čedarem a spoustou kajenského pepře. Spořádala ho vestoje, a když dojedla, olízala si prsty, protože pokud je člověk doma sám, může si to dovolit.

52

Druhý den ráno opět pršelo a obloha měla ponurou, nazelenale šedou barvu, která připomínala zrezivělý zinek. Byla taková tma, že si Katie musela v kanceláři rozsvítit. Na střeše krytého parkoviště seděly urousané vrány, které vypadaly ještě zlověstněji než obvykle, a ona si byla jistá, že jich výrazně přibylo. Pověsila si pršiplášť na věšák a sedla si se šálkem kapučína za stůl, aby si pročetla poštu a vyřídila papírování.

Do kanceláře vešel Dermot O’Driscoll a Katie si všimla, že má jasně červenou kravatu uvázanou nakřivo. „Díky bohu, tady jste. Patrick Goggin už od osmi vyvádí jak pradlena, co má kalhotky v jednom ohni. Tvrdí, že zítra ve tři odpoledne se ve Stormontu koná nějaká schůzka a on na ní musí vykládat, jak příznivě se vyšetřování vyvíjí.“

Katie ani nezvedla hlavu. „Tohle je velice náročný a komplikovaný případ, pane. Existuje minimum písemných záznamů, očití svědci dávno nejsou naživu, a i kdyby se mi podařilo nade vši pochybnost prokázat, že Fionu Kellyovou zavraždil Tómas Ó Conaill, činy Britů v roce 1915 by to vůbec nevysvětlilo.“

„Z politiky mám špatné trávení,“ zabručel Dermot. „Když jsem si ráno představil, že bych do sebe měl hodit druhý párek…“

Katie řekla: „Gerard O’Brien pro mě patrně má čerstvé informace. Včera odpoledne mi volal a prohlašoval, že objevil něco nového.“

„Už jste ho kontaktovala?“

„Nejdřív pojedu do Knocknadeenly, abych si znovu popovídala s Meagherovými.“

„Zavolejte mu hned. Čím dřív budu mít Patricka Goggina z krku, tím dřív můžu začít normálně jíst.“

„Fajn.“ Katie vyťukala Gerardovo číslo. Dermot mezitím čekal ve dveřích a pomalu si třel břicho, jako by si tak chtěl zklidnit žaludek. Telefon opakovaně zvonil, ale Gerard ho nezvedal. Katie zavěsila a zavolala Jimmymu O’Rourkemu.

„Jimmy? Kde jste?“

„Tvrdnu v zácpě na Dennehy’s Cross.“

„Až se to rozjede, mohl byste zaskočit na Perrott Street číslo 45 a podívat se, jestli je profesor Gerard O’Brien doma? Pokud ne, stavte se v jeho kanceláři na univerzitě.“

„Když on mě hrozně tlačí čas, komisařko.“

„Chápu, Jimmy, ale je to velice důležité.“

Katie hovor ukončila a řekla Dermotovi: „Je mi líto, ale víc pro vás momentálně nemůžu udělat.“

„To je pech. Ale ať aspoň odpoledne něco máte. Nerad bych, aby šla do kopru i moje večeře. A mimochodem, jak se daří Paulovi?“

„Žádná změna. Ani k horšímu, ani k lepšímu.“

Dermot přikývl a řekl: „Všichni na vás myslíme, Katie. Doufám, že to víte.“

Z Anglesea Street odešla v 10.22. Zkusila se dovolat Lucy, aby jí řekla, že přijede pozdě, ale odpovědí jí byl jen praskavý šum na druhé straně linky. Vyhrnula si límec a pospíšila si k vectře, kterou jí přidělili místo nabourané omegy. Nastoupila, otřela si z pláště dešťové kapky a prohlédla si svůj odraz v zrcátku. Působila téměř stejně ucouraně jako ty vrány na parkovišti.

Na mostě Svatého Patrika začala toho dne městská správa pracovat na novém odtokovém systému, a tak Katie musela počkat a skoro pět minut snášet, že jí v uších drnčí sbíječky a z podstavce uprostřed cesty na ni hrozivě shlíží socha Theobalda Matthewa, toho vzoru ukázněnosti a střízlivosti. Když se konečně rozjela nahoru na Summerhill, bubnoval déšť do auta už tak tvrdě, že musela nastavit stěrače na nejvyšší rychlost. Autobusy záplavou vody projížděly jako nějaké strašidelně nasvícené lodě.

Do Knocknadeenly dorazila v 10.57. V hlídkovém voze u brány seděl policista, který za zamlženými okny pokuřoval, ale když u něj Katie zastavila, vystoupil a přešel k ní. Z úst se mu linuly proužky kouře.

„To máme ale hezky, co, komisařko?“ prohodil.

„Je všechno v pořádku? Už je tu profesorka Quinnová?“

„Přijela před dvaceti minutami. Sama.“

„Dobrá, Padraigu. Kdy vám končí služba?“

„Až za dvě hodiny. Jestli ten déšť brzo nepřestane, pojedu domů v kánoi.“

Katie vyrazila po příjezdové cestě nahoru do kopce a stěrače se před ní nepříčetně míhaly. Zastavila na blátivém dvorečku před statkem Meagherových a vystoupila. Vedle Johnova land roveru vrčel nastartovaný modrý traktor, ale nikdo tu nebyl. Katie zamířila k domu a vystoupala na verandu.

Dveře byly otevřené a zevnitř se linula omamná vůně pečeného chleba. Katie zaklepala a zavolala:

„Johne? Paní Meagherová? Je někdo doma?“

Nikdo neodpověděl. Vytrvale lilo, jako by byl déšť odhodlaný Katie utopit.

Otevřenými dveřmi vstoupila na chodbu. Na věšáku visely staré kabáty a pod nimi se povalovala hromada zablácených bot. „Johne?“ řekla. „Lucy?“ Pořád žádná odpověď, pouze z obývacího pokoje se ozývalo hihňání Teletubbies.

Nahlédla do kuchyně. Místnost působila pochmurně, ale uklizeně, jenom na stole leželo prkénko ušpiněné od mouky, váleček a mísa zakrytá utěrkou. Katie na okamžik zaváhala a vyrazila k obývacímu pokoji.

Teletubbies sebou na obrazovce zběsile trhali a vleže na zádech kopali nohama. Paní Meagherová seděla ve vysokém křesle před televizí a zezadu bylo přes opěradlo vidět pouze pár jejích nepoddajných šedých vlasů. Katie si všimla, že jednu ruku v podomácku pleteném zeleném svetru má spuštěnou podél křesla a že jí na koberec upadla cigareta.

„Paní Meagherová?“ řekla. „Paní Meagherová? Tady komisařka Katie Maguirová. Nevíte, kde je John?“

Neodpověděla. Teletubbies vykřikli „Ejou!“ a odpelášili se schovat za svůj jedovatě zelený kopeček. Katie křeslo ze strany obešla. Paní Meagherová na ni zírala mléčně bílýma očima a v ústech otevřených dokořán byly vidět zuby se skvrnami od tabáku. Hrdlo měla od ucha k uchu podříznuté a svetr i skládanou sukni nasáklé krví, která jí stékala po holeních až do papučí.

„Proboha!“ vydechla Katie. Chvíli na paní Meagherovou nevěřícně civěla a potom se otočila ke dveřím.

Roztřesenýma rukama vytáhla mobil, aby zavolala posily, ale jakmile začala vyťukávat číslo policejního ústředí, vešel do obývacího pokoje John Meagher a vykřikl: „Zahoďte to!“

53

Jimmy O’Rourke zaparkoval na Perrott Street před číslem 45 a vysoukal se z auta ven. Osobně tuhle část vyšetřování pokládal za naprostou ztrátu času. Bylo mu úplně jedno, kdo těch jedenáct ženských zabil, a pokud by záleželo na něm, celý ten případ by hodil do složky nadepsané „vyřešíme na

svatého Dyndy“, i kdyby kvůli tomu v Sinn Féin vyváděli sebevíc. Podle něj záleželo jedině na tom, kdo je zodpovědný za vraždu Fiony Kellyové, a stejně jako Katie věřil, že Tómas Ó Conaill se na ní přinejmenším podílel.

Došel k Gerardovým vchodovým dveřím a zazvonil. Žádná reakce. Zazvonil podruhé, a když opět nikdo neotevřel, obešel dům, zvedl ruku, aby si zaštítil obličej před deštěm, a zadíval se vzhůru k O’Brienovu oknu. Profesor byl zjevně pryč a to znamenalo, že Jimmymu nezbude nic jiného než jít ho hledat na univerzitu. „Do háje,“ zamumlal. Zrovna dneska měl na práci spoustu lepších věcí, jako třeba vyslechnout sedm Rumunů, údajných žadatelů o azyl, kteří se vloupali do sídla taxislužby na MacCurtain Street a odnesli si z pokladny hotovost ve výši sto třiceti dvou eur.

