PETER MAY

Muž z ostrova Lewis

PROLOG

Tento kousek půdy, který pokrývá bouřemi bičovaný ostrov vzdálený tři hodiny cesty od severozápadního pobřeží Skotska, poskytuje lidem obživu i teplo. Přijímá také jejich mrtvé. A velmi zřídka, tak jako dnes, některého z nich zase vydá zpátky.

Kopání rašeliny je společenská událost. Rodina, sousedé, děti, všichni se shromáždí na vřesovišti, přes něž fouká vlahý jihozápadní vítr, vysouší traviny a rozhání hejna pakomárců. Annag je pouhých pět let. Blíží se její první kopání rašeliny. A bude si ho pamatovat celý život.

Ráno proseděla s babičkou v kuchyni, kde pozorovala, jak se na plotně vaří vajíčka, ve sporáku na nožkách se topilo poslední loňskou rašelinou. Nyní se spolu obě vydaly mokřadem s koši v rukou. Annag utíká pichlavým vřesem a mezi prstíky jejích bosých nohou čvachtá rašelinou zhnědlá voda. Nadšení z nadcházejícího dne jí dává křídla.

Oči má plné nebe. Nebe, které trhá a cupuje vítr. Nebe, z něhož ve chvilkových záblescích prosakuje sluneční svit. Rozlévá se po seschlých trsech trávy, mezi kterými se v chaotických poryvech turbulentního vzduchu prudce sklánějí bělavé hlavičky suchopýru. V příštích dnech se hnědavá zimní pustina zbarví žlutou a fialovou jarních a letních květů. Ty však dosud spí. Spánkem mrtvých.

Proti slunci třpytícímu se na hladině oceánu, který doráží na tvrdé rulové útesy, se rýsují siluety šestice mužů v montérkách a plátěných čepicích. Ta záře Annag téměř oslňuje, a když si rukou zastíní oči, vidí, jak se muži hrbí a sklánějí, zatímco jejich tarasgeir odkrajuje měkkou černou rašelinu a vykládá vodou nasáklé čtvercové bloky na okraj příkopu. Země je tu zjizvená kopáním celých generací. Třicet čtyřicet centimetrů hlubokými brázdami, jejichž okraje lemují čerstvě vykopané drny, které musejí vyschnout nejprve z jedné a pak i z druhé strany. Za dva dny se kopáči vrátí na cruinneachadh, skládání rašeliny, aby bloky sestavili do rudhain, nízkých trojúhelníkových pyramid, ve kterých je dosuší volně proudící vítr.

Až přijde čas, naloží bloky na dvoukolák a odvezou je na hospodářství. Tam křehké kusy rašeliny poskládají na sebe do stromečkového vzoru. Vzniklý stoh zajistí rodině dostatek rašeliny pro otop i pro přípravu jídla, které je bude sytit celou příští zimu.

Takto přežívali obyvatelé ostrova Lewis, nejsevernějšího ze souostroví skotských Hebrid, celá staletí. A dnes, v době finanční nejistoty, kdy cena paliva prudce stoupá, se ti, kteří topí v krbech a kamnech, houfně navracejí k tradici svých předků. Protože pak za teplo domova zaplatí jen svou vynaloženou dřinou a oddaností Bohu.

Být tady na větrném vřesovišti však pro Annag není nic než dobrodružství. Kdesi za sebou slyší, jak si matka s babičkou povídají a překřikují vítr. Zavolá na otce a dědečka a její smějící se ústa zaplní vlahý vzduch. Neumí vycítit napětí, které ochromilo hlouček kopáčů rašeliny v dálce. Nemá jak. Na základě své krátké životní zkušenosti neumí číst v postojích mužů sklánějících se kolem jedné ze stěn výkopu, která se jim zhroutila pod nohama.

Příliš pozdě ji otec spatří přibíhat a zakřičí na ni, aby zůstala stát. Příliš pozdě na to, aby dokázala zastavit setrvačnost nebo zareagovat na zděšení v jeho hlase. Muži se náhle napřímí, otočí se na ni a ona spatří tvář svého bratra, bledou jako plátěné prostěradlo rozprostřené na slunci, aby se vybělilo.

A shlédne tam, kam směřuje bratrův pohled. Na sesunutý okraj výkopu a na paži, která se k ní napřahuje. Kůže připomíná useň a prsty jsou zkřivené, jako by svíraly neviditelný míček. Jedna noha je zkroucená přes druhou, hlava se naklání k výkopu, jako by pátrala po ztraceném životě, a tam, kde by měly být oči, zejí jen dva černé otvory.

Na okamžik se ztrácí v hlubinách nepochopení. Pak se přes ni převalí vlna poznání a vítr jí z úst vyrve výkřik.

PRVNÍ KAPITOLA

Gunn už zdálky spatřil auta zaparkovaná u krajnice. Černomodré nebe, zachmuřené a zhmožděné, se jednolitě valilo od oceánu těsně nad zemí a pravidelný pohyb stěračů rozmazával po čelním skle první plivance deště. Cínovou šeď oceánu rozdělovaly bílé hřebeny tři čtyři metry vysokých vln a osamělý modrý maják policejního auta po boku sanitky byl pouhým smítkem, které pohltila nesmírná rozloha krajiny.

Za zaparkovanými auty se choulily hrubě omítnuté domky Siaderu, plné očekávání a ostražitosti, nicméně přivyklé nepolevujícím útokům počasí. Linii obzoru nenarušoval ani jeden jediný strom, pouze řady trouchnivějících plotových sloupků podél silnice a rezivějící ostatky traktorů a aut na opuštěných pozemcích. Větrem zmítané křoviny s prvními statečnými lístky se zarputile držely v mělké půdě v naději na lepší časy a moře suchopýru se čeřilo a vířilo jako vodní hladina.

Gunn zaparkoval vedle policejního auta a vystoupil do vichřice. Husté černé vlasy, které mu uprostřed zasmušilého čela srůstaly do špičky, se rozlétly na všechny strany a on si přitáhl černou prošívanou bundu těsněji k tělu. Nadával si, že ho nenapadlo vzít si vysoké boty. Opatrně vykročil na změklou půdu, ale za chvíli stejně ucítil, jak mu ponožkami prosakuje chlad rašelinové vody.

Dorazil k prvnímu výkopu a vydal se pěšinkou podél něj, kolem pyramidek sušícího se paliva. Policisté v uniformách už do měkké půdy zatloukli kovové tyče a místo nálezu označili modrobílou páskou, která se kroutila ve větru a zvučně vibrovala. Z nejbližších domků vzdálených asi půl míle směrem k útesům se sem linul zápach hořící rašeliny.

Kolem těla postával hlouček mužů, kteří se museli do větru téměř položit, aby jeho náporu odolali: záchranáři v reflexním žlutém oblečení, kteří čekali, až budou tělo moci odvézt, policisté v černých nepromokavých bundách a čepicích s kostkovaným pruhem, kteří si mysleli, že už viděli všechno. Až do dnešního dne.

Muži se před Gunnem beze slova rozestoupili a on spatřil policejního lékaře, který se v podřepu skláněl nad mrtvolou a prsty v latexových rukavicích opatrně smetával rozdrolenou rašelinu. Vzhlédl k tyčící se postavě George Gunna a ten si teprve teď všiml hnědé svraštělé kůže mrtvého. Udiveně se zamračil. „On je… snědý?“

„To má na svědomí rašelina. Řekl bych, že to byl běloch. Poměrně mladý. Něco kolem dvaceti. Typický příklad mrtvoly z rašeliniště. Téměř dokonale zachovaná.“

„Ty už jsi někdy nějakou viděl?“

„Nikdy. Ale četl jsem o nich. Oceánská sůl obsažená ve vzduchu vytváří vhodné podmínky pro růst rašeliníku. Jeho kořínky při rozkladu tvoří kyselinu. Ta tělo konzervuje skoro jako v nálevu. Vnitřní orgány by teoreticky měly být zcela netknuté.“

Gunn zíral s nepokrytou zvědavostí na téměř mumifikované ostatky. „Jak zemřel, Murdo?“

„Násilnou smrtí, zdá se. Má proříznutý krk a v oblasti hrudníku několik bodných ran. Ale konečnou příčinu smrti bude muset určit patolog, Georgi.“ Policejní lékař vstal a stáhl si rukavice. „Měli bychom ho odtud odvézt, než se spustí déšť.“

Gunn přikývl, ale nedokázal odtrhnout oči od tváře mladíka uvězněného v rašelině. I když byla poněkud svraštělá, muže by identifikoval kdokoli, kdo by ho znal. Rozkladu podlehla jen měkká tkáň očních bulv. „Jak dlouho tu leží?“

Murdův smích se ztratil ve větru. „Kdoví. Stovky let, možná dokonce tisíce. Na to si budeš muset pozvat odborníka.“

DRUHÁ KAPITOLA

Nemusím se dívat na hodiny, abych věděl, kolik je.

Zvláštní, ráno ta hnědá skvrna na stropě působí světleji. Krystalické stopy plísně podél pukliny, která jí prochází, vypadají tak nějak bělejší. Je s podivem, že se vždycky budím ve stejnou dobu. Se světlem, které se dovnitř krade podél záclon, to nemá nic společného, protože v tuhle roční dobu jsou noci velmi krátké. Musejí to být nějaké vnitřní hodiny. Léta vstávání za úsvitu kvůli dojení a všemu tomu ostatnímu, co plnívalo bdělou část dne. To všechno je teď pryč.

Na tu skvrnu na stropě se dívám docela rád. Nevím proč, ale ráno mi připomíná ušlechtilého koně, který na mě čeká, abych v jeho sedle vyrazil vstříc lepší budoucnosti. Zato v noci, když padne tma, působí úplně jinak. Jako nějaké vzpínající se rohaté zvíře, které mě každou chvíli může odnést do temnoty.

Slyším, že se otevřely dveře, a spatřím v nich jakousi ženu. Je mi povědomá, ale nedokážu si ji zařadit. Dokud nepromluví.

„Ale, Tormode…“

Samozřejmě. Je to Mary. Její hlas bych poznal kdekoli. Rád bych věděl, proč se tváří tak smutně. A ještě nějak. Něco svěsilo koutky jejích úst. Něco jako znechucení. Vím, že mě kdysi milovala, ale nejsem si úplně jistý, jestli jsem já kdy miloval ji.

„Co se stalo, Mary?“

„Už jsi zase zapomněl jít na záchod.“

A pak to také ucítím. Náhle. Skoro nesnesitelně. Proč jsem si toho nevšiml dřív?

„To jsi nemohl vstát? Co by ti to udělalo?“

Nevím, proč mě obviňuje. Neudělal jsem to naschvál. Nikdy to nedělám naschvál. Když odkryje přikrývku, pach ještě zesílí a ona si rukou zakryje ústa.

„Vstaň,“ přikáže mi. „Musím převléknout postel. Pyžamo dej do vany a osprchuj se.“

Přehodím nohy přes okraj postele a čekám, až mi pomůže vstát. Takový jsem nikdy nebýval. Vždycky jsem byl ten silnější. Pamatuju si, jak si tenkrát u starého ovčince zvrtla kotník, když jsme sháněli stádo na stříhání. Nemohla se postavit a já ji domů musel nést. Skoro dvě míle. Ruce mě bolely a ani slovem jsem si nepostěžoval. Proč si na to ani jednou nevzpomene?

Copak nevidí, jak je tohle ponižující? Odvrátím hlavu, aby si nevšimla, že se mi oči zalévají slzami, a usilovně mžikám, abych je zastavil. Zhluboka se nadechnu. „Kačer Donald.“

„Kačer Donald?“

Podívám se na ni a skoro ucuknu před hněvem, který spatřím v jejím pohledu. Tohle že jsem řekl? Kačer Donald? To jsem určitě říct nechtěl. Ale nemůžu si vzpomenout, co jsem říct chtěl. A tak sebejistě zopakuji: „Ano, kačer Donald.“

Vytáhne mě na nohy, skoro neurvale, a postrkuje mě ke dveřím. „Zmiz mi z očí!“

Proč se tak zlobí?

Došourám se do koupelny a vysvléknu se z pyžama. Kam říkala, že ho mám dát? Nechám ho ležet na zemi a podívám se do zrcadla. Očima nesmírně bledé modré barvy na mě hledí stařec s pár bělavými vlasy. Chvíli přemýšlím, kdo to je, a pak se odvrátím a oknem vyhlédnu na machair táhnoucí se k pobřeží. Na sladkoslané trávě se pasou ovce a já vidím, jak jim vítr cuchá hustou zimní srst. Ale neslyším ho. Ani příboj oceánu na pobřeží – nádhernou bíle se pěnící mořskou vodu plnou písku a zuřivosti.

Nejspíš za to může dvojité sklo. Takové jsme na farmě nikdy neměli. Tam člověk věděl, že je naživu, když dovnitř okenními rámy prohvizdoval vítr a hnal kouř z rašeliny zpátky do komína. Tam se člověk mohl nadechnout, měl tam prostor k životu. Tady jsou místnosti tak stísněné, neprodyšně oddělené od světa. Jako by člověk žil v bublině.

Ten stařec ze zrcadla se na mě znovu zahledí. Usměji se a on mi úsměv oplatí. Ovšemže jsem celou dobu věděl, že jsem to já. A pomyslím si, jakpak se asi má Peter.

TŘETÍ KAPITOLA

Fin konečně zhasl a rozhostila se tma. Ale slova i nadále žhnula na sítnici. Ani tma neskýtala žádnou možnost úniku.

Kromě Monina svědectví měli ještě dvě další. Ani jeden ze svědků neprojevil tolik duchapřítomnosti, aby si zapsal poznávací značku. Tomu, že ji nezahlédla Mona, se nebylo co divit. Auto ji vyhodilo do vzduchu, odkud s hrozivou silou dopadla na kapotu a čelní sklo, a pak ji náraz nelítostně odmrštil na štěrkovou silnici, kde se několikrát převalila. Jako zázrakem neutrpěla žádné vážné zranění.

Robbieho s jeho nižším těžištěm auto smetlo pod kola.

Kdykoli Fin ta slova četl, představoval si, že je u toho. A pokaždé cítil, jak se mu zvedá žaludek. Jeho mysl vykreslovala ten obraz tak barvitě, jako by ona vzpomínka byla jeho vlastní. Stejně barvitě popsala Mona tvář, kterou spatřila za volantem a která se jí tak zřetelně vryla do paměti, i když ji zahlédla určitě sotva na zlomek vteřiny. Muž ve středním věku s přerostlými šedohnědými vlasy. Dva nebo tři dny neholené vousy. Jak si toho jen dokázala všimnout? A přesto v její mysli nebyl ani stín pochybnosti. Fin si dokonce nechal u policejního kreslíře zhotovit podobiznu, která zůstala založená ve složce. Ten obličej Fina strašil ve snech i po devíti měsících.

Otočil se na bok a zavřel oči v marné snaze usnout. Okna hotelového pokoje nechal pootevřená kvůli vzduchu, ale záclonou pronikal dovnitř i hluk dopravy z Princes Street. Schoulil se s koleny u brady, lokty přitisknutými k tělu a rukama sepnutýma na hrudní kosti jako modlící se plod.

Zítřek přinese konec všeho, co tvořilo většinu jeho dospělého života. Všeho, čím se stal a čím mohl být. Jako tenkrát před mnoha lety, když mu onoho dne teta oznámila, že jeho rodiče jsou mrtví, a on se poprvé za svůj krátký život cítil úplně opuštěný.

Denní světlo žádnou úlevu nepřineslo. Jen tiché odhodlání dotáhnout nadcházející den až do konce. Přes North Bridge a South Bridge vanula vlahá bríza a zahrady pod hradem zalévaly měnící se obrazce slunečního světla. Fin se odhodlaně prodíral davem představujícím přehlídku lehké jarní módy. Generace, která zapomněla na varování svých babiček „březen, za kamna vlezem, duben, ještě tam budem“. Finovi nikdy nepřipadalo tak docela spravedlivé, že ostatní žijí dál, jako by se nic nestalo. Jenže kdo z nich mohl tušit onu bolest za jeho maskou normálnosti? Kdoví, jaké zmatky se ukrývají za fasádami tváří druhých?

Zastavil se v kopírovacím centru na Nicolson Street. Ofocené stránky zasunul do kožené aktovky a vydal se východně k St. Leonard’s Street a hlavnímu ústředí edinburské policie, kde strávil většinu z posledních deseti let. Před dvěma dny zašel s pár kolegy na skleničku na rozloučenou do hospody na Lothian Road. Neveselá akce, která se nesla ponejvíce ve znamení vzpomínek a lítosti, ale chvílemi také upřímné náklonnosti.

Na chodbě mu někteří pokyvovali na pozdrav, jiní si s ním potřásli rukou. Posbírat si osobní věci z pracovního stolu do papírové krabice mu zabralo pouhých pár minut. Smutné usazeniny neklidného pracovního života.

„Vezmu si od vás služební průkaz, Fine.“

Fin se otočil. Ředitel kriminální služby Black mu čímsi připomínal supa. Hladového a ostražitého. Fin přikývl a předal mu svůj průkaz.

„Je mi líto, že odcházíte,“ prohlásil Black. Nijak lítostivě se ovšem netvářil. O Finových schopnostech nikdy nepochyboval. Jen o jeho motivaci. A teprve teď po všech těch letech byl Fin konečně ochoten uznat, že Black měl pravdu. Oba věděli, že Fin odvádí u policie dobrou práci, jen mu o něco déle trvalo, než pochopil, že to není povolání pro něj. Teprve Robbieho smrt mu otevřela oči.

„V archivu tvrdí, že jste si před třemi týdny vyzvedl složku s případem smrti svého syna.“ Black se odmlčel. Snad čekal, že mu to Fin potvrdí. Když se nedočkal, dodal: „Byli by rádi, kdybyste ji vrátil.“

„Samozřejmě.“ Fin vytáhl složku z aktovky a nechal ji dopadnout na stůl. „Stejně už ji nikdy nikdo neotevře.“

Black přikývl. „Nejspíš ne.“ Zaváhal. „Je načase, abyste ji zavřel i vy, Fine. Jinak vás to dočista stráví a zničí vám to zbytek života. Nechte to být, synku.“

Fin se mu nedokázal podívat do očí. Sebral svou krabici. „Nemůžu.“

Venku obešel budovu, otevřel poklop velkého zeleného kontejneru na tříděný odpad a vysypal do něj obsah své krabice. Pak tam nacpal i ji. Nic z toho už mu k ničemu není.

Chvilku tu postál a díval se na okno, ze kterého tak často pozoroval, jak stinné svahy Salisbury Craggs zalévá slunce i déšť nebo zasypává sníh. Všechna roční období všech těch promarněných let. Pak vykročil na St. Leonard’s Street, aby si přivolal taxi.

Taxík ho vysadil na strmě stoupající dlažbě Royal Mile hned pod katedrálou svatého Jiljí. Na Parliament Square už na něj čekala Mona. Ještě nevyměnila svůj bezvýrazný šedý zimní šatník, a tak se téměř ztrácela mezi klasickou architekturou těchto Athén severu, jejichž pískovcové budovy zčernaly dýmem i vlivem času. Oblečení nejspíš odráží její rozpoložení, říkal si Fin. Ale nebyla jen sklíčená. Zřetelně na ní viděl i nervozitu.

„Jdeš pozdě.“

„Promiň.“ Vzal ji pod paží a vylidněným náměstím pospíchali pod klenbu, nad níž se tyčily vysoké pilíře. Fin by rád věděl, jestli jeho zpoždění pramenilo z jakéhosi podvědomého záměru. Zřejmě ani ne tak z neochoty vzdát se minulosti, jako ze strachu z neznáma, ze strachu opustit bezpečí pohodlného vztahu a čelit budoucnosti sám.

Fin se po očku podíval na Monu. Právě procházeli mohutnými dveřmi budovy, která kdysi představovala sídlo skotského parlamentu. Ale velkostatkáři a kupci, kteří v něm zasedali, před třemi sty lety podlehli úplatkům Angličanů, zaprodali národ, jejž měli zastupovat, a dali souhlas ke svazku, o nějž nestáli. I u Fina a Mony šlo o svazek z rozumu. O přátelství bez lásky. Přiživoval ho občasný sex a pohromadě držel jen díky společné lásce k jejich synovi. A teď, bez Robbieho, končí zde, u Nejvyššího civilního soudu. Končí rozsudkem o rozvodu. Kusem papíru, jenž udělá tečku za jednou kapitolou jejich života, která se psala šestnáct let.

V Monině tváři spatřil, jakou bolest jí to působí, a najednou se mu vrátilo všechno, čeho za svůj život litoval. Bylo to jako mučivý přízrak.

Odklidit těch šestnáct let na smetiště dějin nakonec trvalo jen pár minut. Dobré i zlé časy. Jejich úsilí, jejich smích, jejich hádky. Vynořili se do zářivého slunce zalévajícího dlažbu a do dopravního ruchu na Royal Mile. Životy ostatních lidí se odvíjely dál, kdežto jejich zastávka se právě změnila v konečnou. Dvě nehybné postavy v ohnisku časosběrného filmu, okolo nichž se míhá zbytek světa.

Šestnáct let, a oni jako by byli dva cizí lidé, kteří nevědí, co říct. Kromě sbohem. Ale téměř se děsí vyslovit ho nahlas, navzdory papíru, který si oba odnášejí v ruce. Protože co zbude po vyřčeném sbohem? Fin otevřel svou aktovku, aby si dokumenty uložil. Béžové desky s ofocenou vyšetřovací složkou mu vyklouzly na zem a jejich obsah se mu rozsypal u nohou. Rychle se sklonil, aby ho sesbíral, a Mona si přidřepla k němu a začala mu pomáhat.

Všiml si, jak se na něj podívala s několika papíry v ruce. Už na první pohled jí muselo být jasné, co to je. Mezi listy byla i její vlastní výpověď. Pár set slov, která popisovala zmaření jednoho lidského života a konec jednoho vztahu. Kresba tváře pořízená na základě jejího vlastního popisu. Finova posedlost. Ale neřekla nic. Vstala, podala mu dokumenty a pozorovala, jak je souká zpátky do aktovky.

Když došli na ulici a okamžik rozloučení už nešlo oddalovat, zeptala se: „Budeme v kontaktu?“

„A má to smysl?“

„Asi ne.“

A těmi několika slovy se všechno, co jeden do druhého během těch let investovali – společné zážitky, radosti i bolesti -, navždy rozplynulo jako vločky na říční hladině.

Podíval se na ni. „Co uděláš, až se prodá dům?“

„Vrátím se do Glasgow. Nějakou dobu zůstanu u otce.“ Podívala se mu do očí. „Co ty?“

Pokrčil rameny. „Nevím.“

„Ale víš.“ Byla to skoro výčitka. „Vrátíš se na ostrov.“

„Mono, většinu svého dospělého života jsem zasvětil tomu, abych se návratu tam vyhnul.“

Zavrtěla hlavou. „Ale vrátíš se tam. A víš to. Tomu ostrovu nikdy neutečeš. Celou dobu ležel mezi námi jako neviditelný stín. Odděloval nás. Bylo to něco, co jsme nikdy nemohli sdílet.“

Fin se zhluboka nadechl a na tváři, kterou na okamžik nastavil nebi, ucítil teplo slunečních paprsků. Pak se na Monu podíval. „Ano, ležel mezi námi stín. Ale ostrov to nebyl.“

*

Samozřejmě že měla pravdu. Neměl se kam vrátit. Jen zpátky do lůna. Zpět na místo, které ho vychovalo, znepřátelilo si ho a nakonec ho vypudilo pryč. Bylo to jediné místo, které znal, kde měl alespoň nějakou šanci, že znovu najde sám sebe. Mezi svými, kde může hovořit svým jazykem.

Stál na přední palubě Ostrova Lewis a pozoroval, jak si jeho příď razí cestu nezvykle klidnými vodami průlivu Minch a měkce se při tom zvedá a zase klesá. Horské hřebeny pevniny už dávno zmizely a houkání plavidla se teď opuštěně neslo hustou jarní mlhou, do níž se halilo východní pobřeží ostrova.

Fin upíral pohled do svíjející se šedi, jejíž vlhkost cítil na tváři, až se z jejího příšeří konečně vynořil neznatelný stín. Pouhá šmouha na ztraceném horizontu, tajuplná a věčná, jako duch minulosti, který se vrátil, aby ho strašil.

Ostrov v mlze postupně nabýval obrysů a Fin cítil, jak mu vstávají vlasy na zátylku. Téměř nedokázal unést intenzitu pocitu, že se vrací domů.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Gunn seděl u svého stolu a mžoural do monitoru. Periferně vnímal, že na vodách Minche nedaleko břehu houká mlhová siréna, a věděl, že trajekt zanedlouho dorazí do přístavu.

O kancelář v prvním patře se dělil ještě se dvěma dalšími detektivy a měl odtud dokonalý výhled na obchod charitativní organizace Blythswood Care na opačné straně Church Street. Křesťanská péče o tělo i duši. Kdyby mu stálo za to natáhnout krk, dohlédl by až k indické restauraci Bangla Spice servírující pestrobarevné omáčky a neodolatelnou smaženou česnekovou rýži. Téma na obrazovce počítače však veškeré myšlenky na jídlo vylučovalo.

Takzvané mumie z bažin jsou zachované lidské pozůstatky nalezené v rašeliništích severní Evropy, Velké Británie a Irska, četl na Wikipedii. Kombinace kyselého prostředí, nízkých teplot a nedostatku kyslíku umožňuje uchování kůže a orgánů v takovém stavu, že je v některých případech dokonce možné sejmout otisky prstů.

Přemýšlel o těle uloženém v chladicím boxu nemocniční pitevny. Když už neodpočívá v bažině, jak rychle se teď asi začne rozkládat? Posunul si text na stránce a prohlížel si fotografii hlavy pocházející z těla, které bylo před šedesáti lety nalezeno v jednom z dánských rašelinišť. Čokoládově hnědý obličej pozoruhodně zřetelných rysů, levá tvář přimáčknutá směrem k nosu, protože právě na ní hlava ve svém věčném spánku spočívala, a dosud jasně patrné zrzavé strniště na horním rtu a na sanici.

„No ovšem, Tollundský muž.“

Gunn vzhlédl a spatřil vysokého štíhlého člověka s úzkým obličejem a gloriolou tmavých řídnoucích vlasů, jak se sklání, aby lépe viděl na monitor.

„Radiokarbonová analýza jeho vlasů ho datuje přibližně do čtvrtého století před naším letopočtem. Ti pitomci, co prováděli pitvu, mu odřízli hlavu a zbytek vyhodili. Až na dolní část nohou a jeden prst, které se nám dosud dochovaly ve formaldehydu.“ Široce se usmál a natáhl ruku. „Profesor Colin Mulgrew.“

Gunna překvapil jeho pevný stisk. Profesorova tělesná konstituce působila spíš křehce.

Colin Mulgrew se usmál, jako by Gunnovi četl myšlenky nebo snad zaznamenal jeho bolestnou grimasu, když si potřásli rukou, a řekl: „Patologové potřebují pevnou ruku, detektive seržante. To aby se dokázali prostřihávat kostmi a páčit kosterní spoje. Divil byste se, kolik síly je na to potřeba.“ V jeho přízvuku zazníval pouhý náznak kultivované irské angličtiny. Obrátil pozornost zpět k Tollundskému muži. „Fascinující, viďte? I po dvou tisících čtyř stech letech dokázali určit, že byl oběšen a že naposledy jedl kaši z obilí a semen.“

„Vy jste u té pitvy byl?“

„Chraň pánbůh. Moje éra přišla až mnohem později. Já jsem se věnoval až Muži od Croghanského vrchu, kterého vytáhli z jedné bažiny v Irsku v roce 2003. Starý byl ovšem skoro stejně. A na svou dobu opravdu čahoun. Sto devadesát osm centimetrů. Představte si to. Chlap jako hora.“ Poškrábal se na hlavě a zazubil se. „Tak jak budeme říkat tomu vašemu? Muž z ostrova Lewis?“

Gunn se na něj obrátil na otočném sedadle a pokynul mu k prázdné židli. Ale patolog zavrtěl hlavou.

„Já už se dneska naseděl až až. A na téhle lince vám v letadle moc místa pro nohy nenechají.“

Gunn přikývl. Se svou mírně podprůměrnou výškou tento problém nikdy nepocítil. „A jak ten váš Muž od Croghanského vrchu vlastně zemřel?“

„Byl zavražděn. Nejdřív ho mučili. Pod každou bradavkou měl hlubokou řeznou ránu. Pak ho bodli do hrudníku, usekli mu hlavu a jeho tělo rozpůlili.“ Během vyprávění profesor došel k oknu a rozhlížel se na obě strany ulice. „Vlastně je to dost záhada, protože měl pečlivě upravené nehty. Takže nepracoval rukama. Není pochyb o tom, že do jeho jídelníčku patřilo maso, i když naposledy snědl směs pšenice a podmáslí. Jeden můj starý kamarád, Ned Kelly z Irského národního muzea, se domnívá, že byl obětován za bohatou úrodu obilí a dostatek mléka na nedalekých královských polích a pastvinách.“ Obrátil se zpátky ke Gunnovi. „Je ta indická restaurace tamhle v ulici co k čemu?“

Gunn pokrčil rameny. „Docela ujde.“

„Fajn. Slušnou indii jsem nejedl, ani nepamatuju. Tak kdepak ho máme?“

„V chladicím boxu v nemocniční márnici.“

Profesor Mulgrew zamnul rukama. „To abychom se na něj radši zašli podívat dřív, než se nám tam začne rozkládat. A co pak zaskočit na oběd? Šilhám hlady.“

Na pitevním stole působilo tělo podivně scvrkle, urostlé, ale jakoby zmenšené. Mělo barvu čaje a vypadalo, jako by ho někdo vymodeloval z pryskyřice.

Profesor Mulgrew měl na sobě tmavomodrou kombinézu, přes kterou si oblékl empír. Ústa a nos mu zakrývala svítivě žlutá rouška. Nad ní hnízdily směšně obrovské ochranné brýle se želvovinovými obroučkami, s nimiž jeho hlava působila menší, což ho zcela nepatřičně proměnilo v bizarní karikaturu sebe sama. Aniž by si byl svého absurdního vzezření zjevně vědom, v modrých igelitových návlecích přes bílé tenisky křepce pobíhal kolem stolu a prováděl různá měření.

Došel k bílé tabuli, na kterou se jal zapisovat základní údaje, a do skřípání fixu nepřetržitě hovořil. „Ten ubožáček váží pouhých jednačtyřicet kilo. To na člověka s výškou sto sedmdesát tři centimetrů není moc.“ Přes brýle se zahleděl na Gunna. „Pro vás tedy něco přes pět stop a osm palců.“

„Myslíte, že trpěl nějakou nemocí?“

„Ne nezbytně. Tělo je sice dobře zachované, ale během let ztratilo hodně tekutin. Mně se jeví jako poměrně zdravý jedinec.“

„Jak starý?“

„Něco kolem dvaceti, plus minus pár let, řekl bych.“

„Ale ne, myslel jsem, jak dlouho ležel v té rašelině?“

Profesor Mulgrew nadzdvihl jedno obočí a přísně ke Gunnovi pohodil hlavou. „Trpělivost, prosím. Nejsem žádná pitomá mašina na měření uhlíkovou metodou, detektive seržante.“

Vrátil se k tělu a otočil ho na břicho. Naklonil se těsně nad něj a smetával kousky hnědého a žlutozeleného mechu.

„Našel se u těla nějaký oděv?“

„Ne, nic.“ Gunn přikročil blíž, jestli tak nepozná, co upoutalo profesorovu pozornost. „Celé okolí jsme rozkopali. Žádné oblečení ani artefakty jsme nenašli.“

„Hmm. V tom případě bych řekl, že než ho pohřbili, byl pravděpodobně zabalený do nějaké deky. A musel v ní ležet docela dost hodin.“

Gunn v úžasu vyvalil oči. „Jak jste to poznal?“

„Během několika hodin od okamžiku úmrtí se krev usazuje v níže položených částech těla a způsobuje červenofialové zbarvení kůže, pane Gunne. Říká se tomu posmrtné skvrny. Když si pozorně prohlédnete jeho záda, hýždě a stehna, všimnete si tmavšího odstínu kůže. V těchto skvrnách se však rýsuje světlejší, bledší vzor.“

„Z čehož vyplývá?“

„Z čehož vyplývá, že alespoň osm až deset hodin po smrti ležel na zádech a byl zabalený v nějaké hrubé přikrývce, jejíž textura zanechala v onom tmavším zabarvení svůj otisk. Můžeme tělo očistit a vyfotografovat, a pokud budete chtít, kreslíř může vyhotovit skicu toho vzorování.“ Pomocí pinzety sebral z kůže několik zbývajících vláken. „Mohlo by se jednat o vlnu,“ prohlásil. „To by nemělo být obtížné potvrdit.“

Gunn přikývl a pomyslel si, k čemu jim asi bude, že rozpoznají vzor a materiál nějaké deky, kterou kdosi utkal před stovkami, možná tisíci lety. Otázku si však nechal pro sebe. Patolog pokročil ke zkoumání hlavy.

„Na to, aby se dala určit barva duhovky, zbylo z očí příliš málo. Ani tahle tmavá hnědozrzavá barva vlasů nevypovídá vůbec nic o jejich původní podobě. Obarvila je rašelina, stejně jako kůži.“ Zašťáral v nosních dírkách. „Tohle je ovšem zajímavé.“ Prohlížel si své latexem chráněné prsty. „V nose má poměrně velké množství jemného bílého písku. Zdá se, že je to tentýž písek, který se nachází v odřeninách na kolenou a nártech.“ Pokračoval k čelu mrtvého a opatrně odstranil nečistoty z levého spánku a vlasů nad ním. „A kruci!“

„Co?“

„Ve vlasech nad levým spánkem má zakřivenou jizvu. Asi deseticentimetrovou.“

„Zranění?“

Profesor se zamyslel a zavrtěl hlavou. „Ne, vypadá to jako chirurgický zákrok. Kdybych měl hádat, řekl bych, že tenhle mladík někdy během života podstoupil operaci hlavy.“

Gunn byl ohromen. „To by ale znamenalo, že je to mnohem mladší nález, než se domníváme, že?“

V úsměvu profesora Mulgrewa se mísila přezíravost odborníka s pobavením. „Záleží na tom, co si představujete pod pojmem ‚mladší‘, detektive seržante. Operace mozku patří pravděpodobně k tomu nejstaršímu z provozovaného lékařského umění. Bezpočet archeologických nálezů potvrzuje, že operace hlavy se prováděly už v neolitu.“ Odmlčel se a pak s ohledem na Gunna pro jistotu dodal: „V době kamenné.“

Obrátil pozornost ke krku, na kterém zela široká a hluboká řezná rána. Profesor změřil její délku: 18,4 centimetru.

„Tohle ho zabilo?“ chtěl vědět Gunn.

Teď si už Mulgrew povzdechl. „Děláte na mě dojem, detektive seržante, že jste u mnoha pitev zatím neasistoval.“

Gunn se začervenal. „To opravdu ne, pane profesore.“ Nechtělo se mu přiznat, že tahle je teprve druhá.

„Příčinu smrti neurčím, dokud ho neotevřu. A ani pak za ni neručím. Někdo mu podřízl krk, to ano. Ale v hrudníku má několik bodných ran a jednu na zádech u lopatky. Na krku jsou patrné odřeniny, jako by měl kolem něj uvázaný provaz. Totéž najdeme i na zápěstích a kotnících.“

„Jako by měl svázané ruce a nohy?“

„Přesně tak. Možná byl oběšen, což mohlo způsobit ty odřeniny na krku, nebo ho také mohl někdo táhnout za ten provaz po pláži a to by pak vysvětlovalo písek v poranění kůže na kolenou a nártech. Ať tak nebo onak, na vyslovování teorií o příčině smrti je příliš brzy. Možností je víc.“

Nyní profesorovu pozornost upoutala tmavší skvrna na pravém předloktí mrtvého. Otřel ji tamponem a otočil se k nerezovému umyvadlu, ze kterého si vzal houbu s drátěnkou. S ní pak začal nahrubo odstraňovat svrchní vrstvu kůže. „A hrome!“ zvolal.

Gunn naklonil hlavu, aby lépe viděl. „Co?“

Profesor Mulgrew dlouho mlčel. Pak pohlédl Gunnovi do očí. „Proč jste byl tak zvědavý na to, jak dlouho tělo leželo v bažině?“

„Abych to mohl smést ze svého stolu a předat archeologům, pane profesore.“

„Obávám se, že vaše naděje zklamu, detektive seržante.“

„Proč?“

„Protože tohle tělo v bažině neleželo déle než padesát šest let, maximálně.“

Gunn cítil, jak se mu do tváří hrne krev. „Ani ne před deseti minutami jste mi říkal, že nejste žádná pitomá mašina na měření uhlíkovou metodou.“ Vychutnal si důraz na slovu „pitomá“. „Jak to tedy můžete vědět?“

Colin Mulgrew se usmál. „Prohlédněte si pozorně jeho pravé předloktí, detektive seržante. Myslím, že poznáte, že nad názvem legendární písně ‚Heartbreak Hotel‘ tu na nás hledí vytetovaný portrét Elvise P resleyho… S poměrně značnou mírou jistoty bych si dovolil tvrdit, že v dobách před Kristem Elvis ještě nekoncertoval. A jakožto zapřisáhlý fanoušek vás můžu informovat – aniž bych se bál, že si budu protiřečit -, že ‚Heartbreak Hotel‘ suverénně vedl v hitparádách v roce 1956.“

PÁTÁ KAPITOLA

Po přestávce na oběd profesorovi trvalo ještě téměř dvě hodiny, než pitvu dokončil. K jídlu si dal cibulové bhaji a jehněčí bhunu se smaženou česnekovou rýží a vše zakončil zmrzlinou kulfi. George Gunn snědl v kanceláři sýrový sendvič a jen s obtížemi ho udržel v žaludku.

Kůže připomínající useň profesorovi neumožňovala otevřít hrudní koš běžným skalpelem, a tak musel nakonec použít masivní nůžky. Těmi ji nejprve nastřihl a pak se ke svému obvyklému nástroji zase vrátil, aby jím oddělil zbylou kůži a svalstvo od žeber.

To, co před nimi leželo teď, by klidně mohlo viset na háku v nějakém řeznictví. Vnitřní orgány patolog vyjmul a rozkrájel na plátky. Tohle však kdysi býval zdravý a silný mladý muž a nic, co skrývaly vnitřní orgány, nevedlo ke změně hypotézy, že by jeho smrt způsobilo cokoli jiného než brutální vražda. Vražda spáchaná člověkem, který čistě teoreticky mohl být dosud naživu.

„Náramně zajímavá mrtvola, detektive seržante.“ Ve vráskách na patologově čele se perlil pot, ale jinak byl profesor Mulgrew ve svém živlu. „Jeho poslední jídlo bylo tedy o dost fádnější než to moje. Jsou tu šupinky měkkého masa a drobná průsvitná vlákna podobná rybím kostem. Asi ryba s bramborami.“ Široce se usmál. „Nicméně vás už můžu potěšit hypotézou, jak mohl zemřít.“

To Gunna trochu překvapilo. Podle toho, co doposud slýchával, patologové téměř bez výjimky odmítali cokoli tvrdit s jistotou. Ovšem Mulgrew zjevně choval neochvějnou důvěru ve své schopnosti. Přiklopil hrudní koš a kůži i tkáně ohrnul přes hrudník zpátky k počátečnímu řezu. Skalpelem ukazoval na rány.

„Utrpěl čtyři bodné rány do hrudníku. Podle sklonu úderů bych řekl, že útočník byl buď značně vysoký, nebo oběť klečela. Přikláněl bych se k té druhé variantě, ale k tomu se ještě dostaneme. Rány pocházejí od dlouhého nože s tenkou čepelí a dvojitým ostřím. Něco jako Fairbairn-Sykes nebo jiný podobný typ dýky. Například tahle,“ ukázal na nejvýše položenou ránu, „měří na délku nějakých šestnáct milimetrů a na obou stranách se zužuje, což téměř s jistotou ukazuje na tenkou zbraň s dvojitým ostřím. Je necelých třináct centimetrů hluboká, prochází hrotem levé plíce a pravou srdeční síní do mezikomorové přepážky. Takže se jednalo o poměrně dlouhou čepel, což platí i v případě dalších tří ran.“

„A to ho zabilo?“

„Inu, do pár minut by byla téměř jistě smrtelná kterákoli z nich, ale mám podezření, že ho dodělala ta hluboká řezná rána na krku.“ Profesor obrátil pozornost k ráně. „Je přes osmnáct centimetrů dlouhá a vede od pravého mastoidálního výběžku až k oblasti pravého zdvihače hlavy.“ Vzhlédl. „Jak vidíte.“ Usmál se a vrátil se k ráně. „Zcela přetíná levou krční žílu, přerušuje levou karotickou tepnu a povrchově narušila i pravou krční žílu. V nejhlubším místě měří asi osm centimetrů, a dokonce se zatíná i do páteře.“

„Vypovídá to o něčem?“

„Podle mého názoru úhel a hloubka řezu odpovídají útoku vedenému zezadu, a to téměř stoprocentně jinou zbraní. Což potvrzuje i bodná rána na zádech. Ta měří na délku osmatřicet milimetrů a její horní okraj je pravoúhlý, kdežto spodní je zašpičatělý. To ukazuje na velký nůž s jedním ostřím, který má pro vedení tak hluboké řezné rány příhodnější vlastnosti.“

Gunn se zamračil. „Nedokážu si to dost dobře představit, pane profesore. Chcete říct, že vrah použil dvě zbraně? Jednou ho bodl do hrudníku, pak ho chytil zezadu a jinou zbraní mu podřízl krk?“

Na patologově tváři se pod rouškou rozhostil lehce povýšený shovívavý úsměv, ale Gunnovi ho prozrazoval jen ohníček v očích za velkými brýlemi. „Nikoli, detektive seržante. Chci říct, že útočníci byli dva. Jeden ho držel zezadu a srazil ho na kolena a ten druhý ho zatím bodal do hrudi. K bodné ráně na zádech došlo už nejspíš jen náhodou, to když se první útočník chystal, že oběti podřízne krk.“ Profesor obešel stůl k hlavě mrtvého a jal se od řezu na krku stahovat kůži a tkáň přes obličej a lebku. „Odnést byste si z toho mohl zhruba toto: tento muž byl svázaný na zápěstích a kotnících. Okolo krku měl uvázaný provaz. Kdyby ho na něm oběsili, odřenina by se shrnovala k bodu zavěšení. Ale tak tomu není. Proto navrhuji vysvětlení, že ho za provaz táhli po nějaké pláži. V nose a ústech má jemný bílý písek, stejně tak i v odřené kůži na kolenou a nártech. V jednu chvíli ho srazili na kolena, několikrát ho bodli a nakonec ho podřízli.“

Scéna, kterou patolog popsal, se před Gunnem najednou začala odvíjet, a to nesmírně živě. Nevěděl proč, ale z nějakého důvodu si představoval, že se čin odehrál v noci. Viděl, jak se na písečné pláži třpytí měsíční záře a tříští fosforeskující moře a jak se bělostná pěna barví šarlatem krve. Co ho však šokovalo víc než cokoli jiného, byla myšlenka, že by se ta brutální poprava odehrála tady, na ostrově Lewis, kde za více než sto let došlo k pouhým dvěma vraždám.

„Bylo by možné sejmout otisky?“ ozval se. „Budeme se ho muset pokusit identifikovat.“

Profesor Mulgrew neodpověděl hned. Plně ho zaměstnávala kůže, kterou odkrýval tak, aby ji nepotrhal. „Je příšerně vysušená,“ stěžoval si. „Hrozně snadno se láme.“ Vzhlédl. „Bříška prstů se scvrkla ztrátou tekutin, ale můžu do nich stříknout trochu formaldehydu, který je rehydratuje, takže byste měl být schopen získat zcela použitelné otisky. Mohl bych odebrat i vzorek DNA.“

„Policejní patolog už odeslal vzorky na analýzu.“

„Vážně?“ Profesor Mulgrew se netvářil, že by ho to nějak zvlášť potěšilo. „Moc světla to do případu pochopitelně nejspíš nevnese, ale jeden nikdy neví. Ha!“ Jeho pozornost náhle upoutala lebka, kterou se mu konečně podařilo obnažit. „Zajímavé.“

„Co?“ Gunn neochotně přikročil o něco blíž.

„Tady pod tou chirurgickou jizvou má náš přítel všitou destičku, aby chránila mozek.“

Gunn spatřil matně šedou obdélníkovou destičku, dlouhou asi pět centimetrů. Po stranách měla otvory, jimiž vedly kovové stehy, které ji držely v lebeční kosti. Destičku částečně zakrývala vrstva světleji šedé jizvové tkáně.

„Utrpěl nějaké zranění. A s velkou pravděpodobností lehké poškození mozku.“

Gunn se na požádání profesora Mulgrewa vzdálil na chodbu. Oknem do pitevny ho pak pozoroval, jak oscilační pilou krouží kolem horní části lebky, aby mohl vyjmout mozek. Když se Gunn vrátil, profesor si už mozek prohlížel v nerezové misce.

„Ano, tohle jsem předpokládal. Tady…“ Šťouchl do mozku prstem. „Cystická encefalomalacie levého předního laloku.“

„Což znamená?“

„Což znamená, kamaráde, že ten chudák neměl v životě zrovna z pekla štěstí. Utrpěl nějaké zranění, které poškodilo levý přední lalok a způsobilo… Jak to říct? Moc fištrónu mu po něm zkrátka nezbylo.“ Vrátil se ke zkoumání lebky a skalpelem jemně oškrábal povlak tkáně, která obrůstala destičku.

„Tohle je tantal, jestli se nemýlím.“

„Co to je?“

„Vysoce korozivzdorný kov, který se v první polovině dvacátého století začal využívat v kranioplastice. Za druhé světové války se poměrně často používal k opravě lebky při zranění šrapnelem.“ Naklonil se blíž a škrábal hlouběji. „Je vysoce biokompatibilní, ale často vyvolával hrozné bolesti hlavy. Asi to nějak souvisí s vodivostí. Rozmach výroby plastů v šedesátých letech jeho užívání vytlačil. Teď přichází ke slovu hlavně v elektronice. Aha!“

„Co?“ Gunn překonal svůj přirozený odpor a přikročil ještě blíž.

Ale profesor Mulgrew se otočil a začal se přehrabovat v sadě nástrojů rozložené na stole vedle výlevky. Vzal si sedmiapůlcentimetrové zvětšovací sklo, které teď držel mezi palcem a ukazovákem. Nastavil ho nad tantalovou destičku.

„Myslel jsem si to.“ V jeho hlase zazněl náznak triumfu.

„Co jste si myslel?“ Z Gunnova tónu čišela frustrace.

„Výrobci takových destiček do nich často nechávali vyrýt sériové číslo. A v našem případě i datum.“ Poodstoupil, aby se Gunn mohl podívat.

Gunn si od něj vzal lupu a nesměle ji podržel nad lebeční kostí. Naklonil se blíž, aby lépe viděl, a obličej se mu zkřivil soustředěním. Pod desetimístným sériovým číslem stály římské číslice MCMLIV.