Jimmy se už už chystal odejít, když se zpoza rohu vynořil černý labrador a nesl cosi v tlamě.

„K noze, hochu!“ zavolal na něj Jimmy.

Labrador se zatvářil provinile a upustil svůj úlovek na chodník. Na první pohled se zdálo, že je to prostě jen ztracená rukavice, ale když se Jimmy podíval pozorněji, uvědomil si, že před sebou má

lidskou ruku.

„Pojď sem, hochu. Kdepak jsi to našel?“

Pes odběhl. Jimmy k ruce přistoupil a přidřepl si vedle ní. Vytáhl z kapsy pero a šťouchl do ní, ale nesebral ji. Její prostředníček zdobil laciný zlatý prsten s černým onyxem.

Jimmy zamířil za dům a k příjezdové cestě, nad níž poletovalo a poskakovalo zhruba dvacet vran. Když se objevil, rozčileně se vznesly k obloze a on teprve v tom okamžiku zpozoroval, že na zemi leží tělo Gerarda O’Briena a k obličeji se mu lepí závoj černých vlasů. Jeho paže ležely opodál na hromadě smetí a v zápěstích byly dosud spoutané.

„A do háje,“ řekl Jimmy. Sklonil se nad Gerardem, aby se ujistil, že je skutečně mrtvý, a pak od něj zase odstoupil. „Kdo vám to, k čertu, udělal?“

Vytáhl mobil a zkusil se dovolat Katie, ale jeho snaha vyšla nadarmo. Zavolal tedy Liamu Fennessymu. „Inspektore? Jsem na Perrott Street číslo 45. Našel jsem profesora O’Briena nebo lépe řečeno to, co z něj zbylo. Přesně tak, někdo ho odkrouhl. Toho chudáka v podstatě rozervali na kousky. Ano, Perrott Street 45.“

Liam zněl zadýchaně. „Momentálně nejsem na stanici, Jimmy, ale pošlu vám Patricka O’Sullivana, Micka Dockeryho a tým z technického. Když jste říkal, že ho rozervali na kousky…“

„Tak jsem tím myslel, že mu utrhli obě paže. Vypadá to, že ho přivázali k tažné oji.“

„To si snad děláte legraci.“

„Nedělám. Myslím to smrtelně vážně. Profesor O’Brien je na jedné straně parkoviště a jeho ruce na druhé.“

„Musím zavěsit, počkejte chvíli.“

Jimmy si z tváře otřel déšť. Vrány kroužily ve vzduchu a slétaly stále níž, ale netroufly si dál než na zeď mezi číslem 45 a vedlejším domem, kde přešlapovaly jako otrhaní gambleři v sázkové kanceláři. Jimmy sáhl na kliku zadních dveří a zjistil, že jsou odemčené. Vytáhl z pouzdra revolver Smith & Wesson, opřel se do dveří ramenem a vstoupil. Na schodišti byla tma a linula se tam vůně smaženého masa. Jimmy na každém mezipatře zastavil, pozorně se zaposlouchal a namířil zbraň před sebe. Když konečně došel k Gerardovu bytu, bylo mu jasné, že vrah je dávno pryč. V přízemí kdosi poslouchal

„Days Like This“ od Van Morrisona a shora se ozývalo vytrvalé rachocení, jak si někdo napouštěl vanu.

Jimmy strčil do vylomených dveří Gerardova bytu a vstoupil. Nahlédl do kuchyně, koupelny i obývacího pokoje, ale nikoho nezahlédl. Přesunul se do pracovny a uviděl, že křeslo je překocené a podlaha posetá dokumenty a úlomky zničeného počítače.

Znovu vytočil Katiino číslo, ale nedovolal se ani tentokrát. Pokrčil rameny. Dokud nedorazí lidé z technického, nemůže toho moc udělat. Porozhlédl se po pracovně a nahlédl do několika papírů, převážně to ale byl jen materiál k přednášce o keltské mytologii. Rozhodl se jít si ven zakouřit.

Než však odešel, sehnul se a sebral ze země pohozený sešit. Několik prvních stránek bylo popsáno hustými řádky, většinou naškrábanými v gaelštině. Málem už zápisník opět zahodil, když jeho

pozornost náhle upoutalo pětkrát podtržené slovo „iobhart“. V gaelštině to znamenalo „oběť“.

Jimmy narovnal Gerardovo kožené křeslo, sedl si a zběžně očima prolétl prvních pár stran. Pochopil, že jsou na nich údaje o královně smrti Badb, bohyni války Macha a Morrígan a o tom, jak lze pomocí třinácti rituálních vražd docílit toho, aby Morrígan opustila neviditelné království a vstoupila do tohoto světa. Jimmymu gaelština nešla tak dobře, jak by vzhledem k okolnostem měla: všichni příslušníci irských policejních sborů museli gaelštinu víceméně plynně ovládat, a Jimmy navíc jako malý kluk uměl gaelsky skoro nejlíp ze třídy. To už ale bylo dávno. Přesto textu z větší části rozuměl.

Gerard do sešitu napsal: „Několik důvěryhodných zdrojů se zmiňuje o tom, že ‚jakmile se Morrígan objeví, je nutné, aby jí vykonavatelka obřadu předložila závěrečnou oběť, a tak úmluvu zpečetila.

Musí se jednat buď o manželku nejmocnějšího muže v obci, nebo o nejvlivnější ženu dané komunity‘. Důvodem je patrně to, že jakmile se Morrígan zhmotní ve světě smrtelníků, nepřeje si, aby její postavení ohrožovala jakákoli smrtelná žena.

‚Živé oběti je nutné spoutat ruce a zavázat oči. Její břicho musí být rozříznuto, a to těsně před tím, než Morrígan z neviditelného království vykročí. Tím se zaručí, že jakmile čarodějnice zodpovědná za provedení oběti odříká posvátné texty a Morrígan se zjeví, bude moci královna smrti vytrhnout z těla obětované ženy vnitřnosti a zabalit se do nich. Tento hrůzný šál poté slouží jako symbol její nezpochybnitelné autority.‘ “

„Fuj,“ podotkl Jimmy nahlas a letmo pročetl několik dalších stránek. Rozluštil slova jako „mort“ a

„cloigionn“ — „vražda“ a „lebka“ —, ale jinak se nezdálo, že by Gerardovy poznámky obsahovaly něco neobvyklého. Zrovna z balíčku vytahoval cigaretu, když znenadání dospěl k textu napsanému v angličtině.

„Obrátil jsem se hned na dva vedoucí Britského národního archivu v Kew, ale oba trvají na tom, že o těch jedenácti Irkách, které mezi lety 1915—1916 zmizely, nemají žádné informace. Spojil jsem se se svým starým kamarádem Johnem Robertsem, který pracuje v Muzeu Britského impéria, a ten mě nasměroval k rodině zemřelého plukovníka Herberta Corcorana v Nantwichi. Corcoran byl mezi lety 1914 a 1922 ještě coby major převelen k britským jednotkám v Corku a těšil se pověsti špionážního hrdiny.

Major Corcoran mluvil s corkským přízvukem, což mu umožnilo úspěšně infiltrovat republikánské hnutí. Právě informace, které Britům poskytl, vedly roku 1921 k přepadení první corkské brigády v Dripsey a smrti devíti členů Irské republikánské armády. Koncem dvacátých let dvacátého století napsal dvě autobiografie s názvy Válka zvěstí a Tajný agent v Irsku. Britské ministerstvo války však obě knihy výrazně zcenzurovalo a udělalo z nich v podstatě obyčejné dobrodružné příběhy. Na základě svých zážitků z Irska napsal Corcoran tři fiktivní povídky, které vyšly v časopisech Magnet a Boys’ Own.

Následující stránky mi zaslali jeho příbuzní. Upozornili mě, že v posledních letech před smrtí byl plukovník Corcoran svým pobytem v Irsku doslova posedlý a neustále posílal do novin nesouvislé dopisy, v nichž se o svých zkušenostech rozepisoval. Před odchodem do důchodu pracoval na ministerstvu války, kde se mu láskyplně říkalo ‚Cáklouš Corcoran‘.“

Jimmy otočil list a uviděl, že k zadní desce Gerardova bloku je připevněn tlustý svazek pokroucených kopií plukovníkova deníku.

Herbert Corcoran psal: „Tyto listy sepisuji s vědomím, že ještě ani v příštím století pravděpodobně nespatří světlo světa. Jsem však toho mínění, že by i přesto měl být tento příběh v zájmu vojenské

historie i samotného lidstva poctivě zaznamenán.

Když jsem v létě roku 1916 působil v Corku coby vyšší důstojník zpravodajské služby, oslovil mne velitel brigády Ronald French z ministerstva války. Sdělil mi, že corkský velící důstojník, podplukovník Gordon Wilson, byl pověřen nalezením a zatčením muže, který se vydává za britského důstojníka a unáší v oblasti Corku irské ženy.

Onen muž zjevně obětem nabízel, že je sveze motorovým vozidlem, pročež ženy nikdo víckrát nespatřil.

V době, kdy se na mne pan French obrátil, jich zmizelo již celkem sedm a mně bylo řečeno, že mám podplukovníku Wilsonovi podat pomocnou ruku a pachatele za každou cenu dopadnout. Nikoli jenom proto, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost, ale rovněž abychom zažehnali nesmírně nebezpečnou politickou situaci — irští republikáni totiž prohlašovali, že jejich blízké unášejí a vraždí Britové, aby se pomstili za několik bombových útoků, k nimž došlo na britských vojenských základnách v Corku.

Po desátém únosu mne napadlo nastražit na pachatele léčku ve čtvrti Dillon’s Cross. Pomohla mi s tím paní Margaret Morrisseyová, manželka četaře Kevina Morrisseyho ze spojovacího vojska, která se dobrovolně nabídla, že bude vystupovat jako ‚volavka‘. Únosce k ní přistoupil, ale jakmile si uvědomil, že paní Morrisseyová mluví s anglickým přízvukem, vzal nohy na ramena. Téměř se nám jej podařilo dostihnout, náš vůz však v Ballyvolane zapadl do hustého bahna a muž se nám ztratil v polích. O dva měsíce později po jedenáctém únosu jsem se jej rozhodl vlákat do pasti podruhé, tentokrát s pomocí Irky Kathleen Murphyové, která k nám na základnu chodila prát. Když jsme na toho chlapíka uhodili, přeskočil přes zeď na York Hill a uprchl, avšak my jsme s sebou měli tři vojenské psy, kteří ho vysledovali až do druhého podlaží v penzionu na Wellington Road, kde jsme ho zatkli.

Zprvu prohlašoval, že se jmenuje Jan Vermeeling, pochází z Holandska a plaví se na obchodních lodích, pod podlahou v jeho pokoji jsme však nalezli dokumenty a dopisy na jména John nebo Jack Callwood a Jan Rufenwald spolu s rodným listem, na němž stálo jméno ‚Dieter Hartmann, narozený v Münsteru ve Vestfálsku‘. K mému úžasu jsme objevili i lodní lístek, který dokazoval, že dopadený přijel do Irska z New Yorku na osudné Lusitanii a že tedy musel patřit mezi oněch šťastných sedm

set šedesát pět pasažérů, kteří katastrofu přežili. Když jsem však nahlédl do soupisu přeživších a prostudoval jsem si jejich fotografie, Dieter Hartmann (či jak se ten člověk doopravdy jmenoval) se mezi nimi nenacházel.

Odpověď na tuto hádanku se skrývala v Hartmannově šatní skříni, v níž jsme kromě britské vojenské uniformy, tvídového saka a několika pánských košil našli troje ženské šaty, živůtky a nesčetné množství krajkových spodniček. Nejprve jsme se domnívali, že s ním bydlí nějaká družka, ale pak mi přišlo na mysl se na fotografie zachráněných podívat znovu. Intuice mne nezklamala: mezi přeživšími se vyskytovala žena jménem Mary Chaplainová, která byla v původním seznamu uvedena jako penzionovaná učitelka z White Plains ve státě New York. Žena na fotografii nicméně vypadala mnohem mladší, než aby byla na penzi, a když jsem si ji prohlédl pozorněji, uvědomil jsem si, že

‚slečna Mary Chaplainová‘ je ve skutečnosti Dieter Hartmann v paruce a ženském ošacení.

Po intenzivním výslechu nakonec přiznal, že na sebe totožnost ‚Mary Chaplainové‘ opravdu vzal a že tak učinil, aby na palubě Lusitanie nebyl odhalen. Stíhala ho policie v Massachusetts a on se bál, že kapitán Lusitanie obdrží telegram vyzývající k jeho zadržení. Ukázalo se, že se strachoval oprávněně, neboť plavidlo bylo uprostřed Atlantiku důkladně prohledáno, přesto se Hartmannovi díky převleku za ‚slečnu Mary Chaplainovou‘ podařilo se dopadení vyhnout. Dušoval se, že mezi ním a massachusettskou policií došlo k jakémusi ‚nedorozumění‘, které se týkalo zmizení několika žen.

Spojil jsem se se svými nadřízenými na ministerstvu války a zpravil jsem je, že jsme zatkli muže,

který se podle všeho provinil únosem jedenácti Irek. Řekl jsem jim, že jej pokládám za jistého Dietera Hartmanna, a poskytl jsem jim i jeho krycí jména — Jan Rufenwald, John Callwood a Mary Chaplainová. Byl jsem přesvědčen, že bude pohnán před soud.

Takřka obratem jsem však obdržel kódovaný telegram, v němž se mi přikazovalo, abych Dietera Hartmanna bezodkladně popravil a ‚zlikvidoval‘ veškeré doklady o jeho existenci. Plukovník Wilson i jiní důstojníci a muži, kteří se mnou spolupracovali, mi oznámili, že případ je uzavřen a že odteď se o něm v zájmu státní bezpečnosti nesmím víckrát zmínit.

Téhož večera jsme s třemi poddůstojníky zavedli Dietera Hartmanna k močálu nedaleko městečka Glanmire, kde jsme ho vyzvali, aby si klekl, a následně jsme mu do týlu vpálili kulku ze služebního revolveru. Pohřbili jsme ho v močálu, ale náhrobní kámen jsme nevztyčili.

Ještě mnoho let poté jsem dumal, proč jsem Dietera Hartmanna musel popravit takto promptně a tajně. Šlo koneckonců o Němce, a kdyby byly britské armádě připsány zásluhy za zneškodnění únosce a domnělého vraha tolika Irek, jednalo by se o jedinečnou příležitost k účinné propagandě. Píši ‚domnělého‘ vraha, poněvadž ostatky těch žen jsme nikdy nenašli.“

Jimmy si zapálil cigaretu a vydechl kouř nosem. Z tohohle materiálu bude Katie bez sebe nadšením, pomyslel si, a navíc to znamená, že ten případ budeme moct konečně zabalit. Díky bohu.

Plukovník Corcoran pokračoval: „Dieterem Hartmannem jsem se již více nezabýval — až do roku 1923, kdy mi poštou přišel výtisk poměrně bulvárního amerického časopisu True Crime Monthly. Zaslal mi jej bez jakéhokoli průvodního dopisu podplukovník Wilson, který v té době pracoval v newyorské investiční bance. Časopis obsahoval článek o nechvalně proslulých rituálních vraždách, jimž v Massachusetts padly za oběť učiněné zástupy žen. Pachatelem byl údajně ‚Jack Callwood‘ neboli ‚Jan Rufenwald‘, jeden z nejstrašnějších masových vrahů v německých dějinách. V článku stálo, že se Callwood nalodil na Lusitanii, aby ze Spojených států unikl, a že se téměř jistě spolu s tisícem sto devadesáti pěti dalšími utopil, ‚takže ačkoli se elektrickému křeslu úspěšně vyhnul, spravedlnost jej nakonec přece jen dostihla‘. Plukovník Wilson a já jsme pochopitelně věděli, že Callwood přežil a že jej nedostihla spravedlnost, nýbrž my.

Má zvědavost opět vzrostla. Dávní přátelé z námořní zpravodajské služby mi umožnili přístup k záznamům oněch telegrafních zpráv, které byly na Lusitanii před jejím potopením vyslány. V průběhu následného vyšetřování byl kapitán Lusitanie, William Turner, obviněn z neuposlechnutí oficiálních pokynů ministerstva námořnictví, které jasně nařídilo vyhýbat se německým ponorkám. Namítl, že zpomalil kvůli pásům mlhy, které jižní pobřeží Irska obklopovaly. Údajně nevěděl, že pokud se německé ponorky nepovede jasně zaměřit, je jeho povinností pravidelně měnit kurz.

Avšak v přísně tajných spisech ministerstva námořnictví se vyskytoval ručně psaný záznam telegrafní zprávy, která kapitánovi přikazovala, aby zpomalil a proplul poblíž mysu Old Head of Kinsale. Právě

v této oblasti německé ponorky zpravidla čekaly na britské obchodní lodě. Lusitanii se bezprostředně nato postavila do cesty ponorka U-20 pod velením poručíka Walthera Schwiegera.