Patolog se zářivě usmál. „Čili 1954, pokud jste si to ještě nedal dohromady sám. Asi dva roky před tím, než si pořídil to tetování s Elvisem. A soudě podle tkáňové vrstvy tři, možná čtyři roky před tím, než ho zavraždili na pláži.“

ŠESTÁ KAPITOLA

Fin byl nejdřív naprosto dezorientovaný. Zvuk větru a vody v jeho uších přerušoval jakýsi tlukot. Bylo mu vedro. Tam, kde byl přikrytý, ho zaléval pot, ale obličej a ruce měl studené. Jasné světlo, které ho oslnilo poté, co otevřel oči, prostupoval zvláštní modrý tón. Trvalo mu celých třicet vteřin, než si vzpomněl, kde to vlastně je. Spatřil, jak se bílá tkanina vnitřní části stanu divoce vydouvá dovnitř a zase zpátky, jako když běžec v cíli lapá po dechu. Kolem se válelo oblečení, napůl vybalený plátěný pytel, notebook a rozházené papíry.

Místo, které pro svůj dvojmístný stan za šera zvolil, se původně jevilo relativně rovné. Ale teď zjistil, že se tu půda svažuje k útesům a moři za nimi. Posadil se a chvíli naslouchal, jak vypínací lanka skřípají a trhají za kolíky. Pak vyklouzl ze spacáku a vzal si čisté oblečení.

Když rozepnul stan a vylezl na svah, oslepilo ho denní světlo. V noci pršelo, ale vítr už trávu vysušil. Fin se na ni posadil a natáhl si ponožky. Mhouřil oči před slunečními odlesky na hladině oceánu, kde krátce vzplanul žhnoucí kruh záře – pak se nad ním průrva v mracích zavřela, jako by někdo otočil vypínačem. Fin seděl s nohama u brady a s rukama položenýma na kolenou a vdechoval slaný vzduch, vůni rašelinového kouře a vlhké půdy. Světlé kudrny rozevláté větrem ho šlehaly do obličeje a do celého těla mu vysílaly prostý, nádherný pocit, že je naživu.

Ohlédl se přes levé rameno a uviděl trosky obydlí rodičů – starého bílého domu – a za nimi zbytky kamenné stavby, kde jeho předkové žili celá staletí a kde si jako dítě hrával, šťastný a s pocitem bezpečí, aniž by tušil, co mu život uchystá.

O něco výše vedla silnice. Vinula se mezi pár roztroušenými nesourodými staveními, která tvořila vesničku Crobost. Červené plechové střechy starých tkalcoven, domky s bílou nebo hrubou růžovou omítkou, nepravidelné plotové sloupky, chomáčky vlny zachycené na ostnatém drátu třepetající se ve větru. Po svahu se dolů k útesům táhly úzké proužky přidělené obecní půdy. Některé byly obdělané a oseté základními plodinami, obilím a kořenovou zeleninou, jiné skýtaly obživu jen ovcím. Vysloužilá technologie dávných desetiletí, zrezivělé traktory a nefunkční žací stroje, zaplevelené pozemky pokryté haraburdím, tlející symboly blahobytu, ve který tu kdosi kdysi doufal.

Za oblinou kopce Fin rozeznával temnou střechu crobostského kostela dominujícího jak obzoru, tak i životům, na něž jeho stín dopadal. Na faře někdo pověsil prádlo a bílé cíchy se zuřivě třepotaly ve větru jako splašené signální vlajky, které vyzývají rovnou měrou ke chvále Boha i k bázni před ním.

Fin kostel nenáviděl a s ním vše, co představoval. Důvěrně známý výjev však přinášel útěchu. Tohle byl navzdory všemu jeho domov. A Fin cítil, že pookřál.

Právě si začal nazouvat holínky a vtom se k němu po větru doneslo jeho jméno, někdo na něj volal. Vyškrábal se na nohy, otočil se a spatřil, že vedle jeho auta, které v noci nechal zaparkované u brány ke stavení, stojí mladý muž. Fin se mu vydal naproti. Brodil se trávou, a když se přiblížil, rozpoznal návštěvníkův dvojznačný úsměv.

Mladíkovi bylo asi osmnáct let, o polovinu a něco méně než Finovi. Světlé vlasy měl nagelované do špiček a jeho chrpově modré oči se tolik podobaly matčiným, že Finovi na pažích naskočila husí kůže. Chvíli stáli za trapného mlčení a jeden druhého si měřili pohledem. Pak Fin natáhl ruku a chlapec mu ji pevně stiskl.

„Nazdar, Fionnlaghu.“

Hoch ukázal bradou k bledě modrému stanu. „Jen projíždíš?“

„Dočasné ubytování.“

„Je to dlouho.“

„Je.“

Fionnlagh se na chvíli odmlčel, což dodalo jeho dalším slovům na důrazu. „Devět měsíců.“ A zazněla v nich i zřetelná výčitka.

„Musel jsem si za sebou uklidit celý život.“

Fionnlagh naklonil hlavu ke straně. „Takže tu zůstaneš?“

„Možná.“ Fin stočil pohled ke stavení. „Je to domov. Místo, kam se vracíš, když nemáš kam jít. Jestli zůstanu… se teprve ukáže.“ Podíval se zpět na chlapce. „Ví se to?“

Jejich pohledy se na několik vteřin ponořily jeden do druhého, za mlčení přetékajícího minulostí. „Ví se jen to, že můj otec minulý srpen zahynul na An Sgeiru při lovu guga.“

Fin přikývl. „To ujde.“ Otočil se, otevřel bránu a zarostlou stezkou prošel tam, kde kdysi bývaly hlavní dveře. Ty dávno zmizely, na cihle se jen místy držely zbytky ztrouchnivělé lišty. V podivných odlupujících se ostrůvcích se dal ještě rozpoznat fialový nátěr, kterým otec kdysi tak rozmáchle pokryl každičkou dřevěnou plochu v domě včetně podlah. Střecha byla z velké části nepoškozená, ale trámy dávno prohnily a všechny stěny pokrývaly skvrny po dešťové vodě. Podlahová prkna zmizela a zůstalo tu jen pár vzdorujících nosníků. Z místa zbyla jen skořápka beze stop po lásce, jejíž hřejivost ji kdysi naplňovala. Fin za sebou zaslechl Fionnlagha a řekl: „Vynosím to a opravím. Nechtělo by se ti pomoct mi tu o letních prázdninách?“

Fionnlagh vyhýbavě pokrčil rameny. „Možná.“

„Nastoupíš na podzim na univerzitu?“

„Ne.“

„Proč?“

„Musím si najít práci. Jsem otec rodiny. Mám odpovědnost vůči svému dítěti.“

Fin přikývl. „Jak se jí daří?“

„Dobře, díky za optání.“

Fin jeho sarkasmus ignoroval. „A Donně?“

„Žije u rodičů. I s dítětem.“

Fin se zamračil. „A co ty?“

„Bydlíme s mámou pořád tam pod kopcem.“ Pohodil hlavou kamsi ve směru přízemního domku Macinnesových, který Marsaili zdědila po Artairovi. „Reverend Murray mě za nimi na faru nepustí.“

Fin nemohl uvěřit svým uším. „Proč ne? Vždyť jsi, kristepane, otec toho dítěte!“

„Otec, který nedokáže uživit ani dceru, ani matku. Donna mě občas potají navštíví doma. Ale většinou se musíme stýkat ve městě.“

Fin spolkl svůj vztek. Obracet ho proti Fionnlaghovi nemá cenu. Času dost. Až na jiném místě, s někým jiným. „Je máma doma?“ Otázka byla úplně nevinná, a přesto oba věděli, kolik toho v sobě skrývá.

„Odjela do Glasgow na zkoušky.“ Fionnlagh si všiml Finova překvapení. „Ona ti to neřekla?“

„Nebyli jsme v kontaktu.“

„Aha…“ Chlapcovy oči zabloudily zpět pod kopec k domku Macinnesových. „Vždycky jsem si říkal, že byste to s mámou mohli dát zase dohromady.“

Ve Finovu úsměvu se skrýval smutek a snad i lítost. „Už kdysi dávno jsme nedokázali mít fungující vztah, Fionnlaghu. Proč by to teď najednou mělo jít?“ Zaváhal. „Takže je ještě v Glasgow?“

„Ne. Vrátila se brzy. Přiletěla ráno. Naléhavá událost v rodině.“

SEDMÁ KAPITOLA

Slyším je mluvit v předsíni, jako bych byl hluchý. Jako bych tu nebyl. Jako bych byl mrtvý. Někdy si přeju, abych mrtvý byl.

Nevím, proč bych si měl brát kabát. Uvnitř je teplo. Nepotřebuju ho. Ani čepici. Svou báječnou starou měkkou čepici. Hřála mě na hlavě celé roky.

Teď už nikdy nevím, jakou Mary najdu, až vyjdu z ložnice. Někdy je to hodná Mary. Někdy zlá. Vypadají stejně, ale jsou to dvě různé lidské bytosti. Dnes ráno to byla ta zlá. Křičela, přikazovala mi, nutila mě, abych si vzal kabát. Sedím tu. Čekám. Na co?

A co je v tom kufru? Říkala, že moje věci. Ale co tím myslí? Jestli myslí moje oblečení, toho mám přece plnou skříň a do kufru by se nevešlo. Nebo moje dokumenty? Účty za mnoho a mnoho let. Fotografie. Všechno. To by se do takového kufříku také nikdy nevešlo. Třeba jedeme na dovolenou.

Teď jsem zaslechl Marsaili. „Mami, tohle není fér.“

Mami? Ale ovšem. Pořád zapomínám, že Mary je její máma.

A Mary odpovídá, pochopitelně anglicky, protože gaelsky se nikdy nenaučila: „Fér? A tobě připadá, že vůči mně to je fér, Marsaili? Je mi sedmdesát. Už to nevydržím. Minimálně dvakrát do týdne to pustí do postele. Když jde ven sám, ztratí se. Jako nějaký pitomý pes. Není na něj spolehnutí. Vždycky ho přivedou sousedi. Když řeknu á, on říká bé, když řeknu bé, řekne á.“

Já žádné á ani bé neříkám. O čem to mluví? Mluví z ní zlá Mary.

„Mami, jste spolu osmačtyřicet let.“ Opět Marsailin hlas.

A Mary odpovídá: „To není ten muž, kterého jsem si brala, Marsaili. Žiju s cizím člověkem. Všechno vždycky skončí hádkou. Odmítá si přiznat, že trpí demencí. Že už si nic nepamatuje. Něco udělá a pak to popře. Tuhle rozbil okno v kuchyni. Nevím proč. Vzal si na to kladivo. Tvrdil, že chtěl dovnitř pustit psa. Marsaili, my nemáme psa už od doby, co jsme odešli z farmy. O pět minut později se zeptá, kdo rozbil to okno, a když mu povím, že on, řekne, že on ne. Že jsem to musela udělat já. Já! Už toho mám plné zuby, Marsaili.“

„A co denní stacionář? Chodí tam třikrát týdně, viď? Možná by si ho mohli brát na pět nebo i šest dnů?“

„Ne!“ Mary křičí. „To je ještě horší. Pár hodin bez šílenství, dům pro sebe, ale jediné, na co dokážu myslet, je, že se večer zase vrátí, aby mi ze života dělal peklo.“

Slyším, jak vzlyká. Hrozné, mučivé vzlyky. Nevím, jestli je to zlá Mary, nebo není. Nemám rád, když pláče. Trápí mě to. Nakloním se, abych viděl do předsíně, ale nedohlédnu na ně. Asi bych se měl jít podívat, jestli bych jí nemohl nějak pomoct. Ale zlá Mary mi přikázala, abych zůstal tady. Snad ji utěší Marsaili. Rád bych věděl, co Mary tak rozesmutnilo. Vzpomínám si na ten den, kdy jsme se brali. Bylo mi jen pětadvacet let. A ona byla dvaadvacetiletá holčička. Tenkrát taky plakala. Byla to nádherná dívka. Angličanka. Ale za to nemohla.

Konečně její pláč ustal. A já musím napínat uši, abych slyšel, co Mary říká. „Musí z domu, Marsaili.“

„Tohle není praktické řešení, mami. Kam by šel? Nemám vybavení na to, abych se o něj postarala, a soukromý pečovatelský dům si dovolit nemůžeme.“

„To mě nezajímá.“ Slyším, jak Maryin hlas ztvrdl. Je sobecký. Plný sebelítosti. „Nějak to vyřeš. Musí z domu. Teď hned.“

„Mami…“

„Je oblečený a přichystaný. Sbalila jsem mu věci. Už jsem se rozhodla, Marsaili. Nestrpím ho tu už ani minutu.“

Dlouhé ticho. O čem to, proboha, mluví?

Vzhlédnu a ve dveřích najednou stojí Marsaili a dívá se na mě. Neslyšel jsem ji přijít. Děvečku moji drahou. Mám ji rád víc než cokoli na světě. Jednou jí to musím říct. Ale vypadá unaveně a je bledá, holčička moje. A celá uslzená.

„Neplač,“ těším ji. „Jedu na dovolenou. Brzy se zase vrátím.“

OSMÁ KAPITOLA

Fin si prohlížel své dílo. Rozhodl se, že začne prohnilým dřevem. Vytrhal ho a složil na velikou hromadu na dvorku mezi domem a starou kamennou kůlnou s rezivou plechovou střechou. Pokud vydrží počasí, vítr dřevo vysuší a on ho přikryje a schová na listopadovou vatru.

Zdi a základy jsou poměrně zdravé, ale střechu bude muset strhnout a zrenovovat, aby skrz ni přestalo zatékat a dům vyschl zevnitř. Nejprve odstraní a složí břidlicovou krytinu. Na to ale bude potřebovat žebřík.

Vítr mu cukal a trhal modrými montérkami, škubal kostkovanou košilí a vysoušel z obličeje pot. Fin skoro zapomněl, jak úporně tu fouká. Kdo tady žil, uvědomil si to, teprve když se vítr utišil. Pohlédl pod kopec k Marsailinu domku, ale auto nikde, takže se ještě nevrátila. Fionnlagh bude ve škole ve Stornoway. Zajde k nim později a poprosí, jestli by si nemohl půjčit žebřík.

Vzduch byl stále vlahý a proudil od jihozápadu, ale po větru se nesla vůně deště a Fin viděl, jak se na obzoru šikují černomodrá mračna. Krajinu polévaly záblesky slunce v neustále se měnících obrazcích, které se pestře a zřetelně rýsovaly proti blížící se zlověstné temnotě. Otočil se za zvukem motoru a spatřil Marsaili v Artairovu starém Vauxhallu Astra. Zaparkovala u kraje silnice na kopci a shlížela k němu. Někoho vezla.

Finovi se zdálo, že na něj zdálky hledí celou věčnost. Pak konečně vystoupila z auta a pěšinkou vedoucí ze svahu se vydala k němu. Prameny světlých vlasů jí vířily kolem hlavy. Připadala mu pohublá, a když se přiblížila, všiml si, že její nenalíčený obličej je v neúprosném denním světle ztrhaný a nepřirozeně bledý.

Zastavila se asi metr od něho. Chvíli jen tak stáli a jeden druhého si měřili pohledem. Pak promluvila: „Nevěděla jsem, že přijedeš.“

„Rozhodl jsem se teprve před pár dny. Po ukončení rozvodu.“

Přitáhla si nepromokavý kabát blíž k tělu a ruce založila před sebou, jako by jí byla zima, jako by se kabát snažila přidržet, aby se nerozevřel. „Zůstaneš?“

„Ještě nevím. Mám v plánu pracovat na domě a pak se uvidí.“

„Co bude s tvou prací?“

„Od policie jsem odešel.“

Vypadala překvapeně. „Co budeš dělat?“

„Nevím.“

Marsaili se na tváři objevil ten starý sarkastický úsměv, který Fin tak dobře znal. „Zde odpočívá Fin Macleod,“ odtušila. „Ten, jenž nevěděl.“

Opětoval její úsměv. „Mám diplom z té informatiky.“

Nadzvedla jedno obočí. „Vážně? Tak to, panečku, uděláš v Crobostu kariéru.“

Tentokrát už se Fin rozesmál. „To teda jo.“ Vždycky ho dokázala rozesmát. „No, uvidíme. Třeba skončím v Arnishi jako můj táta nebo Artair.“

Při zmínce o Artairovi se na Marsailině tváři mihl stín. „To bys nikdy neudělal, Fine.“ Továrna v Arnishi byla tady na ostrově vždycky až to nejzazší řešení pro muže, kteří nesehnali práci na rybářské lodi nebo neutekli na vysokou školu na pevnině. Ačkoli za práci tam platili dobře.

„Neudělal.“

„Tak nekecej. Nesmyslů ses už navykládal dost a dost, když jsme byli mladí.“

Fin se vesele zakřenil. „Máš pravdu.“ Pohodil hlavou k vauxhallu. „Koho vezeš?“

„Tátu.“ Její hlas zněl křehce.

„Jo? Jak to s ním vypadá?“ Byla to úplně nevinná otázka, ale když se Fin podíval opět na Marsaili, uviděl, že ji rozrušila. V očích měla slzy. „Co se stalo?“ zeptal se polekaně.

Ale ona jen pevně stiskla rty, jako by si nevěřila, zda dokáže promluvit. Nakonec ze sebe vymáčkla: „Máma ho vyhodila z domu. Prý už ho nesnese. Od teď se o něj musím starat já.“

Fin se zmateně zamračil. „Ale proč?“

„To kvůli té jeho demenci, Fine. Když jsi ho viděl naposledy, ještě na tom nebyl tak zle. Ale jde to s ním rychle z kopce. Horší se to skoro den ode dne.“ Podívala se zpátky k autu a přestala se bránit pláči. „Jenže já se o něj starat nemůžu. Nemůžu! Ne teď, když jsem po dvaceti letech s Artairem a s jeho matkou začala konečně znovu žít. Navíc mě čekají další zkoušky a musím myslet na Fionnlaghovu budoucnost…“ Obrátila své zoufalé oči k Finovi. „To zní příšerně, viď? Sobecky.“

Fin by ji nejraději objal a stiskl v náručí, ale… to bylo už moc dávno. „Ovšemže ne.“ Na víc se nezmohl.

„Vždyť je to můj táta!“

Fin až příliš zřetelně cítil její bolest a pocit viny. „Sociální služba pro něj určitě něco zařídí, alespoň dočasně. Co domov pro seniory?“

„Ten si nemůžeme dovolit. Ani ta farma nám nepatřila, byli jsme tam jen v pronájmu.“ Marsaili si otírala tváře dlaněmi a odhodlaně se snažila ovládat. „Na sociálku jsem volala už od mámy. Všechno jsem jim vysvětlila, ale prý za nimi musím přijít osobně. Teď se chystám vysadit tátu v denním stacionáři, abych měla chvilku na rozmyšlenou.“ Zavrtěla hlavou a stěží se dokázala ovládnout. „Nevím, co si počnu.“

„Převlíknu se a zajedu do města s tebou. Vezmeme tátu na oběd, necháme ho ve stacionáři a zajdeme to probrat se sociálkou.“

Pátravě se na něho zadívala uslzenýma modrýma očima. „Proč bys to dělal, Fine?“

Fin se zazubil. „Protože si potřebuju vydechnout a mám chuť na pivo.“

*

Hotel Crown stál na cípu půdy, kterému se říkalo South Beach a který odděloval vnitřní stornowayský přístav od vnějšího. Hotelová restaurace byla v prvním patře a skýtala výhled na obojí. Ve vnitřním přístavu kotvila rybářská flotila. Měkce se zvedala a klesala na vlnách přílivu – rezivějící trawlery a sešlé lodě lovců krabů opatřené novými nátěry základních barev připomínaly postarší dámy, které se snaží zakrýt projevy zubu času.

Tormod byl zmatený. Nejdřív se zdálo, že Fina vůbec nepoznává. Pak mu ale Fin začal vyprávět o svém dětství, kdy navštívil Marsaili na farmě, už tehdy zamilovaný, jako by všechna budoucí bolest byla předurčena. Tormodova tvář se rozzářila. Mladého Fina si zjevně vybavoval zcela jasně.

„Ty jsi mi ale vyrostl, chlapče,“ poznamenal a přátelsky ho pocuchal ve vlasech, jako by mu pořád bylo pět. „Jak se daří mámě s tátou?“

Marsaili vrhla rozpačitý pohled na Fina a tichým hlasem otce pokárala: „Tati, Finovi rodiče zahynuli při autonehodě před víc než třiceti lety.“

Tormodovu tvář zaplnil smutek. Zpoza kulatých brýlí se stříbrnými obroučkami pohlédl na Fina a ten v jeho zvlhlých modrých očích na okamžik spatřil jeho dceru i vnuka. Tři generace ztracené ve zmatku tohoto muže. „To mě moc mrzí, synku.“

Fin je usadil ke stolu u okna a odešel k baru pro jídelní lístek a objednal pití. Když se vrátil, Tormod se marně pokoušel cosi vyprostit z kapsy u kalhot. Kroutil se a vrtěl se na židli. „Hergot fix,“ klel.

Fin se podíval na Marsaili. „Co to dělá?“

Sklíčeně zavrtěla hlavou. „Začal znovu kouřit. A to přestal před víc než dvaceti lety! Má v kapse balíček cigaret, ale asi ho nemůže vytáhnout.“

„Tady nemůžete kouřit, pane Macdonalde,“ oslovil ho Fin. „Jestli si chcete zakouřit, musíte jít ven.“

„Vždyť prší,“ namítl stařec.

„Neprší,“ řekl mírně Fin. „Ještě ne. Pokud máte chuť na cigaretu, počkám s vámi venku.“

„Nemůžu je vytáhnout z kapsy, mrchy jedny!“ Tormod zvýšil hlas. Téměř křičel. Do restaurace se začínali trousit místní i turisté na oběd a několik hlav se po nich ohlédlo.

Marsaili důrazně zašeptala: „Tati, nekřič. Ukaž, já ti je pomůžu vytáhnout.“

„Umím to sám!“ Další hlavy se otočily.

Číšník přinesl pití. Mladík něco přes dvacet let s polským přízvukem.

Tormod se na něj podíval a poručil: „Doneste mi ohon!“

„Řekla bych, že měl na mysli oheň,“ vysvětlovala Marsaili omluvně. Otočila se na Fina. „Asi chce sirky. Matka je před ním schovala.“

Číšník se usmál a zanechal sklenice na stole.

Tormod nepřestával bojovat s obsahem své kapsy. „Jsou tam. Nahmatám je. Ale nedostanu je ven.“

Od přilehlých stolů se ozýval tlumený smích. „Dovolte mi, abych vám pomohl, pane Macdonalde,“ navrhl Fin. Marsailinu nabídku starý muž odmítl, ale Fina teď ochotně nechal, aby se o to pokusil. Fin na Marsaili vrhl letmý omluvný pohled. Poklekl u starého muže, i když viděl, že se na něj lidé ohlížejí, a sáhl Tormodovi do kapsy. Balíček cigaret skutečně nahmatal, ale stejně jako Tormodovi, ani jemu se je nedařilo vytáhnout. Jako by cigarety byly pod kapsou, a ne v ní. Fin si však nedokázal vysvětlit, jak je to možné. Nadzdvihl mu svetr, aby zjistil, jestli u pasu nenajde nějakou ukrytou kapsu. To, co uviděl, ho přimělo k úsměvu, i když se ho snažil potlačit. Vzhlédl. „Máte na sobě dvoje kalhoty, pane Macdonalde.“ U nejbližších stolů, kde Finova slova zaslechli, se zvedla další vlna chichotání.

Tormod se zamračil. „Vážně?“

Fin vzhlédl k Marsaili. „Cigarety jsou v kapse těch spodních. Radši ho vezmu na záchod a jedny mu sundám.“

Na toaletách Fin vmanévroval staříka do jedné z kabinek. Pracně ho vysvlékl z jedněch kalhot – tedy až poté, co ho přemluvil, aby si zul boty. Pak ho zase obul a přiměl ho, aby se posadil na toaletu. Přiklekl, zavázal mu tkaničky a ohrnul kalhoty. Nakonec mu pomohl vstát.

Tormod si všechno nechal líbit jako nějaké perfektně vydrezurované dítě. Až na to, že Fina nepřestával zahrnovat přemírou vděčnosti. „Jsi hodný chlapec, Fine. Vždycky jsem tě měl rád, hochu. Celý táta.“ A hladil Fina po vlasech. Pak oznámil: „Musím se vyčurat.“

„Jen do toho, pane Macdonalde. Počkám na vás.“ Fin se otočil a nechal zatím odtéct vodu z kohoutku, aby byla teplá, až si stařec bude umývat ruce.

„Krucinál!“

Fin se otočil. Tormodovi z nosu sklouzly brýle a spadly do pisoáru. Nehoda nicméně vůbec nezmenšila ani neodvrátila proud žluté moči prýštící z Tormodova měchýře do mušle. Spíš to vypadalo, že se do brýlí snaží trefit. Fin si vzdychl. Bylo mu jasné, kdo je bude lovit ven. Když byl Tormod hotov, naklonil se přes něj, taktně natáhl ruku a vyndal pomočené brýle ze žlábku.

Tormod se mlčky díval, jak mladší muž důkladně oplachuje brýle pod tekoucí vodou, mydlí si ruce a také je oplachuje. „Umyjte si ruce, pane Macdonalde,“ vyzval ho Fin a naklonil se do kabinky pro toaletní papír, kterým brýle osušil. Poté, co si Tormod utřel ruce, usadil mu Fin brýle pevně na kořen nosu a za uši. „Příště už si na to dejte pozor, pane Macdonalde. Přece si nechcete počurat nohy.“

Tormodovi z nějakého důvodu připadala představa počuraných nohou veselá a srdečně se smál po celou dobu, co ho Fin odváděl zpátky do restaurace.

Marsaili k nim s očekáváním vzhlédla a při pohledu na smějícího se Tormoda se nerozhodně usmála. „Co se stalo?“

Fin starce usadil na židli. „Nic,“ odpověděl a podal jí úhledně složené náhradní kalhoty. „Tvůj otec si prostě jen uchoval skvělý smysl pro humor.“

Posadil se také a přitom zahlédl v Tormodových očích vděk, jako by si starý muž uvědomoval, že kdyby Fin býval řekl pravdu, bylo by to pro něj ponižující. Nikdo nedokázal říct, co se mu honí hlavou ani co cítí nebo jak moc si uvědomuje svět kolem sebe. Bloudil kdesi v mlhách své vlastní mysli. Možná se vyskytují okamžiky, kdy se mlha trochu zvedne, ale Fin věděl, že pak přicházejí chvíle, kdy zase padne a zastře všechno světlo i rozum, jako studený opar v létě nad Severním mořem.

*

Pečovatelské centrum Solas se nacházelo na severovýchodním stornowayském předměstí v ulici Westview Terrace a sídlilo v moderní jednopatrové budově s mnoha parkovacími místy. Vedle stál obcí financovaný domov pro seniory Dun Eisdean, který obklopovaly stromy a pečlivě střižené trávníky. V pozadí se třpytilo rašeliniště v posledních zbytcích odpoledního slunce předcházejícího dešti a v šikmém žlutém světle se jeho plochy táhly jako pole zlata až k Airdu a Broadbay. Z jihozápadu se na křídlech sílícího větru valila temná mračna, zlověstná, obtěžkaná deštěm a modrá jako podlitina.

Marsaili zaparkovala za budovou, naproti řadě obytných karavanů, které tu rozšiřovaly kapacitu už teď přetíženého zařízení. Spustily se první velké kapky deště, a tak s Finem vzali Tormoda mezi sebe a pospíchali s ním ke vchodu. Doběhli ke dveřím, které se před nimi otevřely. Přidržel jim je nějaký tmavovlasý muž v černé prošívané bundě, a teprve když byli v suchu, Fin si uvědomil, kdo to je.

„George Gunn!“

Také Gunn vypadal překvapeně, že vidí Fina. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval, a pak zdvořile kývl na pozdrav. „Pane Macleode.“ Potřásli si rukou. „Nevěděl jsem, že jste na ostrově.“ Pohlédl na Marsaili a pozdravil ji. „Paní Macinnesová.“

„Macdonaldová. Vzala jsem si zpátky své příjmení.“

„A žádný ‚pane‘, Georgi. Stačí ‚Fine‘. Odevzdal jsem frčky.“

Gunn překvapeně nadzdvihl jedno obočí. „To mě mrzí, pane Macleode.“

Přistoupila k nim postarší dáma s vybledlým modrým přelivem na stříbrných vlasech, vzala Tormoda za paži a pomalu ho odváděla pryč. „Vítáme vás, Tormode. Nečekali jsme vás. Pojďte dál, uděláme vám šálek čaje.“

Gunn se za nimi díval a pak se obrátil zpět na Marsaili. „Vlastně jsem chtěl mluvit právě s vaším otcem, paní Macdonaldová.“

Marsailiny oči se rozšířily překvapením. „Propánakrále, proč potřebujete mluvit s mým tatínkem? Vždyť s ním není rozumná řeč.“

Gunn s vážnou tváří přikývl. „To jsem pochopil. Navštívil jsem vaši matku v Mealanais. Ale jelikož jsem vás tu potkal, pomohlo by mi, kdybyste mi potvrdila pár skutečností i vy.“

Fin položil ruku na Gunnovo předloktí. „O co tu jde, Georgi?“

Gunn paži opatrně vyprostil. „Prosím o trpělivost, pane Macleode…“ A Fin pochopil, že tady o žádné rutinní vyšetřování nepůjde.

„Jakých skutečností?“ nechápala Marsaili.

„Rodinných.“

„Například?“

„Máte nějaké strýce, paní Macdonaldová? Nebo bratrance? Nějaké blízké či vzdálenější příbuzné mimo rodiče?“

Marsaili svraštila čelo. „Myslím, že matka má nějaké vzdálené příbuzné kdesi v jižní Anglii.“

„A z otcovy strany?“

„Z otcovy?“ Gunnova věta zmátla Marsaili ještě víc. „O žádných nevím. Tatínek je jedináček. Nemá sourozence.“

„Bratrance?“

„Myslím, že ne. Pochází z vesnice Seilebost. Z ostrova Harris. Ale pokud vím, žije z rodiny už jen on. Jednou nás vzal na místo, kde vyrůstal. Dnes už je to hospodářství pochopitelně úplně zchátralé. A ukázal nám seilebostskou školu, kam jako malý kluk chodil. Nádherná malotřídka uprostřed machairu s pohádkovým výhledem na pláže v Luskentyre. Ale o žádných příbuzných se nikdy nezmiňoval.“

„No tak, Georgi. Co se děje?“ Finovi bylo zatěžko vyhovět Gunnově žádosti o trpělivost.

Gunn mu věnoval rychlý pohled a působil neobvykle rozpačitě. Rukou si prohrábl tmavé vlasy, které mu uprostřed čela srůstaly do špičky, chvíli váhal a pak se odhodlal. „Před pár dny jsme z rašeliniště u Siaderu na západním pobřeží vytáhli tělo, pane Macleode. Jedná se o dokonale zachovanou mrtvolu muže v pozdním mladistvém věku. Zemřel násilnou smrtí.“ Odmlčel se. „Nejdřív jsme předpokládali, že by tělo mohlo být staré stovky let, třeba z období nájezdníků ze Skandinávie. Nebo i starší, z doby kamenné. Ale vytetovaný Elvis Presley na pravém předloktí nám tuhle teorii poněkud podkopal.“

Fin přikývl. „To se dá pochopit.“

„Patolog určil, že muž byl zavražděn pravděpodobně na konci padesátých let. Což znamená, že vrah by mohl být klidně ještě naživu.“

Marsaili nechápavě kroutila hlavou. „Ale co má tohle všechno společného s mým otcem?“

Gunn se dlouze nadechl skrze zuby. „To je totiž tak, paní Macdonaldová. U mrtvého se nenalezl žádný oděv ani cokoli jiného, podle čeho bychom ho mohli identifikovat. A tak hned při nálezu odebral policejní lékař vzorky tělních tekutin a tkání a poslal je na analýzu.“

„A tam vzorek porovnali s databází DNA,“ doplnil Fin.

Gunn se lehce začervenal a přikývl. „Asi si vzpomínáte,“ řekl, „jak si loni většina mužů z Crobostu nechávala odebrat vzorek, aby se vyloučil jejich podíl na vraždě Angela Macritchieho…“

„Tyhle vzorky už by měly být touhle dobou přece zlikvidované,“ namítl Fin.

„O to si každý musí zažádat, pane Macleode. Podepisuje se formulář. Vypadá to, že pan Macdonald ho nepodepsal. Měli mu to vysvětlit, ale zjevně se tak nestalo nebo to nepochopil.“ Gunn pohlédl na Marsaili. „Nicméně databáze odhalila příbuzenskou shodu. Ať už je ten chlapec z rašeliniště kdokoli, je spřízněný s vaším otcem.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Déšť bubnuje na okno. To je rachot! Na vřesovišti ho člověk pochopitelně nikdy neslyšel. Vítr všechno přehlušil. Zato cítit ho bylo. Jak štípal do tváří, když ho proti nim hnala vichřice o síle deseti stupňů. Občas horizontálně. Zbožňoval jsem ten pocit. Jenom já a to velkolepé nebe uprostřed divočiny a v obličeji palčivý déšť.

Dneska mě ale zavírají jako do kurníku. Venku na mě prý není spolehnutí, tvrdí zlá Mary.

Třeba teď. Sedím v tomhle velikém prázdném sále, židle si přisunuli ke mně. Všichni se na mě dívají. Nevím, co čekají. Přišli proto, že mě chtějí odvést domů? Marsaili samozřejmě poznávám. A ten mladík se světlými kudrnatými vlasy je mi povědomý. Však se mi jeho jméno ještě vybaví. Většinou si vzpomenu.

Ale co ten druhý gille s kulatým zarudlým obličejem a lesklými černými vlasy? Toho vůbec neznám.

Marsaili se ke mně naklání a povídá: „Tati, co se stalo s tvými rodiči? Měl jsi nějaké strýčky nebo bratrance, o kterých jsi nám nikdy nevyprávěl?“

Nechápu, co tím myslí. Všichni jsou mrtví. To ví přece každý.

Fin! No ovšem. Ten mladý muž s kudrnami. Už si na něj vzpomínám. Chodíval k nám na farmu a pokukoval po Marsaili, ještě když ani jeden neuměl počítat. Jakpak se asi daří jeho rodičům? Jeho tátu jsem měl rád. Byl to solidní, správný chlap.

Já jsem svého otce nikdy nepoznal. Jenom z vyprávění. Pracoval samozřejmě jako námořník. Každý mužský, co za něco stál, byl tehdy námořníkem. Byl to temný den. Maminka si nás zavolala do pokoje, aby nám tu zprávu sdělila. Blížily se Vánoce a ona se tak snažila, aby dům působil slavnostně. My jsme měli v hlavě jen dárky. Ne že bychom čekali něco zvláštního. Šlo nám spíš o to překvapení.

Na ulici ležel sníh. Moc ho nebylo a rychle roztával ve čvachtanici. Ve vzduchu vládlo to šedozelené šero, které provázívá sněžení, ale mezi činžovní domy tak jako tak mnoho světla nepronikalo.

Maminka byla úžasná bytost, alespoň co si pamatuji. Není toho moc. Hlavně její měkká náruč a vůně parfému, snad kolínské nebo co to bylo. A ta zástěra s modrým potiskem, kterou neustále nosila.

Posadila si nás oba na pohovku a klekla si před nás na kolena. Ruku mi položila na rameno. Její tvář měla děsivou barvu. Tak bílou, že by se ztratila ve sněhu. A byla uplakaná, to jsem poznal.

Tehdy mi mohly být nejvýš čtyři roky. A Peterovi o jeden méně. Určitě ho počali, když byl otec doma na dovolené, tedy předtím, než ho zase poslali na moře.

„Tatínek už se domů nevrátí, chlapci.“ Matčin hlas se zadrhával. Zbytek toho dne jako by nebyl. A z Vánoc jsme toho roku žádnou radost neměli. V mých vzpomínkách je všechno sépiově hnědé barvy – podobá se to černobílé fotografii, která vybledla na slunci. Šedé a depresivní fotografii. Až coby starší jsem se dozvěděl, že otcovu loď potopila německá ponorka. V jednom z těch konvojů, které neustále útočily v Atlantiku mezi Británií a Amerikou. Měl jsem nesmírně podivný pocit, že klesám spolu s otcem, nekonečnou hlubinou do temnot.

„Máte na Harrisu ještě nějaké příbuzné, pane Macdonalde?“ Hlas mě vyleká. Fin se na mě dívá tak naléhavě. Ten kluk má krásné zelené oči. Nevím, proč si ho Marsaili nevzala místo toho Artaira Macinnese. To budižkničemu se mi nikdy nezamlouvalo.

Fin ze mě nespouští oči. Snažím se vybavit si, na co se mě ptal. Na něco s rodinou…

„Byl jsem s matkou tu noc, kdy umřela,“ povídám. A najednou cítím v očích slzy. Proč musela zemřít? V pokoji byla taková tma. Bylo tam horko a páchlo to tam nemocí a smrtí. Na nočním stolku stála lampička. Elektrická lampička, která na její tvář v posteli vrhala hrůzné bledé světlo.

Kolik mi mohlo být? Dnes už nevím. Možná něco kolem patnácti let. Určitě jsem byl dost velký na to, abych to chápal. Ale ne dost velký, abych unesl tu odpovědnost. A nebyl jsem připravený – pokud člověk vůbec někdy být může –, abych byl vržen sám do vln světa. Do světa, jaký jsem si tenkrát neuměl představit ani ve snu. Ne tehdy, protože to jediné, co jsem dosud znal, byla vřelost a bezpečí domova a maminka, která mě milovala.

Jak trávil tu noc Peter, nevím. Asi už spal. Ubohý Peter. Od té doby, co spadl z pouťového kolotoče, už nikdy nebyl jako dřív. Taková hloupost! Jediný okamžik neopatrnosti… slezl z toho křápu dřív, než se úplně zastavil… a život se navždy změní.

Matka měla černé oči a zrcadlila se v nich lampa na nočním stolku. Ale já viděl, jak světlo pohasíná. Otočila hlavu ke mně. Její pohled byl nesmírně smutný a já věděl, že to není smutek nad sebou, ale kvůli mně. Pravou rukou sáhla ke své levé, která spočívala na přikrývce, a stáhla si snubní prsten. Nikdy jsem takový snubní prsten neviděl. Stříbrný, se dvěma propletenými hady. Jeden otcův strýc ho přivezl odkudsi ze zámoří a postupně se dostal až k otci. Když se mí rodiče brali, otec neměl žádné peníze, a tak ho dal matce místo snubního.

Vzala mě za ruku, položila mi ho do dlaně a sevřela mi kolem něj prsty. „Chci, aby ses postaral o Petera,“ řekla. „V tomhle světě by sám nepřežil. Chci, abys mi to slíbil, Johnny. Slib mi, že se o něj vždycky postaráš.“

Tehdy jsem samozřejmě neměl tušení, jakou odpovědnost to obnáší. Ale byla to matčina poslední prosba, a tak jsem slavnostně kývl a dal jsem jí svůj slib. Usmála se a na ruce jsem ucítil její slabounký stisk.

Díval jsem se, jak světlo v jejích očích umírá, dokud se nezavřely. Ruka ochabla a pustila se té mojí. A kněz přišel až za čtvrt hodiny.

Co to tady zvoní?! K čertu s tím!

DESÁTÁ KAPITOLA

Marsaili hledala v tašce mobilní telefon. „Pardon,“ omlouvala se celá rozrušená a v rozpacích, že vyrušuje. Její otec jim toho sice neprozradil mnoho ani to nedávalo zrovna velký smysl, ale když jim vyprávěl, že byl s matkou v okamžiku její smrti, koulely se mu po tvářích slzy a bouřily se v něm intenzivní emoce. Ty přerušilo zazvonění telefonu.

„Co to má, k čertu, znamenat?“ rozčiloval se Tormod rozrušeně. „Copak už ani doma nemůže mít člověk chvilku klidu?“

Fin se k němu naklonil a položil mu ruku na paži. „Všechno je v pořádku, pane Macdonalde. To je jen Marsailin telefon.“

„Okamžik,“ oznámila Marsaili do telefonu. Přikryla ho rukou a zašeptala: „Vezmu si to do haly.“ Vstala a odběhla ze společenské místnosti, kde kromě nich nikdo nebyl. Většina klientů odjela na společný výlet minibusem, takže měli celé centrum víceméně pro sebe.

Gunn ukázal bradou ke dveřím a oba muži poodešli kousek dál od Tormoda. Gunn mohl být o šest či sedm let starší než Fin, ale na hlavě neměl jedinou šedinu a Fina by zajímalo, jestli si vlasy barví. Nepůsobil jako ten typ. Obličej měl skoro bez vrásek. Až na znatelné zachmuření, které se mu nyní usadilo na čele. „Určitě sem pošlou někoho z pevniny, pane Macleode,“ oslovil Fina polohlasem. „Vyšetřování takovéhle vraždy nesvěří nějakému poldovi z ostrova. Víte, jak to chodí.“

Fin přikývl.

„A ten, koho pošlou, na to půjde nejspíš o dost méně citlivě než já. Jediným vodítkem k totožnosti toho mladíka z bažiny stále zůstává fakt, že je nějak spřízněný s Tormodem Macdonaldem.“ Gunn se odmlčel a jeho rty se stáhly do výrazu, který na Fina působil omluvně. „Čímž se Tormod sám stává ideálním podezřelým.“

Marsaili se vrátila z haly a uložila telefon zpět do kabelky. „Volali ze sociálky,“ vysvětlovala. „Zdá se, že mají, alespoň dočasně, volné místo na oddělení pro pacienty s alzheimerem hned vedle v domově Dun Eisdean.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Je to tu menší než můj pokoj doma. Ale tenhle vypadá, že je nedávno vymalovaný. Žádné skvrny na stropě. Pěkně bílé zdi. A okna s dvojitými skly. Neslyším vítr. Ani to, jak déšť dopadá na okno. Vidím jen, jak stéká po skle. Jako slzy. Slzy v dešti. Kdo je rozezná? Ale jestli chceš plakat, plač o samotě. Je nedůstojné sedět se slzami na tváři, když se na člověka někdo dívá.

Už žádné slzy. I když je mi tak nějak smutno. Ani nevím proč. Rád bych věděl, kdy mě Marsaili odvede domů. Doufám, že nás tam bude čekat hodná Mary. Hodnou Mary mám rád. Dívá se na mě a někdy se dotkne mého obličeje, jako by mě snad kdysi mívala ráda.

Dveře se otevírají a dovnitř nahlíží laskavá mladá žena. Někoho mi připomíná, ale nevím přesně koho.

„Ale, pane Macdonalde,“ říká. „Vždyť vy jste ještě v kabátě a čepici.“ Odmlčí se. „Můžu vám říkat Tormode?“

„Ne!“ odpovím. Slyším, že jsem to přímo vyštěkl. Jako pes.

Žena vypadá polekaně. „Ale no tak, pane Macdonalde. Vždyť jsme tu všichni přátelé. Ukažte, pomůžu vám z kabátu a pověsíme ho do skříně. A měli bychom vám vybalit zavazadlo a věci naskládat do zásuvek. Můžete se rozhodnout, kam co uložíme.“

Přikročí k posteli, kde sedím, a snaží se mě zvednout na nohy. Ale já se nenechám a setřesu ji. „Už mám po dovolené,“ prohlásím. „Marsaili si pro mě přijde a odvede mě domů.“

„Nepřijde, pane Macdonalde. Nikdo nepřijde. Váš domov je teď tady.“

Sedím tam notnou chvíli. Co tím myslí? Co tím jen chtěla říct?

A už jí nebráním, aby mi vzala čepici, pomohla mi vstát a svlékla mi kabát. Nemůžu tomu uvěřit. Tohle není můj domov. Brzy přijde Marsaili. Nikdy by mě tady nenechala. Nebo nechala? To by přece moje vlastní krev neudělala.

Posadím se. Postel se mi zdá dost tvrdá. Po Marsaili pořád ani stopa. A já si připadám… Jak si připadám? Zrazený. Podvedený. Tvrdili mi, že pojedu na dovolenou, a pak mě strčí sem. Jako tehdy, když mě přivedli do Deanu. Vězni. Tak jsme si říkali. Dočista jako za mřížemi.

*

Do Deanu mě spolu s Peterem dali na konci října. Člověk by nevěřil, že takové místo někdo postaví pro děti, jako jsme byli my. Dlouhá jednopatrová kamenná budova stojící na kopci, zakončená křídly, z každé strany průčelí korunovaná zvonicí ze čtyř sloupů. Až na to, že tam žádné zvony nevisely. Byly to jen kamenné urny. Trojúhelníkový štít nad hlavním vchodem nesly čtyři gigantické pilíře a nad štítem se nacházely obrovské hodiny. Jejich zlaté ručičky tady odtikávaly náš čas. Připadalo nám, jako by se pohybovaly pozpátku, ale možná za to mohl jen náš věk. Dítěti připadá jeden rok jako veliký kus života, zdá se mu nekonečný. Ve stáří – poté, co uplyne mnoho let, ubíhají ty další až příliš rychle. Jak pomalu se vzdalujeme od svého narození a jak rychle pospícháme vstříc smrti.

Ten den jsme přijeli ve velikém černém automobilu. Nemám ponětí, komu patřil. Byla zima a z nebe se sypal sníh s deštěm. Otočil jsem se na schodech a dohlédl jsem na dělnické činžovní domy v údolí, na chladně šedé břidlicové střechy a dlážděné ulice. A na siluetu města za nimi. Obklopovala nás tu zeleň, stromy, rozlehlé záhony se zeleninou, ovocný sad. A přitom jsme byli od středu města, jen co by kamenem dohodil. Po čase jsem zjistil, že za klidné noci sem doléhá hluk dopravy a v dálce se ve tmě občas dají rozeznat červená zadní světla aut.

Byl to poslední pohled na to, co pro mě brzy mělo představovat svobodný svět, protože jakmile jsme překročili práh, zanechali jsme veškerou útěchu a lidskost za sebou a vkročili jsme do míst, kde na nás dopadl stín nejtemnějších stránek lidské povahy.

Sílu zla pro nás ztělesňoval ředitel. Jmenoval se Anderson a brutálnějšího a krutějšího muže byste hledali opravdu dlouho. Často jsem se sám sebe ptal, co to může být za člověka, když nachází uspokojení v týrání bezmocných dětí. Nebo v “trestání“ – tak to chápal on. Kolikrát jsem si přál, abych se s ním mohl střetnout jako rovný s rovným. Pak by se ukázalo, kolik odvahy v něm doopravdy je.

V šuplíku v pracovně měl uložený řemen, který měřil skoro půl metru na délku, byl přes centimetr silný a na konci se rozdvojoval. Než nám ředitel dal výprask, odvedl nás přízemní chodbou ke schodišti vedoucímu k chlapeckému internátu, kde se člověk musel předklonit. Postavil si nás na první schod, aby lépe dosáhl, a my se museli rukama přidržovat třetího. A pak nám zpráskal zadek, až se nám podlomily nohy.

Ředitel nebyl vysoký. Ale nám takový připadal. Vlastně si ho pamatuji jako obra. Ve skutečnosti nebyl o moc vyšší než vedoucí vychovatelka. Vlasy měl popelavě šedé, prořídlé a sčesané dozadu – díky pomádě mu přiléhaly k úzké lebce, dočista jako by si je jen namaloval. Na horním rtu se mu ježil pečlivě střižený prošedivělý černý knír. Nosíval tmavošedé obleky, jejichž nohavice se mu skládaly do varhánků kolem poctivých černých střevíců. Ty při chůzi po dlaždicích vrzaly, takže člověk vždycky poznal, že se ředitel blíží. Jako ten krokodýl z filmu Petr Pan. Kolem pana Andersona se vznášel nakyslý pach starého tabáku. Vždy když kouřil dýmku, se mu v koutcích úst hromadily sliny a ty se mu lepily chvíli k hornímu, chvíli k dolnímu rtu a houstly s každým slovem.