Řadu měsíců jsem se poté s nejvyšší možnou opatrností věnoval usilovnému pátrání. Ze záznamů ministerstva války jsem zjistil, že večer čtvrtého května 1915 se na německém velvyslanectví v Dublinu odehrál telefonní hovor. Němci se díky němu dozvěděli, že se na palubě Lusitanie plaví do Liverpoolu Jan Rufenwald neboli Jack Callwood. Bylo jim řečeno, že až bude parník proplouvat okolo jižního pobřeží Irska, budou mít příležitost pomstít se na nejhorším masovém vrahovi, jaký kdy v Německu žil.

Přirozeně pro to nemám žádný nezvratný důkaz, avšak již tehdy hojně kolovaly klepy o tom, že se na potopení Lusitanie skrytě podílela britská tajná služba, která chtěla ve Spojených státech vyvolat veřejné pobouření a hněv vůči Německu. Před katastrofou projevovaly Spojené státy o účast na válce v Evropě pramalý zájem, a dokonce protestovaly proti britské blokádě německých přístavů.

Osobně se domnívám, že o Hartmannově přítomnosti na palubě Lusitanie informovala Němce britská tajná služba a že Lusitanii bylo výslovně nařízeno zpomalit a plavit se rychlostí, jež z ní učinila snadný cíl. Ve válce, která si vyžádala již statisíce životů, představovalo dalších tisíc sto devadesát pět jen malou cenu za to, že se na stranu Spojenců přidají Spojené státy.

Právě proto mi bylo přikázáno se Dietera Hartmanna potají zbavit. Bylo nepřípustné, aby se někdy přišlo na to, že ho ministerstvo války použilo jako návnadu a předhodilo jej Němcům coby důvod, proč Lusitanii potopit. Kdyby to někdy vyšlo na světlo, byly by vztahy mezi Británií a Spojenými státy nenávratně poškozeny.“

Ozvalo se nesmělé zaklepání a dovnitř nahlédl policejní detektiv Patrick O’Sullivan. Ve tváři byl úplně rudý a vypadal, jako by před chvíli spořádal vydatnou snídani.

„Do háje, ten chudák dole je ale zřízený. Sakra, vždyť nemá ruce!“

„Takže, Patricku,“ řekl Jimmy, „příjezd technického týmu už Liam zařídil. Netušíte, kam se poděla komisařka Maguirová?“

„Nemám ponětí. Vůbec bych se nedivil, kdyby někde zapíjela žal.“

54

Katie šla za Johnem a společně se ubírali vzhůru po kopcovitém poli. Na boty se jí lepilo bahno a ze strany ji bičoval déšť. Byla promočená na kůži a klepala se zimou. John se ohlédl a podíval se na ni, ale ona mu neměla jak pomoct, aspoň zatím ne. Nejdůležitější teď bylo, aby oba přežili.

„Hněte sebou!“ vyštěkla na ně Lucy.

„Proboha, nechte toho,“ ohradila se Katie.

„Žádný bůh neexistuje, Katie, to byste už touhle dobou měla vědět.“

„Jste šílená. Vy si vážně myslíte, že k tomu dojde? Že se Morrígan objeví?“

„Zmlkněte. Všechno je připravené. Třináct obětí. Všechno je hotovo.“

„Jste blázen.“

„A vy ne? Chodit každou neděli na mši a jíst sušenky, které mají představovat Ježíše Krista, to snad není praštěné?“

„Morrígan je mýtus. Obyčejná pohádka.“

„A Ježíš není?“

Lucy vypadala divočeji než kdy předtím. Blonďaté vlasy měla zježené a byla oblečena do černého koženého pláště, od kterého se odrážely dešťové kapky. Na nohou měla černé kožené boty ke kolenům. Šla vedle Katie a Johna, v pravé ruce držela Katiinu poniklovanou pistoli a v levé deseticentimetrový vykosťovací nůž. Katie ani trochu nepochybovala, že je schopna obě zbraně okamžitě použít. Dole na statku Lucy strčila špičku nože Johnovi do ucha, propíchla mu bubínek a varovala Katie, že pokud jí pistoli nedá, zabije ho. Z lalůčku mu ještě odkapávala krev a vsakovala se do límce.

Došli ke hřebeni u Iollanova lesíka, kde John onehdy našel ostatky Fiony Kellyové. Katie se zhrozila při představě, co tam na ně asi čeká, a obrátil se jí žaludek. Vyzvracela trochu natrávené snídaně a musela se zastavit.

„Tak pojďte přece!“ zakřičela na ni Lucy ochraptělým hlasem. „Nemůžeme dál mrhat časem! Morrígan se už tak dost načekala.“

Překročili posledních pár řádků nasáklé hlíny, do níž jim neustále zapadaly nohy, a v bahně před sebou spatřili cáry červeně, šedi a tučné žluti, které kdysi tvořily lidské tělo. Katie ten výjev už sice znala, ale i přesto ho teď nedokázala vstřebat. Byla k smrti vyděšená, a navíc neměla sebemenší kontrolu nad tím, co se jí v nadcházejících minutách přihodí.

„Siobhan Buckleyová,“ řekla Lucy a spokojeně ostatky obešla. „Krásná holka, citlivá, umělecky založená. Přesně to, co Morrígan požaduje.“

Tělo Siobhan Buckleyové bylo rozmístěno stejným způsobem jako pozůstatky Fiony Kellyové: žebra trčela v kroužku ze země a na vršku pánve byla položena očištěná lebka. Uprostřed kostí ležela jako klubko velkých bílých hadů hromada střev a v loužičce vedle splasklých plic se povalovala lesklá játra. Déšť už šlehal tak tvrdě, že dokonce ani vranám se nechtělo vylézt z úkrytu a jít se nakrmit.

A pak tam samozřejmě byly provrtané stehenní kosti, u nichž visely dvě šedé hadrové panenky.

„Přinutila mě, abych jí pomohl,“ ozval se John a z jeho hlasu bylo patrné, jak moc je sám sebou znechucený. „Řekla, že když to neudělám, zabije moji mámu, ale potom ji stejně zabila.“

„Nikdy mě nenapadlo, že se tohohle dne dožiju,“ řekla Lucy, přecházela ze strany na stranu, a kdykoli se otočila, zvláštně u toho trhla hlavou. „Nepomyslela bych si, že to uvidím na vlastní oči. Morrígan, velká a strašlivá Morgana, vyvolaná ze zásvětí!“

Katie a John zůstali nehybně stát. John měl sevřené pěsti a byl bílý jako stěna.

„Moji kolegové si budou dělat starosti, kam jsem zmizela,“ ozvala se Katie. „Ve dvanáct mám vyslechnout Tómase Ó Conailla. Jestli se na stanici neukážu a oni mě nezastihnou ani po telefonu, začnou mě hledat.“

„Jen ať hledají,“ řekla Lucy a nepřestávala pochodovat sem a tam. „Nebude toho moc, co by z vás mohli najít.“

„O čem to mluvíte?“

„Vy vážně netušíte? Když Morrígan přijde z neviditelného království do našeho světa, potřebuje čtrnáctou oběť, živou ženu, tu nejsilnější z kmene. A vy jste se pro to od samého začátku dokonale hodila. Jakmile jsem se o vás dozvěděla, věděla jsem, že to musíte být vy.“

Katie řekla: „Co tím myslíte, ‚od samého začátku‘?“

„Od chvíle, kdy jsem vás uviděla ve večerních televizních zprávách — když jste objevili kosti těch jedenácti žen. Zmínila jste se o tom, že se mohlo jednat o nějakou rituální vraždu, a já jsem okamžitě pochopila, co za rituál to bylo, protože jsem v pozadí zahlédla stehenní kost, na které se houpala panenka.“

„Mně jste tvrdila, že vás poslali z univerzity.“

„Z univerzity? Nikdy jsem na žádnou nechodila. Když jsem se o tom všem doslechla, bydlela jsem v Bostonu a živila se jako aranžérka výkladních skříní.“

„Jak to, že toho o Morrígan tolik víte?“

„Morrígan je důvod, proč žiju, Katie. Už dlouhá léta. Dopodrobna jsem dílo Jacka Callwooda studovala a snažila jsem se zjistit, kde přesně ty mrtvoly rozmístil a kolik žen zabil. Skoro každý víkend jsem vyrážela do terénu, ale pomalu jsem se začínala bát, že do smrti nenajdu, co hledám. Jeho dům v Bostonu dávno zbourali a neexistoval způsob, jak vypátrat, kde ty kosti pohřbil. A potom jste se najednou zjevila vy jako nebeský anděl — tedy kdyby andělé a nebe byli skuteční. Mluvila jste ke mně z televize, ukazovala jste mi místo, kde lze Morrígan vyvolat, a informovala jste mě, kolik žen zbývá obětovat, aby ke mně přišla.“

„Jste pomatená! Jste naprostý šílenec!“

„Já bych s vámi i souhlasila, kdyby Morrígan neexistovala. Ale když byl Jack Callwood ještě Jan Rufenwald a žil v Německu, podařilo se mu ji přivolat — aspoň to tvrdil — a ona mu pokaždé dala bohatství, majetek a společnost těch nejsmyslnějších žen. Poprvé jsem se o něm dozvěděla, když mi bylo sedmnáct, a od toho okamžiku jsem si byla stoprocentně jistá, že Morrígan jednoho dne sama vyvolám. A ten den dnes nastal.“

„A co od Morrígan chcete vy? Netvrďte mi, že jste ty ubohé holky zmasakrovala jenom kvůli penězům, domům nebo mužům.“

Lucy se náhle zastavila a upřeně se na Katie podívala. Takový pohled Katie doposud u nikoho neviděla — byl to výraz čiré radosti z vítězství.

„Morrígan mi dá mě, protože to jsem nikdy neměla. Morrígan mi dá mě.“

Katie si hřbetem ruky otřela z víček kapky deště. Vůbec tomu nerozuměla, bylo jí ale jasné, že musí přijít na způsob, jak se odtamtud dostat. Z mrtvoly Siobhan Buckleyové vanul i navzdory prudkému dešti neskutečně odporný puch, hořký kovový zápach krve smíšené s rašelinou a výkaly. Ten nepřehlédnutelný doklad úděsné smrti, který se nacházel pouhých pár centimetrů od ní, Katie ještě víc vyděsil.

„Svlékněte se,“ přikázala jí Lucy. „Musíte být připravená na obětování.“

„Tak to ani náhodou,“ namítla Katie.

Lucy zakrvácené ostatky obešla, přistoupila ke Katie a přidržela jí u obličeje vykosťovací nůž.

„Svlékni se, jinak ti to vrazím do oka.“

Katie si rozepnula mokrou zelenou košili a svlékla ji. Lucy se ani nepohnula — stála těsně vedle ní, pistoli držela vysoko ve vzduchu a nožem mířila Katie přímo do obličeje. Katie zničehonic došlo, že Lucy ho u sebe musela mít celou dobu. Jak jinak by jí tak hbitě přeřízla bezpečnostní pás, když ji vysvobodila z potápějícího se auta?

Rozepnula si sukni a spustila ji k zemi. „Spodní prádlo taky,“ rozkázala Lucy. Katie zaváhala, ale žena do ní dloubla nožem. Katie si poslušně sundala podprsenku i kalhotky. Po nahých zádech jí stékal déšť a naskočila jí husí kůže.

„Klekni si,“ řekla Lucy.

„Jestli na mě třeba jen sáhneš…“ spustila Katie, ale Lucy zařvala: „Kleknout!“

Lucy vytáhla z kapsy kabátu černý šátek a podala ho Johnovi. „Co s tím mám dělat?“ zeptal se. Zněl napjatě a vystrašeně.

„Pevně jí zavaž oči, aby nic neviděla. Jakmile se velká Morrígan objeví, nesmí na ni pohlédnout ani její živá oběť.“

John udělal, co rozkázala. Lucy mu hodila kus nylonové šňůry a řekla: „Svaž jí ruce za zády.“

„Mně uzly moc nejdou.“

„Nemel a spoutej ji.“

Uplynulo několik minut, než se Johnovi povedlo jí zápěstí neohrabaně svázat. Potichu u toho mumlal a stále dokola opakoval: „Tolik mě to mrzí, Katie, mě to tak strašně mrzí.“

Když skončil, Lucy řekla: „Ustup. Je načase, aby vyvolávání začalo.“

Setmělo se víc než kdy předtím a déšť se od Iollanova lesíka hnal v tak hustých poryvech, že připomínal povlávající prostěradla Smrtčiny pradleny. John ukročil, jednou a pak podruhé. „Otoč se,“ nařídila Lucy a on ji poslechl. Hbitě k němu zezadu přistoupila, pravou ruku natáhla k jeho hrdlu a přejela mu vykosťovacím nožem přes krk.

55

Jimmy O’Rourke nalistoval na poslední stránky Gerardova poznámkového bloku. Zvnějšku bylo slyšet vřeštění sirén a Jimmy i Patrick O’Sullivan pochopili, že se k nim po Western Road blíží policejní vozy a záchranná služba. Patrick vytáhl cigaretu, zapálil si a rozhlédl se. „Slušný bordelář, co? Koukněte se, jak to tady vypadá. Vždyť ten chlap měl pod gaučem talíř od večeře.“

„Byl to akademik, Patricku. Velice učený člověk. Talíře od večeře učené lidi nezajímají.“

Patrick zvedl hromadu starých výtisků deníku Irish Examiner a uviděl ohmatané číslo Playboye.

„Prasečinky ho očividně zajímaly.“

„Badatel to ovšem byl vynikající. Tohle způsobí na politické scéně pořádný poprask, to vám zaručuju. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby kvůli tomu vypukla válka.“

„Myslel jsem, že vám celý tenhle případ připadá jako pěkná hovadina.“

„Teď už ne. Z tohohle kouká povýšení.“

Dočetl posledních pár odstavců deníku plukovníka Corcorana a narazil na několik poznámek, které Gerard narychlo naškrábal na samý konec. „Dostal jsem odpověď od univ. v Berkel. ohledně studií prof. Quinnové!! Svou 1. práci Keltské legendy publikovala v roce 1962!! Divné!!“

Jimmy sešit odložil a zamračil se. „Tady stojí, že práci profesorky Quinnové poprvé otiskli v roce 1962. V šedesátém druhém? To by přece znamenalo, že jí je minimálně pětašedesát.“

„Měl jsem dojem, že jste ji osobně prověřil.“

„Jo, ale jenom to, jestli existuje. Jestli náhodou není důchodkyně, na to jsem se nikoho nevyptával.“

„Už se vám Katie ozvala?“

„Ne, ale v poledne se má vrátit a vyslechnout Tómase Ó Conailla.“

„Vrátit odkud?“

„Jela s profesorkou Quinnovou do Knocknadeenly. Chtěla si s Meagherovými ještě trochu popovídat.“

„Katie s sebou do Knocknadeenly vzala profesorku Quinnovou?“

„Přesně tak. Ráno se o tom zmínila.“

„Zkusil jste jí volat na mobil?“

„Nebere mi to. V kopcích je mizerný signál, obzvlášť v tomhle počasí. Ale tvrdila, že dřív než ve dvanáct se nevrátí.“

Jimmy popadl Gerardův blok. Proč si profesor O’Brien potřeboval s Katie tak naléhavě promluvit a proč k němu někdo vtrhl do bytu, rozbil mu počítač a jeho samotného roztrhal na kousky? Možná proto, že si ten člověk nepřál, aby se Gerard Katie se svým objevem svěřil. Ale proč si tedy neodnesl poznámkový blok, ve kterém byly zaznamenané veškeré výsledky Gerardova pátrání? Jedině že by neuměl gaelsky a nepochopil, o čem se na jeho stránkách píše.

Vyťukal číslo Katiina mobilu, ale hlas operátora mu oznámil, že telefon je nedostupný. Zkusil tedy zavolat Liamu Fennessymu.

„Inspektore? Jimmy O’Rourke. Jste někde poblíž Knocknadeenly?“

„Nemám to daleko. Zrovna jedu z Rathcormacu. Napadení extrémně nebezpečným kusem vepřové kýty. Nějaký chlap jí svému tátovi vymlátil zuby.“

„Snažím se spojit s Katie Maguirovou, ale marně. Je na Meagherovic statku s tou profesorkou, Lucy Quinnovou, prý si jela promluvit s Johnem Meagherem a jeho matkou. Jenže očividně nemá signál, a navíc… no…“

„Co?“

„Pročetl jsem si rešerši Gerarda O’Briena a natrefil jsem na jednu hodně záhadnou poznámku o Lucy Quinnové. O tom, že by nemusela být tou, za kterou se vydává.“

„No a kdo je teda ve skutečnosti?“

„To nevím, ale podle mě by bylo dobré se u Meagherových zastavit a ujistit se, že je všechno v pohodě.“

„Fajn. Zhruba za dvacet minut jsem u vás. Máte všechno pod kontrolou?“

To rozhodně mám, pomyslel si Jimmy. Dole se mi válí mrtvý univerzitní profesor s amputovanýma rukama a já jsem právě objevil sešit, který obsahuje nejvýbušnější politické tajemství dvacátého století. Jasně, šéfe, všechno je pod kontrolou.