Nikdy nikomu neřekl jménem. Byli jsme pro něj „kluku“ nebo „hej ty, děvče“, a navíc pořád používal slova, kterým jsme nerozuměli. Třeba „viktuálie“, čímž myslel bonbony.

S panem Andersonem jsem se setkal hned prvního dne. Lidé, kteří nás přivezli, nás odvedli k němu do kanceláře. Byl samý med a ujišťování, jak tu o nás bude skvěle postaráno, ale sotva naši průvodci zmizeli za dveřmi, pochopili jsme, co to ve skutečnosti znamená. Pan Anderson nám nejdřív udělal krátkou přednášku.

Třásli jsme se na linoleu před jeho velikým naleštěným stolem a on se se založenýma rukama postavil za něj. Za zády měl vysoká čtvercová okna sahající až do stropu. „Nuže za prvé: kdykoli se mnou budete mluvit, řeknete ‚prosím‘. Rozumíte?“

„Ano, prosím,“ odpověděl jsem, a protože Peter nic neříkal, strčil jsem do něj loktem.

Bratr se na mě rozzlobeně podíval. „Co je?“

Ukázal jsem bradou na pana Andersona. „Ano, prosím,“ zopakoval jsem.

Peterovi chvíli trvalo, než to pochopil. Pak se usmál. „Ano, prosím.“

Pan Anderson se na něj zadíval dlouhým, chladným pohledem. „Na katolíky tady nemáme čas. Římská církev tu není vítaná. Nebudete se s námi účastnit ani zpěvů, ani čtení z bible a každý den zůstanete v ložnici, dokud neskončí ranní modlitby. Se zabydlováním se moc nenamáhejte, protože tu při trošce štěstí nezůstanete.“ Pak se předklonil a klouby na rukou se opřel o stůl. V tom šeru bíle svítily. „Ale dokud budete tady, pamatujte si, že tu platí jedno jediné pravidlo.“ Odmlčel se, aby dodal svým slovům na důrazu, a s přehnaně zřetelnou výslovností řekl: „Dělej. Co. Ti. Kdo. Řekne.“ Pak se zase napřímil. „Pokud toto pravidlo porušíte, ponesete následky. Rozuměli jste?“

Peter se na mě podíval, aby se ujistil, a já mu odpověděl sotva znatelným přikývnutím. „Ano, prosím,“ řekli jsme sborem. Občas jsme byli s Peterem skoro telepaticky propojení. Alespoň dokud jsem myslel za nás za oba.

Pak nás ředitel rázným krokem odvedl k vedoucí vychovatelce, ženě ve středních letech. Myslím, že nebyla vdaná. Pokaždé si ji vybavím se svěšenými koutky úst a kruhy pod kalnýma očima. Nikdy se nedalo poznat, co se jí honí hlavou, a její náladě vždy dominovala ta mrzutá ústa. Dokonce i když se usmála, k čemuž docházelo v naprosto výjimečných případech.

Stáli jsme před jejím pracovním stolem celou věčnost a ona nám zatím každému zakládala záznam v kartotéce. Pak nás vyzvala, abychom se svlékli. Petera to nijak netrápilo, ale já se styděl a bál jsem se, aby se mi nepostavil. Ne že by na vychovatelce bylo cokoli byť jen vzdáleně erotického. Ale jeden nikdy nevěděl, kdy si ho ten neřád zamane překvapit.

Oba nás prohlédla, nejspíš aby zkontrolovala, jestli na nás nenajde nějaká charakteristická znaménka. Pak nám důkladně prohledala vlasy, jestli v nich nemáme vši. Zjevně žádné nenašla, ale oznámila nám, že máme moc dlouhé vlasy a že nám je budou muset zkrátit.

Pak přišly na řadu zuby. Rozevřela nám čelisti, strčila mezi ně své krátké tlusté prsty, které chutnaly hořce po dezinfekci. Prohrabovala se nám jimi v ústech, jako bychom byli dobytek, který někdo oceňuje na trhu.

Zřetelně si vybavuji cestu do koupelny. Úplně nazí, s komínkem složeného oblečení v rukou, zezadu poháněni k rychlejší chůzi. Nevím, kde byly ten den ostatní děti. Nejspíš ve škole. Jsem rád, že se na nás neměl kdo dívat. Bylo to ponižující.

Do veliké zinkové vany vychovatelka nalila asi patnáct centimetrů vlažné vody a do té jsme si s Peterem společně sedli. Snažili jsme se namydlit hrubými kousky karbolového mýdla a důkladně jsme se vydrhli pod vychovatelčiným ostřížím zrakem. To bylo v Deanu naposledy, co jsem se o vanu dělil jen s jedním člověkem. Brzy se ukázalo, že týdenní hromadná koupel spočívá v jedné vaně s těmi patnácti centimetry vlažné vody pokryté špinavým škraloupem, která připadá na čtyři děti. Takže tohle byl luxus.

Chlapecká ložnice se nacházela ve východním křídle v prvním patře. Podél protilehlých stěn dlouhého sálu stály řady postelí. Na obou jeho koncích se klenula vysoká okna a ve venkovní zdi bylo několik menších čtvercových oken, jimiž sem později pronikala jarní sluneční záře, teplá a jasná. Ale toho dne z nich dýchalo příšeří a stísněnost. Mně s Peterem přidělili postele na vzdáleném konci ložnice. Když jsme procházeli mezi úhledně ustlanými lůžky, všiml jsem si, že u každého leží v nohách malý plátěný pytel. U našich postelí jsem uviděl náš opuštěný kufr, přes který také visely dva takové prázdné pytle. Nebyly tu žádné noční stolky, šuplíky ani skříňky. Brzy jsem zjistil, že se tady snaží omezit jakékoli tendence ke hromadění osobního majetku. Ani na spojení s minulostí se tu nehledělo vlídně.

Pan Anderson přišel za námi. „Můžete vybalit svoje zavazadlo. Věci uložte do přidělených pytlů,“ informoval nás. „Nikdy nebudou jinde než v nohách vašich postelí. Jasné?“

„Ano, prosím.“

Všechny věci v našem kufru kdosi systematicky poskládal. Pečlivě jsem oddělil své oblečení od bratrova a naplnil jsem naše dva pytle. Peter chvíli seděl na okraji postele a letmo si prohlížel to jediné, co nám zbylo po otci: sbírku krabiček od cigaret, kterou táta založil ještě před válkou. Podobala se sbírce známek, ale místo nich si do alba lepil přední strany vystřižené z desítek různých cigaretových krabiček. Některé z nich nesly exotické názvy jako Joystick nebo Passing Cloud či Juleps. A na všech byly pestrobarevné ilustrace: hlavy mladých mužů a žen požitkářsky potahujících z tabákem naplněných ruliček, které je jednou připraví o život.

Petera nikdy neomrzelo si je prohlížet. Myslím, že to album bylo ve skutečnosti moje. Ale rád jsem mu ho přenechal. Nikdy jsem se bratra nezeptal, ale zdálo se, že pro něj ty krabičky představují jakési bezprostřední pouto s naším otcem.

Já cítil mnohem silnější pouto k matce. A protože prsten, který mi dala, toto spojení symbolizoval, střežil jsem ho jako oko v hlavě. Ani Peter o něm nevěděl. Nedokázal udržet tajemství a hned by to kdekomu vyzvonil. Tak jsem nechával prsten schovaný ve srolovaných ponožkách. Měl jsem podezření, že je to přesně ten typ věci, který by mi tu zabavili nebo ukradli.

Jídelna se nacházela v přízemí a tam jsme se také poprvé setkali s většinou ostatních dětí, které se právě vrátily ze školy. V té době nás mohlo být něco kolem padesáti, možná víc. Chlapci obývali východní křídlo, dívky západní. Ostatní nás pochopitelně považovali za náramnou atrakci. Ve srovnání s nimi, blazeovanými, ostřílenými deaňáky, jsme byli jen naivní nováčci. Dva bažanti, a ještě ke všemu katolíci. Nevím, jak je to možné, ale všichni jako by to o nás věděli. A to nás vydělovalo z kolektivu. Nikdo se s námi nechtěl bavit. Až na Catherine.

Catherine byla tehdy opravdová divoška. Nakrátko ostříhané hnědé vlasy, bílá blůzka pod tmavozeleným svetrem, šedá plisovaná sukně, k ní šedé ponožky shrnuté kolem kotníků a těžké černé boty. Mám dojem, že mi v té době muselo být kolem patnácti a jí o nějaký rok méně. Vzpomínám si však, že mi neuniklo, jak jí halenku napíná už poměrně bujné poprsí. Ale ženského na ní skutečně nebylo nic. S oblibou mluvila sprostě, uměla udělat ten nejdrzejší úsměšek, jaký jsem kdy viděl, a nikdy si nenechala líbit, aby si na ni někdo otevíral pusu. Ani starší kluci.

Do školy jsme měli nosit kravatu, ale už prvního večera jsem si všiml, že ona se té své zbavila. V rozevřeném límečku její halenky jsem zahlédl malý medailonek se svatým Kryštofem na stříbrném řetízku.

„Vy jste papeženci, co?“ zeptala se bez obalu.

„Katolíci,“ opravil jsem ji.

„Vždyť říkám. Papeženci. Já jsem Catherine. Pojďte, ukážu vám, jak to tu chodí.“

Následovali jsme ji ke stolu pro dřevěný tác a postavili jsme se do fronty u kuchyně, kde se vydávala večeře.

Catherine ztišila hlas. „Vaří tu hrozný blafy. Ale žádnej strach. Mám jednu tetičku, co mi posílá balíčky s jídlem. Asi si tím léčí špatný svědomí. Spousta dětí tady vůbec sirotky není. Přišly jen z rozpadlý rodiny. Hodně z nich taky dostává balíčky s jídlem. Ale chce to rychle všechno zbaštit, než to ty sráči tady zabavěj.“ Spiklenecky se zakřenila a ztišila hlas. „Půlnoční hody na střeše.“

S jídlem měla Catherine pravdu. Dovedla nás k jednomu ze stolů a my se usadili ve vřavě hlasů odrážejících se od vysokého stropu velkého sálu. Srkali jsme řídkou zeleninovou polévku bez chuti a nimrali se v tuhém mase a zelených bramborách koupajících se v tuku. Cítil jsem, jak se mě zmocňuje malomyslnost. Ale Catherine se jen zazubila.

„Neboj, já jsem taky papeženec. Katolíky tady nemaj rádi, tak tu dlouho nezůstaneme.“ Ozvěna dřívějších slov pana Andersona. „Každým dnem si pro nás přijde kněz.“

Nevím, jak dlouho už se tou myšlenkou utěšovala, ale nakonec uplynul ještě celý rok, než nehoda na mostě opravdu vyústila v návštěvu kněze.

Ani ve škole neměli papežence v lásce. Vesnickou školu představovala strohá šedá budova ze žuly a pískovce probodaná vysokými klenutými okny v kamenných vikýřích. Pod věží se zvonem, který nás svolával k hodinám, byl vytesaný kamenný erb školské rady a pod ním slavnostně oděná laskavá dáma, jak učí nějakého studenta divům světa. Žák měl krátké vlasy, na sobě sukni a připomínal mi Catherine. Ale ve skutečnosti asi ztvárňoval nějakého antického mladíka. Letopočet hlásal rok 1875.

Coby katolíci jsme neměli přístup na ranní shromáždění, které bylo protestantskou záležitostí. Nijak zvlášť mě netrápilo, že přijdu o ten humbuk kolem Boha. Toho jsem nalezl až mnohem později – a kupodivu právě protestantského. Jenže dokud shromáždění neskončilo, museli jsme stát a čekat na hřišti za každého počasí. Častokrát nás pustili dovnitř až úplně promočené. Usadili jsme se pak do lavic ve vymrzlé třídě a drkotali zuby. Divím se, že jsme si tam neuhnali smrt.

Jako by to nestačilo, byli jsme navíc deaňáci, což nás opět ostrakizovalo. Na konci vyučování se všechny děti mohly svobodně rozběhnout do ulic, do svých domovů k rodičům a sourozencům, ale my jsme se museli seřadit do dvojstupu a strpět jejich pokřikování a pískot. Pak jsme se vydali pochodovým krokem do kopce, zpátky do Deanu, kde jsme museli následující dvě hodiny tiše sedět a vypracovávat domácí úkoly. Svoboda přicházela jen v době jídla a v krátkých chvilkách, než nás brzy večer zahnali do postelí v chladných temných ložnicích.

V zimních měsících tyto okamžiky „volnosti“ naplňovaly lekce lidových tanců s panem Andersonem. Zní to sice neuvěřitelně, ale tanec byl jeho vášní a ředitel nás chtěl do vánoční besídky všechny dokonale vycvičit v pas-de-bas a drops of brandy.

V letních měsících bylo na spánek příliš světla. Když nadešel červenec, nepřicházela tma dřív než kolem jedenácté hodiny a se svou neklidnou povahou jsem nedokázal ležet v posteli a bdít s myšlenkou na všechna dobrodružství světa tam venku.

Záhy jsem objevil zadní schodiště vedoucí z přízemí východního křídla dolů do sklepení. Tam se dala otevřít petlice zadního východu a já mohl uprchnout do padajícího soumraku. Pokaždé jsem sprintoval a rychle jsem se schoval do stínu stromů lemujících park. Odtamtud jsem se mohl svobodně vydat, kam se mi zachtělo. Nikdy jsem se ale moc nevzdaloval. Vždycky jsem chodil sám. Peterovi nedělalo žádné potíže usnout, a jestli o mých odchodech věděl někdo z ostatních, nedával to na sobě znát.

Má osamělá dobrodružství však náhle ukončila třetí nebo čtvrtá výprava. Té noci, kdy jsem objevil hřbitov.

Muselo být dost pozdě, protože když jsem se vyplížil ze společné ložnice, soumrak už definitivně vystřídala tma. Zastavil jsem se u dveří a zaposlouchal se do dechu ostatních chlapců. Někdo lehounce chrápal, jako vrnící kočka. A jeden z menších mluvil ze spaní, hlasem bez zábran, který dával průchod skrývaným děsům.

Čím níže jsem sestupoval do tmy, tím byly kamenné schody chladnější. Sklep páchl nakyslou vlhkostí a všechno tonulo ve stínech. Pokaždé jsem se bál, a tak jsem nikdy nezjistil, co tam skladují. Když jsem vysouval petlici zadních dveří, trochu vzdorovala, ale brzy jsem byl venku. Rychlé ohlédnutí na všechny strany a nohy už mě nesly po asfaltu ke stromům. Většinou jsem se vydával nahoru přes kopec a pak dolů k vesnici. Pouliční lampy se zrcadlily na vodě, v níž se kdysi otáčela kola víc než desítky mlýnů. Teď byla mlýnská kola ztichlá. Opuštěná. Světlo poblikávalo jen v pár oknech dělnických ubikací postavených pro zaměstnance bývalých mlýnů. Pod mostem, který se klenul třicet metrů nad řekou, se na obou březích strmě tyčily stromy i budovy.

Té noci mě však touha objevit něco nového nasměrovala na opačnou stranu a brzy jsem narazil na železnou bránu ve vysoké zdi, která tvořila hranici východní části zahrady. Předtím jsem vůbec netušil, že je tu hřbitov. Výhled z Deanu tímto směrem zastíraly vysoké stromy. Když jsem bránu otevíral, připadal jsem si trochu jako Alenka vstupující do kouzelného zrcadla. Až na to, že já vstupoval ze světa živých do světa mrtvých.

Vpravo i vlevo se rozbíhaly aleje náhrobních kamenů a téměř se ztrácely ve stínu vrb, které jako by oplakávaly mrtvé. Přímo po mé levici ležela jistá Frances Jeffreyová. Zemřela 26. ledna 1850 ve věku sedmadvaceti let. Nevím proč, ale ta jména jsou v mé paměti vyryta stejně ostře jako v kameni, pod kterým odpočívali jejich nositelé. Daniel John Cumming, jeho choť Elizabeth a jejich syn Alan. Cítil jsem v tom jakousi zvláštní útěchu, že mohou být po smrti pospolu jako za života. Záviděl jsem jim. Kosti mého otce tlely kdesi na dně oceánu, a kde pohřbili mou matku, jsem netušil.

Do celé jedné dlouhé zdi byla vsazena řada pomníků. Před nimi ležely udržované obdélníky trávy a u paty zdi vyrůstalo kapradí.

Ohromuje mě, že jsem se nebál. V noci, ve tmě. Malý kluk uprostřed hřbitova. Už tehdy jsem nejspíš cítil, že člověk se musí mnohem více obávat živých než mrtvých. A dnes vím, že jsem měl pravdu.

Kráčel jsem opukovou cestičkou, kterou po obou stranách lemovaly natěsnané temné náhrobky a kříže. Obloha byla jasná a vyšel měsíc, takže jsem dobře viděl. Pokračoval jsem dál po pěšince stáčející se k jihu, když vtom mé kroky zarazil nějaký zvuk. Dnes už bych jen těžko dokázal říct, co jsem zaslechl. Podobalo se to dutému nárazu. A pak kdesi po mé levici něco zaharašilo v trávě. A někdo zakašlal.

Lišky prý vydávají zvuk téměř shodný s lidským kašláním, možná jsem tedy slyšel právě to. Ale další zakašlání a pohyb mezi stíny stromů – mnohem větší pohyb, než jaký by dokázala udělat liška – mi zastavily srdce. Další dutý náraz a já se dal na útěk. Běžel jsem s větrem o závod, neustále jsem vbíhal do stínů kropenatých od měsíční záře a ty ostrůvky jasného stříbřitého světla mě téměř oslňovaly.

Možná za to mohla jen má představivost, ale přísahal bych, že jsem za sebou slyšel pronásledující kroky. Náhlý závan chladu. Pot na obličeji mě zastudil.

Nevěděl jsem, kde to jsem ani jak se dostat zpátky k bráně. Zakopl jsem a odřel si kolena. Vyškrábal jsem se na nohy, opustil cestičku a vrhl se mezi stíny zlověstně se tyčících náhrobků. Přikrčil jsem se v příšeří za hrobem, jehož náhrobek byl vyšší než já a na vrcholku měl kamenný kříž.

Snažil jsem se zadržet dech, aby mě nebylo slyšet. Ale srdce mi bušilo až v uších a pukající plíce mě nutily nasávat kyslík a zase prudce vydechovat. Chvěl jsem se po celém těle.

Nastražil jsem uši, jestli se neozvou kroky, ale neslyšel jsem nic. Zrovna jsem se začínal uklidňovat a proklínal jsem svou přespříliš činorodou fantazii, ale vtom jsem zaslechl tiché zaskřípání obezřetných kroků na štěrku. Tak tak že jsem nevykřikl.

Opatrně jsem vyhlédl zpoza kříže a sotva šest metrů od sebe jsem spatřil obrys muže kulhajícího cestičkou. Připadalo mi, že levou nohu táhne za sebou. Dalších pár kroků a vynořil se ze stínu mohutného červeného buku do měsíčního světla a já poprvé rozeznal jeho tvář. Byla mrtvolně bílá, bledá jako ta maminčina, když nám oznamovala, že otec zemřel. Oči se ztrácely v temnotě pod hustým obočím, skoro jako by to byly jen prázdné důlky. Muž měl potrhané kalhoty a na sobě odrbaný kabát a šedou košili s rozevřeným límečkem. V levé ruce se mu komíhal nevelký pytel, v němž nesl svůj majetek. Tulák, který mezi mrtvými hledá, kam by složil hlavu? Nevěděl jsem. Nechtěl jsem vědět.

Počkal jsem, až se zase odšourá pryč a spolkne ho tma, a vylezl jsem zpoza hrobu. Teprve tehdy jsem si všiml jména, které na něm bylo vytesané. A každičký chloupek na těle se mi zježil.

Mary Elizabeth McBrideová.

Jméno mé matky. Samozřejmě jsem věděl, že tam pod zemí neleží ona. Tahle Mary Elizabeth tu odpočívala už skoro dvě stě let. Ale nemohl jsem se zbavit dojmu, že mě k tomuto úkrytu přivedla nějakým způsobem právě má matka. Pověřila mě úkolem postarat se o mého bratra, ale nade mnou se rozhodla bdít sama.

Otočil jsem se a prchal stejnou cestou, kterou jsem přišel. Srdce se mi pokoušelo rozervat žebra, ale pak se přede mnou objevilo pootevřené křídlo černě natřené kované brány. Proklouzl jsem jím jako duch a sprintoval jsem po asfaltu až ke dveřím v zadní části budovy Deanu. Jedinkrát v životě jsem si pomyslel, jak jsem rád, že jsem uvnitř.

Ještě dlouho jsem ležel v posteli a třásl jsem se, než mě přemohl spánek. Nevím, kdy mě Peter probudil. Skláněl se nade mnou zalitý měsíčním světlem, které v protáhlých obdélnících zešikma dopadalo do místnosti. V bratrových očích jsem spatřil obavy. Dotýkal se mého obličeje.

„Johne,“ šeptal. „Johnny. Proč brečíš?“

Za to, že naše dobrodružství na střeše skončilo katastrofou, mohl Alex Curry. Věkem nás převyšoval a byl to surovec. V Deanu žil nejdéle ze všech. Výškou se zhruba vyrovnal panu Andersonovi a silou by ho nejspíš i překonal. Vždycky to býval rebel, říkávali ostatní, a výprasků v Deanu zažil víc než kdokoli jiný. Za tři roky však Alexovu vzdornou povahu dohonila i jeho fyzická síla, z čehož musel mít pan Anderson poměrně nahnáno. Nedávno Alex odmítl nechat si ostříhat své husté černé vlasy. Narostly mu do elvisovské ofiny a na temeni si vyčesával kohouta. Myslím, že právě tehdy nám s Peterem byla odhalena existence Elvise Presleyho. O světě mimo Dean jsme skoro nic nevěděli. Alexovy výprasky postupně ustaly a proslýchalo se, že se ho chystají poslat na studentský internát. Na Dean byl už moc starý a pro pana Andersona představoval příliš velké sousto.

Den předtím za námi přišla Catherine. S mrknutím a úsměvem nám spiklenecky prozradila, že jí a pár dalším děvčatům přišly balíčky s jídlem a že se zítra v noci koná hostina na střeše.

„Jak se dostaneme na střechu?“ nechápal jsem.

Pohlédla na mě očima plnýma soucitu a vrtěla hlavou nad mou naivitou. „Na střechu vedou schody z obou křídel,“ vysvětlovala. „Běžte se mrknout k sobě. Na konci podesty jsou dveře a za nima vede úzký dřevěný schodiště. Dveře nikdy nejsou zamčený. Střecha je plochá, a když se budete držet dál od kraje, nemůže se vám nic stát. Je to pro nás jediná příležitost, jak se vidět s klukama, aby u toho furt někdo nešpicloval.“ Hříšně se usmála. „Bejvá to zajímavý.“

Kdesi hluboko ve slabinách se cosi probudilo. Jako kroutící se červ. Masturbovat jsem se naučil už dávno, ale žádnou dívku jsem dosud ani nepolíbil. A výraz v Catherininých očích nebylo možné nepochopit.

Své vzrušení jsem celý příští den přemáhal jen stěží. Vyučování se nesnesitelně vleklo a ke konci odpoledne jsem si z látky toho dne pranic nepamatoval. Jídlu ten večer nikdo moc nedal. Všichni si šetřili místo na půlnoční hodování. Nezúčastnili se pochopitelně všichni. Někteří byli ještě moc malí, jiní příliš vyděšení. Mně by ale ani párem koní nezabránili, abych šel. A Peter, ten neznal strach.

Těsně před půlnocí se nás té noci vyplížilo z ložnice na chodbu asi deset. V čele s Alexem Currym. Nevím, jak to dokázal, ale sehnal kolem dvaceti lahví piva a ty mezi nás rozdělil, abychom je odnesli na střechu.

Nikdy nezapomenu na ten pocit, když jsme se vynořili z úzkého temného schodiště na širokou střechu, po jejímž dehtovém povrchu se volně rozléval měsíc. Připadalo mi to jako únik. Ani mé pozdější osamělé výlety mi neskýtaly takový pocit. Chtěl jsem obrátit tvář k obloze a vykřiknout z plných plic. Ale samozřejmě jsem to neudělal.

Shromáždili jsme se za velkými hodinami uprostřed, vedle širokého střešního okna, které propouštělo světlo do horního patra. Dívky donesly jídlo, chlapci pivo a všichni jsme se usadili do volného kruhu. Pustili jsme se do sýrů, koláčů a sušenek a prsty jsme nořili do sklenic s marmeládou. Nejdřív jsme sotva slyšitelně šeptali, ale poté, co začaly kolovat lahve piva, jsme si dodali kuráže a naše obezřetnost ochabovala. Tenkrát jsem poprvé ochutnal alkohol a opojení, které proudilo z toho jemného hořkého nápoje pěnícího se na jazyku, bylo nádherné a nepostřehnutelně uvolňovalo mé zábrany.

Ani pořádně nevím, jak se to stalo, ale najednou jsem seděl vedle Catherine. Bok po boku, rameny a pažemi jsme se navzájem dotýkali, oba s koleny u brady. Přes Catherinin svetr jsem cítil teplo jejího těla a tu vůni bych dokázal vdechovat donekonečna. Netuším, z čeho pocházela, ale vždycky se kolem ní vznášela. Byla slabounká, ale znatelná. Catherine asi používala nějaký parfém nebo mýdlo. Možná jí něco poslala tetička. Ta vůně mě vzrušovala.

Pivo mi už stouplo do hlavy a nacházel jsem v sobě odvahu, o které jsem doteď nevěděl. Objal jsem Catherine kolem ramen a ona se o mě opřela.

„Co se stalo s tvou mámou a tvým tátou?“ zeptal jsem se. Na tohle jsme se tady skoro nikdy neptali. Nikdo nás tu nepodporoval v tom, abychom vzpomínali na minulost. Chvíli trvalo, než odpověděla.

„Máma umřela.“

„A táta?“

„Brzy si našel jinou, aby mu zajistila potomky jako správná katolička. Máma se mnou měla při porodu komplikace a další děti už mít nemohla.“

To mě zmátlo. „Tomu nerozumím. Proč jsi nezůstala doma?“

„Ona o mě nestála.“

Slyšel jsem, jak ji to bolí. Cítil jsem s ní. Osiřet je jedna věc, ale být odvržený, nechtěný, to je něco úplně jiného. Obzvlášť pokud dítě zapudí vlastní otec. Po očku jsem na ni pohlédl. Ve světle měsíce jí po tvářích stékaly postříbřené slzy. Zaskočilo mě to. Nebohá drsňačka Catherine. Předchozí erotické vzrušení se rozplynulo a jediné, po čem jsem teď toužil, bylo vzít ji do náručí a konejšit ji. Přál jsem si, aby pochopila, že tu má někoho, pro koho je důležitá.

A tehdy jsem zpozoroval povyk na opačném konci střešního okna. Peterovi někdo sebral neotevřenou lahev piva a pár chlapců si ji teď přehazovalo mezi sebou a provokovali ho. Peter zmateně pobíhal dokolečka a snažil se lahev chytit. Zdálo se, že jim velí Alex Curry. Popichoval a dráždil Petera, čímž povzbuzoval ostatní. Všichni věděli, že Peter to nemá v hlavě úplně v pořádku a bez mé opory je snadný terč.

Fyzicky jsem pochopitelně pro Alexe Curryho nebyl žádný soupeř, ale jakmile se jednalo o Petera, měl jsem duševní sílu postavit se komukoli. Dal jsem slib své matce a nemínil jsem ho porušit.

Okamžitě jsem se vztyčil. „Hej!“ skoro jsem zakřičel a všechno rázem ztichlo. Lahev přestala létat vzduchem a v tichém nočním povětří na mě varovně zasyčelo několik hlasů. „Vyserte se na to,“ vyzval jsem je a v mých slovech bylo víc odvahy, než kolik jsem jí ve skutečnosti cítil.

„A s čí armádou proti mně vytáhneš?“

„Na to, abych ti nakopal prdel, žádnou armádu nepotřebuju, Curry.“

Dobře vím, kdo komu by té noci nakopal prdel, kdyby nezasáhl osud. Než se Curry zmohl na odpověď, Peter se na něj vrhl, aby mu sebral své pivo. Vyrazil mu lahev z ruky a ta zarotovala vzduchem.

Noční klid rozčísl zvuk lahve, která prorazila sklo střešního okna. Pak okamžik tiše klesala a vzápětí se ozvala exploze skla a pěny v síni pod námi. Následoval dopad další spršky střepů. Znělo to, jako by vybuchla bomba.

„Svatá Marie, Matko boží,“ zaslechl jsem Catherinin šepot a nato se všichni dali na úprk. Na východ i na západ vystřelily po střeše postavy zachvácené zděšením, jídlo i pivo ve strachu a spěchu zanechaly jejich osudu.

Na temné schodiště se nahrnul dav, těla se tlačila a strkala a každý se snažil co nejrychleji doběhnout na chodbu. Jako hejno krys jsme se provalili dveřmi do ložnice a rozprchli jsme se na svá místa.

V okamžiku, kdy se rozrazily dveře a světla se rozzářila, leželi už všichni pod peřinou a předstírali, že spí. Ale pana Andersona jsme neobalamutili, to se rozumí. Stál tam celý brunátný a s rozzuřenýma očima. Jeho hlas byl naproti tomu téměř klidný, ředitel se dobře ovládal – a o to větší děs v nás budil.

Chvíli mu však trvalo, než se zmohl na slovo. Čekal, dokud se z pokrývek nevynoří naoko rozespalé obličeje. Pomalu jsme zvedali hlavy z polštářů a opírali jsme se o lokty.

„Samozřejmě je mi jasné, že jste se na tom nepodíleli všichni. Vás, kteří jste v tom nevinně, proto vyzývám, abyste se teď přihlásili – pokud nechcete, aby vás stihl stejný trest jako ostatní.“

Za jeho ramenem se vynořil školník s rozcuchanými vlasy, v županu a trepkách. Ze všech zaměstnanců zacházel s námi dětmi nejlépe. Ale dnes v noci byla jeho tvář chorobně bledá a z těkajících hnědých očí mu hleděla úzkost. Pan Anderson se k němu naklonil a cosi mu pošeptal, příliš rychle a tiše, než abychom jeho slovům dokázali porozumět.

Potom na něj pan Anderson kývl, a když se školník vzdálil, pustil se do nás: „Jídlo a alkohol na střeše. Hlupáci! Dokonalý recept na katastrofu. No tak! Ruku nahoru, kdo jste tam nebyl!“ Založil si ruce na prsou a čekal. Po chvilce se začaly zvedat váhavé paže, které tak odhalily nás viníky. Pan Anderson zasmušile pokyvoval hlavou. „A kdo obstaral alkohol?“

Ticho jako v hrobě.

„Tak bude to?“ zaburácel do noci ředitelův hlas. „Jestli chtějí uniknout trestu ti, co za nic nemůžou, ať raději ukážou na viníky.“

Chlapec jménem Tommy Jack, který v Deanu patřil k nejmladším, pípl: „Byl to Alex Curry, prosím.“ Špendlík by bylo v Anglii slyšet upadnout.

Pan Anderson šlehl pohledem po vzdorném Alexovi Currym a ten se posadil na posteli a předloktím se opřel o kolena. „A co s tím uděláš, Andersone? Dáš mi řemenem? Jen to zkus.“

Rty pana Andersona zkřivil zlomyslný úšklebek. „Uvidíš,“ řekl jen. A se sžíravým pohrdáním v hlase se obrátil k maličkému Tommymu: „Nechovám obdiv ke chlapcům, kteří donášejí na své kamarády. Jsem si jistý, že se do rána poučíš.“

Zhasl a zavřel za sebou dveře. Dlouho bylo ticho. Pak se ve tmě zachvěl Tommyho vystrašený hlásek: „Já vážně nechtěl.“

A Alex Curry procedil: „Ty skrčku mizernej!“

Pan Anderson se nemýlil. Tu noc se maličký Tommy tím nejtvrdším způsobem poučil, že donášení se netoleruje. A většina z těch, snad i všichni, kdo se předtím přihlásili, dostala stejnou lekci.

Nám ostatním nezbývalo než s hrůzou čekat, jakou odvetu si pro nás pan Anderson ráno přichystá.

K našemu překvapení se nestalo nic. U snídaně vládlo téměř hmatatelné napětí. Jídelna působila podivně zamlkle a zdálo se, že personál nemá o nic menší strach promluvit než my chovanci. Když jsme ve dvojstupu vyrazili na pochod dolů do vesnice, naše tíseň trochu opadla a ke konci vyučování jsme na všechno skoro zapomněli.

Vrátili jsme se jako obyčejně. Nic nevybočovalo z každodenní rutiny, až na to, že Alex Curry zmizel. Definitivně opustil Dean. A pak jsme vkročili do ložnice. Tehdy jsme zjistili, že od postelí zmizely pytle s našimi věcmi. Všechny do jednoho. Zmocnila se mě hrůza. Prsten od matky jsem si schovával právě tam. Utíkal jsem po schodech dolů. V prsou se mi dmuly vášně a rozhořčení a vtom jsem na chodbě v přízemí narazil na školníka.

„Kde máme věci?“ zakřičel jsem. „Co s nimi udělal?“

Školníkův obličej měl popelavou barvu, která kolem očí, plných úzkosti a viny, přecházela téměř do zelené. „Takového jsem ho nikdy nezažil, Johnny,“ hlesl. „Když jste odešli do školy, vylezl z bytu a vypadal jako posedlý ďáblem. Procházel ložnice a mě s pár dalšími donutil, abychom mu pomohli pytle sesbírat.“ Slova se z něj hrnula jako jablka z převržené bečky. „Všechny je nanosil dolů do sklepa a já mu pak musel držet dvířka od kotle. On je házel dovnitř. Jeden po druhém. Všechny do jednoho.“

Cítil jsem, jak mě oslepuje zuřivost. Všechno, co mi po matce zůstalo, bylo pryč. Její prsten s propletenými hady, navždy ztracený. I Peterovo album s krabičkami od cigaret. Veškerá pouta s minulostí byla navěky zpřetrhaná. Spálená v plamenech malicherné pomsty pana Andersona.

Kdybych mohl, byl bych toho chlapa zabil a ani na okamžik bych toho nelitoval.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Fin se cítil trochu nesvůj. Byl to zvláštní pocit, vrátit se sem, do tohoto domu, který naplňovalo tolik vzpomínek z dětství. Do domu, kde jeho a Artaira doučoval pan Macinnes. Do domu, kde si s Artairem hrávali coby nejlepší kamarádi už od svých prvních krůčků. Do domu prostoupeného temným tajemstvím, které si dlouho oba nechávali pro sebe podle jakési nevyslovené dohody.

Pro Marsaili to byl jednoduše jen dům, kde bydlí. Místo, kde strávila dvacet nevděčných let s manželem, kterého nemilovala, starala se o jeho nemohoucí matku a vychovávala jejich syna.

Na zpáteční cestě ze Stornoway Marsaili Fina pozvala, aby k nim zašel na večeři. Fin tuto nabídku vděčně přijal, protože ho zachránila před polévkou z konzervy, kterou si měl v plánu ohřát na svém maličkém plynovém vařiči.

Přestože jindy by bylo venku ještě světlo, dnešní den předčasně ukončil nízký černý mrak. Kolem oken a dveří svištěl zuřivý vítr, který hnal nepolevující vlny deště proti okenním tabulkám, kouř z komína foukal do obývacího pokoje a celý dům se plnil štiplavou a připálenou vůní rašeliny.

Marsaili mlčky připravovala jídlo a Fin hádal, že celé její vědomí prostupuje cosi jako pocit viny z toho, že opustila svého otce a zanechala ho na cizím lůžku na neznámém místě, se samými cizími lidmi.

„Umíš to s ním,“ ozvala se zničehonic, aniž se otočila. Její pozornost zůstala upřená na hrnec na plotýnce.

Fin seděl u stolu nad sklenicí piva. „S kým?“

„S tátou. Jako bys měl zkušenost s tím, jak se zachází s lidmi s demencí.“

Fin usrkl ze sklenice. „Monina matka trpěla ranou formou Alzheimerovy choroby, Marsaili. Zhoršovalo se to jen pomalu. Nejdřív to nebylo tak hrozné. Ale pak upadla a zlomila si krček. Hospitalizovali ji v nemocnici Victoria Infirmary v Glasgow, kde ji umístili na geriatrii.“

Marsaili nakrčila nos. „Tam jí asi nebylo moc veselo.“

„Byl to horor.“ Intenzita emocí ve Finových slovech Marsaili přiměla, aby se na něj otočila. „Jako vystřižené z Dickense. Páchlo to tam výkaly a močí, lidi v noci křičeli. Sestřičky sedaly Monině matce na postel a zacláněly jí ve výhledu na televizi, kterou si platila. A zatímco kolostomické sáčky přetékaly, samy se dívaly na telenovely.“

„Bože můj…“ V Marsailině tváři se zračilo zděšení.

„Nepřipadalo v úvahu, abychom ji tam nechali. Tak jsme jednou večer vzali tašku, sbalili jsme jí věci a odvezli si ji domů. Platil jsem jí soukromou ošetřovatelku. Monina matka s námi žila půl roku.“ Fin si lokl piva, zahloubaný do té vzpomínky. „Naučil jsem se, jak s ní jednat. Pochopil jsem, že je nutné nevšímat si jejích protimluvů a že se s ní nikdy nesmím hádat. Její vztek pramenil jen z frustrace a paličatost ze zapomnětlivosti.“ Zavrtěl hlavou. „Její krátkodobá paměť byla prakticky nulová. Ale výjevy z dětství si dokázala vybavit dokonale a o minulosti jsme si povídali celé hodiny. Měl jsem ji rád.“

Marsaili se na okamžik ztratila v myšlenkách. Pak se ozvala: „Proč jste se s Monou rozešli?“ A jen co svou otázku vyslovila, hned ji upřesnila pro případ, že snad byla příliš přímá. „Mohlo za to jen to neštěstí?“

Fin zavrtěl hlavou. „To neštěstí bylo jen rozhodujícím zlomem… po letech života v pohodlné lži. Nebýt Robbieho, nejspíš bychom šli každý svou cestou už dávno. Byli jsme přátelé a nemůžu tvrdit, že jsem se cítil nešťastný, ale nikdy jsem ji nemiloval.“

„Tak proč sis ji bral?“

Podíval se Marsaili do očí a zamyslel se nad jejím dotazem. Možná poprvé v životě se přinutil k tomu, že se postaví pravdě tváří v tvář. „Nejspíš proto, že sis vzala Artaira.“

Marsaili opětovala Finův upřený pohled a v oněch pár decimetrech, které je dělily, ležela všechna ta promarněná léta, která si nechali protéct mezi prsty. S takovou představou se nedokázala vyrovnat. Otočila se zpět k hrnci. „Z toho mě vinit nemůžeš. Sám jsi mě od sebe odehnal.“

Vchodové dveře se rozlétly, do místnosti pronikl krátký poryv větru s deštěm a objevil se Fionnlagh. Rychle za sebou zavřel. Tváře měl růžové a z pláštěnky mu crčela voda. Zůstal stát v holínkách pokrytých blátem. Pohled na Fina sedícího u stolu ho asi překvapil.

„Sundej to ze sebe,“ vyzvala syna Marsaili, „a pojď si k nám sednout. Jídlo bude hned.“

Chlapec odkopl holínky, pověsil nepromokavé oblečení a přinesl si z lednice lahev piva. „Jak to dopadlo s dědečkem?“

Marsaili si odhrnula vlasy z obličeje, naložila na talíře tři porce rýže a ty polila naběračkou chilli con carne. „Babička si ho už nechce nechat doma. Tak zůstane v domově s pečovatelskou službou Dun Eisdean, dokud nevymyslím, co dál.“

Fionnlagh si do úst vložil vrchovatou vidličku. „Proč jsi ho nevzala k nám?“

Marsailiny oči na okamžik zalétly k Finovi a hned zase uhnuly, ale Fin viděl, že jsou plné viny. Odpověděl místo ní: „Protože děda potřebuje profesionální péči, Fionnlaghu. Fyzickou i mentální.“

Ale Fionnlagh nespouštěl oči z Marsaili. „O Artairovu matku ses starala roky. A to nebyla ani tvoje vlastní.“

Marsaili obrátila dvacet let nenávisti proti svému synovi. „Jo, tak bys možná dědovi mohl měnit povlečení ty, pokaždé, když zapomene jít na záchod. Chodit ho hledat, když někde zabloudí. Třeba bys ho chtěl taky při každém jídle krmit a pomáhat mu vždycky, když něco ztratí nebo zapomene?“

Fionnlagh odpověděl jen sotva znatelným pokrčením ramen a dál se ládoval chilli.

„Je tu jeden problém, Fionnlaghu,“ vložil se do toho Fin.

„Fakt?“ Fionnlagh se na něj sotva podíval.

„Před několika dny vykopali na rašeliništi nedaleko Siaderu mrtvolu. Mladíka, přibližně tvého věku. Všechno prý nasvědčuje tomu, že tam ležel už od konce padesátých let.“

Fionnlaghova vidlička se zarazila na půli cesty mezi talířem a ústy. „A?“

„Někdo ho zavraždil.“

Vidlička se vrátila na talíř. „Co to má co dělat s námi?“

„Vypadá to, že ten mrtvý byl nějak spřízněný s tvým dědečkem. Což znamená, že je spřízněný i s tebou a Marsaili.“

Fionnlagh se zamračil. „Jak to můžou vědět?“

„Podle DNA,“ vysvětlila Marsaili.

Chvíli se na matku nechápavě díval, ale pak se mu náhle rozsvítilo. „Podle těch vzorků, co jsme dávali loni?“

Přikývla.

„Já to věděl, do prdele! Měli je zničit! Podepsal jsem formulář, kde jsem odmítl, aby si moje vzorky nechali v databázi.“

„Ten podepsali všichni,“ ozval se Fin. „Až na tvého dědečka, jak to tak vypadá. Nejspíš tomu nerozuměl.“

„A tak si ho prostě uložili do počítače jako kriminálníka?“

„Když nemáš co skrývat, není čeho se bát…“

„Je to zásah do soukromí, mami. Kdoví, ke komu se ta informace dostane a co s ní kdo udělá.“

„To je naprosto rozumný argument,“ připustil Fin, „ale o to zrovna teď tak úplně nejde.“

„A o co teda jde?“

„O to, kdo byl ten zavražděný a jak byl spřízněný s tvým dědečkem.“

Fionnlagh vzhlédl k matce. „No, třeba to byl bratranec nebo tak něco.“

Marsaili zavrtěla hlavou. „O nikom takovém nevíme, Fionnlaghu.“

„Tak to musí být někdo, o kom nevíte.“

Marsaili pokrčila rameny. „Zjevně.“

„A vůbec. Ten člověk byl teda dědečkův příbuzný. A co má být?“

„Z policejního pohledu je tím pádem nejpravděpodobnějším pachatelem Tormod.“

U stolu se rozhostilo ticho. Marsaili překvapeně pohlédla na Fina. Tohle slyšela poprvé. „Opravdu?“

Fin zvolna přikývl. „Až z pevniny dorazí vrchní inspektor, aby zahájil vyšetřování, na seznamu podezřelých bude tvůj otec na prvním místě. A ten seznam bude mít jedinou položku.“ Napil se piva. „Takže bychom se měli radši pokusit zjistit, co byl ten mrtvý zač.“

Fionnlagh vyškrábal z talíře poslední zbytky chilli. „To můžete. Já mám svých starostí dost.“ Prošel kuchyní pro pláštěnku a začal si nazouvat holínky, ze kterých na dlaždice odpadávalo zaschlé bláto.

„Kam jdeš?“ Na Marsailině čele se objevily ustarané vrásky.

„Mám s Donnou sraz v klubu Crobost Social.“

„No ne, takže on jí tatíček dovolí, aby si večer vyrazila?“ Marsailin tón byl sžíravě sarkastický.

„Nezačínej zase, mami.“

„Kdyby ta holka měla aspoň špetku kuráže, tak by tátu poslala, kam patří. Stokrát jsem ti říkala, že můžete zůstat tady. Ty, Donna i miminko.“

„Ty vůbec nevíš, co je její táta za člověka,“ vyštěkl Fionnlagh.

„Ale ano, řekla bych, že to vím, Fionnlaghu. My jsme spolu totiž vyrůstali, víš?“ Marsaili vrhla rychlý pohled na Fina a hned ho zase odvrátila.

„Jo. Ale tehdy ještě neobjevil Boha, co? Přece je znáš, mami, tyhle znovuzrozence, když na ně přijde curam. S těma se nedá diskutovat. Proč by poslouchali mě nebo tebe, vždyť už k nim promluvil Bůh!“

Fin pocítil, jak jím projelo divné mrazení. Jako by slyšel mluvit sám sebe. Od smrti rodičů před mnoha a mnoha lety se jeho život zmítal v neustálém boji mezi vírou a vztekem. Když v Boha věřil, cítil jedině vztek, protože Bůh byl za nehodu rodičů odpovědný. A tak bylo snazší nevěřit. A s těmi, kdo věřili, měl Fin pramalou trpělivost.

„Je načase, aby ses mu postavil.“ V Marsailině hlase zaznívala únava i nedostatek přesvědčení. Fin pochopil, že Marsaili nevěří, že by se Fionnlagh kdy dokázal Donaldu Murrayovi opravdu vzepřít.

Poznal to i Fionnlagh a začal se bránit. „A co bych mu měl říct? Jak skvělý mám vyhlídky? Jakou pohádkovou budoucnost můžu zajistit jeho dceři a vnučce?“ Otočil se ke dveřím a jeho poslední slova se téměř ztratila ve větru. „Dejte mi pokoj, do prdele!“ A práskl za sebou dveřmi.

Marsaili samými rozpaky zrudla. „Mrzí mě to.“

„To nemusí. Vždyť je to jen kluk, co musel příliš brzy převzít odpovědnost, která na něj nikdy neměla dopadnout. Musí dokončit školu a jít na univerzitu. Pak by jim nějakou budoucnost opravdu zajistit dokázal.“

Marsaili zavrtěla hlavou. „To neudělá. Děsí ho, že by o ně mohl přijít. Na konci pololetí má v plánu se školou skončit a najít si práci. Chce Donaldu Murrayovi ukázat, že bere svou odpovědnost vážně.“

„Tím, že zahodí svou jedinou životní šanci? Určitě nechce dopadnout jako Artair.“

V Marsailiných očích na okamžik vzplanula zášť, ale neřekla nic.

Fin rychle dodal: „Jedno je jisté. Jestli opravdu nechá školy, Donald Murray už si ho nikdy vážit nebude.“

Marsaili sklidila ze stolu prázdné talíře. „To je od tebe milé, že ses po takové době vrátil, abys nám poradil, jak si uspořádat život.“ Talíře zařinčely o kuchyňskou linku. Marsaili se o ni opřela dlaněmi a hlava jí klesla. „Už toho mám po krk, Fine. Už mám všeho po krk. Mám plné zuby Donalda Murraye a té jeho svatouškovské šikany. Mám dost Fionnlaghovy zbabělosti. Už mám plné zuby i toho, že si pořád něco namlouvám, studuju kvůli budoucnosti, která mě nejspíš stejně nečeká.“ Hluboce a rozechvěle se nadechla a s námahou se napřímila. „A teď tohle.“ Obrátila se zpět k Finovi, který na ní viděl, že už se ovládá jen stěží. „Co si počnu s tátou?“

Bylo by snadné vstát, vzít ji do náručí a tvrdit, že se všechno vyřeší. Jenže by to nebyla pravda. Nemělo smysl předstírat opak. „Pojď si sednout a pověz mi, co o tátovi víš,“ vyzval ji.