Liam dorazil k vjezdu na statek Meagherových, zatroubil na klakson a deštěm se k němu přihnal policista ve službě. Stáhl okénko. „Je tady ještě komisařka Maguirová?“

Muž přikývl. „Přijela zhruba před pětačtyřiceti minutami, pane.“

„Fajn, děkuju.“

Rozjel se k hospodářským budovám. Venku parkovalo Katiino auto a nastartovaný traktor. Liam vystoupil, přeskočil přes kaluže a zamířil ke vchodu do domu. Dveře byly pootevřené, a tak na ně zaklepal a zavolal: „Komisařko? Je někdo doma?“

Katie dřepěla v bahně. Po páteři jí stékal déšť, který jí odkapával z nosu a bradavek. Slyšela, jak Lucy u ostatků Siobhan Buckleyové vykřikuje a pobrukuje si. „Přijď ke mně, Morrígan. Přijď ke mně, královno smrti a temnoty. Přijď a vezmi si mou oběť. Přijď a nakrm se masem a bolestí.“

Katie nevěděla, co se s Johnem stalo, a tudíž netušila, že leží pouhých pár metrů od ní a košili má rudou od krve. Hlavou se jí honilo jediné: Kdybych vstala a pokusila se utéct, jak daleko bych asi poslepu a se svázanýma rukama doběhla? Ale copak se dá dělat něco jiného? Nemůžu tady přece klečet a čekat, až mi Lucy rozřízne břicho.

„Přijď ke mně, Morrígan, paní utrpení. Přijď ke mně, čarodějko, a já ti vrátím svobodu. Zhmotním tě a dám ti tvar. Dosadím tě zpátky tam, kam patříš, na trůn v království smrtelníků.“

Katie byla přesvědčená, že odkudsi zaslechla skřehotavé zasyčení — jako by někdo mučil kočku. Kvůli pleskotu deště o zorané pole a vzdychání a vrzání stromů v Iollanově lesíku sice nedokázala poznat, co přesně to je, ale byla si jistá, že se to ozývá znovu a znovu a že zvuk zní stále hlasitěji.

„Přijď ke mně, Morrígan. Cítím, že jsi nablízku. Přijď ke mně, sestro neštěstí, nositelko strastí, ty, která kráčíš po hřbitovech a hrobkách.“

Tohle je naprosté šílenství, pomyslela si Katie. Žádná Morrígan neexistuje. Neviditelné království není skutečné. Jak mě může obětovat někomu, kdo je vymyšlený? A přesto přese všechno dál pozorně napínala uši, zda neuslyší to kočičí prskání. Měla dojem, že v tom hluku rozpoznává další zvuk — jakési tiché tepání. Připomínalo jí velký neosvětlený tanker, který se uprostřed noci řítí po řece Lee.

„Vyslyš mě, Morrígan! Podrob mě své moci, Morrígan, a budu ti navěky sloužit!“

Lucyin hlas působil pořád pronikavěji a drsněji. Katie zničehonic napadlo: Lucy, kterou znám, přece takhle nezní. Vždyť tohle ani nezní jako žena… spíš jako nějaké zvíře.

„Morrígan! Královno noci! Vládkyně zkázy! Přijď ke mně, Morrígan! Dala jsem ti všechno, co požaduješ! Přijď ke mně, Morrígan, nebo buď prokleta! Přijď ke mně! Přijď ke mně!“

Náhle se ozvala ohlušující rána a lesíkem zaburácela ozvěna. Katie se vrhla do bahna, protože okamžitě pochopila, co to je. Žádná čarodějnice, žádná bánší, ale obyčejný výstřel z pistole.

„Tady policie!“ zařval Liam. „Zahoďte zbraň a dejte ruce nad hlavu!“

Katie vleže na zemi zavřela oči zakryté páskou a zašeptala: „Panenko Marie, děkuju, děkuju, hrozně moc ti děkuju.“

Zaslechla mlaskavé kroky, jak se k ní Liam prodíral blátem. Sklonil se nad ní a jednou rukou jí strhl pásku. V druhé ruce držel zbraň a mířil jí přímo na Lucy.

„Jste v pořádku, Katie?“

Do očí se jí nahrnul déšť a ona zamrkala. „Je mi báječně, Liame. Je mi naprosto skvěle.“ Měla příliš velkou radost, že ho vidí, než aby se styděla za svou nahotu.

„Teď Morrígan zastavit nemůžete!“ zaječela Lucy. „Vyžádalo si to tolik času, tolik let a krve! Teď ji zastavit nemůžete!“

Liam trhl za šňůru, která poutala Katiina zápěstí, a třemi ráznými škubnutími svou nadřízenou osvobodil. Celá zablácená se postavila na nohy a posbírala si šaty. Teprve když šla sebrat svou pohozenou blůzu, všimla si, že mezi řádky leží John Meagher s podříznutým krkem.

„Teď to zastavit nemůžete!“ zachroptěla Lucy a hystericky se potácela sem a tam.

„Teďtozastavitnemůžete! Nepotomvšem! Copak ničemu nerozumíte? Copak tomu, kurva, nerozumíte? Já musím být já! Já prostě musím být já! Musím vědět, co jsem!“

Katie si klekla k Johnovi a nahmatala mu puls. Lucy mu vykosťovacím nožem přeřízla hrtan, ale krční tepnu naštěstí minula. Dýchal velice mělce, ale byl naživu. Katie vytáhla kapesník, složila ho a přitiskla jej k Johnovu hrdlu. „Dejte mi svůj telefon, Liame,“ řekla. „Musíme zavolat záchranku.“

Lucy se jako splašená točila v kruhu a mávala u toho rukama. Liam hodil Katie mobil a pak zbraň opět uchopil oběma rukama a vyrazil k Lucy. „Buďte v klidu! Ani hnout! Sakra, přestaňte se pořád motat! Dejte ruce za hlavu a klekněte si na zem!“

Lucy se znenadání přestala otáčet, vzhlédla a vytřeštěnýma očima se na Katie upřeně zadívala. Byl to stejný šílený pohled, jaký na ni vrhla předtím.

„Slyšíš to, Katie?“ řekla. „Slyšíš, jak k nám z lesa přichází? Dveře jsou otevřené, Katie. Dveře jsou otevřené! Žene se k nám Morrígan!“

„Tak dáš ty ruce za hlavu, nebo ne?“ zahřměl Liam.

Katie spustila mobil zvolna k zemi. Něco doopravdy zaslechla, na to by mohla přísahat. Bylo to jako skřehotavé zasyčení, jako hukot, který otřásá zemí. Kate měla pocit, nepopsatelný pocit, že se k nim blíží cosi obrovského a strašlivého.

„Musí mít živou oběť, Katie, a pokud to nebudeš ty, bude to nějaká jiná silná žena. A kdo je silnější než já?“

„Uklidni se, Lucy! Uklidni se! Udělej, co ti Liam říká! Dej si ruce za hlavu a klekni si na zem!“

„Na to je už moc pozdě! Morrígan přichází.“

S těmi slovy ze sebe strhla černý kožený kabát a odhodila ho stranou. Pak si svlékla černý svetr s rolákem a rozepnula si krajkovou podprsenku. Měla velká prsa s tmavými bradavkami a hustou spletí modrých žilek.

„Klekni si!“ zahulákal Liam.

„Ničemu nerozumíte!“ vykřikla Lucy. „Vy vůbec ničemu nerozumíte!“

A pak zničehonic ztuhla a zůstala bez hnutí stát, jako by uslyšela, na co čekala. Její sinalá tvář se roztáhla v širokém úsměvu.

„Morrígan,“ vydechla. Za jejími zády se jako paže tonoucích plavců zmítaly ve větru větve Iollanova lesíka. Katie by na místě odpřisáhla, že teplota prudce klesla a déšť je zase o něco studenější, a když vzhlédla, uviděla, že se obloha skrývá pod kroužícími hejny tichých šedých vran.

Lucy zvýšila hlas, aby ji přes déšť bylo slyšet. „Celý život jsem neměla ponětí, co jsem zač. Nerozuměla jsem si. A potom jsem se dozvěděla o Morrígan, o tom, že člověku dá, cokoli si přeje. Jiní lidi dostanou všechno, o co stojí, jiní lidi sami sobě rozumějí. Tak proč ne já?“

Zvedl se vítr, z lesní půdy se vzneslo mokré podzimní listí a stonky kapradin smrtelně zachroptěly jako tisíc starců. Z řádků na poli začala v černém víru vzlétávat hlína.

„Nemůžeš kvůli svým přáním obětovat lidské životy!“ zakřičela Katie. „To přece nejde!“

Lucy si rozepnula pásek u přiléhavých kalhot z černé kůže. „Kdo ti dal právo mě soudit?“ zavřeštěla.

„Kdo ti dal právo soudit? Jestli jako oběť nemůžu mít tebe, tak obětuju sama sebe a požádám Morrígan, aby mě vzkřísila!“

Stáhla si kalhoty ke kolenům. Neměla na sobě žádné spodní prádlo, a když ji Katie uviděla, pomalu zvedla ruku k ústům. Civěla na ni a nemohla uvěřit vlastním očím.

Lucy měla plně vyvinutý penis, varlata a kolem velký černý chomáč kudrnatých chlupů.

„Ježíšikriste,“ vydechl Liam.

V tu chvíli se stalo něco zvláštního, co Katie ani Liam později ve zprávě neuvedli. Nikdy v životě o tom s nikým nemluvili, dokonce ani mezi sebou ne, ale oba měli v tu chvíli pocit, jako by svět náhle

oslepl a tlak poklesl natolik, že bylo naprosto nemožné se nadechnout. Lucy popadla vykosťovací nůž. Liam nevěděl, co si počít. Má ji snad zastřelit?

Katie ucítila, jak se přes ně žene obrovská temná bytost. Nebo to třeba byl jenom silný vítr. Lucy zaklonila hlavu a vrazila si nůž až po rukojeť do hrudi. Beze spěchu s ním sjela dolů, jako by si vychutnávala, jak se její břišní dutina pozvolna rozevírá. Několik dlouhých klidných vteřin nehybně stála, z břicha jí klouzaly vnitřnosti a sjížděly jí po stehnech. Tvář měla stejně podivnou, bledou a krásnou jako samotná Morrígan.

„Přijmi mou oběť, Morrígan!“ zvolala a hlas se jí chvěl bolestí. „Vejdi do tohoto světa, ó nemilosrdná, a vezmi si, co ti nabízím! Přijď, nepřítelkyně vdov a sirotků, přinašečko žalu a stínů. Volám tě jednou, volám tě podruhé…“

Proboha, pomyslela si Katie. Tohle je závěrečný obřad. Morrígan přichází. Ona doopravdy přichází!

Vrhla se mezi blátivé řádky a klopýtala směrem k Lucy. Zakopla a upadla na kolena, ale okamžitě se zase postavila. Liam zařval: „Katie! Ne!“

Ale Katie sebrala z bahna lesklý revolver, oběma rukama ho zvedla a z bezprostřední blízkosti střelila Lucy do obličeje. Lucy sebou trhla a zhroutila se k zemi. Z lesa se ozvala pleskavá ozvěna.

Téměř ihned zazněl zvuk jakéhosi sání, jako když se v autě při rychlé jízdě zavře okno. Tlak znenadání opět vzrostl a Katie z toho luplo v uších. Půda se náhle zvlnila a nárazová vlna zvířila zeminu až k Iollanovu lesíku. Stromy se třásly, jako by jim cosi divokého trhalo kořeny, a pak najednou znehybněly.

Katie postávala na místě a ztěžka oddechovala. Od zbraně se vznesl obláček kouře. Liam k ní obezřetně přistoupil a nepřestával revolverem mířit na Lucyino zakrvácené bělostné tělo.

„Je po všem, Liame. Je mrtvá.“

Liam se rozhlédl kolem sebe. Vítr utichl, ale pořád pršelo.

„Do prdele, vy jste ji odpráskla,“ řekl nevěřícně.

„Neměla jsem na výběr.“

„Sakra, vždyť by stejně umřela.“ Otočil se k mrtvole a zamžoural na ni. „Lépe řečeno by to stejně umřelo.“

„To nemůžete vědět. Chtěla Morrígan požádat, aby ji zase oživila.“

„Katie, žádná Morrígan neexistuje. Copak jste ji někde viděla? Dobrá, trochu foukalo, ale to byl normální vítr.“

„Nejspíš máte pravdu, ale nebyla jsem ochotná to riskovat. A nemínila jsem zklamat těch třináct žen, ne po tom všem, čím si prošly. Lucy je mrtvá, Morrígan se vrátila do neviditelného království, kam

patří — a je mi jedno, jestli na ni věříte, nebo ne. Těm ženám se konečně dostalo spravedlnosti. Na ničem jiném nezáleží.“

Liam zasunul zbraň do pouzdra a Katie se od něj odvrátila. Po poli k nim utíkal policista. Vypadal jako poslední maratonský běžec, který se vytrvale trmácí kupředu, ačkoli nemá sebemenší šanci vyhrát.

56

„Hermafrodit?“ řekl Dermot Driscoll a odložil nedojedený sendvič se sýrem a nakládanými okurkami.

„Ano, pane, už to tak vypadá. Poslali jsme do Států žádost, aby nám zpřístupnili její lékařskou složku.“

Přestalo pršet a v kapkách vody, které ulpívaly na okně Dermotovy kanceláře, se třpytilo slunce.

„No… a co bychom podle vás měli říct médiím?“

„Nemyslím si, že by se nám vyplatilo to nějak komplikovat, pane. Řekněme prostě, že se nějaký narušený člověk snažil napodobit rituální vraždy z let 1915 a 1916 a zabil se, aby se vyhnul zatčení a soudnímu stíhání.“

„A řeknete, že to byl muž, nebo žena?“

„To zatím nevíme, pane. Je ale jasné, že s profesorkou Lucy Quinnovou jsme tu čest neměli. Profesorce Lucy Quinnové je sedmdesát šest let, je v důchodu a bydlí ve městě Mill Valley nedaleko San Francisca. Kdo přesně ta osoba byla, ještě netušíme. Ne každý na tomto světě má vlastní identitu a já si myslím, že právě to Lucy trápilo. Nebyla ani muž, ani žena a z její řeči vyplynulo, že nikdy neměla nikoho, kdo by jí pomohl se s tím vyrovnat — dokonce ani boha ne. Proto začala hledat nějaké kouzelné řešení, jako například Morrígan.“

„A chudák Gerard O’Brien se o ní dozvěděl pravdu a tvrdě za to zaplatil?“

„Ano, pane.“

„Jak se vede Johnu Meagherovi?“

„Přežije to, ale operní árie asi nějakou dobu zpívat nebude. A mám dojem, že na hospodářství se nadobro vykašle. Ne že bych se mu divila.“

„Příšerný případ, Katie. Běhá mi z něj mráz po zádech. Poslyšte — až budete mluvit s lidmi od tisku, mohla byste to malinko uhrát do autu?“

„Jistě, pane.“

„A co se týče Tómase Ó Conailla… zjevně proti němu můžeme stáhnout veškerá obvinění. Znepřátelit si příznivce kočovníků se nevyplácí.“

„To ne, pane.“

Katie odešla z Dermotovy kanceláře a uviděla, že na ni na chodbě čeká Jimmy O’Rourke. Ruce měl za zády a tvářil se vážně.

„Nekoukejte na mě jako boží umučení, Jimmy, vždyť jste mi zachránil život.“

„Přestal jsem kouřit. Dost mě to rozhodilo.“

Vešla do své kanceláře a posadila se. „Přišli jste na něco důležitého?“ zeptala se. „Mám toho až nad hlavu.“

Jimmy spustil ruce a ukázal jí Gerardův poznámkový blok. „Měl jsem to předložit jako důkaz, já vím, ale pak jsem se zamyslel a rozhodl jsem se to neudělat. Aspoň ne hned. V tom sešitu jsou věci, které by ve spoustě lidí nejspíš probudily pořádné nepřátelství, a pokud jde o mě, je toho nepřátelství ve světě už tak hodně. Jestli se vám bude zdát, že se pletu, tak mi beze všeho dejte co proto. Já vím, že od policajtů se nečeká, že budou přemýšlet, a už vůbec ne filozofovat, ale říkal jsem si, že byste si to měla prvně přečíst. Já si vašeho názoru vážím.“

Katie se na něj podívala. Neusmívala se, ale měla pocit, jako by se konečně hnuli z místa.

„Děkuju, Jimmy,“ řekla. Vzala si od něj blok a položila ho na stůl.

„No, takže,“ řekl nesměle. „Chtěl jsem vám jen říct, že jsem rád, že jsem vám zachránil život. Jinak byste byla, no… však víte… mrtvá.“

Vyřizování telefonátů odložila na později a příštích dvacet minut strávila čtením Gerardova zápisníku. Jakmile se dostala k poslední straně, přečetla si ho podruhé. Pak zůstala v tichosti sedět za stolem. Po chvíli si sešit schovala do kabelky a zavřela ji. Jimmy měl pravdu. I kdyby „Cáklouš Corcoran“ nebyl nic jiného než potrhlý fantasta, ve světě bylo nepřátelství už tak hodně.