Marsaili se unaveně odstrčila od kuchyňské linky a ztěžka dosedla na židli u stolu. Její bledá tvář byla v ostrém elektrickém světle křečovitě napnutá a ztrhaná. Ale Fin v ní pořád viděl tu dívenku, která ho před mnoha lety tak přitahovala. Malou dívku s plavými cůpky, která si k němu sedla první den ve škole a nabídla se, že mu bude překládat, protože rodiče ho z nějakého důvodu, který malému Finovi připadal nevysvětlitelný, poslali do školy vybaveného pouze gaelštinou. Teď k Marsaili natáhl ruku přes stůl, odhrnul jí vlasy z modrých očí a ona zvedla ruku a dotkla se té jeho. Okamžik prchavé vzpomínky, jaké to kdysi dávno bývalo. Pak její ruka klesla zpět na desku stolu.

„Táta sem přišel z ostrova Harris, ještě než mu bylo dvacet. Řekla bych, že mu mohlo být tak osmnáct nebo devatenáct. Dostal práci jako nádeník na mealanaiské farmě.“ Vstala a vzala z kuchyňské linky lahev se zbytkem vína. Nalila si do skleničky a podala lahev Finovi. Ten však zavrtěl hlavou. „Někdy v té době se seznámil s mou matkou. Její otec tehdy ještě pracoval jako správce majáku na mysu Butt of Lewis a tam také bydleli. Můj táta tam podle všeho chodil každý večer po práci, aby se s ní viděl, i kdyby to bylo jen na pár minut, a pak zase šlapal celou cestu domů. Za každého počasí. Sedm kilometrů tam a sedm kilometrů zpátky.“ Zhluboka se napila vína. „Musela to být velká láska.“

Fin se usmál. „To teda jo.“

„Chodili na každou taneční zábavu a na všechny farmářské slavnosti. Scházeli se spolu určitě tak čtyři roky. Pak zemřel sedlák z Mealanais a farmu nabídli novému nájemci. Otec se přihlásil a dostal zelenou – pod podmínkou, že se ožení.“

„To musely být opravdu romantické námluvy.“

Marsaili se neubránila úsměvu. „Myslím, že máma byla jen ráda, že ho konečně něco přimělo k tomu, aby se rozhoupal a požádal ji o ruku. Oddal je otec Donalda Murraye v crobostském kostele. Další dlouhá léta strávili tím, že se z půdy snažili vykřesat nějaké živobytí a vychovávali mě a sestru. Kam moje paměť sahá, táta ostrov ani jednou neopustil. A to je vlastně všechno, co vím.“

Fin dopil zbytek piva. „Zítra zajdeme za tvou mámou a promluvíme si s ní. Určitě toho bude vědět o něco víc než ty.“

Marsaili do sebe obrátila svou sklenici vína. „Nerada bych tě zdržovala od práce.“

„Od jaké práce?“

„Rekonstrukce domku tvých rodičů přece.“

Do Finova úsměvu se vmísil smutek. „Chátral tady třicet let, Marsaili. Tu chviličku ještě může počkat.“

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Pode dveřmi prosvítá úzký proužek žlutého světla. Po chodbě občas někdo projde a jeho stín putuje paprskem od jednoho kraje ke druhému. Uvědomuji si, že neslyším kroky. Možná nosí gumové boty, aby člověk nevěděl, že se blíží. Ne jako pan Anderson s těmi svými střevíci a la krokodýl z Petra Pana. Ředitel chce, aby o něm člověk věděl. Chce, aby z něj měli všichni strach. A my ho měli.

Ale teď se nebojím. Na tohle jsem čekal celý život. Na útěk. Útěk od všech, kteří mě drží někde, kde nechci být. Seru na vás!

Cha! To mi, panečku, udělalo dobře, takhle si zanadávat. Alespoň v duchu. „Seru na vás!“ zašeptám do tmy. A svá slova slyším tak zřetelně, že se leknutím posadím.

Jestli teď někdo přijde, je po všem. Uvidí, že jsem v čepici a kabátu, a všimnou si, že mám v nohách postele sbalenou brašnu. Nejspíš zavolají pana Andersona a já dostanu příšerný výprask. Kdyby si tak chtěli pospíšit a zhasnout. Ráno už musím být daleko odtud. Doufám, že ostatní nezapomněli.

Nevím, kolik času uplynulo. Usnul jsem snad? Světlo pode dveřmi zmizelo. Dlouze naslouchám, ale nic neslyším. A tak zvednu brašnu u postele a pomaloučku otevřu dveře. Krucinál! Měl jsem si nejdřív dojít na záchod. Pozdě. Nevadí. Není čas.

Pokoj starého Eachana je hned vedle. Viděl jsem ho předtím v jídelně. Dobře si ho vybavuji. Kdysi vedl v kostele zpěv gaelských žalmů. Miloval jsem ten zvuk. Byl tak odlišný od katolických sborů mého dětství. Podobal se spíš tribálním zpěvům. Zněl primitivně. Otevřu dveře a vklouznu k Eachanovi do pokoje, kde okamžitě uslyším jeho chrápání. Zavřu za sebou a rozsvítím. Na prádelníku leží hnědá cestovní kabela a Eachan je zavrtaný do přikrývky a spí.

Chci zašeptat jeho jméno, ale teď si na něj najednou nevzpomínám. Jak se, sakra, jmenuje? Vždyť ještě dnes slyším, jak zpívá žalmy – silným jasným hlasem plným jistoty a víry. Zatřesu mu ramenem, a když se převalí, stáhnu z něj přikrývku.

Výborně. Je oblečený, připravený vyrazit. Možná ho jen unavilo čekání.

„Eachane,“ slyším sám sebe. Ano, takhle se jmenuje. „Tak pojď, kamaráde. Je čas.“

Vypadá zmateně. „Co se děje?“ diví se.

„Chystáme se uprchnout.“

„Vážně?“

„Ovšem, přece jsme se o tom bavili. Copak si nevzpomínáš? Vždyť jsi oblečený.“

Eachan se posadí a podívá se na sebe. „Máš pravdu.“ Přehodí nohy přes okraj postele a jeho boty zanechají na povlečení špinavé šmouhy. „Kam půjdeme?“

„Pryč z Deanu.“

„Co to je?“

„Pššš, mohl by nás uslyšet pan Anderson.“ Beru Eachana za paži a vedu ho ke dveřím. Otevřu je a vyhlédnu do tmy.

„Počkej. Moje taška.“ Eachan vezme z prádelníku kabelu, já zhasnu a vyplížíme se na chodbu.

V kuchyni na opačném konci chodby se svítí. Ve světle dopadajícím do haly se pohybují stíny. Rád bych věděl, jestli jim o nás někdo z kluků řekl. Jestli ano, je po nás veta. Budeme v pasti. Opatrně popojdeme blíž a snažíme se, aby nás nebylo slyšet. Cítím, jak se mě starý Eachan drží zezadu za kabát. Teď zaslechnu hlasy. Mužské hlasy. Rázně vstoupím do dveří, abych je překvapil. Kdysi jsem to od někoho slyšel: když člověk čelí početní převaze, je prý překvapení ta nejlepší zbraň.

Ale jsou jen dva. Dva starší kluci, kteří přecházejí sem a tam, jsou oblečení v kabátech a čepicích, sbalené tašky mají odložené na pultu.

Jeden z nich je mi povědomý. Vypadá velmi vzrušeně a zlobně se na mě dívá. „Jdeš pozdě!“

Jak to ví, že jdu pozdě?

„Řeklo se hned, až se zhasne. Tvrdneme tu už celou věčnost.“

„Poběžíme.“

Teď už přímo zuří. „To vím taky. Jdeš pozdě.“

Ten druhý jen přikyvuje s očima vytřeštěnýma jako králík ve světlech reflektorů. Vůbec netuším, co je zač.

Někdo do mě zezadu strká. Je to Eachan. Co asi chce?

„Tak dělej, dělej,“ vyzývá mě.

„Já?“

„Jo, ty,“ přizvukuje ten druhý. „Byl to tvůj nápad, tak to udělej ty.“

A ten, co mlčí, nepřestává přikyvovat.

Rozhlédnu se. Rád bych věděl, co ode mě očekávají. Co tu vůbec děláme? Pak můj pohled padne na okno. Útěk! Už si vzpomínám. Okno směřuje ven za budovu. Odtamtud přes zeď a pryč přes mokřiny. Nikdy nás nedohoní. Poběžíme jako vítr. Po asfaltu ke stromům.

„Pojďte, pomozte mi,“ říkám jim a přitáhnu si židli ke dřezu. „Někdo mi budete muset podat ven tašku. Mám v ní prsten po matce. Dala mi ho, abych na něj dal pozor.“

Eachan a ten přikyvující mě podpírají. Vylezu na židli a stoupnu si do dřezu. Odtud dosáhnu na západku. Ale nechce se pohnout, k čertu! Ať se snažím jak se snažím. Vidím, jak mi tím tlakem bělají prsty.

Náhle se v chodbě rozsvítí. Slyším kroky a hlasy. Cítím, jak se mě zmocňuje strach. Někdo nás prásknul. Panebože!

Otočím se zpátky k oknu a vidím, že za ním panuje černá tma. Ještě nepřestalo pršet a dešťová voda stéká po skle. Musím se dostat ven. Na druhé straně čeká svoboda. Sevřenými pěstmi začnu bušit do okna. Sklo se prohýbá pod každou ranou.

Kdosi křičí: „Zastavte ho! Proboha, zastavte ho!“

Nakonec sklo povolí. Roztříští se. Konečně. Cítím bolest v rukou a vidím, jak mi po předloktí stéká krev. Poryv větru s deštěm v obličeji mě téměř porazí.

Nějaká žena křičí.

Ale já vidím jen krev. Stéká do písku. V měsíčním světle barví šumivou slanou pěnu do šarlatova.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Fin minul klub Crobost Social a fotbalové hřiště za ním. Po svahu se táhla sporadická uskupení domů dvou vesnic, Five Penny a Eoropaidh. Všechny domy byly obrácené k jihozápadu, aby lépe vzdorovaly převažujícím jarním a letním větrům, natěsnané podél hřbetu a odvrácené od ledových arktických zimních vichřic. Podél celého rozeklaného pobřeží soptilo a burácelo moře s neúnavnými legiemi bílých koní bez jezdců, doráželo na neústupný kámen nezlomných černých útesů a snažilo se je strhnout s sebou.

Mezi větrem rozcupovanými mraky prokmitávalo sluneční světlo a jeho chaotické, náhodné skvrny se honily po machairu. Náhrobky zasazené do měkké písčité půdy tu připomínaly odcházející generace. O něco dál na sever se jasně rýsovala horní třetina majáku na mysu Butt of Lewis. Fin měl za to, že Marsailina matka se po odchodu do důchodu nechala vést jakýmsi základním pudem, který ji zavedl zpět do dětství. K okamžikům uchovaným v paměti, k nečekaně slunečným dnům či zuřícím bouřím, k rozběsněnému moři tříštícímu se na skalách pod majákem, který býval jejím domovem.

Z kuchyňského okna v zadní části moderního přízemního domku, který si Macdonaldovi vybrali na odpočinek ve stáří, Marsailina matka viděla hrstku bílých a žlutých stavení, kde kdysi bydlela, a červenohnědé cihlové zdivo majáku, který přečkal už bezpočet let neutuchajícího náporu, aby varoval námořníky před skrytým nebezpečím. To všechno tu měla jako na dlani.

Paní Macdonaldová jim vařila čaj. Fin vyhlédl oknem a spatřil, že se začíná tvořit duha: neklidnou hladinu, která při pohledu odtud připomínala zprohýbanou měď, naleštil oslnivý záblesk slunce a na pozadí hradby černých mračen za výběžkem pevniny se objevila sytá duha. Stoh rašeliny naskládané na maličké zahrádce za domem se povážlivě menšil a Fin si říkal, kdopak jim ji teď asi chodí nakopat.

Nesouvislé drmolení staré dámy málem ani nevnímal. Byla celá pryč, že ho vidí. Od jejich posledního setkání uplynula taková doba. Jakmile Fin do domku vkročil, zarazila ho vůně růží, která Marsailinu matku provázela snad odjakživa. Vyvolala v něm příval vzpomínek. Farma a domácí citronáda v šeru kuchyně s dlaždicovou podlahou. Hry, které s Marsaili hráli mezi balíky sena ve stodole. Měkká kadence její angličtiny, která tehdy byla jeho uchu neznámá a která se ani po všech těch letech nezměnila.

„Potřebujeme se dozvědět něco o původu tatínka,“ slyšel Fin Marsaili. „Kvůli kartotéce v domově.“ Shodli se, že pro tuto chvíli bude nejlepší, když si pravdu nechají pro sebe. „A ráda bych si s sebou odvezla nějaká stará alba s rodinnými fotografiemi, abych si nad nimi mohla s tátou popovídat. Fotografie prý pomáhají stimulovat paměť.“

Paní Macdonaldové by ničím neudělali větší radost než právě tím, že mohla vytáhnout staré rodinné snímky. Chtěla, aby si společně sedli a alba si prohlédli. Dnes k nám zajde na návštěvu už málokdo, stěžovala si a použila při tom množné číslo, jako by Tormoda ze svého života nikdy nevypudila. Jako by tento fakt vytěsnila. Nebo to byla jakási šifra, kterou cosi sdělovala, neboť přímo se o něčem takovém nediskutuje.

Přinesla asi dvanáct alb. Ta nejnovější měla ozdobné květované desky, ta starší byla smutnější, tmavozeleně kostkovaná. Úplně nejstarší alba zdědila paní Macdonaldová po rodičích. A ta obsahovala sbírku vyrudlých černobílých snímků dávno zemřelých lidí oblečených podle módy jiného věku.

„To je tvůj dědeček,“ vysvětlovala paní Macdonaldová Marsaili a ukázala na portrét vysokého muže se kšticí tmavých kudrnatých vlasů pod popraskaným filmem vybledlé přeexponované fotografie. „A tvoje babička.“ Drobná žena s dlouhými světlými vlasy a lehce ironickým úsměvem. „Co myslíš, Fine? Celá Marsaili, viď?“ Babička byla Marsaili tak podobná, že to působilo až strašidelně.

Pak pokračovala svými svatebními fotografiemi. Křiklavé barvy šedesátých let, kalhoty do zvonu, tílka a květované košile s absurdně vysokým límcem. Dlouhé vlasy, ofiny a kotlety. Fin se za ně skoro styděl a pomyslel si, jakpak se asi příští generace budou dívat na fotografie z jeho vlastního mládí. Ať už je aktuální móda jakákoli, při zpětném pohledu působí směšně.

Tormodovi mohlo být tou dobou asi pětadvacet let a kolem obličeje se mu kudrnatily hezké husté černé vlasy. Fin by v něm jen těžko poznal muže, jehož brýle včera lovil z pisoáru, nebýt živých dětských vzpomínek na mohutného siláka v modrých montérkách a s čepicí vždy posunutou do týla.

„Nemáte nějaké ještě starší fotografie, na kterých by byl Tormod?“ zeptal se.

Ale paní Macdonaldová jen zavrtěla hlavou. „Až do svatby nic. Když jsme spolu chodili, žádný fotoaparát jsme neměli.“

„Co fotografie Tormodovy rodiny z doby jeho dětství?“

Paní Macdonaldová pokrčila rameny. „Žádné neměl. Nebo si alespoň z Harrisu žádné nepřivezl.“

„Co se stalo s jeho rodiči?“

Dolila si do šálku čaj, stále teplý díky pletené čepičce na konvici, a nabídla i Finovi a Marsaili.

„Mně to bude stačit, paní Macdonaldová, díky,“ odmítl Fin.

„Chtěla jsi nám vyprávět o tátových rodičích, mami,“ pobídla ji Marsaili.

Matka lehce našpulila rty a vydechla. „Není co vyprávět, drahoušku. Zemřeli ještě dřív, než jsem ho vůbec poznala.“

„Copak na svatbě nebyl nikdo z jeho rodiny?“ vyzvídal Fin.

Paní Macdonaldová zavrtěla hlavou. „Vůbec nikdo. Víte, on je jedináček. A mám dojem, že většina jeho příbuzných, pokud ne všichni, emigrovala někdy v padesátých letech do Kanady. Nikdy o nich moc nemluvil.“ Odmlčela se a na okamžik se zdálo, že nevnímá – jako by pátrala v dávných vzpomínkách. Čekali, jestli se k nim s nějakou vrátí. Nakonec se ozvala: „Je to zvláštní…“ Ale víc už nevysvětlila.

„Co je zvláštní, mami?“

„Tvůj otec býval silně věřící člověk. Však víš sama. Každé nedělní ráno do kostela. Odpolední čtení bible. Modlitba před jídlem.“

Marsaili pohlédla na Fina a vyslala k němu posmutnělý úsměv. „Jak bych mohla zapomenout.“

„Nesmírně slušný člověk. Čestný a téměř bez předsudků, až na…“

„Já vím,“ usmála se doširoka Marsaili. „Nesnášel katolíky. Říkal jim papeženci a feniáni.“

Matka potřásla hlavou. „Nikdy jsem mu to neschvalovala. Můj otec byl z anglikánské církve, od níž se katolická nijak zvlášť neliší. Jen tím papežem, samozřejmě. Celá ta Tormodova nenávist byla každopádně proti zdravému rozumu.“

Marsaili pokrčila rameny. „Nikdy jsem si nebyla jistá, jestli to myslel opravdu vážně.“

„Ale myslel, to si piš.“

„Tak co je ‚zvláštní‘, paní Macdonaldová?“ Fin se pokusil přivést ji zpět k původní myšlence.

Chvíli se na něj nechápavě dívala, ale pak si vzpomněla. „Ach ano. Včera večer jsem procházela pár Tormodových věcí. Za ta léta nashromáždil spoustu haraburdí. U poloviny těch předmětů netuším, proč si je schovává. Má je ve starých krabicích od bot a ve skříních a zásuvkách ve vedlejším pokoji. Dřív tam trávil celé hodiny a prohlížel si je. Nevím proč.“ Usrkla čaje. „To je jedno. Ale na dně jedné z těch krabic jsem našla něco, co mi připadalo… Zkrátka mi to k němu nějak nesedí.“

„Co, mami?“ Marsaili na ní visela očima.

„Počkej, ukážu ti to.“ Matka vstala a odešla. Ani ne za půl minuty se vrátila a usadila se mezi ně na pohovku. Poté před nimi nad konferenčním stolkem rozevřela pravou dlaň a na stránky svatebního alba stekl stříbrný řetízek s malým kulatým zašlým medailonkem.

Fin s Marsaili se naklonili, aby lépe viděli, a Marsaili medailonek zvedla a otočila. „Svatý Kryštof,“ shledala. „Patron poutníků.“

Fin natáhl krk, nachýlil hlavu a prohlížel si ohlazený reliéf svatého Kryštofa, který se opíral o hůl a nesl malého Krista skrz vichry a rozbouřené vody. Kolem okraje medailonku stálo vyryté „Svatý Kryštofe, ochraňuj nás“.

„Jistě,“ ozvala se paní Macdonaldová. „Pokud to správně chápu, tak před nějakými čtyřiceti lety katolická církev zbavila Kryštofa statusu světce, ale přesto pořád patří k silné katolické tradici. Co s ním měl tvůj otec, je pro mě záhadou.“

Fin natáhl ruku k Marsaili a vzal si od ní medailonek. „Směli bychom si ho půjčit, paní Macdonaldová? Zkusíme, jestli u Tormoda nevyvolá nějaké vzpomínky – mohlo by to být zajímavé.“

Paní Macdonaldová lhostejně mávla rukou. „Ale beze všeho. Vezměte si ho. Nechte si ho. Zahoďte ho, jestli chcete. Co já bych s ním dělala.“

Marsaili neochotně vystoupila u svého domku. Fin ji přesvědčil, že bude lepší, když si s Tormodem promluví nejprve sám. Stařec má s Marsaili spojeno tolik vzpomínek, že by to mohlo jeho dávné zážitky spíše zamlžit. Fin však neprozradil, že má po cestě i jiné plány.

Sotva jeho vůz zmizel za zatáčkou, zabočil z hlavní cesty na úzkou asfaltku a přes ochranné rohože proti dobytku zamířil k rozlehlému parkovišti před crobostským kostelem. Byla to bezútěšná, syrová stavba. Žádné vytesané ozdoby či vlysy s náboženskými motivy, žádné vitráže, zvonice beze zvonu. Tohle byla víra bez rozptylování. Víra v Boha, který považoval zábavu za hřích a umění za náboženskou karikaturu. Uvnitř nebyly varhany ani klavír. Na den Páně stoupaly ke kostelním trámům jen naříkavé zpěvy.

Fin zaparkoval u schodiště vedoucího k faře a vystoupal po něm až ke dveřím. Zelenohnědou mozaiku machairu ještě polévala sluneční záře a mezi jizvami po kopáčích rašeliny se divoce kývaly bílé hlavičky suchopýru. Tady na vršku byla fara zcela obnažená. Nejspíš tu má blíž k Bohu, pomyslel si Fin. Je neustále podrobovaná zkouškám víry tváří v tvář živlům.

Trvalo skoro celou minutu, než se po zazvonění dveře otevřely a ze tmy vyhlédl Donnin bledý, bezkrevný obličej. Fin se zalekl stejně, jako když ji spatřil poprvé. Tehdy nevypadala, že má věk na to, aby byla ve třetím měsíci těhotenství. A ani jako matka se teď nejevila o nic starší. Husté pískově plavé vlasy po otci měla sčesané kolem úzkého nenalíčeného obličeje. Působila křehce a drobně jako dítě. Bolestně vyhublá, v přiléhavých džínách a bílém tričku. Na Fina se však dívala starýma očima, které věděly víc, než prozrazoval věk.

Chvíli nic neříkala. Pak jen: „Dobrý den, pane Macleode.“

„Ahoj, Donno. Je táta doma?“

Dívčinou tváří se mihlo chvilkové zklamání. „Aha. Já myslela, že jste se třeba přišel podívat na holčičku.“

Fin se okamžitě zastyděl. Samozřejmě že se to od něj očekávalo. Ale připadal si zvláštně. Nezúčastněně. Bez emocí. „Někdy jindy.“

V Donniných dětských rysech se objevila rezignace, snesla se do nich jako prach. „Táta je v kostele. Opravuje díru ve střeše.“

Fin už byl o několik schodů níž, ale zarazil se. Otočil se a spatřil, že Donna se za ním stále dívá. „Vědí to?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

Bušení Fin zaslechl už v předsálí. Ale odkud vychází, poznal, teprve když vstoupil do hlavního prostoru kostela. Na kůru stál žebřík a Donald Murray ošidně balancoval na jeho horním konci mezi trámy. Přibíjel nová prkna ke střeše na východní straně. Na sobě měl modré montérky. Jeho pískově plavé vlasy už prošedivěly a zdálo se, že jich rychle ubývá. Donald se zcela soustředil na svou práci, a tak si ani nevšiml, že Fin stojí dole mezi lavicemi a pozoruje ho. Fin vzhlížel k Donaldu Murrayovi a v jeho mysli se odvíjel dávný příběh: noční dobrodružství před pálením vatry, párty na pláži, nádherný letní den a jízda v červeném kabrioletu se staženou střechou po západním pobřeží…

Údery kladiva na okamžik ustaly, protože Donald se sehnul pro další hřebíky.

„Tak se mi zdá, že v tomhle kostele trávíš víc času jako melouchář než jako kazatel božího slova,“ zavolal Fin.

Donald se tak lekl, že málem spadl ze žebříku a musel se zachytit nejbližšího trámu. Podíval se dolů, ale chvíli trvalo, než Fina poznal. „Služba Bohu má mnoho podob, Fine,“ odpověděl, když si konečně ujasnil, s kým mluví.

„Slyšel jsem, že Bůh obstarává práci pro zahálející ruce, Donalde. Třeba ti tu díru ve střeše zařídil proto, abys neměl čas škodit.“

Donald se nedokázal ubránit úsměvu. „Mám dojem, že jsem nikdy nepoznal většího cynika, než jsi ty, Fine Macleode.“

„A já nikdy nepoznal většího paličáka, než jsi ty, Donalde Murrayi.“

„Díky, beru to jako kompliment.“

Fin si uvědomil, že se vesele kření. „To bys měl. Mohl bych ti totiž povědět i daleko horší věci.“

„O tom nepochybuju.“ Donald si měřil návštěvníka pohledem a zjevně vyhodnocoval situaci. „Přišel jsi za mnou kvůli něčemu osobnímu, nebo pracovně?“

„Práci už nemám. Takže to nejspíš bude osobní.“

Donald svraštil čelo, ale nevyptával se. Zavěsil kladivo do oka na opasku a začal opatrně slézat ze žebříku. Když sestoupil až dolů, Fin si všiml, že je trochu zadýchaný. Štíhlá postava kdysi atletického mladíka, sportovce, rebela a miláčka všech dívek začínala chátrat. Donald zestárl, kůže kolem jeho očí ztratila pružnost a vrásky ji protkávaly jako jemné jizvičky. Potřásl si s Finem pravicí. „Co bys potřeboval?“

„Tvůj otec kdysi oddal Marsailiny rodiče.“ Finovi neušlo Donaldovo překvapení. Ať už čekal cokoli, tohle určitě ne.

„Když to říkáš. Nejspíš oddal půlku lidí tady v Ness.“

„Jaký průkaz totožnosti mohl vyžadovat?“

Donald ho několik dlouhých vteřin propaloval pohledem. „Mně se zdá, že tohle je spíš pracovní než osobní, Fine.“

„Věř mi, je to osobní. U policie už nejsem.“

Donald přikývl. „Dobrá, pojď se podívat.“ Vyrazil uličkou na opačný konec kostela a otevřel dveře do sakristie. Fin ho následoval a přihlížel, jak odemyká a otevírá zásuvku v pracovním stole. Vytáhl tištěný formulář a zamával jím na Fina. „Svatební listina. Tenhle pár oddávám příští sobotu. Matrikář ji vydá, teprve když snoubenci poskytnou veškeré potřebné dokumenty.“

„Což jest?“

„Vždyť jsi ženatý.“

„Byl jsem.“

Donaldovo vstřebání této informace bylo téměř nepostřehnutelné. Pokračoval, jako by ji neslyšel. „Tak bys to měl vědět.“

„Byla to rychlovka na úřadě před nějakými sedmnácti lety, Donalde. Upřímně řečeno si z toho nepamatuju skoro nic.“

„No dobře. Musíš předložit rodné listy obou snoubenců, doklad o zániku předchozího manželství, pokud jsi byl ženatý, nebo úmrtní list, pokud jsi vdovec. Matrika svatební listinu nevydá, dokud neobdrží všechny potřebné dokumenty a formuláře. Kněz se po obřadu už jen podepíše na tuhle tečkovanou linku. Společně se šťastným párem a svědky.“

„Takže tvůj otec neměl důvod pochybovat o totožnosti osob, které oddává?“

Donaldovy oči se zúžily údivem. „O co tady jde, Fine?“

Ale Fin jen zavrtěl hlavou. „O nic, Donalde. Jen takový pitomý nápad. Zapomeň na to.“

Donald vrátil listinu zpátky do zásuvky a zamkl ji. Pak se obrátil na Fina. „Takže vy jste s Marsaili zase spolu?“

Fin se usmál. „Žárlíš?“

„Přestaň blbnout.“

„Ne, nejsme. Vrátil jsem se, abych opravil domek po rodičích. Postavil jsem si na pozemku stan a budu tam bivakovat, dokud neudělám střechu a nezavedu tam nějakou tu základní instalaci.“

„Takže sem za mnou tě přivedl jen ‚pitomý nápad‘?“

Fin na něj dlouze hleděl a snažil se uhasit plameny vzteku, které se rozdmýchávaly kdesi hluboko v jeho nitru. Neměl v úmyslu se do tohoto rozhovoru vůbec pouštět. Byl to však nerovný boj. „Ty víš, Donalde, co si o tobě myslím: jsi zatracený pokrytec.“

Donald zareagoval, jako by mu Fin vrazil facku. Leknutí s ním skoro cuklo. „O čem to mluvíš?“

„Myslíš si, že nic nevím? Když sis bral Catrionu, byla těhotná…“

Donaldův obličej změnil barvu. „Kdo ti to řekl?“

„Je to tak, viď? Úžasný Donald Murray, rebel a milovník žen, to posral a zbouchnul svou holku.“

„Nebudu něco takového poslouchat v božím příbytku.“

„Proč ne? Jsou to jenom slova. Vsadím se, že Ježíš pár šťavnatých výrazů taky znal. Ostatně i ty jsi svého času míval poměrně peprný slovník.“

Donald si založil ruce na prsou. „O co ti jde, Fine?“

„Jde mi o to, že ty chybu udělat smíš. Ale když potká něco podobného chudinku tvou dceru a Fionnlagha, chraň je ruka Páně. Sám sis dal druhou šanci, protože tě tehdy neměl kdo odsoudit. Ale v případě své vlastní dcery už tak benevolentní být nehodláš. Proč? Není pro ni Fionnlagh dost dobrý? Chtěl bych vidět, co si Catrionini rodiče mysleli o tobě.“

Donald byl skoro bílý vzteky. Rty měl pevně stažené. „Tebe nikdy neomrzí soudit druhé, co?“

„Ne, to je tvoje práce.“ Fin bodl prstem ke stropu. „Tvoje a toho nahoře. Já jsem jenom pozorovatel.“

Otočil se a chtěl odejít z vestibulu, ale Donald po něm chňapl. Jeho silné prsty se Finovi zaryly do paže. „A co je ti, u všech čertů, vůbec po tom, Fine?“

Fin se otočil a vyprostil se. „Pozor na jazyk, Donalde. Jsme v božím příbytku, vzpomínáš? Čerti patří do pekla a měl bys vědět, že pro některé z nás je peklo reálné až až.“

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Bylo tu chladno. Vhodné místo pro mrtvé. Asistent v bílém vytáhl box chladicí skříně a Fin shlédl na pozoruhodně zachovalý obličej zbarvený rašelinou, který patřil mladému muži s chlapeckými rysy. Nemohl být o mnoho starší než Fionnlagh.

Gunn kývl na asistenta a ten se diskrétně vzdálil. „Tohle zůstane mezi námi, pane Macleode,“ řekl. „Jestli se to někomu donese, je po mně.“ Lehce se zarděl. „Promiňte tu metaforu.“

Fin se na něj podíval. „Nemyslete si, Georgi, že nedokážu docenit, jak velkou službu mi prokazujete.“

„Já vím. A přesto jste mě o to požádal.“

„Mohl jste odmítnout.“

Gunn přikývl. „To jsem mohl.“ A pak dodal: „Raději si pospěšme, pane Macleode. Jestli jsem to dobře pochopil, bude rozkladný proces postupovat rychle.“

Fin vytáhl z kapsy malý digitální fotoaparát a zaujal vhodný postoj, aby mohl vyfotit mladíkův obličej. Blesk se odrazil od všech dlaždic kolem nich. Fin pořídil tři nebo čtyři záběry z různých úhlů a uložil fotoaparát zpátky do kapsy. „Ještě něco, co bych měl vědět?“

„Několik hodin po smrti ležel zabalený v nějaké dece. Zanechala otisk na zádech, hýždích, lýtkách a zadní straně stehen. Čekáme na fotografie od patologa a ty pak dáme překreslit.“

„Takže nemáte nic, s čím by se ty otisky daly porovnat?“

„Nemáme. U těla se nic nenašlo. Ani deka, ani oblečení.“

Gunn zaklepal na dveře a asistent se vrátil. Zavřel box a neznámého mladého muže z bažiny tak odevzdal věčné temnotě.

Před budovou jim vítr trhal bundami a nohavicemi a plival na ně déšť, i když ne moc přesvědčivě. Na obloze sem tam prosvitlo slunce a pomíjivé záblesky světla zase rychle zhášela neustále se měnící mračna. Na kopci probíhaly stavební práce, při nichž se rozšiřovala budova nemocnice, po větru se k nim nesl hluk vrtaček a sbíječek a reflexní oranžové vesty a bílé helmy zachytávaly prchavé fragmenty slunečního svitu.

Po setkání se smrtí vždy následuje chvíle vnitřního ticha. Připomenutí vlastní smrtelnosti. Oba muži se beze slov vrátili ke Gunnovu autu a téměř minutu v něm tiše poseděli. Pak se konečně ozval Fin: „Je nějaká naděje, že byste mi mohl vynést kopii pitevní zprávy, Georgi?“

Slyšel, jak Gunn prudce vydechl. „Pro všechno na světě, pane Macleode!“

Fin se na něj podíval. „Jestli nemůžete, prostě jen řekněte ne.“

Gunn po něm blýskl pohledem a nasál vzduch skrze zaťaté zuby. „Uvidím, co se dá dělat.“ Odmlčel se a ironickým tónem pak dodal: „Ještě něco bych pro vás mohl udělat?“

Fin se usmál a pozdvihl fotoaparát. „Třeba mi prozradit, kde si to můžu nechat vyvolat.“

Obchod s fotografickými potřebami Malcolm J. Macleod sídlil v nabílené budově s hrubou omítkou na Point Street, které se tu říkalo Přístavní. Celé generace ostrovních dětí se zde v páteční a sobotní večery scházely, opíjely se, praly se, kouřily marihuanu, zkrátka dávaly průchod svým pubertálním hormonům. Lehkým vánkem se šířila vůně smažené ryby s hranolky z občerstvení o dva vchody dál.

Když se na obrazovce počítače objevily snímky mrtvého muže zkopírované z Finova fotoaparátu, prodavač k nim vyslal zvědavý pohled. Ale tvář George Gunna ve městě každý dobře znal, a tak zůstaly nevyslovené veškeré otázky, které snad mohl prodavač mít.

Fin si snímky pozorně prohlížel. Blesk rysy poněkud zploštil, ale kdo muže znal, stále by ho podle nich bezpečně poznal. Vybral nejlepší ze záběrů a ukázal na něj prstem. „Tenhle, prosím.“

„Kolikrát?“

„Stačí jednou.“

*

Jakmile Fin vstoupil do vestibulu domova Dun Eisdean, zastavila ho zneklidněná mladá žena s tmavými vlasy staženými do ohonu a odvedla ho do své kanceláře.

„Vy jste tu byl s dcerou Tormoda Macdonalda, když ho sem včera přivedla, viďte, pane… ehm…“

„Macleod. Ano, jsem rodinný přítel.“

Žena nervózně přikývla. „Od rána se ji snažím zkontaktovat, ale marně. Měli jsme jisté potíže.“

Fin se zamračil. „Jaké potíže?“

„Pan Macdonald… Jak to jen říct? Pokusil se o útěk.“

Fin překvapením vytřeštil oči. „O útěk? Copak je tu ve vězení?“

„Ovšemže není. Klienti můžou přicházet a odcházet, jak se jim zlíbí. Tohle se ale odehrálo uprostřed noci. A dveře byly z bezpečnostních důvodů samozřejmě zamčené. Pan Macdonald podle všeho včera večer šířil mezi některými dalšími klienty nepokoj a ve čtyřech se pak pokusili dostat se ven.“

Fin se nedokázal ubránit úsměvu. „Jednočlenný útěkový výbor?“

„Tady není prostor pro žertování, pane Macleode. Pan Macdonald vlezl do dřezu a holýma rukama rozbil okno v kuchyni. Vážně se pořezal.“

Finovo pobavení rázem zmizelo. „Je v pořádku?“

„Museli jsme ho vzít na pohotovost, kde mu rány zašili. Už je zpátky ve svém pokoji, celý obvázaný. Ale je velmi agresivní, křičí na personál a odmítá si svléknout kabát a čepici. Prý čeká na svou dceru, až ho odvede domů.“ Vzdychla si a došla ke svému pracovnímu stolu. Rozevřela béžové desky a pokračovala: „Rádi bychom s paní Macdonaldovou probrali možnost medikace.“

„Jaké medikace?“

„O tom se můžu bavit bohužel pouze s rodinou.“

„Vy ho chcete zdrogovat?“

„Tady vůbec nejde o to, že bychom chtěli někoho zdrogovat, pane Macleode. Tormod je velmi rozrušený. Potřebujeme ho uklidnit, aby si neublížil ještě víc. Nebo třeba někomu jinému.“

Finovi prolétly hlavou pravděpodobné následky takové léčby. Už teď chatrná a fragmentární paměť bude navíc utlumená sedativy. To by veškeré pokusy stimulovat Tormodovy vzpomínky na minulé události a dobrat se jeho vztahu k mrtvému dokázalo jedině znemožnit. Nemohou však riskovat, že si zase ublíží. „Radši zkuste Marsaili ještě jednou zavolat a promluvte si s ní. Ale dovolte mi, abych se ho pokusil uklidnit. Stejně jsem se chystal, že ho vezmu na projížďku autem. Nemáte nic proti?“

„Ale to je báječný nápad, pane Macleode! Udělejte cokoli, co v něm posílí přesvědčení, že tohle není vězení a on vězeň.“

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Kdo to zase je?! Neustoupím. Ať táhnou všichni ke všem čertům.

Dveře se otevřou a v nich stojí mladý muž. Už jsem ho někde viděl. Pracuje tu?

„Zdravíčko, pane Macdonalde,“ osloví mě a v jeho hlase je něco uklidňujícího. Povědomého.

„My se známe?“

„Já jsem Fin.“

Fin. Švéd. Nor. „Co to je za jméno?“

„Zkrácená podoba jména Finlay. Než jsem začal chodit do školy, jmenoval jsem se Fionnlagh. Pak mi dali anglické jméno Finlay. To Marsaili mi začala říkat Fine.“ Usadí se vedle mě na posteli.

Probouzí se ve mně naděje. „Marsaili? Ona tu je?“

„Ne, ale požádala mě, abych vás vzal na malou projížďku autem. Prý by se vám ten nápad mohl líbit.“

Jsem zklamaný. I když by bylo příjemné někam si na chvíli vyrazit. Trčím tady už dost dlouho. „Ano.“

„A jak vidím, jste už oblečený a připravený, jen se vydat na cestu.“

„To já jsem pořád.“ Přemáhá mě úsměv. „Jsi hodný chlapec, Fine. Vždycky jsi byl. Ale neměl jsi chodit k nám na farmu, když ti to rodiče zakázali.“

Teď se usmívá i Fin. „Vy si to pamatujete, viďte?“

„Pamatuju. Tvoje maminka byla zlostí celá pryč. Mary se bála, aby si nemyslela, že jsme tě k tomu naváděli. Jak se vůbec daří rodičům?“

Fin neodpovídá. Prohlíží si mé ruce a zvedá mi pravé předloktí. „Prý jste se pořezal, pane Macdonalde.“

„Opravdu?“ Podívám se na ruce a spatřím, že jsou celé omotané bílými obvazy. Hrkne ve mně. Co se stalo? Pocítím osten strachu. „Panebože,“ vydechnu otřeseně. „Jeden by řekl, že to musí bolet. Ale já nic necítím. Je to vážné?“

„Prý máte pár stehů. Zašili vám to v nemocnici. Snažil jste se utéct.“

„Utéct?“ Už to pouhé slovo mi zlepší náladu.

„Ano. Ale víte, pane Macdonalde, tady nejste pod zámkem. Můžete přicházet a odcházet, jak se vám zlíbí. Dočista jako v hotelu. Jen to musíte ohlásit.“

„Chci domů,“ povídám.

„Však víte, jak to lidé říkají, pane Macdonalde. Domov je tam, kde si pověsíte klobouk.“

„To že říkají?“ Jací lidé, sakra? „A kde mám klobouk já?“

Fin se na mě zazubí. „Máte ho na hlavě.“

Celý překvapený si sáhnu na hlavu. Opravdu nahmatám svou čepici. Smeknu ji a prohlížím si ji. Moje stará dobrá čepice. Co ta už se mnou prožila let. Rozesměji se. „Opravdu. Nevšiml jsem si.“

Fin mi opatrně pomůže vstát.

„Počkej. Musím si vzít tašku.“

„Bude lepší, když ji necháte tady, pane Macdonalde. Až se vrátíme, budete své věci ještě potřebovat.“

„My se vrátíme?“

„Samozřejmě. Musíte se sem vrátit, abyste si tu pověsil čepici. Vzpomínáte? Domov je tam, kde si pověsíte klobouk.“

Podívám se na svou čepici, kterou stále ještě držím v obvázaných rukou, a znovu se rozesměji. Rozhodným pohybem si ji nasadím. „Máš pravdu. Málem bych zapomněl.“

*

Zbožňuji slunce nad oceánem. Jako teď. Je temně modrý. Jen na písčitých mělčinách bývá zelený nebo tyrkysový. Ale tady ne. Pláž tu klesá do hloubky téměř okamžitě. Může za to spodní proud. Pořád přicházejí zvěsti o lidech, kteří tu utonuli. Nejčastěji ti, kteří se sem nově přistěhovali, nebo turisté. Zlatý písek je ošálí, protože je tak hebký a jemný a vzbuzuje pocit bezpečí. Místní by vkročit do vody nenapadlo. Vypluli by leda na lodi. Většina z nich neumí plavat. Krucinál, jak že se ta pláž jmenuje?

„Dalmorská,“ ozve se Fin.

Neuvědomil jsem si, že jsem to už vyslovil nahlas. No ovšem, Dalmorská pláž, přesně tak. Jakmile jsme zabočili na pobřežní cestu a projeli kolem chalup a popelnic na kolečkách ke hřbitovu, poznal jsem to tady. Ubohé duše, které uložili k odpočinku do zdejšího machairu. Moře si z nich postupně ukusuje.

Zatracené oblázky. Jsou hrozně velké. Těžko se po nich chodí. Po písku už to jde snáz. Fin mi pomůže stáhnout boty a ponožky a já ucítím jeho zrnka mezi prsty. Je hebký a zahřátý od slunce. „Připomíná mi to Charlieho pláž,“ povídám.

Fin se zastaví a tak divně se na mě podívá. „Kdo je Charlie?“

„Toho nemůžeš znát. Zemřel už dávno.“ A dám se do smíchu.

Pod výztužemi u hřbitovní zdi rozloží Fin cestovní deku, kterou vzal z kufru auta, a usadíme se na ni. Přinesl pár lahví piva. Ne úplně vychlazeného, ale studeného. Ujde to. Dvě lahve otevře, jednu mi podá a já si užívám ten pocit, který vyvolává pivo šumící v ústech, stejně jako tenkrát poprvé na střeše Deanu.

Moře je ve větru trochu divoké a pění se kolem vyčnívajících skalek. Dokonce cítím jemnou spršku mořské vody v obličeji. Lehkou jako dotyk pírka. Vítr odvál všechna oblaka. Na vřesovišti bývaly dny, kdy bych za kousek takhle modré oblohy dokázal zabíjet.

Fin cosi vyloví z tašky a ukáže mi to. Fotografie, říká. Docela veliká. Zavrtám dno lahve do písku, aby se nepřekotila, a obrázek si od něj vezmu. S obvázanýma rukama jsem trochu nemotorný.

„To je nějaký černoch?“ zeptám se Fina překvapeně.

„Ne, pane Macdonalde. Říkal jsem si, že by to mohl být někdo, koho znáte.“

„On spí?“

„Ne, je mrtvý.“ Fin jako by vyčkával. Prohlížím si fotografii. Asi očekává, že něco řeknu. „Je to Charlie, pane Macdonalde?“

Podívám se na něj a hlasitě se rozesměji. „Kdepak Charlie. Jak bych mohl vědět, jak Charlie vypadá? Ty jsi mi ale balach!“

Fin se usměje, ale vypadá trochu nejistě. Nechápu proč. „Dobře se na ten obličej podívejte, pane Macdonalde.“

Podívám se na něj tedy pečlivěji, jak po mně Fin žádá. A navzdory zabarvení kůže jsou mi ty rysy povědomé. Zvláštní. Ten lehce se zdvihající nos. Přesně jako Peterův. A ta jizvička na horním rtu, v pravém koutku úst. Peter měl také takovou. Kdysi se řízl o naprasklou sklenici, tehdy mu byly asi čtyři roky. A, panebože – ta jizva na levém spánku. Té jsem si předtím nevšiml.

Najednou pochopím, o koho jde, a nechám fotografii klesnout do klína. Dál se na ni dívat nedokážu. Dal jsem svůj slib! Otočím se k Finovi. „Je mrtvý?“

Fin přikývne a tak divně se na mě dívá. „Proč pláčete, pane Macdonalde?“

Peter se mě kdysi ptal na totéž.

*

Nejlepší byly soboty. Bez školy, bez Boha, bez pana Andersona. Když jsme měli nějaké peníze, zašli jsme do města a něco si koupili. Ne že bychom peníze mívali často, ale do města jsme chodili i bez nich. Pouhých patnáct minut a člověk vstoupil do jiného světa.

Městu dominoval hrad na mohutné černé skále, který vrhal stín na zahrádky pod sebou. Na ulicích se pohybovala spousta lidí, proudili dveřmi obchodů a kaváren a výfuky automobilů a autobusů kuckaly a vypouštěly do vzduchu oblaka dýmu.

Měli jsme s Peterem takovou malou fintu. Občas jsme v sobotu ráno vyrazili do města ve svém nejobnošenějším oblečení a nejodrbanějších botách, kterým se odchlipovala podrážka, a Peter si na krk pověsil cedulku z tvrdého papíru s nápisem „Slepý“. Díky základnímu vzdělání jsme naštěstí věděli, jak se to píše. Neměli jsme pochopitelně ani tušení, jak se nám tohle věšení cedulek kolem krku jednou strašlivě vrátí.

Peter zavřel oči a levou rukou se mě chytil za pravé předloktí. Pomalým krokem jsme procházeli mezi lidmi, kteří vyrazili na víkendové nákupy, a Peter před sebou držel čepici.

Vždycky nás litovaly především místní staré dámy. „Chlapečku nešťastný,“ říkávaly, a když jsme měli štěstí, upustily do čepice šilink. A tak jsme společnými silami nastřádali na Peterovo tetování. Padl na něj náš nepoctivý zisk za celý měsíc, možná i víc.

Peter se zbláznil do Elvise. Tehdy ho byly plné noviny a časopisy. Jeho podoba i písničky mohly člověku uniknout jen těžko. V těch poválečných letech muselo být všecko americké, a než jsme začali střádat na tetování, chodívali jsme do Manhattan Cafe vedle biografu Monsiegneur News Theatre. Kavárna to byla úzká, podlouhlá, se stolky oddělenými zástěnou, aby měli hosté soukromí. Jako v amerických lidových restauracích. Na stěnách visela zrcadla s vyleptanou siluetou New Yorku. Ve srovnání s tím, jak jsme trávili zbylých šest dní v týdnu, to bylo jako utéct do ráje. Na okamžik jsme tu vždy spatřili stín jiného, opravdového života. Na Coca-Colu nebo kávu pokaždé padly všechny naše peníze, ale snažili jsme se, aby nám vydržela co nejdéle. Seděli jsme a poslouchali jukebox, z něhož vyzpěvoval Elvis.