Druhý den měla na půl dvanáctou smluvenou schůzku s Eugenem Ó Béarou a Jackem Devittem. Sešli se v přecpané hospodě v Dillon’s Cross. Zákazníci na ni celou dobu zlověstně civěli, jako by byla jeptiška a vešla do nevěstince.

Usadili se v rohovém boxu. V podniku bylo tak strašně zakouřeno, až se Katie divila, jak to, že nikdo omylem nezavolal hasiče. Dokonce i Devittův vlkodav popotahoval a pokašlával.

Řekla: „V Londýně se našly záznamy zpravodajské služby, které přesvědčivě dokládají, že muž, který v letech 1915 a 1916 unesl těch jedenáct žen, nebyl britský voják. Téměř stoprocentně to byl Němec z Münsteru ve Vestfálsku, známý pod jménem Dieter Hartmann, a britskou uniformu používal jako převlek. Pořád ještě čekáme na informace od německé vlády, ale jakmile dorazí, dáme vám vědět.

Kromě toho máme důkazy, že britské jednotky, které tehdy byly v Corku nasazeny, udělaly všechno pro to, aby byl pachatel dopaden a zatčen. Jednou ho skoro chytili, ale podařilo se mu utéct a pak už o něm nikdo víckrát neslyšel.“

„Smíme ty důkazy prozkoumat?“ zeptal se Jack Devitt vážně.

„Samozřejmě, jakmile je nebudeme potřebovat. Máte ale mé slovo, že jsou nefalšované.“

„No tak fajn, komisařko Maguirová. Kdysi jsem se znal s vaším otcem, a pokud mi dáváte své slovo, že jsou opravdu nefalšované, tak vám věřím. Musím ovšem připustit, že je to pro mě malinko rozčarování.“

Katie se na něj mírně usmála. „Zachovávání míru s sebou nese jedno rozčarování za druhým.“

Eugene Ó Béara se hlasitě rozesmál a potom stejně náhle přestal. „Musím říct, Katie, že na policajtku jste fakt dobrá ženská.“

Těsně před jednou hodinou odpoledne se v Dan Lowery’s sešla s Eamonnem Collinsem. Seděl na svém obvyklém místě a jeho gorila Jerry pořádal u protějšího stolu seanci s miskou rybí polévky.

„Zdravíčko, Eamonne.“

„Zdravíčko i vám, komisařko Maguirová. Dneska vypadáte vážně moc pěkně. Já odjakživa tvrdím, že ženám ze všeho nejvíc sluší černá, obzvlášť jeptiškám a vdovám.“

Katie řekla: „Chci vás jenom informovat, že jsem se rozhodla vás z únosu Davea MacSweenyho neobvinit. Nemám proti vám dostatek důkazů a můj hlavní svědek leží na pitevním stole v márnici svatého Patrika.“

Collins vytáhl oslnivě bílý kapesník a vysmrkal se. „Nemluvě o té trapné šlamastyce, kterou byste si tím způsobila, co?“

„Řekněme prostě, že si Dave MacSweeny zasloužil všechno, co ho potkalo. A ještě toho bylo málo.“

„Takže jsme zase přátelé, Katie? Pamatujte, že kdybyste potřebovala jakoukoli další službičku, můžete se na mě kdykoli obrátit.“

„To bych radši zaprodala duši ďáblu.“

„Ale prosím vás! Musí vám být přece jasné, že bez počestných zločinců, jako jsem já, se zkrátka neobejdete. Kdo ví, v jakém stavu by se bez nás tohle město ocitlo.“

Katie vstala: „Eamonne, garantuju vám, že vás jednoho dne dostanu, vy jeden nafoukanče.“

Collins pozvedl sklenku s whisky a tichým zastřeným hlasem zazpíval: „Věř, kdyby tvé mladosti půvab a pel, v něž nyní dívám se tak rád, v mé náruči zítra se rozplynout měl a vzpomínkou na sen se stát!“

Vyšla z hospody Dan Lowery’s, a když přecházela přes MacCurtain Street, zazvonil jí mobil. Volala sestra O’Flynnová z krajské nemocnice.

„Paní Maguirová?“ Bylo to hodně dávno, co ji tak někdo oslovil, a Katie okamžitě pochopila, že ji čekají špatné zprávy.

Vzala za dveře restaurace Isaac’s a vstoupila. V zadní části místnosti na ni čekal John Meagher a v rukou rozpačitě svíral velikou kytici lilií. Když Katie zahlédl, vstal a odsunul jí židli.

„Bohužel se nemůžu zdržet. Právě mi volali z nemocnice. Paul před patnácti minutami umřel.“

„To mě mrzí, Katie, doopravdy.“

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Asi je to tak lepší. Nechtěl by strávit zbytek života jako mrzák.“

„Nemám vás hodit do nemocnice?“

„To byste udělal? Děkuju. Nemám teď zrovna náladu na řízení.“

Přistoupila k nim číšnice s jídelními lístky. „Dobrý den, zajímá vás naše dnešní zvláštní nabídka?“ Katie vstala a s námahou se přinutila k úsměvu. „Dneska ne. Až někdy jindy.“

Zamířili po MacCurtain Street k Johnovu land roveru. Slunce sice zářilo, ale už se zase rozpršelo a Katie s Johnem teď oslepovalo světlo odrážející se od mokrých chodníků.

„Jo,“ řekl John. „Něco pro vás mám. Původně jsem s tím hodlal počkat, až budeme po obědě, ale…“

Přešel ke kufru a otevřel ho. Vedle lopat, dek a smotaných lan ležel proutěný košík, ve kterém s vyplazeným jazykem spalo štěně irského setra.

„Je váš. Jmenuje se Barney.“

Katie zaplavoval déšť i sluneční paprsky. Dala si ruku přes ústa, aby se nerozplakala. Za ní se nad vysokou šedou věží protestantského kostela objevila duha, na chvíli se ztratila a poté se znovu ukázala v plné kráse.

POZNÁMKA AUTORA

Prvního května 1915, začátkem druhého léta první světové války, vyplul z New Yorku do anglického Liverpoolu luxusní parník zvaný Lusitanie, vlastněný rejdařstvím Cunard Line. Od začátku války potopily německé ponorky již značné množství britských obchodních lodí a toho rána, kdy Lusitanie ze Spojených států odplula, zveřejnily německé úřady v amerických novinách varování. Nicméně panovala všeobecná domněnka, že vysoká rychlost umožní parníku se případným útokům německých ponorek vyhnout.

Loď se o šest dní později přiblížila k jihozápadnímu pobřeží Irska a kapitán William Turner byl upozorněn, že se danou oblastí pohybují ponorky a ve vodách, jimiž se zamýšlí plavit, byly potopeny už tři britské lodě. Přesto kapitán kurz nezměnil, a dokonce z nevysvětlitelných důvodů nařídil zpomalit.

Nedaleko přístavu Queenstown (nyní zvaného Cobh) zpozoroval Lusitanii poručík Walther Schwieger, který velel ponorce U-20, a nařídil na loď vypustit torpédo. Zasáhlo ji těsně pod čarou ponoru. První exploze způsobila druhý ničivý výbuch a za osmnáct minut se obří zaoceánský parník potopil. Zahynulo asi 1195 pasažérů — muži, ženy i děti —, mezi nimiž bylo 123 Američanů.

Prezident Wilson i celá americká veřejnost byli událostí nanejvýš pobouřeni. Německá vláda však ve vzkazu, který zaslala desátého května na svou ambasádu do Washingtonu, nepředložila žádné uspokojivé vysvětlení, a dokonce byla jako připomínka úspěšné akce ponorky U-20 později vyražena zvláštní medaile. Ztráta Lusitanie zvrátila protiválečné nálady Američanů víc než cokoli jiného a vedla k zapojení Spojených států do první světové války.

Neštěstí doposud provází spousta nezodpovězených otázek. Krátce po potopení Lusitanie zazněla tvrzení, že druhou — a zničující — explozi zapříčinila pašovaná americká munice ukrytá v nákladovém prostoru parníku. Během nedávných potápěčských výprav se však zjistilo, že okolí vraku je poseto stopami uhlí, což naznačuje, že nejpravděpodobnější příčinou druhého výbuchu byl uhelný prach a kyslík v téměř prázdném zásobníku na uhlí.

Když se loď potopila, William Turner byl smeten z kapitánského můstku. Tragédii přežil, nikdy ale dostatečně nevysvětlil, proč se plavil tak blízko pobřeží a proč nepodnikl úhybný manévr. Tvrdil, že zpomalil kvůli mlze. Nebezpečí, které pro Lusitanii představovaly německé ponorky, ale jednoznačně přesahovalo riziko srážky s jinou lodí.

Dnes stojí v centru města Cobh památník věnovaný všem, kteří na Lusitanii zahynuli: socha truchlícího anděla.