„Heartbreak Hotel“ v nás vyvolával romantické představy. Viděli jsme newyorské ulice, blikající neony, páru stoupající z kanálů. Pomalý kráčející bas, jazzové piano perlící se v pozadí. A ten upovídaný hlas prostoupený splínem…

Well since my baby left me,

I found a new place to dwell,

It’s down at the end of lonely street,

At Heartbreak Hotel…

Tetovací salon se nacházel na Rose Street vedle dělnické hospody. Byla to špinavá špeluňka, jejíž zadní část odděloval závěs s roztřepeným lemem, zelený jako zvratky. Páchlo to tam inkoustem a zaschlou krví. Všude na stěnách visely napínáčky přichycené skici s návrhy a fotografie potetovaných paží a zad. Sám tatér se pyšnil tetováním na obou předloktích: zlomeným srdcem probodnutým šípem, kotvou, Pepkem námořníkem a dívčím jménem „Angie“ vyvedeným ozdobným kudrlinkovým písmem.

Tatér měl ztrhaný podvyživený obličej a kotlety jako hřebíky. Zbytky vlasů na postupující pleši si sčesával přes lesklé, téměř lysé temeno k bohatým napomádovaným kudrnám na zátylku. Všiml jsem si špíny za jeho nehty a děsil jsem se, že Peter chytí nějakou strašnou infekci. Ale možná to byl jenom inkoust.

Nevím, jaké zákony tehdy platily a jestli vůbec bylo legální udělat tetování klukovi Peterova věku. Ale tatéra z Rose Street tohle netrápilo. Zaskočil ho spíš požadavek, že chceme vytetovat Elvise Presleyho. Toho jsem ještě nikdy nedělal, pověděl nám a já měl dojem, že to považuje za určitou výzvu. Řekl svou cenu: dvě libry. Tehdy to pro nás představovalo celé jmění. Tatér možná ani nevěřil, že bychom si to mohli kdy dovolit, ale když jsme se u něj o šest týdnů později objevili i s penězi, žádné překvapení na sobě nedal znát. Připravil si skicu podle fotografie v jednom časopise a nápis „Heartbreak Hotel“ ztvárnil jako jakýsi rozevlátý transparent.

Tetování si vyžádalo hodiny práce a spoustu krve. Ale Peter to snášel, aniž by si slůvkem postěžoval. Viděl jsem mu na tváři, jak ho to bolí, ale nikdy by to nepřiznal. Byl stoik. Mučedník svého snu.

Seděl jsem tam s ním celé odpoledne. Poslouchal jsem jekot tetovacího strojku, pozoroval jsem, jak se jehly zarývají do masa a jak tatér při každém druhém tahu stírá inkoust s krví. Obdivoval jsem statečnost svého bratra.

Pro Petera bych udělal cokoli. Věděl jsem, jak ho někdy jeho vlastní omezení frustrovala. Ale nikdy se nerozzlobil, nenadával a pro nikoho neměl špatné slovo. Můj bratr byl dobrák. Lepší člověk než já. O tom jsem si nikdy nepochyboval. A zasloužil si, aby se k němu život zachoval lépe.

Ke konci odpoledne vypadala Peterova paže strašně. Pro samou krev, která už zasychala v mozaice strupů, nebylo tetování vůbec vidět. Tatér ho omyl mýdlovou vodou a osušil papírovými ubrousky. Pak ho ovázal gázou a tu připevnil špendlíkem.

„Za pár hodin si to sundej,“ poradil Peterovi. „A pravidelně si tetování myj. Nikdy ho neutírej. Usuš ho poťukáním. Aby se rána dobře zahojila, potřebuje vzduch, tak to nech odkryté.“ Podal mi kelímek se žlutým víčkem. „Tattoo Goo. Mast na tetování. Po každém umytí si to namaž. Jen tolik, aby kůže nebyla suchá. Snaž se, aby se neudělal strup. A pokud se udělá, nestrhávej ho, nebo s ním vytáhneš barvu. Až se kůže zahojí, vytvoří blánu. Ta se nakonec sloupne. Když se budeš o ránu pečlivě starat, asi za dva týdny by se měla úplně zahojit.“

Ten chlap se vyznal. Rána se zahojila za nějakých dvanáct dní, a teprve tehdy jsme viděli, jakou skvělou práci odvedl. Nebylo pochyb, že Peter má na pravém předloktí opravdu Elvise Presleyho. Nápis „Heartbreak Hotel“ vytvořil tatér tak, aby vypadal jako límeček Elvisovy košile. Vymyslel to chytře.

Během té doby jsme se pochopitelně museli dost snažit, abychom celou věc uchovali v tajnosti. Ačkoli bylo ještě léto, Peter nosil v Deanu i ve škole dlouhý rukáv. Když přišel čas koupele, ovázal si předloktí a držel ho nad vodou. Ostatním klukům jsem tvrdil, že bratr má psoriázu, kožní nemoc, o které jsem se dočetl v nějakém časopise. A tak zůstalo tetování naším tajemstvím.

Až do toho osudného dne na konci října.

Potíž byla v tom, že Peter nedokázal tajemství udržet o nic lépe než děravé vědro vodu. Byl tak upřímný a neschopný nepoctivosti a přetvářky, že dřív nebo později o svém tetování někomu říct musel. I kdyby jen kvůli radosti z toho, že se může pochlubit.

Často jen tak sedával a díval se na své tetování. Držel ruku v různých pozicích, natáčel hlavu tu na jednu, tu na druhou stranu, aby si obrázek prohlédl z různých úhlů. Nejvíc ho bavilo, když se mohl dívat na svůj odraz v zrcadle. Tehdy vše viděl v úplném kontextu, jako kdyby se jednalo o někoho jiného, někoho hodného úcty a obdivu. Mezi slovy „Heartbreak“ a “Hotel“ bylo maličké puklé srdce. Rudé. Jediná barva v celém tetování. Peter ten karmínový flíček zbožňoval a občas jsem ho přistihl, že se ho dotýká, skoro jako by ho hladil. Ale ze všeho nejvíc miloval pocit, že mu teď Elvis tak nějak patří a že ho bude provázet už navždy. Jako neustálý společník po zbytek jeho života, který, jak se ukázalo, měl být tak krátký.

Toho roku přišel sníh brzy. Nenapadlo ho moc, ale přesto ležel na střechách a římsách podél zdí a pokryl větve stromů, které nedávno obnažily nezvykle silné podzimní vichry. Proti sněhu všechno působilo temněji, černěji. Voda ženoucí se řekou, začouzené kamenné zdivo starých mlýnů i dělnické domy ve vesnici. Obloha v sobě měla cosi olověného, ale nechyběla v ní ani záře. Nebe připomínalo přírodní prosvětlovací matnici, která rozptyluje sluneční svit. Světlo nevrhalo žádné stíny. Vzduch byl krystalicky svěží, studený a štípal v nosních dírkách. Sníh přemrzl a skřípal pod nohama.

Nastala dopolední přestávka. Naše hlasy se ostře a křehce rozezněly v ledovém povětří a kolem hlavy nám stoupala pára z dechu jako kouř z dračích nozder. Zahlédl jsem Petera uprostřed skupinky chlapců nedaleko brány. Než jsem k nim doběhl, bylo pozdě. Nebezpečnější publikum pro svého Elvise by si byl Peter mohl vybrat už jen těžko. Stáli tu tři bratři Kellyovi a pár jejich kamarádů. Neméně odporných. S Kellyovci jsme se bavili jedině proto, že to byli taky katolíci a že jsme s nimi museli čekat venku na mrazu, dokud evangelíci nedokončí svou ranní bohoslužbu. Tohle dokázalo určitým způsobem stmelit i nepřátele.

Kellyovci platili za skutečnou sebranku. Byli čtyři. Nejmladší z nich ještě nechodil do školy. Dva prostřední, Daniel a Thomas, byli zhruba v mém věku, rok od sebe. A Patrick měl o rok víc. Lidé si šuškali, že jejich otec je členem nějakého nechvalně známého edinburského gangu a že seděl. Říkalo se, že se mu od levého koutku úst táhne jizva až k levému uchu, jako by spodní ret pokračoval až k boltci. Nikdy jsem ho neviděl, ale ta představa, kterou ve mně jeho popis vyvolal, mi už navždy zůstala.

Catherine doběhla přede mnou, protože i ona začala mít sklon Petera ochraňovat. Navzdory tomu, že byla mladší než já a skoro stejně stará jako Peter, dělala mámu nám oběma. Ovšem žádným sentimentálním způsobem. Péče v jejím podání byla panovačná, skoro brutální, a nejspíš pramenila ze zkušenosti. Žádná milá napomenutí či láskyplné poplácání po hlavě. Spíš kopanec do zadku a k tomu porce nadávek, to byl Catherinin styl.

Dorazil jsem ke hloučku právě včas, abych viděl její šok při pohledu na Peterovu ruku. Nikdy jsme jí o tetování neřekli, a když se na mě podívala, její výraz vyjadřoval všechnu tu křivdu, že jsme si tohle tajemství nechali pro sebe.

Peter si svlékl kabát a vyhrnul si rukáv. Dokonce i kluci Kellyovic, které jen tak něco neohromilo, měli pusy dokořán. Jediný Patrick však vytušil příležitost, kterou situace skýtala.

„Ty to slízneš, až na to přijdou, Debílku,“ poznamenal. „Kdo ti to dělal?“

„To je tajemství,“ bránil se Peter. Začal si shrnovat rukáv, ale Patrick ho chňapl za paži.

„Dělal to profík, co? Vsadím se, že kdyby se přišlo na to, jakýho kluka takhle poznamenal, měl by pěknej průser. Kolik je ti? Patnáct? Tipnul bych si, že na tohle potřebuješ povolení rodičů.“ Pak se zasmál a s krutostí v hlase dodal: „Jasně. Ale to by byl kapánek problém, když žádný nemáš.“

„Lepší nemít žádný než mít tátu v lochu.“ Catherinin hlas prořízl chechot chlapců a Patrick po ní blýskl nebezpečným pohledem.

„Drž zobák, ty pizdo mrňavá.“ Udělal krok k ní a já jsem mu rychle zastoupil cestu.

„A ty si dej pozor na ten svůj, Kelly.“

Bledě zelené oči Patricka Kellyho se zabodly do mých. Měl nazrzlé vlasy a obličej barvy ovesné kaše. Celý pihovatý a škaredý jako noc. Viděl jsem mu na očích, jak kalkuluje. On byl urostlý, ale to já taky. „Co je ti po tom?“

„Nějak hůř snáším, když někdo mluví sprostě.“

Pár kluků se zasmálo a to se Kellymu nelíbilo. Vrhl zuřivý pohled na své bratry. „Držte tu svou zasranou hubu.“ Pak se obrátil zpátky ke mně. „Tak oni si deaňáci můžou nechávat dělat tetování, jak se jim zlíbí, jo?“ zeptal se. A když jsem neodpověděl, široce se zašklebil. „Proč já se nemůžu zbavit dojmu, že Debílek bude mít průser jak vrata, až se to o něm domáknou?“

„Proč by se to měli domáknout?“

„Někdo by jim to mohl říct,“ usmál se neupřímně Patrick Kelly.

„Třeba kdo?“

Patrickův úsměv zmizel a jeho tvář se naklonila těsně k té mé. „Třeba já.“

Neucouvl jsem, jen jsem ucukl před zápachem ze zkažených zubů, který mi Patrick vydechoval do obličeje. „Žalujou jenom zbabělci.“

„Chceš říct, že jsem zbabělec?“

„Ne. Zbabělci se prozradí sami.“

Vztek a ponížení z toho, že mu někdo dokázal, že je chytřejší, dodaly Patrickovi Kellymu kuráž. Zabodl mi ukazováček do hrudi. „Však uvidíme, kdo je tady posera.“ Trhl hlavou k mostu, který se vypínal nad námi a spojoval město se západním předměstím. Předposlední most stavitele Thomase Telforda, jak jsem se dozvěděl mnohem později. „Zvnějšku vede římsa, hned pod zábradlím. Je široká asi třiadvacet centimetrů. Dnes o půlnoci nahoře na mostě. Ty a já. Uvidíme, kdo ji dokáže přejít.“

Pohlédl jsem na most. Už odtud jsem viděl zmrzlý sníh pokrývající římsu po celé její délce. „Ani mě nehne.“

„Máš nahnáno, co?“

„Je to posera,“ přisadil si jeden z mladších bratrů.

„Nejsem magor,“ odpověděl jsem.

„Tak to je mi líto tvýho bráchy. Řekl bych, že ho můžou i vyrazit. S takovou kravinou na ruce ho pošlou na internát. Asi by ti neudělalo zrovna radost, kdyby vás rozdělili.“

Tohle opravdu hrozilo. Cítil jsem, jak se kolem mě stahuje síť nevyhnutelnosti. „A když přijdu?“

„Tak Elvis zůstane mezi námi. Leda bys v půlce vycouval. Pak to samo sebou prásknu.“

„A ty to přejdeš taky?“

„Jasně.“

„A co z toho budu mít já?“

„Taky mi můžeš hodit na hlavu, že jsem posera, když z toho vycouvám.“

„A když nevycouváš?“

„Budu mít to potěšení ti dokázat, že kecáš.“

„Nedělej to,“ ozval se za mnou tichý Catherinin hlas plný naléhavého varování.

„Drž hubu, ty čubko.“

Obličej mi skropila sprška Kellyho slin. Pohlédl jsem na Petera. Nebyl jsem si jistý, jestli chápe, do jak vážné situace se dostal a do jakých potíží dostal mě, a to jen proto, že se vytahoval. „Já půjdu s tebou,“ sliboval dychtivě.

„Vidíš? I Debílek má větší koule než ty.“ Kelly se rozchechtal. Věděl, že mě zahnal do kouta.

Pokrčil jsem rameny. Snažil jsem se vypadat úplně lhostejně. „Fajn. Ale uděláme si to trochu zajímavější. Já půjdu první. Stopneme to. A ten, kdo bude pomalejší, si to bude muset zopakovat.“

Všiml jsem si, že sebevědomí Patricka Kellyho poprvé zakolísalo. Teď se nechal zahnat do kouta on. „Klidně.“

Jak jsme mohli být tak hloupí?! To ostatně nezapomněla podotknout ani Catherine hned poté, co jsem Petera odtáhl přes hřiště pryč, abych mu vynadal.

„Tobě snad přeskočilo!“ rozčilovala se. „Vždyť to je nejmíň třicet metrů! Jestli spadneš, je po tobě, na to můžeš vzít jed.“

„Nespadnu.“

„No to doufám! Protože jestli spadneš, tak už ti nebudu moct připomenout, že jsem ti to říkala.“ Odmlčela se. „Jak se dostaneš z Deanu?“

O svých nočních výpravách do vesnice a na hřbitov jsem zatím nikomu neřekl a dělit se o tohle tajemství se mi zrovna teď nechtělo. „Nějaká cesta ven už se najde,“ řekl jsem, jako by se nechumelilo.

„Koukej mi to říct. Protože já jdu taky.“

„A já taky,“ vložil se do toho Peter.

Zarazil jsem se a vztekle jsem se díval z jednoho na druhého. „Nikam nepůjdete. Ani jeden.“

„A kdo nám v tom, kurva, zabrání?“ opáčila Catherine.

„Jo! Kdo nám v tom, kurva, zabrání?“ Peterova prsa se vzdorně vypnula. Když jsem ho uslyšel mluvit sprostě, trochu jsem se lekl. Catherine na něj měla špatný vliv. Ale očividně jsem prohrál.

„A proč bys tam vůbec chodila?“ otočil jsem se ke Catherine.

„Jestli máte v úmyslu závodit na čas, někdo to musí měřit.“ Chvíli mlčela a pak vzdychla. „A navíc, jestli spadneš, někdo musí dohlídnout, aby se Peter dostal v pořádku zpátky.“

*

Po večerce bych nedokázal usnout, ani kdybych chtěl. Zbývaly tři hodiny a zvedal se mi žaludek. Co mě to proboha popadlo, že jsem se nechal zatáhnout do téhle pitomé troufalosti? Ještě víc mě zlobilo, že Peter usnul téměř okamžitě – s bezmeznou důvěrou, že ho probudím, až bude čas. Pohrával jsem si s myšlenkou, že se vyplížím bez něj. Jenže kdyby se vzbudil a nenašel mě v posteli, jeho nejistá reakce by nás pak pravděpodobně vystavila nebezpečí.

A tak jsem jen ležel pod přikrývkou, ale nebyl jsem schopný se zahřát a třásl jsem se chladem i obavami. Mezi dětmi ve škole i v Deanu se šířila zpráva o souboji Kellyovců s bratry McBrideovými jako oheň. Důvod nikdo neznal, ale já věděl, že nepotrvá dlouho a o Peterovu tetování se dozví kdekdo. A pak bude jen otázka času, kdy se to donese i vyšší moci.

Budoucnost mě děsila. Halila ji temnota nepředvídatelnosti. Měl jsem pocit, jako by se mi život vysmekával z ruky a stejně tak i život Peterův. A navzdory tomu, že jsme své uvěznění v Deanu nemohli nijak ovlivnit, poskytovalo nám toto místo v onom posledním roce určité bezpečí. Kdyby ničím jiným, tak alespoň nemilosrdnou jistotou své rutiny.

Čas ubíhal pomalu i rychle zároveň. Pokaždé, když jsem se podíval na hodinky, uplynulo sotva pět minut. A zničehonic bylo tři čtvrtě na dvanáct. Říkal jsem si, jestli jsem nakonec přece jen neusnul, aniž jsem si toho všiml. Srdce se mi rozbušilo, tlouklo mi až v krku a skoro mě zadusilo. Můj čas nadešel.

Oblečený jsem vyklouzl z postele a obul jsem se. Mé boty měly gumové podrážky a já doufal, že mi poskytnou trochu stability. Rozechvělými prsty jsem si zavázal tkaničky a zatřásl jsem Peterem. Dráždilo mě, že mu tak trvá, než se probere. Jakmile ze sebe setřásl spánek a nějaký nezaslouženě šťastný sen, rozpomenul se na to, co nás dnes v noci čeká, a oči se mu rozzářily napětím. „Je čas jít?“ zašeptal hlasitě.

Přiložil jsem si prst na ústa a vztekle jsem se na bratra podíval.

Teprve když jsme došli ke dveřím ložnice, jsem si uvědomil, kolik dalších chlapců nespí. Ze tmy se začaly ozývat hlasy.

„Hodně štěstí, Johnny.“

„Ukaž tomu hajzlovi, co jsou deaňáci zač.“

Měl jsem sto chutí říct: „Tak mu to ukaž sám, ty blbče!“

Catherine na nás čekala pod schody do sklepa. Měla s sebou baterku, a když jsme k ní scházeli, posvítila nám do obličeje. Skoro mě oslepila.

„Ježkovy zraky, dej to pryč!“ Zvedl jsem ruku a zastínil si oči. Catherine zhasla a my se pohroužili zase do tmy. Málem jsem upadl. „Kristepane!“

„Jdete pozdě!“ zašeptala Catherine. „Je to tu děsně strašidelný. V jednom kuse tady něco divně bouchá. A po podlaze se něco hemží. To budou určitě krysy.“

Vytáhl jsem západku a otevřel dveře. Ucítil jsem, jak se dovnitř hrne chladný noční vzduch. Nesl v sobě vůni zimy a já v inkoustové oponě oblohy spatřil hvězdy. Připomínaly otvory po špendlíku, které propouštějí světlo. Představoval jsem si, že tohle světlo leží až za hvězdami. Teď se odráželo na jinovatce třpytící se po celé ploše asfaltu. Dokonalý obraz nebe na zemi. Nebo dokonalý odraz pekla na nebi.

Když jsme dorazili do vesnice, kdesi právě odbíjela půlnoc. Zvuk rezonoval mrazivým, průzračným nočním vzduchem jako umíráček, sytý, hluboký a prostoupený strašlivou věštbou. Cesta po Bell’s Brae mezi stájemi přestavěnými na obytné domy byla ve tmě vleklá a ošidná. Sníh roztál a zmrzl všude, kam ve dne svítilo slunce. Než jsme dorazili ke Kirkbraeskému domu nahoře na kopci, pot z nás jenom lil. Ve škole nám vyprávěli, že v tomhle domě se stupňovitým štítem a věží, jehož dolní polovinu zakrýval most, sídlila v sedmnáctém století krčma. V tu chvíli bych dal cokoli za sklenici jemného perlivého piva, jaké se tehdy pilo. Jen aby se mi jazyk přestal lepit na patro a vrátila se mi odvaha, která mě opouštěla, čím víc jsme se blížili k mostu.

Bratři Kellyovi nás očekávali v místě, kde začínal první mostní oblouk, a krčili se ve stínu Kirkbraeského domu. Město bylo pusté a ztichlé jako deanský hřbitov. Ulicí neprojelo jediné auto a nesvítilo se ani v jednom z kamenných domů lemujících Queensferry Street. Zato měsíc se odrážel všude na sněhové pokrývce ve vesnici pod námi. Jen černé říční vody zcela splývaly s temnotou.

„Jdete pozdě!“ zasyčel Patrick Kelly ze stínu. „Čekáme na vás celou věčnost. A je zima jak v prdeli!“

Slyšel jsem, jak podupává a tleská rukama v rukavicích, aby se zahřál. Také bych si je tehdy přál mít.

„Jsme tu,“ odpověděl jsem. „Není důvod to odkládat. Jdu první.“ Vykročil jsem k zídce mostu, ale široká Patrickova dlaň se mi opřela o hrudník.

„Ne, první půjdu já. Už jsem tu tvrdnul dost dlouho. Kdo to bude stopovat?“

„Já.“ Catherine vstoupila do bledě žluté záře elektrické pouliční lampy, rozevřela dlaň a na ní ležely stříbrné stopky s ozdobnými rytinami uvázané na růžové stužce.

Jeden z bratrů Kellyových ji chňapl za zápěstí, aby se lépe podíval. V jeho hlase se ozvala závist: „Kdes to ukradla?“

Catherine vyprostila ruku a schovala hodinky v dlani. „Neukradla jsem je. Dal mi je táta.“

„Takže, Danny, ty budeš hlídat, aby nefixlovala,“ rozhodl Patrick a chytil se kovaných železných bodců, které lemovaly zídku. Vytáhl se nahoru a přelezl ji. Nohy mu podjížděly a vrzaly o led. Nakonec se ale spustil na římsu pod zídkou.

Po mostě jsem přecházel mnohokrát, ale až teď jsem si zídku prohlédl zblízka. Později jsem se dozvěděl, že ji asi před padesáti lety zvýšili, aby zabránili lidem ve skoku z mostu. Čím mosty tak vábí, že z nich lidé chtějí skákat? Nevím, ale mě osobně tehdy zajímalo jedině to, jak z něj nespadnout.

Most nesly čtyři oblouky. První začínal na jižním konci u Kirkbraeského domu a další postupně následovaly až k dominantě gotického kostela svaté Trojice na druhém břehu. V nejvyšším bodě se most zdvihal dvaatřicet metrů nad řekou a táhl se v délce asi sto čtyřiceti metrů. Římsa byla dost široká, aby se po ní dalo jít. Akorát. Pokud se člověk nedíval dolů a moc nad tím nepřemýšlel. Problém nastal v místě, kde římsa obcházela vertikální opěry mostu. Byly pravoúhlé a člověk se u nich vzdálil bezpečí zídky, na které se jinak vždy mohl zachytit některého z hrotů.

Cítil jsem, jak se mi kroutí žaludek. Bylo to šílenství. Co tady pro všechno na světě dělám? Sotva jsem dýchal.

Na Patrickově tváři jsem poznal, že i on má pěkně nahnáno. Ale snažil se, seč mohl, aby to na sobě nedal znát. „Fajn. Stopuj to,“ zavolal a všichni jsme se naklonili nad Catherine, která stiskla tlačítko hodinek. Patrick Kelly vyrazil.

Byl jsem ohromený, jak rychle postupoval. Roztáhl paže i nohy, obličejem zůstal otočený k zídce a posunoval se bokem napřed. Nakláněl se dopředu a nechal se vést rukama. Každou podpěru objal a skoro se na ni položil, přitom sunul nohy po římse kolem ní. Danny zůstal stát na začátku u Kirkbraeského domu a sledoval čas spolu s Catherine. My s Peterem a Patrickovým druhým bratrem Tomem jsme provázeli Patricka z bezpečí chodníku.

Slyšel jsem jeho dech zrychlený strachem i námahou. V měsíčním světle se bělala prudce vydechovaná pára. Neviděl jsem z Patricka víc než horní část hlavy a soustředěné oči. Peter mi visel na paži a nevnímal nic jiného, než jak Patrick postupuje. Ačkoli mu tenhle kluk vyhrožoval, že vyzradí jeho tajemství, vytetovaného Elvise -, Peter se o něj upřímně bál. Tak velká byla jeho empatie. Tom mezitím svého bratra nepřestával povzbuzovat, a když Patrick konečně dorazil ke kostelu a roztřesenými pažemi se vytáhl zpět na most, vyrazil radostný vítězoslavný pokřik.

Catherine s Dannym běželi k nám.

„Tak kolik?“ chtěl vědět Patrick s obličejem zářícím divokou radostí.

„Dvě minuty a třiadvacet vteřin,“ odpověděl Danny. „S přehledem, Paddy.“

Patrickův rozjásaný obličej se otočil ke mně. „Teď ty.“

Ohlédl jsem se na Catherine a viděl jsem, jak jí v černých očích žhne strach. „Jak vypadá led na druhé straně?“ zeptal jsem se Patricka.

„Smeká to jak svině,“ zašklebil se škodolibě.

Srdce mi spadlo až do bot. Dvě minuty a třiadvacet vteřin, to znělo jako hrozně málo. A já věděl, že pokud tenhle čas nepřekonám, budu muset přechod absolvovat ještě jednou. Z Patricka čišelo sebevědomí. Ani na okamžik nezapochyboval o tom, že ho nepřekonám. A upřímně řečeno, já taky ne. Ale nemělo cenu nad tím dál hloubat a podléhat vlastnímu strachu.

Vylezl jsem na zídku, chytil jsem se bodců a pomalu spouštěl nohy, dokud jsem neucítil římsu. Železo hrotů bylo ledově studené a štípalo do rukou, které jsem měl už tak promrzlé. Ale nepouštěl jsem se a zkoumal zmrzlý sníh pod nohama. Překvapilo mě, jak dobře na něm drží moje gumové podrážky. A tak jsem se konečně pustil a balancoval na oblé římse, jejíchž téměř sto dvacet metrů teď leželo přede mnou. Kdybych ji přešel stejnou technikou jako Patrick, tak bych pro překonání jeho času moc udělat nemohl. Ale kdybych udržoval rovnováhu rukama a přešel římsu popředu stejně jako obrubník, určitě bych to zvládl rychleji. Pokud neuklouznu. K Patrickově metodě bych se musel uchýlit jen u opěr.

Zhluboka jsem se nadechl a odolal pokušení podívat se dolů. Zavolal jsem: „Tak jo, stopuj to.“ A vyrazil jsem s očima pevně upřenýma na Kirkbraeský dům na opačném konci. Cítil jsem, jak mi zmrzlý sníh skřípe pod nohama. Levou paži jsem držel výš než pravou, abych se nedotkl zídky. Kdybych to jen o milimetr neodhadl, sebemenší náraz do zdiva by mě nejspíš vychýlil z rovnováhy a vrhl do prázdna.

Dorazil jsem k prvnímu výčnělku a objal ho celou náručí. Nohy jsem posouval po římse tak, jak jsem to viděl u Patricka. Na druhé straně jsem se zase napřímil a připravil se na další úsek. Naplňoval mě zvláštní extatický pocit. Měl jsem dojem, že bych se klidně mohl dát do běhu. To by samozřejmě nešlo, ale mým tělem teď pulzovala sebejistota, a tak jsem zvýšil tempo. Jeden opatrný nášlap za druhým. Zpoza zídky jsem slyšel Tomův hlas: „Ty vole, Paddy, to je rychlost!“

A Peterův: „Do toho, Johnny!“

Dorazil jsem ke Kirkbraeskému domu, vyšvihl jsem se přes zídku do bezpečí a už v té chvíli jsem věděl, že jsem byl rychlejší. Věděl to i Patrick a očividně v něm klíčil strach. Čekali jsme, až k nám doběhne Catherine s Dannym.

Na Dannyho tváři se zračilo zděšení. Na Catherinině zářil vítězoslavný úsměv.

„Dvě minuty, pět vteřin.“ Danny se zmohl jen na zašeptání.

Už mě to nezajímalo. Souboj jsem vyhrál. A jestli Patrick Kelly dokáže držet slovo, bude Peterovo tajemství v bezpečí. Alespoň na chvíli. „Jsme si kvit.“

Patrickovy rty se sevřely v pochmurnou linku. Zavrtěl hlavou. „Na to zapomeň. Pomalejší přejde most znovu. Tak zněla dohoda.“

„To je fuk,“ namítl jsem.

Starší Patrick vysunul bradu. „Mně ne.“ A chytil se bodců, aby se vyšvihl nahoru na zídku.

Tom naléhal: „No tak, Paddy, serem na to.“

Patrick se spustil na římsu. „Drž hubu a ty to stopuj.“

Danny se na mě podíval, jako by snad chtěl, abych zakročil. Pokrčil jsem rameny. Já už udělal, co jsem mohl. Catherine spustila stopky. „Teď!“ vykřikla a Patrick vyrazil, tentokrát mou technikou. Hned mi bylo jasné, že v jeho případě nebude fungovat. Jeho boty nedržely na sněhu tak dobře jako ty mé. V úseku prvního oblouku se několikrát zastavil a bojoval o rovnováhu. My s Peterem a Tomem jsme poklusávali vedle něj a každou chvíli jsme vyskakovali, abychom lépe viděli.

Na čele se mu perlil pot a leskl se ve světle měsíce. Pihy tvořily na křídově bílém obličeji tmavé skvrny. Strach v očích byl zřetelný, ale předčila ho zoufalá potřeba sebeúcty: Patrick chtěl cosi dokázat nejen nám, ale i sobě. Uslyšel jsem, jak zalapal po dechu. Uklouzl. Ruka hrábla do prázdna a na jeden strašlivý okamžik jsem věřil, že je ztracený. Ale ruka se zachytila zídky a on znovu získal rovnováhu.

Měli jsme za sebou asi polovinu, když vtom od Kirkbraeského domu zavolal Danny: „Fízlové!“ Téměř současně jsem zaslechl blížící se zvuk motoru. Danny s Catherine se přikrčili do stínu domu, ale my s Peterem a Tomem jsme zůstali na mostě jako na dlani. Nebylo kam se schovat.

„K zemi!“ vykřikl jsem, skrčil jsem se ke zdi a stáhl k sobě i Petera. Tom se vrhl vedle nás. Mohli jsme jen doufat, že nás černé auto policejní hlídky mine, aniž by si nás všimlo. Světla reflektorů nás na okamžik zachytila, ale pak auto zrychlilo a projelo kolem nás. Ucítil jsem ohromnou úlevu. A vtom zaskřípaly brzdy a pneumatiky se zarazily ve smyku na zmrzlém asfaltu. „Do prdele!“

„Zdrháme!“ vykřikl Tom.

Slyšel jsem, jak motor auta kňučí se zařazenou zpátečkou, a další pobídnutí jsem nepotřeboval. Vmžiku jsem byl na nohou a co nejrychleji jsem sprintoval směrem ke Kirkbraeskému domu a k únikové cestě přes Bell’s Brae. Po ani ne deseti metrech jsem si uvědomil, že Peter s námi není. Z opačného konce mostu jsem slyšel Dannyho: „Kurva! Co to dělá?“ A Tom mě uchopil za paži.

Otočili jsme se a viděli, jak Peter sedí ve dřepu na zídce, jednou rukou se drží bodce a druhou natahuje k panikařícímu Patrickovi Kellymu. Skoro jako by do něj strčil. Patrickovy paže divoce máchaly kolem sebe v zoufalé snaze získat rovnováhu.

Ale neměl šanci. Aniž by vydal hlásku, skácel se do temnoty. Ticho onoho okamžiku ve mně žije dodnes. Patrick nevykřikl. Nezavolal. Jen se mlčky zřítil do stínu mostu. Každá buňka mého těla si přála věřit, že ten pád nějak přežije. Ale bylo mi víc než jasné, že nepřežije.

„Kurva!“ vydechl mi Tom do obličeje. „Ten sráč ho strčil!“

„Nestrčil!“ Ano, mohlo to tak působit, ale já jsem si byl jist, že Peter by něco takového v životě neudělal.

Z hlídkového vozu vyskočili dva policisté v uniformě a běželi po mostě k nám. Utíkal jsem zpátky, chytil bratra a napůl ho vlekl k ostatním, kteří čekali na jižním konci. Žalostně kvílel. Obličej měl zmáčený slzami. „Volal o pomoc,“ vysvětloval a usedavý pláč ho nutil prudce dýchat. „Snažil jsem se ho chytit, Johnny. Opravdu!“

„Hej!“ křikl na nás jeden z policistů ze tmy. „Vy tam! Stůjte! Co tu děláte, kluci?“

To pro nás byl jasný signál, abychom se rozprchli. Nevím, kam utíkali bratři Kellyovi, ale my s Peterem a Catherine hlava nehlava pádili pryč po Bell’s Brae. Škobrtali a klouzali jsme po dlažebních kostkách a netroufali jsme si ani se ohlédnout. Noční tma a stíny budov a stromů nás spolkly do svého úkrytu a my beze slova zdolali stoupání táhnoucí se ke dvěma věžím Deanu na opačné straně řeky.

Nevím, jak to bylo možné, ale druhý den ráno o pádu Patricka Kellyho z mostu věděl snad celý Dean. A když pak kdosi z vesnice zatelefonoval a oznámil, že ten den zůstane škola zavřená, všichni se dovtípili, že došlo k nejhoršímu: včera v noci se zabil nějaký chlapec pádem z mostu. Avšak nikdo z dospělých zatím netušil, o koho se jedná. V Deanu by se však nenašel jediný kluk ani holka, kteří by to nevěděli.

Nikdo se nás kupodivu nevyptával, co se stalo. Jako bychom byli něčím nakažení a nikdo to od nás neměl chuť chytit. Všechny děti se rozptýlily do obvyklých skupinek, ale od Catherine, Petera a ode mě se držely co nejdál.

Seděli jsme ve třech v jídelně a čekali na nevyhnutelné. Dočkali jsme se těsně před polednem.

Na příjezdové cestě zaburácel motor policejního auta, které zastavilo u schodů. Do budovy Deanu vstoupili dva policisté a byli uvedeni do kanceláře pana Andersona. Uběhlo sotva patnáct minut a poslali pro nás školníka. Ustaraně se na nás díval. „Co jste to vyvedli?“ zašeptal.

Catherine s Peterem se podívali na mě, protože jsem byl nejstarší. Ale já jen pokrčil rameny. „Nemám ponětí,“ odpověděl jsem.

Školník nás vedl přízemní chodbou do kanceláře pana Andersona a my cítili, jak se na nás upínají oči ostatních. Čas jako by se zastavil – zůstal stát stejně jako skupinky dětí, které se tu shromáždily, aby sledovaly, jak zatracenci předstoupí před svého stvořitele. Všechny do jednoho bezpochyby děkovaly Bohu, že nejsou na našem místě.

Pan Anderson zaujal pozici za stolem a jeho tvář měla stejnou popelavou barvu jako jeho vlasy. Sako tmavého obleku rozepnuté, ruce založené na prsou. Oba policisté stáli s helmou v ruce po jednom ředitelovu boku, vedoucí vychovatelka po druhém. My tři jsme se postavili do řady před psací stůl. Pohled pana Andersona metal blesky. „Chci, aby jeden z vás mluvil za všechny.“

Catherine s Peterem se podívali na mě.

„Budiž, tak ty, McBride.“ Bylo to poprvé a naposled, kdy mě ředitel oslovil jménem. Pohlédl na druhé dva. „Pokud kdokoli z vás nebude souhlasit s tím, co říká, ozvěte se. Vaše mlčení bude chápáno jako souhlas.“ Zhluboka se nadechl, špičkami prstů se dotkl desky stolu, lehce se naklonil a opřel se o ně. „Jste tu proto, že včera v noci se jeden chlapec zabil pádem z Deanského mostu. Jistý Patrick Kelly. Znáte ho?“

Přikývl jsem. „Ano, prosím.“

„Kolem půlnoci se na mostě údajně pohybovali nějací darebáci. Několik chlapců a jedna dívka.“ Probodl pohledem Catherine. „Máme zprávy, že krátce předtím byli ve vesnici viděni dva chlapci a jedna dívka z Deanu.“ Napřímil se do celé své výšky. „Předpokládám, že netušíte, kdo by to mohl být?“

„Ne, prosím.“ Věděl jsem, že pokud se nenajde nebo nepřihlásí očitý svědek a neidentifikuje nás, nemůžou nám nic dokázat. A kdyby se byl svědek našel, určitě už by stál v kanceláři pana Andersona a ukazoval na nás prstem. Tak jsem všechno prostě popřel. Ne, Dean jsme neopustili. Celou noc jsme leželi v posteli. Ne, o pádu Patricka Kellyho jsme se dozvěděli až dnes ráno. Vůbec netušíme, co mohl on nebo kdokoli jiný dělat na mostě v tuhle noční dobu.

Bylo jim samozřejmě jasné, že lžu. Někdo jim musel něco říct. Možná jeden z bratrů Kellyových. Nebo někdo z jejich kamarádů.

Pan Anderson se opřel o klouby pěstí, které bíle svítily, přesně jako onoho prvního dne skoro před rokem. „Existuje jistá pochybnost,“ vrhl pohled na policisty, „jestli chlapec spadl sám, nebo zda ho někdo strčil. Bude zahájeno vyšetřování a ten, kdo bude shledán vinným, že do tohoto chlapce strčil, bude obžalován z vraždy. Nebo alespoň z trestného činu zabití. Je to nesmírně vážná záležitost. A kdyby se zjistilo, že se na tom podílelo některé z našich dětí, bude to strašlivá skvrna na pověsti celého Deanu. Rozumíte?“

„Ano, prosím.“

Catherine s Peterem během rozhovoru ani nedutali. Teď se však pan Anderson obrátil k nim. „Chce někdo z vás něco dodat?“

„Ne, prosím.“

Půl hodiny poté, co nás odtamtud vyvedli, policisté konečně odjeli a chodbou zahřměl hlas pana Andersona. „Zatracení katolíci! Už je tu nechci ani minutu!“

A tak se nakonec Catherinina předpověď naplnila, protože hned druhý den ráno přijel kněz, aby nás odvezl.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Fin si starého pána pozorně prohlížel. Sluneční paprsky zvýrazňovaly jeho stříbrné strniště na tvářích a na povadlé kůži na krku, které ostře kontrastovalo s bledým pergamenovým obličejem. Jeho oči byly však téměř kalné, zastřené vzpomínkami, o které se nemohl nebo nechtěl podělit. Dlouho nepromluvil a zaschlé slzy zanechaly na jeho tvářích stružky soli. Seděl s nohama přitaženýma k hrudi, objímal je rukama a hleděl na moře očima, jež viděly věci, které Fin vidět nemohl.

Fin sebral z přikrývky fotografii, kterou Tormod upustil, a vložil ji zpátky do své tašky. Vzal ho za loket a jemně ho přiměl, aby vstal.

„Pojďte, pane Macdonalde. Projdeme se podél vody.“

Hlas vytrhl starce ze snění. Překvapeně se otočil na Fina, jako by si ho všiml teprve teď. „On to neudělal,“ řekl a bránil se Finovi, který se ho pokoušel zvednout.

„Kdo neudělal co, pane Macdonalde?“

Ale Tormod jen potřásal hlavou. „Možná neměl všech pět pohromadě, ale gaelsky se naučil rychleji než já.“

Fin udiveně svraštil čelo a jeho myšlenky zmateně vířily. Na ostrovech člověk přece s gaelštinou vyrůstal. Za časů Tormodova dětství se nikdo nenaučil anglicky dřív než ve škole. „Chcete říct anglicky?“ Fin netušil, o kom starý pán mluví.

Tormod energicky zavrtěl hlavou. „Ne, gaelsky. Mluvil, jako by to byla jeho rodná řeč.“

„Charlie?“

Tormod se usmál od ucha k uchu a zavrtěl hlavou nad Finovou zabedněností. „Ale kdepak. Ten by mluvil italsky.“ Natáhl ruku, aby mu Fin pomohl na nohy, a postavil se ve větru. „Pojď, smočíme si nohy, jako jsme to dělávali na Charlieho pláži.“ Podíval se na Finovy vysoké boty. „Do toho, chlapče. Dolů s nimi.“ Sehnul se a začal si vyhrnovat nohavice.

Fin si vyzul boty jednu o druhou, svlékl si ponožky a vytáhl si nohavice až ke kolenům. Narovnal se a nabídl panu Macdonaldovi rámě. Oba muži se vydali po jemném hlubokém písku tam, kde ho odliv zanechal vlhký a slehlý. Kabát se Tormodovi plácal kolem nohou a Finova bunda se nadouvala. Vítr, který sem nerušeně vanul přes tři tisíce mil Atlantického oceánu, se jim opíral do tváří, ale byl něžný, protkaný jemnými kapičkami mořské vody.

Jakmile se na svažitý písek vyvalila první zpěněná vlna, starý Tormod se dal do smíchu a spěšně ukročil před vodou, která ho zastudila, až mu zatrnulo. Čepice mu odlétla z hlavy a Fin ji nějakým zázrakem zachytil. Těsně před tím, než ji vítr strhl, si naštěstí všiml, jak se mu zdvihá z čela. Tormod se opět rozesmál, jako dítě při hře. Chtěl si čepici zase nasadit, ale Fin mu ji složil do kapsy kabátu, aby o ni nepřišel.

I Fin si užíval pocit, že mu nohy zalévá ledová voda, a zamířil zpátky do posledních, teď už zkrotlých náporů dříve vysokých vln. Voda se jim oběma rozstřikovala kolem kotníků a lýtek a pokaždé když jim z té mrazivé sprchy zatrnulo, vykřikli a dali se do smíchu.

Tormod překypoval elánem, jako by se alespoň na těch pár okamžiků osvobodil z okovů demence, které svíraly jeho mysl a omezovaly jeho život, a jako kdysi v dětství mu ke štěstí stačily zase ty nejprostší radosti.

Střídavě kráčeli vodou a po písku asi půl kilometru. Mířili ke shluku černých lesklých skal na opačném konci pláže, kde voda soptila bílou pěnu. Uši jim naplňovaly zvuky větru a moře, v nichž tonulo všechno ostatní. Bolest, vzpomínky, smutek. Nakonec se Fin zastavil a vydali se zpátky.

Po pár metrech sáhl Fin do kapsy a vytáhl medailonek se svatým Kryštofem na stříbrném řetízku, který mu před pár hodinami věnovala Marsailina matka. Podal ho Tormodovi. „Pamatujete si na tohle, pane Macdonalde?“ zakřičel, aby přehlušil burácení živlů.

Tormod vypadal při pohledu na medailon překvapeně. Zarazil se, vzal si ho od Fina a dlouze se díval na přívěsek na své dlani. Pak ho sevřel v pěsti. Fin spatřil slzy tekoucí ve stopách svých předchůdkyň a ulekl se. „To je od ní,“ hlesl Tormod sotva slyšitelně v rachotu kolem.

„Od koho?“

„Od Ceit.“

Fin se zamyslel. Stála za Tormodovou nepochopitelnou nenávistí ke katolíkům právě Ceit? „Byla to katolička?“

Tormod se na něj podíval, jako by mu přeskočilo. „Samozřejmě. Všichni jsme byli katolíci.“ Vydal se čerstvým krokem podél hranice odlivu a vůbec si nevšímal toho, že mu voda hrnoucí se vzhůru po pláži šplouchá na lýtka a máčí vykasané nohavice. Zaskočenému Finovi trvalo několik vteřin, než ho doběhl. Tohle nedávalo smysl.

„Vy jste byl katolík?“

Tormod na něj vrhl přezíravý pohled. „Každou neděli na mši v kostele na kopci.“

„V Seilebostu?“

„V kostele, co postavili rybáři. S loďkou.“

„V tom kostele byla loďka?“

„Pod oltářem.“ Tormod se zastavil stejně nečekaně, jako se dal předtím do pohybu. Stál po kotníky v dorážející vodě a upřeně hleděl k obzoru, kde šmouha vzdáleného tankeru rušila rozhraní mezi nebem a hladinou. „Byl odtamtud výhled na Charlieho pláž za hřbitovem. Vypadala jako stříbrná linka namalovaná podél pobřeží mezi purpurovým machairem a tyrkysovým mořem.“ Otočil se k Finovi. „A všichni ti mrtví jako by chtěli člověka cestou zastavit. Asi proto, aby měli v záhrobí nějakou tu lidskou společnost.“

Tormod se otočil, a než ho Fin stihl zastavit, mrštil medailonem do vln. Svatý Kryštof zmizel v rozvířeném písku a pěně, spodní proud ho stáhl a uložil kdesi v hlubinách. Byl ztracen navždy.

„K čemu papeženecké cetky,“ poznamenal Tormod. „Cesta se blíží ke konci.“

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

Gunn zavolal, zrovna když Fin odcházel z centra Dun Eisdean. Na zpáteční cestě z Dalmore působil Tormod neobvykle zkrotle a poslušně se vrátil do svého pokoje, kde ošetřovatelkám bez protestů dovolil, aby mu svlékly kabát a odvedly ho do jídelny. Předchozího dne skoro nic nejedl a teď jako by znovu objevil chuť k jídlu. Hltavě se pustil do porce jehněčího s vařenými bramborami a Fin mezitím tiše vyklouzl ven do poledního slunce.

Nyní zaparkoval v horní části Church Street a sešel ke schodům policejní stanice, kde ho očekával George Gunn. Tady na východním pobřeží byl vítr silnější a studenější. Čeřil vodu v zátoce a šuměl v prvních lístcích stromů pod temným a chátrajícím Lews Castle na druhém břehu. Oba muži se vydali bok po boku ulicí Bayhead podél rybářských lodí, které se houpaly na vlnách vysoko nad nábřežím. Na dlažebních kostkách se povalovaly sítě, koše a prázdné bedny na ryby a dobří občané stornowayští se cestou do centra opírali proti větru.

Když procházeli kolem kavárny s velkými okny obrácenými k lodím v doku, Gunn se podivil: „Není to Fionnlagh?“

Fin se otočil a za stínem svého odrazu ve skle uviděl Fionnlagha, jak sedí s Donnou u jednoho ze stolků. Na podlaze mezi nimi leželo dětské nosítko. Fionnlagh držel svou maličkou dceru v náručí a s neskrývanou láskou se díval do jejích velikých modrých očí, které zase oddaně hleděly na tatínka. Neskutečně droboučké prstíky svíraly Fionnlaghův palec, tak jako Robbieho prstíky kdysi svíraly ten Finův.

Na Fina ve zlomku vteřiny dolehl smutek celého jeho života, ale to už se Donna otočila a všimla si ho. Bylo to poprvé, co Fin v jejím obličeji zahlédl alespoň nějakou barvu. Dívka se odvrátila a chvatně něco sdělovala Fionnlaghovi. Mladík vylekaně vzhlédl. V jeho pohledu spatřil Fin cosi zvláštního. Vinu? Strach? Těžko říci. Tento výraz však vmžiku vyprchal a nahradil ho plachý úsměv. Fionnlagh na Fina kývl a ten gesto opětoval. Trapná chvíle dialogu beze slov. Skleněná tabule mezi nimi byla bariérou, která by se dala prorazit určitě snáz než všechno to nevyslovené, co leželo mezi nimi.

„Chcete jít dovnitř?“ otázal se George Gunn.

Fin zavrtěl hlavou. „Ne.“ Se dvojicí se rozloučil sotva znatelným zamáváním a rychle vyrazil dál po Bayhead. Gunn se musel dát do klusu, aby ho dohonil. Jen na prchavý okamžik se Fin podivil tomu, proč není Fionnlagh ve škole.

Našli si šerý koutek v hostinci Hebridean a Gunn šel objednat dvě piva. Poté, co se vrátil i s nápoji a usedl, vytáhl zpod bundy spisové desky formátu A4 a přisunul je k Finovi. „Tohle jste ode mě nedostal.“

Fin desky zastrčil do tašky. „Co jsem nedostal?“

Gunn se vesele ušklíbl a oba pak nějaký čas mlčky upíjeli ze svých sklenic. Potom Gunn pečlivě odložil sklenici na pivní tácek před sebou a řekl: „Asi před půlhodinou mi volali. Ředitelství pro severní Skotsko posílá z Inverness šéfinspektora, aby zahájil vyšetřování vraždy.“

Fin sklonil hlavu. „Přesně jak jsme čekali.“

„Pravděpodobně nedorazí dřív než za týden, možná i později. Těm nahoře nejspíš nepřipadá, že by vyšetřování padesát let staré vraždy mělo mít nějakou zvláštní prioritu.“ Gunn zvedl sklenici a napil se. Pak ji vrátil na tácek, přesně tam, kde zůstal vlhký kroužek. „Až šéfinspektor přijede, už vám nebudu moct sdělovat žádné informace, pane Macleode. Což je škoda. Vím, že jste byl dobrý polda. Ale skutečnost, že už nejste u policie, bude pracovat mnohem víc proti vám než ve váš prospěch. Vsadím se, že vám řeknou, abyste si hleděl svého.“

„O tom nepochybuju,“ usmál se Fin a také se napil. „Kam míříte, Georgi?“

„To máte tak, pane Macleode. Zdá se, že myši budou mít ještě nějakou dobu pré, takže by se možná vyplatilo kout železo, dokud je žhavé.“

„Moc pěkná přehlídka metafor, Georgi. Co máte v plánu?“

„Inu, mám v plánu zajet zítra ráno dolů na ostrov Harris, do Seilebostu, a prověřit rodinu starého Tormoda Macdonalda. Uvidím, jestli mě třeba nenapadne, koho jsme to z té bažiny mohli vytáhnout. Rád bych těm z pevniny ukázal, že tady na ostrovech nesedí u policie jen samí křupani.“

„A?“

„Můj motor už nějakou dobu příšerně zlobí. To je alespoň oficiální verze. Říkal jsem si, že byste mě třeba svezl.“

„Vážně?“

„Vážně.“ Tentokrát se Gunn napil pořádně. „Co vy na to?“

Fin pokrčil rameny. „Řekl bych, že Marsaili by si z celé duše přála, abych se tomu už dostal na kloub.“

„To by mě nepřekvapilo. Když jste ten bývalý policajt a vůbec…“ Znovu pozvedl sklenici k ústům, ale zarazil se. „Je teď mezi vámi… nějaký vztah?“

Fin zavrtěl hlavou, ale do očí se Gunnovi nepodíval. „Spousta minulosti, Georgi. Ale vztah ne.“ Obrátil do sebe zbytek piva. „V kolik chcete vyrazit?“

Fin se vracel podél západního pobřeží od Barvasu přes Siader a Dell a sledoval, jak se na obzoru šikují temné legie další atmosférické fronty. Ve zpětném zrcátku viděl, že na zfialovělé svahy pohoří Harris na jihu ještě dopadají šikmé paprsky slunce. Nebe na severu zůstávalo jasné a každá další vesnice s tímto světlem ostře kontrastovala. Rýsovaly se tam jak staré bílé domy, tak uniformní domky, které ve dvacátém století nechalo postavit ministerstvo zemědělství a rybolovu. Tyto architektonicky zmrzačené stavby měly hrubou omítku, špičatou břidlicovou střechu a vysoká arkýřová okna. Podle moderních standardů se jednalo o domy naprosto neuzpůsobené tomu, aby dokázaly odolat náporům ostrovního podnebí.

Paprsky sklánějícího se slunce předly zlaté nitky mezi mrtvými stébly trávy a u vyhloubených příkopů Fin zahlédl hloučky vesničanů s tarasgeiry s dlouhou násadou, kteří využili sucha a kopali a skládali rašelinu na topení.

Černý stín chladného a nepřívětivého kostela v Crossu byl pro Fina znamením, že se blíží domů.

Domů? Je tohle opravdu můj domov? říkal si. Tenhle větrem bičovaný koutek země, jehož život ovládají soupeřící frakce nemilosrdné protestantské víry? Kde muži i ženy bez přestání bojují o to, aby z půdy či moře vydobyli nějakou obživu, a v čase nezaměstnanosti se obracejí k průmyslu? K průmyslu, který sem přichází, ale jakmile přísun dotací vyschne, už zase mizí a nechává za sebou jen sutiny neúspěchu?

Finovi to připadalo snad ještě depresivnější než kdysi v mládí. Po krátké renesanci, živené politiky a jejich snahou koupit si volební hlasy utrácením milionových částek na záchranu vymírajícího jazyka, opět nastala doba úpadku.

Ale jestli domov není tady, kde tedy? Kde jinde na světě by se cítil tak spjatý s půdou, se živly, s lidmi? A najednou mu bylo velmi líto, že sem nikdy nevzal Robbieho. Do země svých a jeho předků.

V Marsailinu domku nikoho nenašel, a tak jel dál. Minul pozemek svých rodičů, pokračoval přes skalnatý hřbet a spatřil před sebou celé rozlehlé severní pobřeží. Zabočil vlevo na cestu vedoucí dolů ke starému crobostskému přístavu. Od budky s navijákem se do maličké zátoky ve stínu útesů prudce svažoval betonový lodní skluz. Hromady zrezivělých řetězů pokrývalo svinuté lano a oranžové bóje. U zdi stály naskládané koše na kraby a humry. U smyček z rezivého železa byly upevněny a porůznu rozmístěny malé rybářské loďky. Mezi nimi stále ležely olupující se pozůstatky lodi, kterou Finův otec kdysi opravil, natřel nafialovo, jakož i celý jejich dům, a pojmenoval po matce. Stopy ztracených životů nezmizely ani po tolika letech.

Včetně stop Finova vlastního života. Mezi chátrajícími zdmi starého bílého domu, který shlížel na přístav z kopce nad ním, se dosud vznášely smutné, hořkosladké vzpomínky. V tomto domě Fin prožil většinu svého dětství tolerovaný tetou, která se jen neochotně ujala péče o sirotka po své mrtvé sestře. V domě bez srdečnosti, bez lásky.

Okna tu ještě vydržela zasklená a dveře zamčené. Ale kdysi bílé zdi se černaly vlhkostí a okenní rámy a zárubně byly ztrouchnivělé a rezivé. Níže, na pruhu trávy podél vrcholku útesů, stálo i dnes opuštěné kamenné stavení, kde si Fin coby kluk osaměle hrával na šťastnou rodinu. Vše jako tehdy: dva štíty, dvě zdi, bez střechy, bez dveří, bez oken. Ten, kdo toto stavení kdysi nazýval domovem, ho postavil kvůli výhledu, ale už dávno ho přenechal krutým arktickým vichřicím, jimiž na toto pobřeží útočily zimy. Dlouhé kruté zimy, které si Fin tak dobře pamatoval.

Dolů k oblázkové pláži vedla travnatá stezka. Černé skalky kolem útesů zoranžověly nánosy drobných schránek dávno mrtvých mořských živočichů. Pokrývaly je skvrny mořských řas, které tlely všude podél pobřeží. Na vzdáleném výběžku viděl tři osamělé mohylky. Stály tu, co si Fin pamatoval. Vlastně se tu nic nezměnilo, až na lidi, kteří přicházeli a odcházeli a zanechávali po sobě pomíjivé stopy.

Fin přes burácení větru zaslechl vrčení motoru, a když se otočil, uviděl, že Marsaili právě parkuje u silnice Artairovu starou astru. Vystoupila, prudce zabouchla dveře a ruce zabořila hluboko do kapes bundy. Zvolna došla po pěšince až k Finovi a oba nějakou dobu zůstali stát za příjemného mlčení a dívali se na ministerské domky rozeseté podél útesů na západním břehu zátoky. Pak se Marsaili otočila k opuštěnému stavení nad přístavem.

„Proč neopravíš radši dům po tetě? Je v daleko lepším stavu než domek tvých rodičů.“

„Protože ho nevlastním.“ Fin smutným pohledem přelétl zanedbanou stavbu. „Teta ho odkázala nějakému zvířecímu útulku. To jí bylo podobné. Jenže ho nedokázali prodat, a tak ho tu nechali zchátrat.“ Podíval se zase k oceánu. „A stejně už bych do něj nevkročil… i kdyby mi patřil.“

„Proč?“

„Protože v něm straší, Marsaili.“ Otočil se k ní.

Nechápavě se zamračila. „Straší?“

„Straší v něm mladý Fin a všechen jeho smutek. Spal jsem tam tu noc před pohřbem tety a přísahal jsem, že to bylo naposledy.“

Marsaili zvedla ruku a dotkla se jeho tváře prsty lehounkými jako pírko. „Mladý Fin,“ zopakovala. „Vzpomínám si na něj. Milovala jsem ho od první chvíle, kdy jsem ho uviděla. A nikdy jsem mu neodpustila, že mi zlomil srdce.“

Fin se jí podíval do očí a v uších mu zněla ozvěna Gunnových slov. Vítr jí odhrnoval z tváře prameny dlouhých hedvábných vlasů, které za ní vlály jako prapor svobody, a barvil její pleť dorůžova. Jemné rysy trochu ztvrdly časem a utrpením, ale zůstaly výrazné a přitažlivé. Děvčátko z jeho dětských let, rozkvetlá žena jeho dospívání. Byly tu obě, v této cynické, zábavné, inteligentní ženě, které kdysi tak lehkomyslně ublížil. Ale člověk se nemůže vrátit.

„Ukázal jsem tvému tatínkovi fotku toho muže, kterého vytáhli z rašeliniště,“ řekl. „Jsem si poměrně jistý, že ho poznal.“

Marsailina ruka se prudce odtáhla, jako by dostala elektrickou ránu. „Takže je to pravda.“

„Vypadá to tak.“

„Pořád jsem doufala, že se spletli, že zaměnili vzorky DNA nebo něco na ten způsob. Rodiče jsou skála, na které člověk buduje svůj život. Když zjistíš, že ta skála byla pouhá iluze, je to docela šok.“

„Ukázal jsem mu ten medailonek se svatým Kryštofem. Zahodil ho do moře.“ Ve vráskách kolem Marsailiných očí se zračilo nechápavé zděšení. „Říkal, že mu ho dala jakási Ceit a že všichni byli katolíci.“

Marsaili nad tou neuvěřitelnou zprávou vytřeštila oči. „Je úplně mimo, Fine. Trpí demencí. Neví, co říká.“

Fin si tím nebyl dvakrát jistý, a tak pokrčil rameny. Ale své pochybnosti si nechal pro sebe. „George Gunn pojede zítra na Harris a prověří rodinu tvého otce. Říkal, že bych mohl jet s ním. Mám?“

Marsaili přikývla. „Ano.“ A pak rychle dodala: „Ale jenom jestli se ti chce, Fine. Jen pokud tomu můžeš obětovat svůj čas. Já musím na pár dní do Glasgow. Mám zkoušky. I když pro ně nejsem zrovna v tom nejlepším rozpoložení.“ Zaváhala. „Byla bych ti vděčná, kdybys mi tu dohlédl na Fionnlagha.“

Fin přikývl a ticho mezi nimi zaplnil vítr. Vířil mezi stébly trávy, poháněl vlny vstříc skaliskům podél severních útesů a přinášel vzdálený křik racků bojujících s jeho poryvy a proudy. Fin s Marsaili byli nahoře na útesech vydáni napospas jeho nemilosrdným náporům, cítili, jak je tahá za oblečení, hrne se jim do úst a trhá jim od rtů slova, kdykoli promluví. Marsaili se chytila Fina za paži, aby nabyla rovnováhy, a on natáhl ruku, prsty projel jejími vlasy a ucítil hebkou, chladivou kůži na její šíji. Téměř neznatelně se k němu přiblížila. Cítil teplo jejího těla. Bylo by tak snadné ji políbit.

V dálce zatroubilo auto. Ohlédli se a spatřili, jak na ně z okénka řidiče mává něčí ruka. Marsaili zamávala také. „Paní Macritchieová,“ vysvětlila a okamžik se rozplynul. Odvál ho vítr spolu s jejich slovy.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

Přestože se mluví o ostrově Lewis a ostrově Harris, ve skutečnosti se jedná o jediný ostrov, který je ve zúženém místě rozdělený pohořím.

Silnice vedoucí na jih se za rovnými mokřinami severní poloviny ostrova náhle začala klikatit a stala se z ní úzká cesta vinoucí se mezi fjordy, které do skály vyhloubily poslední ustupující ledovce.

Fin s Gunnem projížděli šerem stahujících se bouřkových mračen a z kamenitých kopců se hnal vítr a déšť. Na Harris přejeli těsně před Ardvourlie, kde stojí na rozeklaných březích fjordu Loch Seaforth osamělé stavení.

Odtud začala silnice prudce stoupat po úbočí hor a jim se otevřel velkolepý výhled na černé vody členitého fjordu. Cestu lemovaly sněhové tyče a všude kolem ji svíraly strmé kopce řítící se dolů. Jejich vrcholky se ztrácely v oblacích, které se valily ze suťovitých svahů jako láva.

Stěrače Finova auta si jen tak tak dokázaly poradit s lijákem, jenž se vrhal proti čelnímu sklu a znemožňoval výhled na silnici. Podél ní se k sobě v tichých skupinkách tiskly ovce a ledabyle okusovaly chudé flíčky trávy a vřesu, které tu ještě přežívaly mezi skalami.

A najednou, jakmile se prodrali úzkým průsmykem, proťal břicho všudypřítomných šedofialových mračen úzký proužek zlatého světla. Kdesi hluboko pod nimi vznikla roztřepená demarkační čára mezi dvěma druhy počasí. Silnice mířící na jih nechala sveřepé hordy mraků mezi vrcholky za sebou a před Finem a Gunnem se otevřela harriská jižní vysočina.

Objeli přístav Tarbert, kam připlouvaly trajekty z ostrova Skye a z Lochmaddy, a pak znovu stoupali, až zdolali útesy shlížející na fjord Loch Tarbert s hrstkou domů natěsnaných kolem přístavu. Voda chráněná před převládajícími západními větry tu byla jako zrcadlo, ve kterém se potemněle odrážely stožáry plachetnic kotvících v zátoce. O něco dál na východě se na postříbřené hladině třpytilo slunce, takže se nedalo rozlišit, kde končí obloha a kde začíná moře.

Když dojeli na vrch Uabhal Beag, charakter krajiny se opět proměnil. Kopce, jejichž záhyby a úžlabiny zaplavovalo bledé jarní slunce, se tu svažovaly k pohádkově zlatým plážím a tyrkysovému moři v Luskentyre a jejich zelený porost prorážely žulové balvany. Zamračené severní horské hřbety ve spárech neutuchajících vichřic jim zmizely z dohledu i z mysli a jejich srdce pookřála.

Silnice obloukem kopírovala pláž a přes násep je dovedla k domkům a pozemkům maličké vesničky Seilebost. U vraku červené dodávky, která kdysi patřila společnosti „Wm Mackenzie (contrs) Ltd“ z Laxay, Fin zabočil vpravo a vjel na úzkou asfaltku vedoucí ke škole. Opršelá dřevěná cedule mezi dvěma rozpadlými sloupky je varovala, že vstup psů na společné pastviny není dovolen.

Asfaltová cesta s mnoha výmoly se vinula přes travnatý kopec, za kterým se vynořilo panoráma machairu svažujícího se k pláži. Jarní květy se ohýbaly ve větru a nad vzdálenými horami, které se tyčily kolem písčitých břehů, visely mraky. Tenhle pohled by vzal Finovi dech, i kdyby se mu naskytl třeba po sté.

Pár osamocených šedých a okrových školních budov s fotbalovým hřištěm tu stálo od pláže, jen co by kamenem dohodil. Idyličtější prostředí pro vzdělávání dětí si mohl člověk představit jen stěží.

Když Fin vjel na malé parkoviště před hlavní budovou, asi šest dětí se tu zrovna učilo bezpečnosti silničního provozu. S helmami na hlavě se proplétaly mezi červenými dopravními kužely, které sem rozmístila jejich učitelka.

Gunn vystoupil z auta a zavolal na ni: „Kde bychom našli ředitele?“

„Ředitelku,“ opravila ho. „Budova vpravo.“

Budova vpravo měla hrubou omítku okrové barvy a její přední zeď a štít zdobila malba podmořského světa. Uvnitř Fin ucítil pach křídového prachu a zkyslého mléka, který ho vrátil zpět do časů jeho dětství.

Paní ředitelka nechala třídu, aby řešila matematický příklad, a oba návštěvníky zavedla do sborovny. Nadšeně jim vyprávěla, že její předchůdci s hrdostí spravovali starý školní archiv a že i ona chce v této tradici pokračovat. Školní záznamy prý sahají až do časů před druhou světovou válkou.

Ředitelka byla atraktivní žena kolem pětatřiceti let, trochu nervózní ze svého vzhledu. Neustále si zasouvala za ucho zbloudilý pramen kaštanových vlasů, který se uvolnil od ostatních, svázaných do uzlu. Na sobě měla džíny a tenisky a přes tričko rozepnutý svetřík. Ostrý kontrast k přísným dámám středního věku, které kdysi vyučovaly Fina. V krabicích se starými záznamy nemusela hledat dlouho. Brzy našla ty, které pokrývaly období, kdy mohl školu navštěvovat Tormod.

Listovala dokumenty z období od poloviny čtyřicátých let do začátku let padesátých. „Ano,“ oznámila nakonec a zabodla prst do zažloutlých stránek starých školních seznamů. „Tady ho máme. Tormod Macdonald. Seilebostskou základní školu navštěvoval mezi lety 1944 a 1951.“ Její růžově nalakovaný nehet sjel po vybledlých záznamech o docházce v třídní knize. „Chodil poctivě.“

„Mohl mít ve škole bratra nebo bratrance?“ zeptal se Gunn a ředitelka se rozesmála.

„To klidně mohl, detektive seržante. Jenže za ty roky sem chodilo tolik Macdonaldů, že je téměř nemožné, abychom to zjistili.“

„A na které škole pak mohl Tormod pokračovat?“ chtěl vědět Fin.

„Nejspíš na druhém stupni v Tarbertu,“ usmála se ředitelka a pevně se mu zadívala do očí. Fin si vzpomněl na Marsaili, která mu kdysi řekla, že do něj byly všechny holky ve škole celé pryč. Tenkrát si to neuvědomoval.

„Neměla byste adresu?“

„Můžu ji zjistit.“ Ředitelka se opět usmála a zmizela ve vedlejší místnosti.

Gunn se obrátil na Fina a na rtech mu hrálo cosi jako úsměv. Možná závist, možná lítost. „Tohle já nikdy nedokážu,“ posteskl si.

Hospodářství Macdonaldových leželo asi půl míle od pobřeží, na vyvýšenině s výhledem na pláže v Luskentyre a Scaristě. Od domku se táhl dlouhý úzký pruh půdy až k silnici. Dnes už ho vytyčovaly jen pahýly sloupků a sotva znatelná odlišnost v charakteru porostu způsobená léty obdělávání a pastvy.

Nyní tu však nebyla ani pastvina, ani pole. Dávno opuštěný pozemek zpustl a zmocnila se ho příroda. Z domku zůstala jen kostra. Střecha se zřítila už před mnoha lety, z komína v severním štítu zbyla jen hromada začouzených sutin. Tam, kde kdysi bývala podlaha, rostly vysoké traviny a bodláky. Podlahu tenkrát tvořila udusaná hlína pokrytá pískem, který Tormodova matka každý den vyměňovala.

Gunn strčil ruce hluboko do kapes a upřeně hleděl na pláže zlatého písku pod nimi a na stříkance tyrkysové a smaragdové, které prozrazovaly vzdálené mělčiny. „A jsme ve slepé uličce.“

Ale Fin se díval na svah, k siluetě muže, který právě skládal rašelinu k čerstvě nabílené chalupě. „Pojďte, Georgi,“ řekl. „Poslechneme si, co nám prozradí soused.“ A vyrazil po louce, kde se mezi vysokou mrtvou loňskou trávou drala vzhůru nová zelená stébla. Fialové a žluté květy se vzpínaly k obloze a ohlašovaly příchod jara. Tráva ve větru připomínala vodní hladinu, klesala a proudila ve vlnách a vírech a Gunn se jí brodil téměř v poklusu, aby svého mladšího společníka dohonil.

Sousední hospodářství vypadalo, jako by ho někdo kompletně zrenovoval: čerstvě nabílené zdi, nová střecha, oplocení. Dvojité sklo v oknech i dveřích. Na příjezdové cestě stálo nablýskané červené SUV. Muž s hnízdem hustých šedivějících vlasů si příchozích všiml a vzhlédl od rašeliny. Obličej měl ošlehaný jako každý, kdo tráví čas venku, ale nemluvil s ostrovním přízvukem. Na Finův gaelský pozdrav odpověděl anglicky. „Nezlobte se, ale já gaelsky neumím.“

Fin mu podal ruku. „To vůbec nevadí. Fin Macleod,“ představil se a otočil se na udýchaného Gunna, který sem konečně doběhl. „A detektiv seržant George Gunn.“

Muž zbystřil. Potřásl si s nimi rukou a zeptal se: „Co policii přivádí právě sem?“

„Sháníme informace o rodině, která bydlela v sousedství.“

„Aha, Macdonaldovi.“ Mužovo napětí trochu povolilo.

„Ano. Znal jste je?“

Dal se do smíchu. „Bohužel ne. Narodil jsem se a vyrůstal jsem v Glasgow. Tohle je dům mých rodičů. Na konci padesátých let se odstěhovali na pevninu a já jsem se jim narodil těsně poté. Možná mě v tomhle domě počali, ale přísahat bych na to nemohl.“

„Vaši rodiče tedy sousedy asi znali,“ hádal Fin.

„Jéje, ti znali v okolí každého. Jako klukovi mi hodně vyprávěli a taky jsme sem jezdívali na letní prázdniny. Ale ke konci šedesátých let jsme jezdit přestali. To když otec zemřel. Maminka umřela asi před pěti lety, ale já jsem se sem vrátil teprve loni. Propustili mě pro nadbytečnost, a tak jsem se rozhodl, že to tu zrenovuju a zkusím, jestli mě uživí půda.“

Fin se rozhlédl a uznale pokýval hlavou. „Zatím vám to jde dobře.“

Muž se znovu rozesmál. „Trocha odstupného udělá divy.“

„Víte o Macdonaldových něco?“ vložil se do rozhovoru Gunn.

Muž se dlouze nadechl skrze zuby. „Z první ruky ne. I když ten první rok nebo dva, co jsme sem jezdili na prázdniny, tady ještě bydleli. Jejich rodinu postihla nějaká tragédie, nevím jaká. Jednoho léta jsme sem přijeli a oni byli pryč. Sbalili se a zmizeli.“

Gunn si zamyšleně mnul bradu. „Netušíte kam?“

„Kdoví. Hodně lidí následovalo své předky, kteří během násilného vysídlování obyvatel vysočiny v osmnáctém a devatenáctém století emigrovali do Kanady.“

Fin ucítil, že vítr ochladl, a zapnul si bundu. „Asi to nebyli katolíci, že? Mám na mysli Macdonaldovy.“

Tentokrát muž vybuchl smíchy, ale přehlušil ho vítr. „Katolíci? Tady? To myslíte vážně? Tohle je země presbyteriánů.“

Fin přikývl. Ovšemže, to bylo nakonec logické. „Kde je tady nejbližší kostel?“

„Asi ve Scaristě, kostel Skotské církve.“ Otočil se a ukázal na jih. „Je to sotva pět minut cesty.“

„Co tady hledáme, pane Macleode?“ zeptal se sklíčeně Gunn na parkovišti na vršku. Choulil se do své prošívané bundy a nos mu zčervenal zimou. Na svahu a na pláži pod nimi se sice jako divocí koně proháněly ostrůvky sluneční záře, ale neskýtaly skoro žádné teplo. Vítr se stočil k severu a nemilosrdný arktický vzduch jim dýchal přímo do zmrzlých tváří.

Scaristský kostel se hrdě tyčil na kopci nad pásem posekané trávy poseté náhrobky, které připomínaly místo posledního odpočinku celých generací věřících. Odtud mají lidé na věčnosti vážně fantastický výhled, pomyslel si Fin. Rozpitá stinná modř vzdálených hor za žlutí scaristských písků. Neustále se měnící světlo oblohy, která nikdy nespočine v klidu. Neutuchající refrén větru jako hlasy věřících pozvednuté ku chvále Pána.

Fin vzhlédl ke kostelu. Stejně prostý a nezdobený jako kostel v Crobostu. „Chci se podívat, jestli uvnitř není loďka,“ odpověděl.

Gunn se ušklíbl. „Loďka? V kostele?“

„Ano, loďka.“ Fin vzal za kliku, dveře zavrzaly a on prošel předsíní do hlavního prostoru kostela. Gunn se mu držel v patách. Samozřejmě že tu žádná loďka nebyla. Jen prostý oltář z bukového dřeva pokrytý fialovým plátnem a vysoko nad ním kazatelna. Z této privilegované a exaltované pozice pronášel kněz slovo boží, sám blíž nebesům než masy, kterým kázal.

„Jak jste prosím vás přišel na to, že by tu mohla být loď, pane Macleode?“

„Tormod Macdonald mluvil o nějaké lodi v kostele, Georgi. V kostele, který postavili rybáři.“

„To si určitě vymyslel, pane Macleode.“

Fin zavrtěl hlavou. „Neřekl bych. Ano, Marsailin otec je zmatený a frustrovaný a má problémy s vyjadřováním, se vzpomínkami i se způsobem, jak se o ně podělit. A možná něco tají. Vědomě, nebo nevědomě. Ale nevěřím tomu, že lže.“

Vítr mezitím o něco zesílil a byl ještě nemilosrdnější. Vyšli z kostela a hned ucítili jeho poryvy.

„Celý Harris je v zásadě protestantský, viďte, Georgi?“

„Přesně tak, pane Macleode. Možná byste tu pár katolíků našel, ale jsou to jen ovečky, které utekly z ohrady. Většina jich bude na jižních ostrovech,“ zazubil se Gunn. „Tam je lepší počasí a větší švanda.“ Ztišil hlas. „Proslýchá se, že v supermarketu vám tam prodají kořalku dokonce i v neděli.“

Fin se usmál. „To spíš peklo zamrzne, než bychom se něčeho takového dočkali u nás na Lewisu, Georgi.“ Otevřel dveře u auta. „Kam teď?“

„Asi zpátky do Tarbertu. Chtěl bych si na matrice okopírovat Tormodův rodný list.“

*

Městský úřad s matrikou sídlily v bývalém internátu v Západním Tarbertu. Byla to neutěšená budova s plochou střechou postavená na konci čtyřicátých let a tehdy sloužila k ubytování žáků z odlehlých koutů ostrova, kteří navštěvovali místní školu. Dům na protější straně silnice se skrýval za hustým stromovím a keři pěstovanými jistě s cílem, aby zakryly ošklivost protilehlé stavby.

Od pracovního stolu vzhlédla postarší dáma. Spolu s Finem a Gunnem do místnosti vstoupil i chlad.

„Zavřete dveře!“ spustila. „Copak nestačí, že sem každým oknem táhne kvůli mizerné izolaci? Ještě mi tu lidi budou nechávat dveře dokořán!“

Vyplísněný George Gunn chvatně zavřel dveře a pak neobratně vyprostil z hloubi své bundy policejní průkaz. Dáma s brýlemi ve tvaru půlměsíců si ho prohlédla, načež se její oči zahleděly přes horní okraj obrouček a důkladně prozkoumaly oba muže. „A co byste si přáli, pánové?“

„Potřeboval bych kopii rodného listu,“ přednesl svou žádost Gunn.

„Nepočítejte s tím, že ho dostanete zadarmo jenom proto, že jste od policie. Poplatek činí čtrnáct liber.“

Gunn s Finem si vyměnili neznatelný úsměv.

Fin sklonil hlavu a přečetl si jmenovku na stole. „Pracujete tady už dlouho, paní Macaulayová?“

„Léta letoucí,“ odvětila. „Ale posledních pět jsem už v důchodu. Jsem tu jen na pár dní jako záskok za dovolenou. O kterou osobu jde?“

„O Tormoda Macdonalda ze Seilebostu,“ pospíšil si Gunn. „Narodil se někdy kolem roku 1939, myslím.“

„Ach tak…“ přikyvovala vědoucně stará paní Macaulayová. Zpoza brýlí hypnotizovala monitor a její prsty se stařeckými skvrnami harašily na klávesnici. „Tady ho máme. Druhého srpna 1939.“ Podívala se na ně. „Budete si přát i kopii úmrtního listu?“

V tichu, které následovalo, jako by vítr ještě zesílil. Tlačil se dovnitř každou neutěsněnou skulinou a naříkal jako pohřební žalozpěv.

Účinek vlastních slov paní Macaulayové zcela unikl. „Strašlivá událost, pane Gunne. Dobře si na to vzpomínám. Nebylo mu ani dvacet let. Opravdová tragédie.“ Pavoučí prsty se znovu roztančily po klávesnici. „Tady. Zemřel osmnáctého března 1958. Chcete kopii? Bude to dalších čtrnáct liber.“

Jízdu zpátky ke kostelu ve Scaristě zvládl Fin za pouhých patnáct minut a ještě kratší dobu jim trvalo, než našli mezi hroby v dolní části svahu Tormodův náhrobek: „Tormod Macdonald, narozen 2. srpna 1939, milovaný syn Donalda a Margarety, utonul v Bagh Steinigidh 18. března 1958“.

Gunn si přidřepl do trávy vedle žulové desky porostlé lišejníkem a opřel se rukama o kolena. Fin zůstal stát a zíral na náhrobní kámen, jako by snad věřil, že se přepíše, bude-li na něj civět dostatečně dlouho. Tormod Macdonald ležel v zemi už čtyřiapadesát let, a když zemřel, bylo mu teprve osmnáct.

Cestou z matriky si muži nevyměnili ani slovo. Ale teď Gunn vzhlédl a nahlas vyslovil myšlenku, která je oba zaměstnávala od okamžiku, kdy se jich paní Macaulayová zeptala, jestli budou chtít kopii úmrtního listu. „Jestli Marsailin otec není Tormod Macdonald, pane Macleode,“ ozval se, „tak kdo to tedy, sakra, je?“

DVACÁTÁ KAPITOLA

Chvíli si tu posedím. Všechny dámy jsou ve společenské místnosti a pletou. To není práce pro chlapa. Ten staroch v křesle naproti vypadá taky trochu jako stará bába. Měl by tam vedle plést s ostatními!

Za skleněnými dveřmi je plácek se zahradou. Tam by se to sedělo. Vidím lavičku. Ta bude lepší než snášet tady toho dědka, co na mě pořád vejrá. Půjdu ven.

Br! Vypadalo to, že je tepleji. A lavička je mokrá. Zatraceně! Pozdě. Ale to uschne. Nad sebou vidím čtvercové nebe. Mraky se přes něj ženou pěkně zostra. Tady je sice zima, ale celkem závětří.

„Ahoj, tati.“

Její hlas mě vyleká. Neslyšel jsem ji přijít. Spal jsem? Taková zima…

„Proč tu sedíš na dešti?“

„Neprší,“ vysvětlím jí. „To je jenom vodní tříšť.“

„Pojď radši dovnitř, ať se usušíš.“

Chce, abych šel do podpalubí. Ale já nechci zpátky do kuřárny. Ta je ještě horší než prostor u kormidla. Chlapi tam kouří a smrdí to tam rozlitým pivem. Jestli budu muset sedět na jedné z těch lavic z odrbané kůže, kde není žádný vzduch, zase se pozvracím.

Vida, postel. Nevěděl jsem, že mají na palubě kajuty. Chce mi svléknout mokré kalhoty, ale to tedy ne. Odstrčím ji. „Přestaň!“ Tohle se nedělá. Muž má právo na svou důstojnost.

„Ale, tati, nemůžeš tu sedět v mokrém. Uženeš si smrt.“

Zavrtím hlavou a ucítím, že loď se pode mnou zahoupala. „Jak dlouho jsme už na moři, Catherine?“

Dívá se na mě tak podivně.

„Na jaké lodi to jsme, tati?“

„Poštovní parník Claymore. Tohle jméno asi nikdy nezapomenu. První loď, na které jsem se kdy plavil.“

„A kam plujeme?“

Kdoví. Je už skoro tma a pevninu jsme nechali dávno za sebou. Nevěděl jsem, že Skotsko je takhle veliké. Na cestě jsme už několik dnů. „V salonu jsem někoho slyšel mluvit o Benu Kennethovi.“

„Znáš ho?“

„Ne, nikdy jsem o něm neslyšel.“

Posadí se vedle mě a vezme mě za ruku. Proč pláče? Postarám se o ni. Postarám se o oba. Jsem nejstarší, je to moje povinnost.

„Tatínku…“ vzlykne.

Kněz dorazil druhý den po Patrickovu pádu. Vychovatelka nám poručila, abychom se sbalili. Ne že bychom toho měli moc. Pak jsme čekali venku nad schody, já, Peter a Catherine. Zastavilo pod nimi velké černé auto. Budova zela prázdnotou, protože všechny ostatní děti byly zase zpátky ve škole. Po panu Andersonovi jako by se slehla zem, už nikdy jsme ho neviděli. Ale to mě nijak netrápilo.

Kněz byl nevysoký muž, o pár centimetrů menší než já, a temeno měl téměř lysé. Na jedné straně však své zbývající vlasy nechával růst a sčesával si je přes lysinu, kam je přilepil olejem, pomádou nebo něčím podobným. Nejspíš si myslel, že tak svou plešatost zamaskuje, ale bylo to jen k smíchu. Od té doby jsem nikdy nevěřil mužům s přehazovačkou. Nemají špetku soudnosti.

Velký dojem na mě kněz neudělal. Vypadal trochu nervózně. Daleko hrozivěji působily dvě jeptišky, které ho doprovázely. Přísné, neusměvavé ženy středního věku, oblečené v černé sukni a strohých bílých plachetkách, obě vyšší než on a s očima jako ostříži. Jedna seděla vpředu s knězem, který řídil, a druhá se tísnila s námi na zadním sedadle. Byl jsem z ní tak vystrašený a tak úzkostlivě jsem se snažil, abych se nedotýkal jejího kostnatého těla, že jsem si ani nevšiml, jak za námi Dean mizí. Teprve na poslední chvíli jsem se otočil a naposledy spatřil jeho prázdné zvonice. Pak ho skryly stromy.

Auto nadskakovalo a rachotilo po dlažebních kostkách přes kulatá náměstí osázená stromy a široké ulice lemované začouzenými činžovními domy. Tu a tam se ještě držel sníh, hlavně v místech, kde se u krajnic nahrnul na hromádky, zčernalý projíždějícími auty. Nikdo z nás si netroufal promluvit. Seděli jsme tiše mezi pozemskými zástupci Boha a dívali jsme se, jak kolem ubíhá zimní šmouha neznámého světa.

Nemám ponětí, kam nás odvezli. Asi někam do jižní části města. Dojeli jsme k velké budově za holými stromy a trávníkem, kde mezi sněhem ležely závěje listí. Uvnitř bylo tepleji a útulněji než v Deanu. V takovém domě jsem ještě v životě nebyl. Naleštěné táflování a lustry, ornamentální tapety a lesklé dlaždicové podlahy. Po schodišti s kobercem nás zavedli nahoru, kde dali mě s Peterem do jednoho pokoje a Catherine do druhého. Hedvábné povlečení a vůně růžové vody.

„Kam jedeme, Johnny?“ ptal se mě několikrát Peter, ale já jsem mu neměl co odpovědět. Vypadalo to, že nemáme žádná práva, lidská ani jiná. Byli jsme zboží, movitý majetek. Pouhé děti bez rodičů, které neměly čemu říkat domov. Jeden by si řekl, že tou dobou už jsme na to mohli být zvyklí. Ale na tohle si člověk nezvykne nikdy. Stačí se rozhlédnout a život ti vždycky připomene, že nejsi jako ostatní. Tehdy bych dal cokoli za dotyk maminčiných prstů na tváři, za její teplé, něžné rty na svém čele, za její hlas, který by mi šeptal do ucha, že se všechno spraví. Ale maminka byla dávno pryč a já v hloubi duše věděl, že se to nespraví. Ale to bych Peterovi nikdy neřekl.

„Uvidíme,“ odpověděl jsem, když se mě zeptal snad po milionté. „Neboj se, postarají se o nás.“

V pokoji nás drželi po celý zbytek dne a opustit jsme ho mohli, jen když jsme potřebovali na záchod. Večer nás odvedli do rozlehlé jídelny v přízemí, jejíž stěny zakrývala spousta barevných knih. Od arkýřového okna se až ke dvoukřídlým dveřím na druhé straně místnosti táhl naleštěný jídelní stůl.

Na jednom jeho konci bylo prostřeno pro tři a jeptiška, která nás přivedla, řekla: „Na stůl nesahejte. Jestli na něm najdu jen jedinou skvrnu, všichni dostanete.“

Skoro jsem se děsil sníst polévku, abych ji nerozlil nebo jí nepotřísnil stůl. K polévce jsme dostali každý jeden krajíc chleba s máslem a potom plátek šunky se studenými vařenými bramborami. Vodu nám nalili do sklenic s těžkým dnem, a když jsme dojedli, rázným krokem nás odvedli zase nahoru.

Byla to dlouhá a neklidná noc. Spali jsme s Peterem v jedné posteli. Zalezli jsme pod přikrývku a bratr během pár minut usnul. Ale já jsem zůstal dlouhé hodiny vzhůru. Pode dveřmi prosvítalo světlo a občas jsem zdálky zaslechl tiché spiklenecké hlasy, jak se baví kdesi v hloubi domu. Nakonec jsem upadl do lehké dřímoty.

Ráno jsme vstali za svítání a zase nás strčili do toho velkého černého auta. Bez snídaně, bez chvilky na umytí. Tentokrát jsme projížděli městem jinudy. Nevěděl jsem, kde jsme, dokud jsem vpravo v dálce nezahlédl hrad a domy na vysokém umělém vršku The Mound. Po prudkém sjezdu jsme se dostali do rozlehlé haly prosvětlené díky skleněné střeše, kterou nesl složitý systém kovových vzpěr. U nástupišť na opačné straně haly netrpělivě bafaly parní lokomotivy. Jeptišky se s námi téměř v běhu prodíraly davem lidí. Ukázaly průvodčímu lístky a nastoupili jsme do vlaku. Svá sedadla jsme našli v šestimístném kupé u dlouhé uličky. Přistoupil k nám muž v tmavém obleku a buřince, který byl z přítomnosti řádových sester celý nesvůj. Seděl nervózně s kloboukem na kolenou.

Poprvé jsem jel vlakem a navzdory všemu jsem pocítil nadšení. Na Peterovi jsem to poznal také. Celou cestu jsme se neodlepili od okénka a sledovali jsme, jak město ustoupilo zvlněné zelené krajině. Míjeli jsme staničky s exotickými názvy jako Linlithgow a Falkirk a nakonec před námi vyrostlo další město. Úplně jiné město. Zčernalé průmyslovým znečištěním. Komíny továren dštily žluč do sírové oblohy. Pak přišel dlouhý temný tunel a burácení parního stroje ve stísněném prostoru nádraží v Glasgow, kde jsme se skřípěním kovu o kov zastavili u nástupiště na Queen Street.

Několikrát jsem se podíval na Catherine a snažil jsem se zachytit její pohled, ale ona se mému zarytě vyhýbala, oči upírala na své ruce složené v klíně a ani jedinkrát se nepodívala z okna. Nedokázal jsem vyčíst, co se jí honí hlavou, ale vycítil jsem její strach. I v tom věku jsem věděl, že dívky se mají na tomhle světě mnohem víc čeho obávat než kluci.

Na nádraží jsme čekali skoro dvě hodiny a pak jsme nastoupili do dalšího vlaku. Tentokrát nás vezl severně a dál na západ, tou nejvelkolepější krajinou, jakou jsem kdy spatřil. Hory s čepicemi sněhu, mosty přes valící se křišťálové vody, rozlehlé lesy a viadukty přes rokliny a jezera. Pamatuji si pohled na maličkou bílou chaloupku uprostřed ničeho, obklíčenou vypínajícími se horskými vrcholy. Říkal jsem si, kdo může proboha žít na takovém místě, to už by mohl bydlet stejně dobře na Měsíci.

Když jsme dorazili do přístavního městečka Oban na západním pobřeží, už se smrákalo. Působilo to tam malebně: barevně natřené domy a početná rybářská flotila kotvící u mola. Můj první pohled na moře. Zátoku obklopovaly kopce a na pobřeží stála kamenná katedrála, která hleděla na krvavě rudé vody zbarvené zapadajícím sluncem.

Noc jsme strávili v jednom domě nedaleko katedrály. Tady sídlil další kněz, ale vůbec s námi nemluvil. Hospodyně nás odvedla do podkroví, kde nám přidělila dvě světničky s arkýřovými okny ve střeše. Za celý den jsme snědli jen obložený chleba ve vlaku a při příchodu misku polévky. Ležel jsem v posteli a nemohl jsem usnout, protože mi kručelo v břiše. Jestli mě Peter slyšel, nemělo to na něj pražádný účinek. Jako vždycky usnul jako mimino. Ale já jsem nedokázal přestat myslet na Catherine.

Čekal jsem, až odbije půlnoc a všechna světla v domě zhasnou. Poté jsem tiše vstal z postele a dlouho jsem stál u dveří a napínal uši, jestli neuslyším byť jen sebemenší šramot. Pak jsem otevřel a vykradl se na chodbu. Catherinin pokoj byl jen o pár metrů dál. U dveří jsem zaváhal. Uslyšel jsem za nimi cosi, co se strašlivě podobalo potlačovaným vzlykům, a žaludek se mi zvedl hroznou předtuchou. Catherine moje. Tahle dívka nebyla žádná křehulka, a jestli ji něco dohnalo k slzám, muselo to být opravdu zlé. Za celý rok, co jsem ji znal, jsem ji neviděl ani jednou brečet. Vlastně jen tenkrát při měsíci na střeše Deanu. Ale byl jsem si jistý, že si toho nevšimla.

Vzal jsem za kliku a rychle vklouzl dovnitř. Téměř okamžitě se rozsvítila lampička na nočním stolku. Catherine seděla na posteli, zády se opírala o pelest, kolena si přitáhla k hrudi a v natažené ruce držela zrcátko z toaletního stolku. Oči se jí černaly strachem a její tvář měla stejnou barvu jako prostěradlo.

„Proboha, Catherine, co se děje?“

Zaplavila ji úleva. Ruka klesla na postel a pustila zrcátko. Spodní ret se jí chvěl a uplakané tváře se leskly ve světle lampičky. Přešel jsem pokoj a sedl jsem si na postel vedle ní. Zabořila mi hlavu do ramene, paži mi položila na prsa a držela se mě jako dítě. Objal jsem ji.

„No tak, Catherine. Nic se neděje. Jsem tu. Co tě tak trápí?“

Trvalo dlouho, než se jí vrátil hlas a dokázala promluvit. „Ten hnusnej kněz!“

Nechápavě jsem pokrčil čelo. Byl jsem tak naivní. „Ten s přehazovačkou?“

Přikývla s obličejem stále přitisknutým ke mně. „Včera v noci přišel za mnou do pokoje. Prý si říkal, že bych mohla potřebovat takovou malou útěchu… vzhledem k okolnostem.“

„A?“

„Co ‚a‘?“

„A co se stalo?“

Otočila tvář ke mně a nemohla uvěřit svým uším. „Co asi, do prdele?“

A já pochopil.

Nejdřív jsem byl v šoku z toho, že by se něčeho takového mohl dopustit zrovna kněz. Pak se mě zmocnila zuřivost, že to skutečně udělal, a téměř neovladatelná fyzická i psychická potřeba vymlátit z toho grázla duši. A myslím, že kdyby byl nablízku, byl bych ho zabil.

„Do hajzlu, Cathy…“ Víc jsem ze sebe vypravit nedokázal.

Znovu skryla obličej na mém rameni. „Myslela jsem, že teď si pro totéž přišel i ten druhý. Mám strach, Johnny. Nechci, aby se mě ještě někdo někdy dotknul.“

„Nikdo se tě už nedotkne,“ konejšil jsem ji. A jediné, co jsem cítil, byl vztek a rozhořčení.

Zůstal jsem u ní celou noc. Už jsme nepromluvili. Asi po hodině jsem konečně ucítil, že ji přemohl spánek, a její tělo ochablo a ztěžklo.

Už nikdy jsme se o tom nezmínili.

Poštovní parník Claymore vyplouval od velkého mola druhý den ráno. Jeptišky nás odvedly městem do čekárny u přístaviště trajektů. S Peterem jsme měli malý lepenkový kufr, který jsem nesl. Catherine si přes rameno nedbale přehodila plátěný vak s přezkou, jako by pro ni vlaky a lodě byly všední záležitostí.

Teprve u mola jsem si uvědomil, že se nalodíme, ale jeptišky už s námi nepojedou. Přišlo to jako rána. Jejich přítomnost během těch dvou dnů nám dodávala pocit bezpečí a smysluplnosti, i když to byly jen studené černé stíny. Představa, že se nalodíme na tohle obrovské plavidlo páchnoucí olejem a slanou vodou úplně sami a bez jakéhokoli tušení, kam směřujeme, mě naplnila nevysvětlitelnou hrůzou.

Jedna jeptiška stála mlčky opodál a druhá nás v čekárně postavila do řady a poklekla před námi. Její tvář se zdála vlídnější, než jakou jsme ji zažili od okamžiku, kdy nás vyzvedli v Deanu. Skoro jako by se usmála a v očích se jí objevilo cosi hraničícího se soucitem. Odkudsi zpod sukně vytáhla tři kusy kartonu o velikosti něco přes dvacet na patnáct centimetrů. Na horním okraji každého z nich byl provlečený provázek, přesně jako u cedule, kterou jsme věšeli na krk Peterovi, když jsme předstírali, že je slepý. Ty, které dala mně a Peterovi, nesly tučný černý nápis „Gilliesovi“. Na Catherinině stálo „O’Henleyová“.

„Až vystoupíte,“ řekla jeptiška, „pověste si ty cedulky na krk a zůstaňte na molu. Budou tam na vás čekat.“

Konečně jsem sebral odvahu a vyslovil otázku, kterou jsem od Petera slýchal celé dva dny. „Kam jedeme?“

Ženina tvář potemněla, jako by nad ní přeletěl mrak a vrhl na ni svůj stín. „Na tom nezáleží. Hlavně se držte v podpalubí. Moře dokáže být divoké.“

Pak nám rozdala lístky a vstala. Jako stádo nás odvedly skrz dav lidí na molu a po prudkém nástupním můstku na palubu. Parník Claymore měl jeden ohromný červený komín nahoře lemovaný černým pruhem a z obou stran přídi byly na kladkách zavěšeny záchranné čluny. U zábradlí se tlačili a strkali cestující a mávali na rozloučenou svým přátelům a rodinám. Loď zahoukala a palubou proniklo dunění motorů, které nám vibrovalo v celém těle. Ale jeptišky na molu nepočkaly, aby nám zamávaly. Jejich černé sukně a bílé plachetky se vzdalovaly k budově terminálu. Často jsem se sám sebe ptal, jestli se k nám otočily zády proto, že se nám nedokázaly podívat do očí. Ze strachu, že by kdesi hluboko v jejich nitru mohla nějaká dávno pohřbená jiskřička lidskosti probudit jejich svědomí.

Zdrcený. Tak jsem si připadal první hodinu plavby, kdy loď klouzala šedými vodami zálivu a zanechávala za sebou světle smaragdovou brázdu. Všude kolem stěžňů kroužili a vřeštěli rackové poletující jako útržky bílého papíru vyhozené do větru. Teprve teď jsme si uvědomili pohyb oceánu pod lodí a dívali jsme se, jak pevnina za námi ustupuje, až se po chvíli zelené kopce rozpily v dálce a nakonec zmizely úplně. Pak už jsme kolem sebe viděli jen stoupající a klesající moře. Neměli jsme ponětí, kam jedeme, kdy tam dorazíme ani co na nás po příjezdu čeká.

Až později jsem se dozvěděl o takzvaném vyklízení vysočiny v osmnáctém a devatenáctém století, během něhož majitelé půdy sídlící někde úplně jinde vyháněli s požehnáním londýnské vlády místní obyvatele, aby uvolnili místo pro ovce. Desetitisíce rolníků musely opustit své domovy a nastoupit na lodě, které je odvezly pryč, do nového světa. Přičemž mnozí z nich byli už předem prodáni, skoro jako otroci. Dnes vím, co museli cítit při pohledu na to, jak se jejich vlast a jejich domovy ztrácejí v oparu a před nimi není nic než vzdouvající se oceán a zoufalá nejistota.

Pohlédl jsem na svého mladšího bratra, který se křečovitě držel zábradlí a upřeně se díval zpátky. Solí prosycený vítr mu třepotal oblečením a pročesával vlasy a já mu skoro záviděl jeho nevinnost, jeho nevědomost. Výraz v Peterově obličeji byl téměř rozjařený. Neměl se čeho obávat, protože ani na vteřinu nezapochyboval, že se o něj jeho starší bratr postará. Poprvé mi připadalo, že mě ta odpovědnost téměř drtí.

Možná si toho všimla i Catherine. Přistihl jsem ji, jak se na mě dívá. Pousmála se a její ruka vklouzla do mé. Útěchu a teplo té drobné ruky nedokážu ani popsat.

Jeptišky nám s sebou přibalily krabici obložených chlebů, které jsme brzy snědli a do hodiny zase vyzvraceli. Všechny stopy po pobřeží zmizely, vítr se vybičoval k zuřivosti a moře s ním. Ohromná černobíle natřená káď, která si říkala Claymore, si razila cestu mezi vlnami s bílými hřebeny, o příď se jí tříštila voda, jež se nesla po větru a promáčela každého, kdo by riskoval pobyt na palubě.

A tak jsme střídavě chodili zvracet na toalety u nekuřáckého salonu, kde se nám podařilo ukořistit místa k sezení u okna, ze kterého stékal déšť. Kouřilo se tu, cestující pili pivo a hluk motorů překřikovali jazykem, kterému jsme nerozuměli.

Občas jsme v dálce zahlédli mlhavý obrys nějakého ostrova, který se krátce zjevil a zase zmizel za vlnami. Pokaždé jsme si říkali, jestli snad nejedeme právě tam – s nadějí v beznaději, že naše noční můra dospěla ke konci. Ale veškerá naděje byla marná. Tak nám to alespoň připadalo. Trpěli jsme hodinu za hodinou. Vichřice, déšť a oceán. Žaludek dávil, i když už neměl nic než zelené šťávy. Nevím, jestli jsem se ještě někdy v životě cítil takhle zuboženě.

Vypluli jsme brzy ráno a s pokročilým odpolednem se už začalo smrákat. Moře se milosrdně trochu utišilo a blížící se noc slibovala klidnější plavbu. A právě tehdy jsem někoho zaslechl volat, tentokrát anglicky -, že už se objevil Ben Kenneth, a všichni se vzrušeně vyhrnuli na palubu.

Vyšli jsme také a čekali jsme, že uvidíme nějakého Bena Kennetha, ale nedokázali jsme přijít na to, kde se v tom davu nachází. Až mnohem později jsem se dozvěděl, že Kenneth, gaelsky Coinneach, je hora chránící přístav, jehož mrkající světla se tehdy vynořila ze soumraku a my je poprvé spatřili.

Země kolem města se temně zdvihala a horizont obtahovala linka jasného stříbřitého světla, toho dne posledního. Ať jsme byli, kde jsme byli, tohle byl náš cíl a ostatních cestujících se zmocnilo očekávání.

Z megafonů zaznělo hlášení: „Cestující, kteří zde jízdu končí a dosud si nezakoupili jízdní doklad, nechť se dostaví k pokladně.“ Rozezvučely se zvony, ozvalo se hluboké a sonorní troubení lodní sirény a my přirazili k molu. Pomocníci s mopy a kbelíky polévali vodou prkna paluby pokrytá solí a rodiny s kufry se shromáždily a přihlížely, jak se přistavuje můstek.

Když jsem scházel po prudce se svažujícím můstku, kolena se mi třásla hladem, úlevou i úzkostí. Přede mnou šel Peter, za mnou Catherine. Mé nohy se ocitly na pevné zemi, které už odvykly, a celé tělo se dosud houpalo v rytmu lodi.

Po chvíli se dav rozptýlil a rozešel se k autobusům a automobilům. Po kopcích se rozlila tma a my jsme vytáhli své papírové cedule a pověsili si je na krk, jak nám nařídily jeptišky. Čekali jsme. A čekali. Světla lodi za našimi zády zhasla a naše dlouhé stíny na molu zmizely. Pár lidí se zvědavě podívalo naším směrem, ale pak pospíchali dál. Teď už bylo molo téměř liduprázdné a ozývaly se jen hlasy námořníků, kteří připravovali loď na noc v doku.

Přepadla mě nesmírná sklíčenost. Stáli jsme osamělí ve tmě a v ochranné náruči přístavu šplouchala u podpěr mola černá voda. Světla hotelu za přístavem vypadala teple a lákavě, ale na nás nečekala.

Ze tmy se na mě podíval bledý Catherinin obličej: „Co teď?“

„Čekat,“ odvětil jsem. „Jak nám řekly jeptišky. Někdo si pro nás přijde.“

Nevím, odkud jsem bral sílu tomu věřit. Ale byla to jediná naděje, na které jsme mohli lpět. Proč by nás posílali takovou dálku přes moře a tvrdili nám, že si pro nás někdo přijde, kdyby to nebyla pravda?

A najednou se ze tmy vynořila postava. Pospíchala po molu k nám a já nevěděl, jestli mám cítit úlevu, nebo strach. Byla to žena, a když přišla blíž, ukázalo se, že je jí kolem padesáti. Vlasy měla vyčesané vzhůru pod tmavozelený klobouk, který si připevnila k hlavě jehlicí. Dlouhý vlněný kabát si zapnula až ke krku. Měla tmavé rukavice a vysoké holínky a nesla si lesklou kabelku.

Přiblížila se k nám a zpomalila. V obličeji se jí zračilo rozčarování. Sklonila se, aby si přečetla cedule, které nám visely u krku. Jakmile na Catherinině uviděla jméno O’Henleyová, čelo se jí vyhladilo. Důkladně si Catherine prohlédla. Vzala ji za bradu a otočila jí hlavu nejprve na jednu, pak na druhou stranu. Potom si prohlédla její ruce. Na nás se sotva podívala. „To půjde,“ poznamenala a vzala Catherine za ruku, aby ji odvedla pryč.

Catherine se bránila a vzpírala se jí.

„Pojď!“ vyštěkla žena. „Teď patříš mně. A budeš dělat, co ti řeknu, nebo uvidíš.“ Drapla ubohou Catherine za paži a ta se ohlédla na mě a na Petera. Na její zoufalý pohled nikdy nezapomenu. Tehdy jsem doopravdy věřil, že už ji nikdy neuvidím, a asi právě v tu chvíli jsem si poprvé uvědomil, že ji miluji.

„Kam jde Catherine?“ chtěl vědět Peter. Ale já jen zavrtěl hlavou, protože jsem se bál, že mě zradí hlas.

Nevím, jak dlouho jsme tam pak ještě stáli, čekali a mrzli. Nakonec jsem se nedokázal ubránit a zuby mi začaly jektat zimou. V hotelovém baru jsem viděl postavy, stíny ve světle, lidi z jiného světa. Ze světa, který jsme my neobývali. A pak najednou molo pročísly reflektory auta a nějaká dodávka vjela přímo na něj. Zastavila pár metrů od nás a záře předních světel nás polapila jako dva králíky.

Ozvalo se bouchnutí dveří a do světla vkročil muž. Stín, který vrhal směrem k nám, byl gigantický. Na sobě měl modré montérky a vysoké boty a do čela si narazil plátěnou čepici. Přistoupil o dva kroky blíž, prohlédl si naše cedulky a zavrčel. Cítil jsem, že z něj táhne alkohol a tabák.

„Nastupte,“ poručil nám. Šli jsme za ním k autu. Otevřel boční dveře a pustil nás dovnitř. „Hněte sebou, už takhle jedu pozdě.“ Uvnitř ležela lana, rybářské sítě s oranžovými bójemi, staré dřevěné bedny páchnoucí shnilými rybami, koše, krabice s nářadím a mrtvá ovce. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, co to je, a ucukl jsem zděšením. Peter z nějakého důvodu vůbec nevypadal, že by ho to výrazněji zasáhlo.

„Je mrtvá,“ shledal a položil ovci ruku na břicho. „A ještě teplá.“

A tak jsme seděli na podlážce dodávky s mrtvou ovcí a rybářským náčiním, dýchali jsme výfukové plyny a vezli se temnými úzkými silnicemi přes rovinaté mokřady postříbřené měsícem, které se třpytily do černé dálky.

Nakonec jsme znovu ucítili a uviděli moře, v záři měsíce téměř oslňující. Ve svahu tu a tam bliklo světlo zažehnuté v oknech neviditelných chalup.

Do klidných vod vybíhal dlouhý prst kamenného mola a na vlnách se kolébala pomenší loď. V kormidelně seděl a kouřil muž, kterého jsme později poznali jako Neila Campbella. Vyšel nás přivítat. Chlapisko zatím zaparkovalo dodávku a nakázalo nám, abychom vystoupili.

Muži si vyměnili pár slov a rozesmáli se. Tomu, co říkali, jsem nerozuměl. Pak nás zavedli do lodi, která vysupěla do měsícem ozářené úžiny vstříc rozeklané siluetě ostrova vyrůstajícího z moře. Na temně se rýsujících svazích tu a tam zamrkalo světlo. Za deset minut jsme přistáli a vystoupili na drolící se kamenné molo na břehu úzkého průlivu, který spojoval moře s nevelkou zátokou. Na obou březích byly vidět domy. Podivná podsaditá obydlí s trávou na střeše, jíž se – jak jsem se později dozvěděl, říká došky. Nastal odliv a zátoku olemovaly černé a zlaté mořské řasy.

Loď se vydala zpátky přes úžinu. „Za mnou,“ zavelel obr a my za ním poklusávali vyšlapanou pěšinou, která obkroužila zátoku, a pak vyježděnou kamenitou cestou do kopce k jedné z těch doškových chalup, jež jsme viděli z přístavu. Tehdy jsem poprvé v životě ucítil kouř z rašeliny. Dřevěné dveře vrzly a otevřely se do ukoptěné světnice, která ho byla skoro plná. Od petrolejky visící z nízkého trámu se rozlévalo chabé žluté světlo a v otevřených dvířkách černých litinových kamen u zdi žhnula hromádka rašeliny. Hliněná podlaha byla posypaná pískem. Místnost sloužila jako kuchyň, obývací pokoj i jídelna zároveň. Uprostřed stál mohutný stůl, u zadní zdi příborník a po obou stranách dveří byla zasazená malá hluboká okna. Z místnosti vedla chodbička obložená palubkami a ověšená kabáty a nástroji. Ukázalo se, že za ní jsou tři pokoje. Nebyl tu záchod, vodovod ani elektřina. Jako bychom se z dvacátého století posunuli někam do středověku. Dva malí nešťastní osiřelí cestovatelé v čase.

Když jsme vešli, otočila se na nás od kamen nějaká žena v šatech s tmavomodrým potiskem a v dlouhé bílé zástěře. Nedalo se dost dobře odhadnout, jak je stará. Vlasy měla jako zbroušenou ocel, stažené a upevněné hřebeny. Tvář ale nepatřila starému člověku. Rozhodně nebyla vrásčitá. Jenže mladá také ne. Dlouze si nás měřila a pak řekla: „Sedněte si ke stolu. Určitě jste hladoví.“ To se nedalo popřít.

Muž se také posadil a smekl čepici, takže jsem mu poprvé uviděl do tváře. Měl hubený obličej s tvrdými rysy a veliký zahnutý nos. Ruce s chlupatými prsty mu trčely z rukávů jako lopaty. Ta trocha vlasů, která mu zbývala, se pod čepicí zpotila a stočené prameny se přilepily k hlavě.

Žena položila na stůl čtyři talíře, ze kterých se kouřilo. Nějaké maso plovoucí v tučné omáčce a skoro úplně rozvařené brambory. Muž zavřel oči a zamumlal cosi jazykem, kterému jsem nerozuměl. Pustil se do jídla a anglicky řekl: „Jmenuju se Donald Seamus. Tohle je má sestra Mary-Anne. Pro vás pan a slečna Gilliesovi. Tohle je náš dům a od teď i váš domov. Zapomeňte na to, odkud jste přišli. To je minulost. Ode dneška budete Donald John a Donald Peter Gilliesovi a budete dělat, co se vám řekne, jinak přisámbohu budete litovat dne, kdy jste se narodili.“ Hodil si do pusy vrchovatou vidličku jídla, žvýkal a pohlédl na svou sestru. Ta celou dobu jen pasivně mlčela. Pak se obrátil zase k nám. „V tomhle domě se mluví gaelsky, takže se to koukejte zatraceně rychle naučit. Jinak dopadnete přesně jako ti chudáci, co před anglickým soudem špitnou gaelsky, čili pokud v mojí přítomnosti ceknete jen slovo anglicky, budu to brát, jako byste nic neřekli. Jasné?“

Přikývl jsem. Peter na mě nejprve vrhl krátký pohled, aby se ujistil, a pak přikývl také. Nevěděl jsem, co „gaelsky“ znamená ani jak bych měl kdy dokázat takhle mluvit. Ale nechal jsem si to pro sebe.

Když jsme dojedli, pan Gillies mi podal lopatu a pravil: „Před spaním si asi potřebujete ulevit. Čurat můžete rovnou na vřes. Ale jestli to bude něco většího, vykopejte si díru. A ať to není moc blízko u domu.“

A vystrčil nás ven do noci, abychom si došli na záchod. Vítr zesílil, na široširém nebi nad našimi hlavami pospíchala oblaka a svah občas zalévaly prchavé zásvity měsíce. Odvedl jsem Petera dál od domu, k místu, kde se otevíral ničím nerušený výhled na moře, a pustil jsem se do kopání. V duchu jsem si říkal, co proboha budeme dělat, až bude pršet.

„Hola!“ Hlásek nesoucí se po větru nás oba vylekal. Užasle jsem se otočil a spatřil Catherine, jak se na nás culí ze tmy.

Ani jsem tu otázku nedokázal zformulovat. „Co tu…?“

„Viděla jsem vás připlout na té malé lodi asi půl hodiny po mně.“ Otočila se a ukázala přes kopec. „Bydlím hned tamhle, u paní O’Henleyové. Od teď mi prý bude říkat Ceit. Píše se to divně: C E I T. Ale vyslovuje se to ‚Keicht‘. Je to gaelsky.“

„Ceit,“ řekl jsem. Znělo mi to dobře.

„Vypadá to, že jsme takzvaní ‚domovani‘. Děti, které sem z pevniny odklidila ta kurevská církev. Na tomhle ostrůvku jsou nás desítky.“ Tváří jí přelétl stín. „Už jsem myslela, že jste se mi nadobro ztratili.“

Zazubil jsem se. „Tak snadno se mě nezbavíš.“ A nic by mi v tu chvíli nedokázalo udělat větší radost, než že jsme se zase našli.

„Tati, musíš si svléknout ty kalhoty. Jsou celé promočené.“

Opravdu! Musely se mi zmáčet na lodi. Vstanu, ale nedokážu rozepnout zip. Pomůže mi s tím. Kalhoty spadnou na zem a já z nich vykročím. Teď mi tahá svetr přes hlavu. Bude jednodušší ji nechat, ať je po jejím. Zato knoflíčky u košile zvládnu sám. Nevím proč, ale v poslední době mám prsty nějaké ztuhlé a nešikovné.

Dívám se, jak jde ke skříni a bere z ní čisté kalhoty a pečlivě vyžehlenou bílou košili. Je tak půvabná.

„Tady, tati.“ Podává mi košili. „Chceš si ji obléct sám?“

Natáhnu k ní ruku a pohladím ji po tváři. Cítím k ní takovou něhu. „Nevím, co bych býval dělal, kdyby tě na ostrov nevzali taky, Ceit. Vážně jsem věřil, že ses mi navždycky ztratila.“

Její oči se dívají tak zmateně. Copak nechápe, co k ní cítím?

„Ale teď jsem tady,“ řekne a moje tvář se rozzáří úsměvem. Tolik vzpomínek, tolik emocí.

„Pamatuješ, jak jsme na pobřeží těžili řasy?“ připomenu jí. „Tahali je v těch ohromných brašnách na hřbetě koníků. Jako hnojivo na feannagan. A já ti tehdy pomáhal nakopat ty tvoje.“

Proč se mračí? Možná si na to nevzpomíná.

„Feannagan?“ diví se. „Vrány?“ přejde do angličtiny. „Jak bys chtěl hnojit vrány, tati?“

To je ale truhlík! Slyším vlastní smích. „No jistě, vrány, tak se jim říkalo. A ty brambory, co z nich byly!“

Zase vrtí hlavou. A vzdychne. „Ach jo, tati.“

Chtěl bych s ní zatřást! Jak to, že si nevzpomíná, krucinál?

„Tati, přišla jsem ti říct, že musím jet do Glasgow na zkoušky. Takže tu pár dní nebudu. Ale Fionnlagh se za tebou přijde podívat. A taky Fin.“

Nevím, o kom mluví. Ale já o návštěvy nestojím. Nechci, aby odešla. Zapíná mi košili, obličej má tak blízko mého. A tak se nakloním a lehce ji políbím na rty. Vypadá vyděšeně a uskočí. Doufám, že jsem ji nerozzlobil. „Jsem tak rád, že jsem tě zase našel, Ceit,“ povídám, abych ji uklidnil. „Nikdy nezapomenu na náš čas v Deanu. Nikdy. Ani na Dannyho věžičky, na které jsme dohlédli ze střechy.“ Jakmile si na to vzpomenu, dám se do smíchu. „Připomínaly nám, kde je naše místo ve světě.“ Ztiším hlas v pýše nad tím, co z nás vyrostlo. „Ať si říká kdo chce co chce, na párek osiřelých žebráčků jsme si nevedli zas tak špatně.“

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Fin vysadil George Gunna ve Stornoway a vydal se přes barvaské vřesoviště k západnímu pobřeží. Byla už tma, černá deštivá noc. Zamířil na západ a Atlantik před ním rozvztekleně syčel. Přesně o takové noci a právě na této silnici jeho rodiče přišli o život. Fin znal ten dolík jako své boty. Kdysi ho každý týden míjel v autobusu, který ho v pondělí vozil na internát do Stornoway a v pátek zase zpátky. Kolibu se zelenou střechou teď neviděl, ale věděl, že stojí sotva sto metrů po jeho pravici a že právě tady z příkopu nečekaně vyskočila ovce, kvůli které tehdy otec strhl volant.

Ovce potkával člověk na silnici i dnes. Farmáři dávno vzdali pokusy obehnat pastviny ohradníkem. O jejich dávné snaze svědčilo jen pár rozpadajících se sloupků. V noci ze tmy svítily ovčí oči. Dva světélkující body podobné očím démonů a odrážející světla reflektorů. Ovce nejsou inteligentní zvířata. Člověk si nikdy nemůže být jistý, že se nesplaší a nevběhnou mu rovnou pod auto. Za bezvětří se tu houfovaly na silnici. Stahovaly se z vřesoviště, aby unikly titěrným hryzajícím pakomárcům, kletbě západní vysočiny. A každému bylo jasné, že pokud pakomárci trápí už i ovce, musí to být vážně hrozné.

Za stoupáním spatřil Fin v dešti mrkající světla Barvasu. Táhla se v dlouhé šňůře podél linie pobřeží, na jejímž konci mizela ve tmě. Nechal se vést jednotlivými korálky lamp na sever, dokud rozptýlená světla Ness na výběžku pevniny nezhoustla, a tam zabočil ke Crobostu. Oceán zadusila a skryla tma, ale když Fin zaparkoval a vystoupil u Marsailina domku, slyšel ho, jak nasupeně oddychuje podél útesů.

Marsailino auto tu nestálo, a tak usoudil, že už asi odjela do Glasgow. V kuchyňském okně se však svítilo a Fin proběhl lijákem ke dveřím. V kuchyni nikoho nenašel. Prošel obývacím pokojem, kde v televizi běžely večerní zprávy. Ani tady nikdo nebyl. Vyšel do chodbičky a zavolal nahoru k Fionnlaghovu pokoji:

„Je někdo doma?“

Ve spáře pode dveřmi prosvítalo světlo, a tak se vydal nahoru do patra. Byl sotva v polovině schodiště, když vtom se otevřely dveře a nad schody se objevil Fionnlagh. Chvatně za sebou zavřel. „Fine!“ Chlapec působil vylekaně, zaskočeně a podivně nerozhodně. Pak kvapně sešel ze schodů a protlačil se kolem Fina. „Já myslel, že jsi na Harrisu.“

Fin se otočil a sešel za ním do obývacího pokoje, kde si ve světle všiml, že se Fionnlagh lehce červená. Byl celý nesvůj, téměř v rozpacích. „Už jsem zpátky.“

„To vidím.“

„Máma říkala, že u vás můžu používat vodu, když budu potřebovat. Dokud to v domku nedám do pořádku.“

„Jasně, posluž si.“ Bylo očividné, že tahle situace je Fionnlaghovi něčím nepříjemná. Zašel do kuchyně. Fin se vydal za ním a viděl, jak chlapec otevírá ledničku. „Pivo?“ otočil se k němu Fionnlagh a podával mu lahev.

„Díky.“ Fin si od něj lahev vzal, odzátkoval ji a posadil se ke stolu. Fionnlagh chvíli váhal a pak si také jednu otevřel. Opřel se zády o ledničku, zátku hodil do dřezu na opačné straně kuchyně a důkladně si přihnul piva.

„Tak co jsi zjistil o dědečkovi?“

„Nic,“ odpověděl Fin. „Až na to, že není Tormod Macdonald.“

Fionnlagh na něj upřel prázdný nechápavý pohled. „Jak to myslíš?“

„Tormod Macdonald zemřel ve věku osmnácti let při nehodě na lodi. Viděl jsem jeho úmrtní list a hrob.“

„Tak to musel být nějaký jiný Tormod Macdonald.“

Fin zavrtěl hlavou. „Je to ten Tormod Macdonald, za kterého se vydává tvůj dědeček.“

Fionnlagh si několikrát lokl piva a snažil se tu informaci strávit. „Ale jestli děda není Tormod Macdonald, kdo teda je?“

„Dobrá otázka. Jenže na tu nám s největší pravděpodobností v dohledné době odpověď nedá.“

Fionnlagh dlouho nic neříkal a upřeně hleděl na svou lahev se zbytkem piva. „Ty myslíš, že toho člověka z bažiny zabil on?“

„To netuším. Ale jisté je, že s ním byl nějak spřízněný. Když se nám podaří zjistit totožnost jednoho, nejspíš nám to prozradí, kdo je ten druhý. A možná to i objasní, co se stalo.“

„Mluvíš jako polda.“

Fin se usmál. „Vždyť jsem byl polda skoro celý svůj dospělý život. Myšlení se ti nepřepne přes noc jen proto, že necháš práce.“

„A proč jsi toho nechal?“

Fin si vzdychl. „Většina lidí prožije život, aniž by kdy zjistili, co leží pod kamením, po kterém kráčejí. Policista svůj život zasvětí tomu, že ty kameny obrací a zabývá se tím, co nachází pod nimi.“ Vyprázdnil svou lahev. „Už jsem měl plné zuby života ve stínech, Fionnlaghu. Pokud dlouhodobě přicházíš do styku jen a pouze s těmi nejtemnějšími stránkami člověka, začínáš stejnou temnotu nacházet i v sobě. A to je něco děsivého.“

Fionnlagh odhodil prázdnou lahev k ostatním do přepravky u dveří a ticho v kuchyni přerušilo tlumené zacinkání skla o sklo. Chlapec stále působil napjatě.

„Doufám, že jsem tě při něčem nevyrušil.“

Fionnlaghův rychlý pohled, kterým okamžitě zase uhnul. „Vůbec ne.“ Pak řekl: „Máma byla odpoledne za dědečkem.“

„Usmálo se na ni štěstí?“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Ne. Seděl prý venku na dešti a vypadalo to, že si myslí, že je na lodi. Pak začal blábolit něco o sbírání mořských řas na hnojení vran.“

Fin se zamračil. „Vran?“

„Jo. Použil gaelské slovo feannagan. Vrány.“

„To nedává smysl.“

„Nedává.“

Fin zaváhal. „Fionnlaghu…“ Chlapec se na něj s očekáváním podíval. „Bude lepší, když mámě o dědečkovi řeknu já.“ A Fionnlagh přikývl. Zdálo se, že břemeno tohoto úkolu Finovi milerád přenechá.

Vítr lomcoval vnější plachtou Finova stanu a napínal šňůry; vnitřní díl stanu se přitom kolísavě a mělce nadechoval a vydechoval jako kolabující plíce. Bubnování deště o polyesterovou slupku bylo téměř ohlušující. Světlo z lampičky na baterie plnilo stan zvláštním namodralým světlem a Fin si při něm zachumlaný do spacáku pročítal Gunnovu podloudnickou kopii pitevní zprávy o těle z bažiny.

Fascinoval ho popis vytetovaného Elvise a nápisu „Heartbreak Hotel“ na pravém předloktí. Smrt zasadila do konce padesátých let s definitivní platností destička v lebce. Jednalo se o mladíka s vášní pro první rockovou hvězdu, jehož inteligenci omezil jakýsi úraz, při kterém utrpěl poškození mozku. A byl nějak spřízněn s Marsailiným otcem, jehož identitu nyní obestíralo tajemství.

Šlo o brutální vraždu. Svázané ruce, bodné rány, podříznutý krk. Fin se snažil představit si na místě vraha Marsailina otce, ale prostě to nedokázal. Tormod, ať už byl kdokoli, platil vždycky za mírného člověka. Mohutný byl, to ano. Svého času silák. Ale silák s velmi vyrovnanou povahou, Fin si nemohl vybavit, že by ho byl jedinkrát slyšel zvýšit hlas.

Odložil pitevní zprávu a znovu otevřel složku s podrobnostmi o dopravní nehodě, při které Robbieho srazilo auto. Od chvíle, kdy se vrátil od Fionnlagha, strávil jejím pročítáním skoro hodinu. Samozřejmě zbytečně. Už by se nedopočítal, kolikrát ji studoval. Každou svědeckou výpověď, každý, i ten nejpodružnější údaj o rozměrech jednotlivých otisků pneumatik na silnici. Popis auta, popis řidiče, policejní fotografie, které si okopíroval v Edinburghu. Všechny detaily znal nazpaměť, a přesto se jimi probíral znovu a znovu – v naději, že narazí na tu jedinou zásadní informaci, kterou přehlédl.

Byla to posedlost. Věděl to. Iracionální, nelogická, bezúčelná posedlost. A přesto složku nedokázal odložit, stejně jako závislý kuřák cigaretu. Nemohl to v sobě uzavřít, dokud nebude řidič auta pohnán k odpovědnosti. Do toho dne nebude síly, která by Finův život vyprostila z vyjetých kolejí a vrátila ho na volnou cestu.

Neslyšně zaklel, odhodil složku do kouta, zhasl lampičku a padl nazad na karimatku. Dychtivý spánku zabořil hlavu do polštáře, i když věděl, že stejně neusne.

Zavřel oči a zaposlouchal se do větru a deště. Pak je zase otevřel. Nic se nezměnilo. Žádné světlo. Jen dokonalá temnota. Pochyboval, že se někdy v životě cítil tak sám.

Nedokázal odhadnout, kolik času uplynulo. Půlhodina, hodina? Každopádně nebyl o nic blíž spánku než v okamžiku, kdy ulehl. Posadil se, rozsvítil lampičku a mrkal v její pronikavé záři. V autě má pár knížek. Potřebuje něco, co by ho odtud odvedlo, od toho, kým je, kým byl, kam směřuje. Cokoli, jen aby se všechny ty nevyřešené otázky v jeho hlavě přestaly donekonečna omílat.

Přes nátělník a trenýrky si oblékl gumák, naboso vklouzl do holínek a popadl klobouk do deště. Pak rozepnul zip stanu, aby se postavil větru a lijáku. Dvacet vteřin úprku k autu a do minuty bude zpátky, za vchodem do stanu ze sebe strhne mokrý pršiplášť a zaleze zpátky do teplého spacáku. V ruce knihu, v srdci únik.

Přesto se nemohl odhodlat. Venku zuřily živly. Proto celé generace jeho předků stavěly domy se stěnami sedmdesát centimetrů silnými. Jak mohl tak pošetile věřit, že by tu dokázal přežít týdny, nebo dokonce měsíce jen v tomhle chatrném přístřešku? Vydechl skrze zaťaté zuby, na okamžik křečovitě zavřel oči a vyrazil. Do lijáku, který ho bodal do tváří, a do vichřice, která mu skoro podrážela nohy.

Doběhl k autu, mokrými prsty zápolil s klíčky a vtom periferním viděním zahlédl světlo. Zarazil se a snažil se prohlédnout deštěm dolů pod kopec. Zjistil, že je to lampa nad vchodem do Marsailiny kuchyně. Vrhala mdlou žlutavou záři až k místu, kde na pěšince stálo Fionnlaghovo nastartované auto. Fin motor neslyšel, ale viděl, jak vítr strhává oblaka dýmu, který se valil z výfuku starého Mini Cooperu.

Pak zahlédl, jak od kuchyňských dveří utíká k autu nějaký člověk s kufrem. Viděl pouhý obrys, ale i tak v něm zřetelně poznal Fionnlagha. Fin na něj zavolal jménem, jenže od domku ho dělilo několik stovek metrů a jeho hlas utonul ve vichřici.

Fin tam stál pod náporem deště stékajícího proudem po nepromokavém plášti. Hnal se mu do tváře a zatékal za límec. Fin viděl, jak Fionnlagh otevřel kufr auta a hodil do něj zavazadlo. Pak utíkal zpátky k domku, zhasl světlo a jako pouhý stín pospíchal pěšinkou zase nahoru k autu. Když ho otevřel, tvář mu na okamžik ozářilo světlo u dveří. Zavřel a auto vyjelo od krajnice a rozjelo se z kopce.

Fin se obrátil ke svému autu, odemkl a vklouzl na sedadlo řidiče. Nastartoval, zařadil jedničku a uvolnil ruční brzdu. Dokud se bude držet na dohled Fionnlaghových reflektorů, vlastní může nechat zhasnuté. Rozjel se z kopce ve stopách Mini Cooperu.

Fin udržoval mezi auty vzdálenost dobrých dvě stě metrů. Mini zaparkovalo před crobostským obchodem u úpatí kopce. V záři Fionnlaghových předních světel se objevila drobná postava Donny Murrayové, která vyběhla ze svého úkrytu ve dveřích obchodu. V náručí třímala přenosnou korbičku z dětského kočáru. Fionnlagh rychle vystoupil, otevřel jí zadní dveře a ona uložila své břemeno na sedadlo. Pak utíkala zpátky pro malý kufřík.

V tom okamžiku scénu zaplavila záře reflektorů třetího auta. Fin viděl v kuželech světla nejprve padající kapky a pak paprsky zastínila postava muže, který z auta vystoupil. Fin pustil spojku, rozjel se k nim a zapnul světla, čímž toto půlnoční drama ostře nasvítil. Tři polekané obličeje se otočily k jeho vozu, který smykem zastavil na štěrku. Fin prudce otevřel dveře a vystoupil do deště.

„Co tu, sakra, děláš?“ Donald Murray musel křičet, aby ho bylo přes burácení vichřice slyšet. Tvář měl ve světle reflektorů nafialověle bledou a oči propadlé ve stínech.

„Na to bych se zeptal spíš já tebe,“ zakřičel Fin.

Donald v obžalobě vztyčil prst a bodl jím směrem ke své dceři a jejímu milenci. „Pokoušejí se s tím dítětem utéct.“

„Je to jejich dítě.“

Donaldovy rty se zkřivily v úšklebku. „Ty v tom jedeš taky?“

„Hej!“ zařval do noci zardělý Fionnlagh. „Do toho vám nic není. Ani jednomu. Je to naše dítě a naše rozhodnutí. Takže oba táhněte ke všem čertům.“

„O tom rozhodne Bůh,“ odsekl Donald Murray. „Ale ty nikam nepojedeš, synku. Rozhodně ne s mou vnučkou.“

„Zkus mi v tom zabránit!“ Fionnlagh vzal Donnin kufřík a hodil ho do auta. „Pojď,“ vyzval ji a sedl za volant.

Ve dvou krocích byl Donald u něho, vytrhl klíčky ze zapalování a mrštil jimi do chřtánu vichřice. Rázně obešel auto, otevřel zadní dveře a chtěl vzít korbičku s dítětem.

Fionnlagh vyskočil, aby ho zastavil, ale Fin byl rychlejší. Chytil reverenda Murraye za ramena a táhl ho od auta. Finův klobouk přitom odlétl a zmizel ve tmě. Donald byl ještě pořád kus chlapa a tvrdě kontroval, aby se vyprostil z Finova sevření. Oba muži zakopli, upadli nazad a váleli se ve štěrku.

Pád vyrazil Finovi dech. Snažil se ho popadnout a Donald se mezitím postavil. Finovi se podařilo zvednout se na všechny čtyři a pořád ještě bojoval o nádech. Vzhlédl k Donaldovi, který mu podával ruku, aby mu pomohl vstát. Fin zahlédl bílý záblesk na Donaldovu krku. Jeho kolárek. A vtom mu prolétla hlavou absurdita celé situace. Vždyť se tady pere s knězem crobostského kostela, proboha! Se svým kamarádem z klukovských let. Chopil se nabízené ruky a zvedl se na nohy. Oba muži stáli proti sobě, vztekle si měřili jeden druhého a těžce oddychovali. Obličeje zmáčené deštěm se leskly ve světlech aut.

„Přestaňte!“ křičela Donna. „Přestaňte! Oba dva!“

Ale Donald nespouštěl oči z Fina. „Našel jsem u ní v pokoji lístky na první ranní trajekt do Ullapoolu. Věděl jsem, že chtějí dnes v noci utéct.“

„Donalde, jsou dospělí. Je to jejich dítě. Můžou jít, kam se jim zlíbí.“

„To jsem si mohl myslet, že budeš na jejich straně.“

„Nejsem na ničí straně. To tys je k tomu dohnal. Protože Fionnlagha nepustíš přes práh a nedovolíš mu, aby se mohl vídat s vlastní dcerou. Připadá mi, jako bychom žili pořád ještě ve středověku!“

„Nemá peníze, aby je uživil. Vždyť ještě chodí do školy, krucinál!“

„A že to, panečku, dotáhne daleko, pokud školy nechá a uteče, co? A přesně k tomu ho nutíš. Oba dva.“

Donald pohrdavě vyštěkl do tmy: „Ztrácím s tebou čas!“ Odvrátil se, aby se znovu pokusil vzít dítě z auta. Fin ho chytil za paži. V tom okamžiku se Donald otočil jako na obrtlíku. Pěst prolétla září reflektorů a zešikma zasáhla Finovu tvář. Síla nárazu připravila Fina o rovnováhu a on padl jak široký tak dlouhý zády na asfalt.

Na pár dlouhých vteřin výjev zkameněl, jako by někdo zmáčkl pauzu u přehrávaného filmu. Nikdo z nich nemohl uvěřit tomu, co Donald právě udělal. Všude kolem nesouhlasně vyl vítr. Pak se Fin vyškrábal na nohy a setřel si ze rtu šmouhu krve. Probodával Donalda pohledem. „Pro Kristovy rány, vzpamatuj se, člověče.“ V rozzuřené noci bylo jeho slova sotva slyšet.

Donald stál, třel si klouby na ruce a jeho oči se upřeně dívaly na Fina nevěřícím, provinilým, zuřivým pohledem. Jako by to byla Finova vina, že ho Donald udeřil. „A co je ti, do prdele, vůbec po tom?“

Fin zavřel oči a zavrtěl hlavou. „Fionnlagh je můj syn.“

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Obavy Catriony Murrayové vystřídal zmatek, to když otevřela dveře fary a na vrchním schodě spatřila svého manžela a Fina Macleoda, jak tam stojí jako dvě zmoklé slepice a samá krev a modřina. Něco takového nečekala.

„Kde je Donna a děcko?“

„Taky tě rád vidím, Catriono,“ podotkl Fin.

„Jsou u Marsaili,“ ozval se Donald.

Catrioniny temné oči těkaly z jednoho na druhého. „A co jim zabrání v tom, aby se v tu ránu nesebrali a nechytili trajekt ze Stornoway?“

„Neudělají to,“ řekl Fin.

„Proč?“

„Protože se děsí toho, co bychom si mohli my dva s Donaldem navzájem udělat. Myslíš, že bychom to mohli probrat jinde než tady na dešti?“

Catriona nechápavě a zdrceně vrtěla hlavou. Podržela dveře, aby mohli oba promočení muži vejít do předsíně. „Radši si to sundejte. Vždyť z vás jen crčí.“

Fin se usmál. „Bude lepší, když zůstanu takhle, Catriono. Nerad bych pobouřil tvůj jemnocit.“ Rozhalil gumák, pod kterým se skrýval nátělník a trenýrky. „Šel jsem si jen do auta pro knížku.“

„Donesu ti župan.“ Catriona naklonila hlavu a zadívala se na něj pozorněji. „Co to máš s obličejem?“

„Tvůj choť mi dal pěstí.“

Chvatně se podívala na Donalda, obočí neznatelně stažené. Když uviděla jeho provinilý výraz a nedočkala se námitek, vrásky kolem očí se jí prohloubily.

O čtvrt hodiny později už oba muži seděli u krbu v obývacím pokoji při světle lampičky a řeřavých rašelinových uhlíků a usrkávali horké kakao. Donald v černém hedvábném županu s vyšitými čínskými draky, Fin v bílém froté koupacím plášti. Oba byli bosi a zrovna se jim začal vzpamatovávat krevní oběh. Donald kývl na Catrionu a ta se vzdálila do kuchyně. Muži zůstali sedět a několik minut mlčky upíjeli kakao.

„Neškodila by do toho kapička whisky,“ ozval se konečně Fin. Byl to spíš planý pokus, než že by si od toho sliboval něco konkrétního.

„Dobrý nápad.“ A k Finovu úžasu Donald vstal a vytáhl z příborníku lahev Balvenie Doublewood. Ze dvou třetin už byla vypitá. Vytáhl zátku, štědře nalil do obou hrnečků a posadil se na své místo.

Znovu usrkávali a Fin pokýval hlavou. „Lepší.“ Slyšel, jak si Donald těžce vzdychl.

„Je mi to vážně proti srsti, Fine, ale dlužím ti omluvu.“

Fin přikývl. „To bych teda řekl.“

„Vyprovokoval jsi mě, ale stejně jsem neměl právo tě uhodit. Byla to chyba.“

Fin se otočil na člověka, kterého kdysi považoval za svého přítele, a v jeho obličeji spatřil upřímnou lítost. „Proč? Proč to byla chyba?“

„Protože Ježíš nás naučil, že násilí není správná cesta: ‚Kdo tě uhodí do pravé tváře, nastav mu i druhou.‘“

„Po pravdě řečeno si troufám tvrdit, že jsem to byl já, kdo tady nastavoval druhou tvář.“

Donald po Finovi šlehl pohledem.

„A vůbec, kam se podělo oko za oko?“

Donald se zhluboka napil kakaa s whisky. „Oko za oko, a svět bude slepý, pravil Gándhí.“

„Ty tomu všemu fakt věříš, co?“

„Ano. A ty bys to mohl aspoň respektovat, když už nic jiného.“

„Nehodlám uznávat nic z toho, v co věříš, Donalde. Respektuji pouze tvé právo v to věřit. Stejně tak ty bys měl respektovat mé právo nevěřit.“

Donald na něj upřel dlouhý pronikavý pohled. Jednu polovinu Finova bledého obličeje ozařovala žhoucí rašelina, druhá tonula ve stínu. „Ty ses k tomu, že nebudeš věřit, rozhodl, Fine. Kvůli tomu, co se přihodilo tvým rodičům. To není totéž jako nevěřit.“

„Já ti povím, čemu věřím, Donalde. Věřím, že starozákonní Bůh není totožný s tím novozákonním. Jak dokážeš najít soulad mezi krutostí a násilím jednoho a pokojem a láskou, které káže ten druhý? Vybíráš si jen kousky, které se ti líbí, a ignoruješ ty, které se ti nezamlouvají. V tom to je. Proto existuje tolik křesťanských odnoží: katolíci, mormoni, baptisté, evangelíci, svědkové Jehovovi. Jen tady na tomhle ostrově je… kolik? Pět různých protestantských církví?“

Donald energicky vrtěl hlavou. „To je jen slabost lidí, že se nedokážou dohodnout a hádají se kvůli rozdílným názorům, Fine. Víra je klíč.“

„Víra je berlička slabochů. Slouží k zahlazení rozporů. A uchyluješ se k ní, aby ti poskytla snadnou odpověď na nezodpověditelné otázky.“ Fin se naklonil k Donaldovi. „Když jsi mě praštil, šlo to od srdce, ne od víry. Bylo to tvé opravdové já, Donalde. Řídil ses svým instinktem. Přestože byl scestný, pramenil z upřímné touhy ochránit dceru. A vnučku.“

Donaldův smích zněl těžce ironicky. „To se nám, panečku, karta obrátila. Křesťan obstará bití a bezvěrec nastavuje druhou tvář. Musíš být v sedmém nebi.“ Nijak se nepokoušel skrýt trpkost svých slov. „Byla to chyba, Fine, neměl jsem to dělat. Už se to nestane.“

„To si teda piš. Protože příště ti to vrátím. A počítej s tím, že kašlu na fair play.“

Donald se nedokázal ubránit úsměvu. Vyprázdnil hrnek a dlouze do něj hleděl, jako by snad na dně mohl najít odpovědi na veškeré otázky všehomíra. „Dáš si ještě?“

„Kakao, nebo whisky?“

„Jasně že whisky. Mám ještě jednu lahev.“

Fin nastavil hrnek. „Nalij mi tam, kolik chceš.“

Donald mezi ně rozdělil zbytek lahve a Fin cítil, jak mu hladká sladová whisky, zbarvená a zjemněná sherry ze sudů, v nichž zrála, klouže jícnem a zahřívá ho. „Co se to s námi stalo, Donalde? Bývali jsme přátelé. Když jsme byli malí, každý tě obdivoval. Viděli jsme v tobě vlastně hrdinu, svůj vzor.“

„Tak to jste měli zatraceně pitomý vzor.“

Fin zavrtěl hlavou. „Ne. Jistě, chyboval jsi. Každý dělá chyby. Ale v něčem jsi býval jiný. Žil jsi nespoutaně, Donalde, na svět jsi ukazoval prostředníček. Bůh tě změnil. A nebylo to k lepšímu.“

„Nezačínej s tím!“

„Pořád doufám, že se jednoho dne s tím svým nakažlivým úsměvem od ucha k uchu otočíš a zavoláš: ‚Dělám si srandu!‘“

Donald se rozesmál. „Ano, Bůh mě změnil, Fine. Ale bylo to k lepšímu. Naučil mě ovládat nižší pudy, stal jsem se lepším člověkem. K ostatním jsem se začal chovat tak, jak bych chtěl, aby se chovali ke mně.“

„Tak proč se chováš k Fionnlaghovi a Donně tak hrozně? Bráníš jim být spolu a to je chyba. Vím, děláš to v přesvědčení, že chráníš svou dceru. Ale to dítě je také Fionnlaghova dcera. Jak by ses cítil na jeho místě?“

„Především bych jí neudělal dítě.“

„Dej pokoj! Vsadím se, že bys ani nespočítal, s kolika holkami jsi v jeho věku spal. Akorát jsi měl kliku, že žádná z nich neotěhotněla.“ Odmlčel se. „Až na Catrionu.“

Donald po něm šlehl zamračeným pohledem. „Jdi do prdele, Fine!“

Fin vybuchl smíchy. „Takhle se mi líbíš, Donalde!“

Donald vrtěl hlavou a snažil se potlačit úsměv. „Tys mě vždycky kazil.“ Vstal a došel ke kredenci. Vytáhl z ní novou lahev a otevřel ji. Vrátil se, oběma dolil až po okraj a pak sebou plácl zpátky do křesla. „Takže my dva nakonec máme společné vnouče, Fine Macleode. Dva dědečkové!“ Nevěřícně našpulil rty a vyfoukl vzduch. „Kdy jsi přišel na to, že Fionnlagh je tvůj kluk?“

„Loni. Během vyšetřování vraždy Angela Macritchieho.“

Donald zvedl jedno obočí. „Ale lidi o tom nevědí, nebo jo?“

„Ne.“

Donald provrtával Fina zvědavým pohledem. „Co se stalo loni na An Sgeiru, Fine?“

Ale Fin jen zavrtěl hlavou. „To zůstane mezi mnou a mým stvořitelem.“

Donald zvolna přikývl. „A důvod toho, proč jsi mě navštívil v kostele? Taky tajemství?“

Fin se zamyslel a zadíval se do uhlíků. Došel k názoru, že když Donaldovi řekne pravdu, nic se nestane. „Asi jsi už slyšel o tom těle, co před pár týdny vytáhli z bažiny v Siaderu.“

Donald to potvrdil přikývnutím.

„Tělo patří asi sedmnáctiletému nebo osmnáctiletému klukovi, kterého někdo zavraždil na konci padesátých let.“

„Zavraždil?“ Tohle reverenda Murraye zjevně zaskočilo.

„Ano. A vyšlo najevo, že ten mrtvý je nějakým způsobem spřízněný s Tormodem Macdonaldem. A u něj zase vyšlo najevo, že není Tormod Macdonald.“

Donaldův hrnek se zarazil na půli cesty k ústům. „Cože?“

A Fin mu vyprávěl o své cestě na Harris s Georgem Gunnem a o tom, co tam zjistili. Donald poslouchal a zamyšleně upíjel whisky.

„Potíž je v tom,“ řekl Fin, „že pravdu už se nejspíš nikdy nedozvíme. Tormodova demence je v pokročilém stadiu a neustále se zhoršuje. Nedostaneš z něj rozumnou větu. Marsaili za ním dnes byla a on jí vyprávěl něco o tom, jak se hnojí vrány pomocí mořských řas.“

Donald pokrčil rameny. „To není zas taková blbost.“

Fin překvapeně zamrkal. „Ne?“

„Ovšemže ne. Tady na Lewisu, a na Harrisu taky, feannagan znamená ‚vrány‘. Ale na jižních ostrovech takhle říkají plužinám.“

„Nemám páru, o čem mluvíš, Donalde.“

Donald se rozesmál. „Asi jsi nikdy nebyl na katolickém jihu, viď, Fine? Ani já bych se tam nepodíval, kdybych tam kdysi nejel na jednu ekumenickou návštěvu.“ Vrhl na Fina krátký pohled. „Třeba nejsem tak bigotní, jak by se ti hodilo.“

„Co jsou plužiny?“

„To je metoda, kterou ostrované vyvinuli pro pěstování zeleniny, zejména brambor, když byla vrstva půdy moc tenká nebo neúrodná. Taková bývá na ostrově Jižní Uist nebo Eriskay. Ke hnojení tam používají mořské řasy. Rozloží je v pásech asi třicet centimetrů širokých, s rozestupy dalších třicet centimetrů. Mezi nimi vykopají zeminu a tu navrší na ně. Tím mezi řádky z hlíny a řas vzniknou odvodňovací kanály, kam se sázejí brambory. Říkají tomu plužiny. Neboli feannagan.“

Fin si pořádně lokl whisky. „Takže to fakt není taková blbost, když Tormod mluví o hnojení vran.“

„Přesně tak.“ Donald se opřel o kolena, hrnek sevřel v dlaních a zahleděl se do vyhasínajícího ohně. „Třeba Marsailin otec z Harrisu vůbec nepochází, Fine. Možná přišel z jihu. Z ostrova Jižní Uist, z Eriskay, Barry… kdoví?“ Odmlčel se a znovu se napil. „Ale napadá mě jedna věc.“ Otočil se k Finovi. „Kdyby se neprokázal rodným listem, matrika by mu nikdy nevystavila svatební listinu, na základě které ho můj otec mohl oddat. Jak ale přišel k rodnému listu?“

„Na matrice na Harrisu určitě ne,“ zamyslel se Fin. „Protože tam toho mrtvého chlapce znali.“

„Přesně tak. Takže Marsailin otec byl známý nebo příbuzný rodiny mrtvého. Nebo jím byl někdo z jeho blízkých. A Marsailin otec ten rodný list buď ukradl, nebo mu ho někdo dal. Stačí, když najdeš tohle pojítko.“

Do Finovy tváře se vkradl zdráhavý úsměv. Pochybovačně se na reverenda podíval s pozdviženým obočím. „Víš, Donalde, ty jsi byl vždycky chytřejší než my ostatní. Ale něco takového? To je jako hledat smítko prachu ve vesmíru.“

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Catriona dala Finovi jedny z Donaldových kalhot a vlněný svetr, které si oblékl pod gumák, v němž teď vzdoroval větru fičícímu bez jakýchkoli překážek nad machairem.

V časných ranních hodinách se ti dva propracovali do poloviny druhé lahve whisky. Někdy po sedmé pak Fina spícího na sedačce probudila vůně slaniny linoucí se z kuchyně.

Po Donaldovi nebylo ani vidu, ani slechu. Catriona na kuchyňský stůl připravila talíř slaniny, vajíček, párků a opečeného chleba. Šla si lehnout dlouho předtím, než byli s whisky hotovi, a její zkonzumované množství nijak nekomentovala. Ani Fin, ani ona teď neměli valnou chuť konverzovat. Catrionino mlčení jen dokazovalo, že Fina odsuzuje a s ním cokoli, co se včerejší noci odehrálo.

Déšť v průběhu noci ustal a změna počasí přinesla mírný jižní vítr, který už stihl vysušit trávu. Slunce obnovilo svou ztracenou hřejivost a usilovně se snažilo otupit ostří větru.

Fin potřeboval vzduch, aby si vyčistil hlavu, stále ještě zastřenou a rozcitlivělou po whisky i všech těch slovech, která včera padla mezi ním a Donaldem. Ještě nedošel zpátky ke stanu. Bál se pomyslet, co ho tam asi čeká, když ho nechal otevřený v takovém nečase. Hrozilo, že to stan možná odneslo úplně, a Fin si nebyl jistý, jestli už je ve stavu, aby se s takovou eventualitou dokázal vypořádat.

Ať už ho vedlo podvědomí, nebo pouhá náhoda, ocitl se na cestičce ke crobostskému hřbitovu. Jeho náhrobky se na kopci ježily jako bodliny dikobraza. Všichni Macleodové a Macdonaldové, Macritchieové, Morrisonové a Macraeové, kteří žili a zemřeli v tomhle těsném koutku světa, byli pohřbeni právě tady. Tvrdí jako kámen, vytesaní z hmoty lidstva větrem, mořem a deštěm. Finovi vlastní rodiče leželi mezi nimi. Teď si přál, aby býval převezl Robbieho sem a uložil ho do země k jeho předkům. Ale k tomu by Mona nikdy nesvolila.

Zastavil se u brány. Tady mu před lety Artair oznámil, že se s Marsaili vzali. S definitivní ztrátou jediné ženy, kterou Fin kdy miloval, tehdy zemřel kus jeho duše. Ztratil ženu, již ze svého života vyštval vlastní bezohledností a krutostí. A tu ztrátu si způsobil sám.

Pomyslel na ni. V duchu ji viděl před sebou: kůže zardělá od větru, vlající vlasy. Představil si její chrpově modré oči, které dokázaly prorazit každým jeho pancířem. Její důvtip ho odzbrojoval, její úsměv mu lámal srdce a on se sám sebe ptal, jestli existuje cesta zpět. Nebo je pravda to, co tvrdil Fionnlaghovi: když nedokázali mít fungující vztah tehdy, proč by to najednou mělo jít teď? Pesimista v jeho nitru věděl, že to tak nejspíš skutečně je. A jelikož pesimismus Fina přímo stravoval, zbýval jen střípek jeho samotného – jen tenhle střípek pořád věřil, že ještě mají šanci. To proto se sem vrátil? Aby tu mizivou šanci nepromarnil?

Bránu neotevřel. Až příliš často se vracel do minulosti a nacházel jen bolest.

S mozkem ještě stále zamlženým alkoholem obrátil své unavené kroky na cestu k domovu. Vydal se kolem školy, kudy tak často chodíval s Artairem a Marsaili. Téměř nic se tu nezměnilo. Ani dlouhá rovná silnice ke crobostskému obchodu, ani silueta kostela na kopci, ani domy na hřebenu neústupně vzdorující větru. Rostly tu jen ty nejodolnější křoviny. Jedině člověk a domov, který si zbudoval, dokázal odolat běsnění počasí valícího se sem přes Atlantik. Ale ne věčně, jak dokládal hřbitov na útesech a trosky tolika starých kamenných stavení.

Fionnlaghovo auto ještě stálo před obchodem, kde ho minulou noc opustili, a klíček od zapalování byl ztracený kdesi v mokřadu. Fin nepochyboval, že se sem Fionnlagh během dne vrátí, své mini nastartuje pomocí drátků a odveze domů. Finovo auto hrdě čekalo pod nápory větru nedaleko vrcholku kopce, u pěšinky vedoucí dolů k Marsailinu domku. Fin dal klíčky chlapci a řekl mu, aby odvezl Donnu s dítětem domů. Pak odjel s Donaldem jeho autem na faru.

Než vešel, zaklepal na kuchyňské dveře. Donna se vystrašeně otočila od stolu, kde právě jedla cereální lupínky s mlékem. Uviděla, že je to Fin, ale uklidnilo ji to jen trochu. Obličej měla úplně bezbarvý. Bolestně bledý, s kruhy pod vyděšenýma očima, které se dívaly i za Fina, jako by se dívka bála, že nepřichází sám.

„Kde je můj táta?“

„Vyspává kocovinu.“

Dívčiny oči se nevěřícně přimhouřily. „Děláte si legraci?“

A Fin pochopil, že Donna zná Donalda jen jako zbožného, povýšeného hromovládce ohánějícího se biblí. Neměla ponětí o tom skutečném člověku, který se skrýval pod ulitou náboženství, již si nechal narůst proto, aby zamaskoval svou zranitelnost. Nevěděla nic o Donaldu Murrayovi, kterého Fin znával jako kluk. O muži, kterého na prchavý okamžik zahlédl dnes nad ránem, když whisky prolomila jeho ochranu.

„Kde je Fionnlagh?“

Donna kývla směrem k obývacímu pokoji. „Krmí Eilidh.“

Fin se nechápavě zamračil. „Eilidh?“

„Dítě.“

A Fin si uvědomil, že je to poprvé, co slyší její jméno. Zatím se o ní vždycky mluvilo jen jako o “dceři“ nebo „dítěti“. A jeho nikdy nenapadlo, aby se zeptal. Všiml si, že Donna se na něj dívá těma svýma očima, které jako by mu viděly až na dno duše, a cítil, že se červená. Přikývl a prošel kuchyní do obývacího pokoje, kde našel Fionnlagha v křesle. Eilidh měl položenou na levé ruce a pravou rukou jí přidržoval lahev. Veliké oči hleděly z drobného obličejíku s absolutní důvěrou vzhůru na tatínka.

Fionnlagh byl v rozpacích, že ho otec vidí právě takhle, ale nemohl s tím nic dělat. Fin usedl do křesla naproti němu a zavládlo trapné ticho. Nakonec se ozval Fin: „Eilidh, tak se jmenovala moje matka.“

Fionnlagh přikývl. „Já vím. Po ní jsme ji pojmenovali.“

Fin musel usilovně mrkat, protože se mu zničehonic zamžilo před očima. „Udělalo by jí to velkou radost.“

Chlapcovou tváří se mihl neduživý úsměv. „Dík, vlastně.“

„Za co?“

„Za to, že ses do toho včera vložil. Nevím, jak by to dopadlo, kdyby ses tam neobjevil.“

„Útěk není řešení, Fionnlaghu.“

Mladík vzplál náhlým rozhořčením. „A co tedy? Takhle žít nemůžeme.“

„Ne, to nemůžete. Ale taky nemůžete svoje životy takhle zahodit. Pro dítě uděláte to nejlepší, jedině když sami budete žít, jak nejlépe umíte.“

„Ale jak?“

„Pro začátek se potřebuješ usmířit s Donaldem.“

Fionnlagh odmítavě vydechl a prudce se odvrátil.

„Donald není netvor, za jakého ho považuješ, Fionnlaghu. Je to jen pomýlený člověk, který věří, že pro svou dceru a vnučku dělá to nejlepší.“

Fionnlagh se chystal protestovat, ale Fin ho zarazil zvednutím ruky.

„Promluv si s ním, Fionnlaghu. Pověz mu, co v životě chceš a jak toho hodláš dosáhnout. Ukaž mu, že máš v úmyslu se o Donnu a Eilidh postarat, až toho budeš schopný, a že si chceš jeho dceru vzít, až jí budeš moct nabídnout nějakou budoucnost.“

„Ale já nevím, co v životě chci!“ Fionnlaghovi se zoufalstvím zlomil hlas.

„To ví ve tvém věku málokdo. Ale tobě to myslí, Fionnlaghu. Musíš dokončit školu, vystudovat vysokou. Donna taky, pokud si to přeje.“

„A do té doby?“

„Zůstaňte tady. Všichni tři.“

„To reverend Murray nikdy nepřipustí!“

„Dokud si s ním nepromluvíš, nemůžeš vědět, co připustí a co ne. Zamysli se nad tím. Máte toho společného víc, než tušíš. On chce pro Donnu a Eilidh jen to nejlepší. Ty taky. Jenom ho o tom musíš přesvědčit.“

Fionnlagh zavřel oči a zhluboka se nadechl. „To se snadno řekne.“

Lahev vyklouzla Eilidh z úst a holčička nesouhlasně zažbrblala. Fionnlagh obrátil svou pozornost zpátky k dcerušce a vrátil dudlík mezi maličké rtíky bílé od mléka.

Fin rozpoznal Donaldovo auto. Parkovalo v místě, kde by mělo stát jeho vlastní, v zatáčce nad ruinou domku a větrem zdeptaným stanem. Těžký nízký mrak vlekl své dešťové břicho po zvlněné krajině, ale vodu zatím zadržoval, jako by věděl, že půda pod ním už jí víc pojmout nedokáže.

Fin došel k autu a rozhlédl se, ale Donald nikde. Alespoň že stan vydržel. Byl v žalostném stavu, celý umolousaný, povolené šňůry divoce vibrovaly ve větru, ale kolíků se ještě nepustily. Fin se smýkavým pohybem dostal ze svahu a spatřil, že uvnitř rozepnutého stanu někdo je. Klekl si, vlezl dovnitř a našel rozcuchaného Donalda Murraye, jak sedí se zkříženýma nohama na spacáku a na kolenou má rozevřenou Robbieho složku.

Ve Finovi vzkypěl vztek. Chňapl po složce. „Co si to dovoluješ?“

Donald se lekl. Vypadal, že se stydí. „Nezlob se, Fine. Nechtěl jsem špiclovat, fakt. Šel jsem se sem po tobě podívat. Našel jsem stan otevřený a všude lítaly papíry. Jenom jsem je sesbíral a…“ Odmlčel se. „Nemohl jsem si nevšimnout, co to je.“

Fin se mu nedokázal podívat do očí.

„Netušil jsem…“

Fin hodil složku za spacák. „Není to zrovna novinka.“ Vycouval ze stanu a postavil se do větru. Valící se hradby mohutných mračen jako by se mu ocitly přímo nad hlavou a tlačily ho k zemi. Na tvářích sem tam ucítil plivanec deště. Donald se vyškrábal za ním. Oba muži stanuli bok po boku a shlíželi ze svahu k útesům a na pláž pod nimi. Trvalo několik minut, než promluvili.

„Přišel jsi někdy o dítě, Donalde?“

„Ne.“

„Roztrhá tě to. Život jako by přestal mít všechen smysl. Chceš se jenom stočit do klubíčka a umřít.“ Otočil se na reverenda. „A ne že mi tu začneš kázat ty bláboly o vyšším smyslu a o Bohu. Dostal bych na něj akorát ještě větší vztek, než už mám.“

„Máš chuť mi o tom vyprávět?“

Fin pokrčil rameny, ruce strčil do kapes pláštěnky a vyrazil dolů k útesům. Donald pospíchal, aby ho dohonil. „Bylo mu jen osm,“ řekl Fin. „Naše manželství s Monou nebylo žádná sláva, Donalde, ale měli jsme Robbieho a alespoň to nám dávalo jakž takž smysl.“

Teď dohlédli na moře pod sebou. Valilo se z Minche v ohromných zpomalených vlnách, které se rozbíjely o skaliska po celé délce pobřeží, kypěly bílou zuřivostí a vybuchovaly do výšky deseti metrů.

„Šli spolu ven. Na nákup. V jedné ruce nesla tašky, druhou vedla Robbieho. Přecházeli na semaforech s tlačítkem pro chodce. Padla jim zelená. A to auto projelo na červenou. Prásk. Ona vyletěla do vzduchu, jeho to srazilo pod kola. Ona přežila, on zemřel.“ Fin na okamžik zavřel oči. „A my umřeli taky. Tedy naše manželství. Robbie byl ten jediný důvod, proč zůstávat spolu. Bez něho se nám to jednoduše rozpadlo.“

Došli už skoro k okraji útesů, kde začala být půda poznamenaná erozí, a více se přiblížit by bylo zrádné a nebezpečné. Fin si náhle přidřepl, ze zmáčené hlavičky suchopýru utrhl hebké bělavé chmýří a lehce ho žmoulal mezi palcem a ukazováčkem. Donald si dřepl k němu. Pod nimi výhrůžně vrčel oceán, jako by doufal, že na ně dosáhne a stáhne je z útesů do hlubiny. Do obličeje jim padaly spršky jeho slin.

„Jak to dopadlo s řidičem?“

„Nijak. Nezastavil. Už ho nechytili.“

„Myslíš, že se jim to jednou podaří?“

Fin otočil hlavu a podíval se na Donalda. „Jestli ho nedostanou, nevím, jak jinak pohnout se svým životem z místa.“

„A kdyby ho dostali?“

„Zabil bych ho.“ Fin zmáčkl chmýří mezi prsty a zahodil ho do větru.

„To bys neudělal.“

„Věř mi, Donalde. Mít příležitost, přesně to bych udělal.“

Ale Donald vrtěl hlavou. „Neudělal, Fine. Nic o něm nevíš. Kdo je, proč ten den nezastavil, jakým peklem si od té doby prošel.“

„Tohle vykládej někomu, kdo o to stojí.“ Fin vstal. „Já tě včera viděl, Donalde. Ten výraz ve tvých očích, měl jsi za to, že přicházíš o holčičku. A přitom se jenom chystala chytit trajekt. Představ si, jak by ti bylo, kdyby se jí někdo dotkl, ublížil jí, zabil ji. Nenastavil bys druhou tvář. Tady by nastoupilo oko za oko, a Gándhí ať si políbí prdel.“

„Ne, Fine.“ Donald vstal také. „Dokážu si představit, že bych cítil hodně emocí. Vztek, bolest, touhu po pomstě. Ale na tu bych neměl právo. ‚Mně patří pomsta, já odplatím, praví Pán.‘ Musel bych věřit, že nějak, někde přijde spravedlnost. I kdyby to mělo být v příštím životě.“

Fin se na něj dlouho díval, ztracený v divokém roji myšlenek. Nakonec řekl: „Někdy bych si přál, abych měl tvou víru, Donalde.“

Donald se usmál. „Tak to možná ještě nejsi úplně ztracený případ.“

A Fin se rozesmál. „Kdepak, ztracenější duši bys nenašel.“ Odvrátil se. „Pojď. Vím, kudy se dostaneme ke skalám.“ A vyrazil podél útesů. Donald pospíchal v jeho stopách a nezamlouvalo se mu, že jsou tak nebezpečně blízko srázu.

Asi po padesáti metrech se terén začal prudce svažovat. Útesy vystřídala drolící se rašelina a jílovitá břidlice, které tu před útoky oceánu bránila hradba skalisek trčících z pobřeží. Dolů k oblázkové pláži, jež byla skoro úplně ukrytá před mořem a téměř nepřístupná z kterékoli strany, se klonila hrbolatá stezka. Jen o pár metrů dál si Atlantik vybíjel svůj vztek na skalnatých mělčinách, ale jeho řev tlumily skály, které ho držely v bezpečné vzdálenosti. V tůňkách mezi skalami uvízla průzračná voda a vysoko nad hlavami mužů vybuchovaly gejzíry vodní tříště.

„Tohle bývalo za klukovských let moje tajné místo,“ vyprávěl Fin. „Sem jsem chodíval, když jsem s nikým nechtěl mluvit. Od doby, kdy rodiče zahynuli a já začal žít s tetou, jsem se sem už nikdy nevrátil.“

Donald se rozhlédl po této maličké oáze klidu, kolem které dunělo moře, tak blízko, a přece tak daleko. Skoro ani vítr sem nedosáhl.

„Od chvíle, co jsem se vrátil, jsem tu byl už několikrát,“ usmál se smutně Fin. „Možná jsem věřil, že tu ještě najdu své staré já. Ducha z věku nevinnosti. Jenže tady není nic než oblázky, krabi a ozvěna daleké minulosti. Ale ta bude nejspíš jen v mé hlavě.“ Ušklíbl se a jednou nohou si stoupl na kamennou římsu. „Kvůli čemu jsi za mnou přišel?“

„Když jsem se probral, přemýšlel jsem o Tormodovi a jeho falešné identitě.“ Donald se zasmál. „Přesněji řečeno, když jsem spolkl dva aspiriny a zapil je asi půllitrem vody. Takovou dávku whisky jsem nevypil už dlouho.“

„Catriona na mě uvalí embargo.“

Donald se zazubil. „Už se stalo.“

Fin se smál – a byl to skvělý pocit, smát se zase po těch letech společně s Donaldem. „A k čemu jsi dospěl?“

„Před pár měsíci vyšel v novinách článek o jednom genealogickém centru na jihu Harrisu. Jmenuje se Seallam. Jde o koníček jednoho člověka, ze kterého se stala posedlost. A teď je z toho nejobsáhlejší databáze rodinných vztahů na Vnějších Hebridách. Lepší než jakékoli církevní nebo vládní záznamy. Tenhle chlap sledoval desítky rodinných svazků tady na ostrovech, s přesahy až do Severní Ameriky a Austrálie. Jestli má někdo záznam o rodině Macdonaldových a všech jejích větvích, tak on.“ Tázavě nadzdvihl obočí. „Co ty na to?“

Fin zamyšleně přikývl. „To by stálo za pokus.“

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Jízda na jih vedla Fina za Luskentyre a Scaristu, kam předchozího dne zamířili s Georgem Gunnem. Když byl na cestě už dvě hodiny, z údolí se zvedly pusté zelené kopce Jižního Harrisu a zastínily trpasličí osady, které se houževnatě držely břehů malých jezer vzniklých ze zaplavených soutěsek.

Za přízemní bílou budovou se sedlovou střechou, v níž sídlilo návštěvnické centrum Seallamu, se po svazích kuželovité hory podobné vybuchující sopce valily smetanově bílé mraky. Vítr se nezvykle utišil a nad údolím se spolu s oparem vznášel podivný klid.

Hrstku domků tvořících vesničku Northton, neboli An Taobh Tuath, jak zněl její gaelský název, obklopovaly kosodřeviny. Silnici lemovaly žluté kosatce a růžové květy azalek; vzácná barevnost v monotónní krajině. Na ceduli si Fin přečetl: „SEALLAM! Výstavy, genealogie, čaj, káva“.

Auto nechal na škvárovém parkovišti za potokem, který se klikatil dolů z kopců, a vydal se po pěšince ke dřevěnému můstku. Po něm přešel k budově centra. Jakýsi urostlý muž s trčícím chmýřím bílých vlasů na víceméně holé lebce se mu představil jako genealog Bill Lawson. Gigantické brýle s vejčitými skly ze sedmdesátých let si posunul na kořen dlouhého nosu a přiznal se, že právě on je tím mužem, jehož koníček se stal posedlostí, jak to popsal článek ve Stornoway Gazette.

Nadšeně ukazoval Finovi obrovské nástěnné mapy Severní Ameriky a Austrálie, které byly součástí výstavy pořádané centrem. Špendlíky s černou hlavičkou označovaly usídlení hebridských rodin, které se vydaly hledat nový život do Kalifornie, na východní pobřeží Spojených států, do Nového Skotska a do jihovýchodní Austrálie.

„Co přesně hledáte?“ zeptal se Fina.

„Jedná se mi o rodinu Macdonaldových ze Seilebostu. O Murda a Peggy. Jejich syn Tormod utonul na moři v roce 1958. Své hospodářství opustili někdy na začátku šedesátých let a je možné, že emigrovali. Usedlost nikdo neobývá.“

„To by mělo být poměrně snadné,“ prohlásil genealog a zavedl Fina do nevelkého obchůdku s recepcí. Police se tu prohýbaly pod výpravnými knihami z křídového papíru a turistickými průvodci po ostrovech ve tvrdých deskách. Bill Lawson se sklonil ke spodní polici, odkud ze štosu žlutohnědých publikací vytáhl jeden svazek. „Tohle jsou dějiny farmářů z Harrisu,“ vysvětloval. „Sepisujeme je podle vesnic a podle pozemků. Kdo tam žil a kdy a kam se odstěhoval. Všechno se mění, ale půda zůstává.“ Listoval stránkami knihy ve spirálové vazbě. „Před sčítáním lidu v roce 1855 moc informací nebylo, a co bylo, to se zapisovalo v cizím jazyce: v angličtině.“ Usmál se. „Takže výsledek je, že úředník jméno zapsal tak, jak mu znělo. Tudíž často chybně. A většinou to nikoho ani nezajímalo, stejně jako u církevních záznamů. Někteří kněží vedli rejstříky pečlivě, jiným to bylo jedno. Zkombinovali jsme to, co se traduje, s oficiálními soupisy vedenými od roku 1855 a tam, kde se záznamy shodují, máme relativní jistotu, že odpovídají skutečnosti.“

„Takže vy myslíte, že byste mi dokázal říct, co se stalo s Macdonaldovými?“

Bill Lawson se široce usmál. „Myslím, že ano. Prozkoumali jsme prakticky každou domácnost na Vnějších Hebridách za posledních dvě stě let. Více než dvacet sedm tisíc pět set rodokmenů.“

Po patnácti minutách hledání v soupisech v elektronické databázi nalezl příslušný pozemek, jeho historii a rodovou linii všech minulých generací, které na něm žily a hospodařily.

„Tady to máme,“ zabodl prst do stránky jedné z knih. „Murdo a Peggy Macdonaldovi emigrovali do Kanady v roce 1962. Do New Glasgow v Novém Skotsku.“

„Zůstal někdo z příbuzenstva na ostrovech?“

„Počkejte, podívám se.“ Sjížděl prstem po seznamu jmen. „Máme tu Peggyinu sestřenici Marion. Těsně před válkou si vzala katolíka. Donalda Anguse O’Henleyho.“ Tlumeně se zachechtal. „To muselo být ale pozdvižení.“

„Žije z té rodiny někdo?“

Starý rodopisec hleděl do záznamů, ale nakonec zavrtěl hlavou. „Vypadá to, že on zahynul někdy za války. Děti neměli. Ona zemřela v roce 1991.“

Fin zklamaně vydechl skrze zuby. Cesta sem byla zřejmě marná. „A nejspíš už nežijí ani žádní sousedé, kteří by si na ně mohli pamatovat…?“

„Tak to byste musel zajet na Eriskay.“

„Na Eriskay?“

„Ano, odtamtud Donald Angus pocházel. To si myslíte, že by se nějaký katolický mládenec chtěl usadit mezi harriskými presbyteriány, co zkazí každou zábavu? Ani nápad.“ Sám se tomu zasmál. „Když se vzali, Marion se s ním odstěhovala na jeho rodinné hospodářství v Haunnu na ostrově Eriskay.“

Maličký přístav An t-Ob byl přejmenován na Leverburgh, a to Williamem Heskethem Leverem, později lordem Leverhulmem, který město spolu s většinou Jižního Harrisu koupil těsně po první světové válce.

Půl milionu liber investovaných na přestavbu ve významný rybářský přístav s cílem zásobovat více než čtyři stovky rybáren, které skoupil po celé Británii, tu po sobě mnoho stop nezanechalo. Vybudovaly se za něj přístavní hráze, solírny a udírny. Existovaly také plány na odstřel kanálu vedoucího do vnitřního jezera, čímž by vznikl přístav až pro dvě stovky lodí.

Jenže člověk míní, pánbůh mění, a když Leverhulme v roce 1924 zemřel na zápal plic, od plánů se upustilo a panství se rozprodalo.

Dnes v hrstce domů podél hráze a betonové rampy pro trajekty, které cestují mezi ostrůvky rozesetými mezi Jižním Harrisem a Severním Uistem, zůstalo něco přes dva tisíce obyvatel a jejich řady se neustále tenčí. Sny o významném rybářském přístavu se nenávratně rozplynuly v mlhách.

Fin se zařadil do jednoho ze dvou proudů vozidel, která na asfaltovém plácku čekala na trajekt. Za pasoucími se ovcemi a hromadami vyhozených rybářských košů se zvedaly kopce, překrývaly se jeden přes druhý až k pobřeží a mezi nimi se táhla linie domků se zelenou střechou. Nastalo bezvětří a hladina rovná jako sklo odrážela skalky potřísněné jantarovými řasami. V dálce se ze šedi úžiny vynořil trajekt jako přízrak bloudící mezi stíny ostrovů: Ensay, Killegray, Langaigh, Grodhaigh.

Fin seděl a pozoroval, jak se loď přibližuje k přístavišti, a nakonec uslyšel i dunění jejích motorů. Potrvá hodinu, možná hodinu a půl, než projede přes Severní a Jižní Uist, rozdělené holou měsíční krajinou ostrova Benbecula, až k Eriskayské úžině a pak na Eriskay, který představuje poslední zastávku před ostrovem Barra v jižní oblasti souostroví Vnějších Hebrid.

Nitky, které ho sem táhly, byly jen tenoučké. Sestřenice matky zemřelého Tormoda Macdonalda, která se přestěhovala na ostrov. Eriskayské plužiny, feannagan, o kterých mluvil Marsailin otec. A pak kostel na kopci s výhledem na stříbrné písky za hřbitovem, o němž stařec také vyprávěl. Mohl to být sice kostel ve Scaristě, jenže ten žádnou loďku neskrýval a pláže pod ním byly zlaté, nikoli stříbrné. Fin tomu starému muži vlastně důvěřoval. Věřil jeho nespojitým vzpomínkám a úlomkům jeho paměti, z nichž se dal složit ucelený obrázek, takový se na Harrisu, kde žil a zemřel skutečný Tormod Macdonald, najít nedal. Byly to vzpomínky odjinud, z jiné doby. Možná právě z Eriskay.

Loď Loch Portain vplula do přístavu za zvuku výstražných sirén a začala spouštět nájezdní rampu na betonové molo. Z útrob vyvrhla pár osobních a nákladních aut a fronta čekajících vozidel se postupně rozjela ze svahu dolů.

Hodinová plavba z Harrisu na Berneray uplynula jako sen. Loď lehce klouzala po zrcadlové hladině úžiny a míjela přízračné ostrůvky a skaliska, které se vynořovaly z postříbřené mlhy jako duchové. Fin stál na přídi, pevně se držel zábradlí a díval se, jak oblaka zanechávají na sinalé šedi nebe tmavé šmouhy podobné tahům štětce. Jen málokdy vídal ostrovy tak neskutečně klidné, tajuplné a éterické, bez jediné známky toho, že touto cestou už někdy putovala lidská noha.

Konečně se v šeru začaly rýsovat kontury ostrova Berneray a Fin se vrátil do podpalubí k autu, aby se připravil k vylodění a vydal se na svou dlouhou jízdu na jih. Tento nesourodý soubor ostrůvků, kterým se kdysi chybně říkalo Long Island, dnes povětšinou propojovala síť náspů překlenujících brody, jimiž se dříve dalo projíždět jen za odlivu. Lodí se člověk musel přepravit pouze mezi Harrisem a Berneray a mezi Eriskay a Barrou.

Krajina Severního Uistu byla temná, pravěká. Tyčící se vrcholky zahalené mračny, která stékala po svazích a svá mlžná chapadla rozpínala po pláních. Kostry dávno opuštěných obydlí, jejichž černé štíty se stroze rýsovaly proti zachmuřenému nebi. Nepřátelské a nehostinné mokřady rozervané cáry jezer a členitých fjordů. Všude bylo vidět ruiny zkrachovalých lidských pokusů podmanit si přírodu. Ti, kteří zůstali, se stáhli do hrstky chráněných osad.

Dál na jih, za dalšími náspy, Fin míjel rozmazanou skvrnu jednotvárného ostrova Benbecula. Pak jako by se nebe otevřelo, tíha polevila a před ním se objevil Jižní Uist. Na východě se zvedaly hory, na západě se až k moři táhly úrodné pláně machairu.

Oblaka stoupla. Trhala se sílícím větrem a mezi nimi probleskovalo slunce, které se rozlévalo po řekách a tůňkách v krajině. Žluté a fialové květy se kývaly a ohýbaly a Fin cítil, jak pookřál. Projel kolem odbočky k přístavu Lochboisdale na východním pobřeží a v dálce na západě rozeznával opuštěné budovy staré orasaiské továrny na zpracování mořských řas a obehnaný protestantský hřbitov. Segregace mezi katolíky a protestanty jako by sahala až za hrob.

Nakonec zamířil na východ po silnici do Ludaghu a za třpytivou Eriskayskou úžinou poprvé zahlédl samotný ostrov. Byl menší, než si ho představoval. Vedle ostrova Barra s jeho prstencem temných ostrůvků, které čekaly za jemným akvarelem moře, jako by se scvrkl.

Do ústí zátoky u Ludaghu vybíhala kamenná hráz a na jižním svahu hledícím přes úžinu stálo pár osamocených domů. Nastal odliv a ta hrstka lodí, které v zátoce kotvily, ležela v písku kýlem vzhůru. Za sjezdem z neprovozovaného mola, kde dřív přistával trajekt s pasažéry a zbožím, trčely betonové sloupky.

Fin tu zaparkoval a vystoupil do sílícího jižního větru, který mu teple vanul do tváře. Nasál vůni moře, rukou si zastínil oči před oslnivými odlesky slunce na hladině a zadíval se na Eriskay. Nedokázal by to vysvětlit, ale při pohledu na ostrov se ho zmocnil pocit osudovosti, jakési déja vu.

Na trupu obráceného člunu pracoval nějaký postarší člověk v džínách a svetru. Obličej pod hnízdem stříbrných vlasů vypadal, jako by byl kožený. Muž kývl a Fin ho oslovil: „Myslel jsem, že na Eriskay dnes vede násep.“

Muž se narovnal a ukázal na východ. „Taky že ano. Jeďte dál po silnici kolem zátoky až tamhle.“

Fin napnul pohled proti odleskům a na obzoru spatřil silnici vedoucí po náspu přes úžinu. „Díky.“ Nastoupil do auta a objel zátoku udaným směrem. Překodrcal se přes rošt proti dobytku a dostal se na dlouhý rovný úsek silnice vybudované na tisících tunách balvanů svržených do moře, které tvořily hráz spojující oba ostrovy.

Ostrov Eriskay postupně zaplnil Finovo zorné pole. Pustý, bez stromů, k obloze se na něm klenul jediný kopec. Silnice stoupala úžlabinami a dovedla ho do severní části ostrova. Přijel na křižovatku ve tvaru „T“ a odbočil vlevo na úzkou asfaltovou stuhu, po níž dojel do starého přístavu v Haunnu, kde se podle Billa Lawsona mělo nacházet hospodářství rodiny O’Henleyových.

Do úzké chráněné zátoky vybíhalo staré kamenné molo v dezolátním stavu a mezi skalami na opačném břehu, kde viděl skoro opuštěné betonové přístaviště, pustlo pár zchátralých domů. Kolem zátoky jich také pár stálo, některé obývané, jiné rozpadlé. Zaparkoval na konci starého mola, zdolal stoupání podél naskládaných košů a rozvěšených schnoucích sítí a naskytl se mu pohled na betonovou rampu a dál na Jižní Uist.

„Sem kdysi přijížděl trajekt pro auta.“ Po jeho boku se zastavil muž v prošívané bundě a plátěné čepici, s dlouhým vodítkem v ruce, jehož koncem tahal a točil ježatý foxteriér. „Stará loď pro osobní přepravu kotvila u druhého přístaviště.“ Zasmál se sám pro sebe. „Trajekt pro auta nikdo nepotřeboval, dokud se nepostavily silnice. A to bylo až v padesátých letech. Ale ani potom tu moc lidí auto nemělo.“

„Tak to budete nejspíš místní, viďte?“ hádal Fin.

„Narodil jsem se a vyrostl jsem tady. Ale podle tvojí gaelštiny bych řekl, že ty odsud nebudeš.“

„Jsem Leodhasach,“ potvrdil Fin. „Z Crobostu v Ness.“

„Tak daleko na severu jsem nikdy nebyl,“ posteskl si starý muž. „Co tě přivádí z takové dálky až sem?“

„Hledám staré hospodářství O’Henleyových.“

„Tak to nejsi daleko. Pojď se mnou.“

Otočil se a vyrazil přes vyvýšeninu ke starému molu. Pes běžel napřed a vyskakoval a štěkal na vítr. Fin muže následoval a po chvíli se zastavili u přístavní hráze, před níž se otevírala malá zátoka.

„Ta žlutá budova tamhle vlevo, ta bez střechy, to býval místní krámek s poštou. Provozoval ho nějaký Nicholson, mám dojem. Jediný protestant na celém ostrově.“ Zazubil se. „Dokážeš si to představit?“

To Fin nedokázal.

„Hnedle za ním, vpravo, uvidíš zbytky staré kamenné chalupy. Moc z ní nezbylo. Tam bydleli O’Henleyovic. Ona už je dávno po smrti. Taky ovdověla dost mladá. Bydlelo u ní nějaké děvče. Ceit, pokud mě paměť neklame. Ale jestli to byla její dcera, to nevím.“

„Co se s ní stalo?“

„Ale, bůhví. Odešla dlouho před tím, než stará paní O’Henleyová umřela. Jako všichni mladí. Tehdy se nemohli dočkat, až se odsud dostanou.“ Mužův úsměv posmutněl. „Tehdy i dneska.“

Finovy oči zabloudily za rozvaliny k velkému bílému domu na skále za nimi. Do kopce se klikatila zřejmě zbrusu nová příjezdová cesta a vedla až k vyrovnanému terénu zahrady a dřevěné terase, na kterou se z domu vycházelo francouzským oknem. Nad ním vystupoval balkon – zasklený, aby lépe vzdoroval rozmarům počasí – a ještě výš visela na zdi neonová hvězda. „Kdo bydlí v tom velkém domě?“ zeptal se Fin.

„Jo tam?“ usmál se široce muž. „To je dům Morag McEwanové. Vrátila se na rodný ostrov skoro šedesát let poté, co ho opustila. Vůbec si ji nepamatuju, ale je to celebrita. Možná ji taky budeš znát.“

„Já?“ zeptal se Fin zaskočeně.

„Bodejť, pokud se často díváš na televizi. Proslavila se v jednom seriálu. Ta, panečku, nemá hluboko do kapsy. Vánoční světýlka nechává svítit celý rok a jezdí v růžovým mercedesu se sklápěcí střechou.“ Rozesmál se. „Povídá se, že to u ní vypadá jak v Aladinově jeskyni, ale já tam nikdy nebyl.“

„Kolik lidí tady na Eriskay ještě žije?“

„Moc ne. Dneska tak sto třicet. Už když jsem byl kluk, žilo nás tu tak na pět set. Jářku, náš ostrov měří na dýlku jenom dvě a půl míle a v nejširším místě jeden a půl. Těžko tu najít živobytí. Země ti nic nedá a moře dneska už taky ne.“

Fin klouzal pohledem po pustých kamenitých svazích a ptal se sám sebe, jak tu vůbec lidé dokázali přežít. Jeho oči utkvěly na temné stavbě vysoko na kopci po jeho pravici, který ostrovu dominoval. „Co je tamhle?“

Stařec se podíval ve směru jeho pohledu. „To je kostel,“ řekl. „Svatý Michal.“

Fin vyjel vzhůru k nevelké osadě známé pod názvem Rubha Ban, která vyrostla kolem základní školy a zdravotnického střediska. Směrovka k Eaglais Naomh Mhicheil ho navedla na úzkou pěšinku a po ní se dostal ke kamennému kostelu se špičatou střechou a vysokými okny s bílými konturami. Z jihu se do kostela otevíraly lomené dveře s křížem a nápisem „Quis ut Deus“. Kdo je jako Bůh? Venku před kostelní zdí stál držák se zavěšeným lodním zvonem a Fin si říkal, jestli právě jím svolávají věřící k bohoslužbě. Na něm bylo bílými písmeny napsáno „SMS Derfflinger“.

Zaparkoval a zadíval se dolů k náspu u Haunnu a přes úžinu k Jižnímu Uistu. Moře se blyštělo a hýbalo se, jako by bylo živé. Na kopce za ním dopadaly sluneční paprsky a přes jejich svahy šikmo přelétávaly rychlé stíny mraků. Tady nahoře vítr zesílil. Nadouval Finovi bundu a profukoval prstýnky jeho kudrnatých vlasů, jako by se je snažil narovnat.

Podlahu v předsíni kostela umývala jakási věkovitá žena v červeném svetru a tmavošedé sukni. Zelené gumové rukavice jí dosahovaly až k loktům a o podlahu pleskala mopem namočeným v mydlinách v červeném kbelíku. Přes vlasy bílé jako vata měla uvázaný hedvábný šátek. Uhnula Finovi, aby mohl projít, a kývla mu na pozdrav.

Pro Fina jako by se na okamžik zastavil čas. Lomenými okny pronikalo dovnitř světlo a na kostelní lavice dopadaly stíny barevných soch Panenky Marie s děťátkem a okřídlených andělů s hlavou skloněnou v modlitbě. Na modré nebeské báni namalované na klenbě nad oltářem zářily hvězdy a stůl pokrytý bílým plátnem spočíval na přídi a zádi malé loďky.

Finovi se zježily všechny chlupy na rukou a na zátylku. Právě se totiž ocitl v kostele s loďkou, o kterém Tormod vyprávěl. Otočil se zpět ke vchodu.

„Promiňte…“

Stará paní se narovnala od kbelíku. „Ano?“

„Nevíte náhodou, jaký příběh se pojí s tou loďkou pod oltářem?“

Opřela se dlaněmi o bedra a protáhla si záda. „Vím,“ přitakala. „Je to krásný příběh. Víte, tenhle kostel si lidé postavili sami. Nalámali a otesali kámen a nanosili sem nahoru písek a všechen materiál. Byly to zbožné duše. Všichni do jednoho určitě přišli do nebe. O tom není pochyb.“ Strčila mop do kbelíku a opřela se o násadu. „Ale peníze na kostel dali rybáři. Nabídli se, že na jeho stavbu věnují zisk ze všeho, co uloví za jednu noc. Všichni se ten večer pomodlili a vrátili se s rekordním úlovkem – utržili dvě stě liber. Tehdy to byla spousta peněz. Takže ta loďka je jakousi poctou těm odvážným mužům, kteří pro Pána vydali své životy všanc hněvu moře.“

Fin vyšel ven, dal se štěrkovou cestičkou kolem kostela na jeho západní stranu a díval se, jak se tu země svažuje k moři: kolem domků na svahu přes náhrobky na machairu pod kostelem až k pásu pláže, která v kontrastu s mělkými tyrkysovými vodami zátoky stříbřitě zářila.

Finovi se vybavil odstavec z pitevní zprávy, kterou včerejšího večera pročítal při blikajícím zářivkovém světle lampičky ve stanu:

„Zjevná oválná, tmavě hnědočerná pohmožděnina měřící pět krát dva a půl centimetru pokrývající spodní část oblasti čéšky. Povrch pokožky je lehce zdrsnělý a obsahuje zrnka bílého písku.“

Patolog ve všech odřeninách a pohmožděninách na dolní polovině těla nalezl jemný bílý písek. Ne žlutý, jaký se nachází na plážích Harrisu. Byl to bílý písek, takový, jaký teď Fin viděl dole pod sebou, v místech, které Tormod nazval Charlieho pláž.

Fin zaostřil na ten srpek stříbra, který vedl oko pozorovatele kolem zálivu k novému vlnolamu na jeho jižním konci, a pomyslel si, proč mu Tormod říká zrovna „Charlieho“ pláž.

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

„Kdo je to?“

„To jsem já, dědo Macdonalde. Vnuk Fionnlagh.“

Nepřipadá mi, že bych ho odněkud znal. Vidím některé z dalších pacientů. Naparují se ve svých křeslech jako pávi a prohlížejí si toho chlapce, který za mnou přišel na návštěvu, a jeho podivné vlasy, které připomínají bodliny. Jsou zvědaví. Jak to dělá, že mu ty vlasy takhle stojí? A proč?

Sestra mu přisune židli a chlapec si ke mně přisedne. Působí nervózně. Já za to, krucinál, přece nemůžu, že nevím, kdo je. „Neznám tě,“ povídám. Jak bych mohl mít vnuka? Vždyť mi je sotva tolik, abych mohl být otcem. „Proč jsi přišel?“

„Jsem syn Marsaili,“ vysvětluje chlapec a já cítím, jak mi poskočilo srdce.

„Marsaili? Ona je tady?“

„Odjela do Glasgow, dědečku. Na zkoušky. Vrátí se za den nebo dva.“

Ta zpráva mě zasáhne jako políček. „Slíbila, že mě odveze domů. Už mám dost tohohle hotelu.“ Celý den jenom vysedávám v nějakém pitomém křesle a civím z okna. Vidím děti na druhé straně ulice, jak ráno vyrážejí do školy a večer se vracejí. Nedokážu si vybavit nic, co se stalo mezi tím. Asi jsem musel obědvat, protože nemám hlad. Ale ani na to si nevzpomínám.

„Pamatuješ, dědečku, jak jsem pomáhal se sháněním ovcí, když se měly stříhat?“

„To dá rozum! Stříhání. To byla, panečku, setsakramentská dřina.“

„Pomáhal jsem, když mi byly teprve čtyři nebo pět let.“

„Jo, jo, kluk jako buk jsi býval, Fine. Však o tobě Marsaili měla vysoké mínění.“

„Ale ne, dědečku, já jsem Fionnlagh. Fin je můj táta.“ Usměje se na mě, jako se teď na mě usmívají všichni v jednom kuse. Tak nějak rozpačitě, jako by mě měli za blázna. „Pomáhal jsem Murdovi Morrisonovi, abych si přivydělal ke kapesnému. Letos jsem mu byl k ruce i při bahnění.“

Na bahnění si dobře vzpomínám. Ten první rok na ostrově. Nikdy jsme neměli sníh, ale zima uměla být jako v psinci a vítr by člověka dokázal o takové deštivé březnové noci rozštípnout vedví. Ještě nikdy jsem neviděl, jak se rodí jehně, a napoprvé jsem se málem pozvracel. Všechna ta krev, placenta a plodové obaly. Ale jaký to byl zázrak, když pak člověk spatřil toho vychrtlého tvorečka mokrého jako myš, který se poprvé nadechl a udělal pár vratkých krůčků. Syrový život.

Té zimy jsem se hodně naučil. Ačkoli jsem si myslel, kdovíjak nebyl život v Deanu těžký, poznal jsem, že existují daleko horší věci. Špatně s námi nikdo nezacházel, to ne. Ale přežití bylo dřina a lopota a nepřicházelo v úvahu, že by nás šetřili jen proto, že jsme byli děti.

Každý den nás čekala práce. Vstávali jsme do úplné tmy dlouho předtím, než jsme vyrazili do školy. Došli jsme na kopec a u pramene naplnili vědra. Chodili jsme také na pobřeží nařezat chaluhy. Od Donalda Seamuse je vykupovaly závody na zpracování řas až v Orasaighu. Byla to úmorná práce. Nohy se nám smekaly a podkluzovaly na černých skaliscích odhalených odlivem. Tupým srpem jsme v hlubokém předklonu odsekávali chaluhy a prsty jsme si rozdírali o přirostlé schránky korýšů ostré jako břitva. Mám dojem, že mořské řasy potom pálili a popel využívali pro výrobu hnojiva. Kdosi mi jednou vyprávěl, že se z chaluh dělají i výbušniny, zubní pasta, a dokonce zmrzlina. Ale tomu jsem nevěřil. Dotyčný si o mně asi myslel, že jsem prosťáček jako Peter.

Po bahnění následovalo kopání rašeliny za kopcem Beinn Sciathan. Donald Seamus odkrajoval pláty rašeliny svým tarasgeirem a my je odebírali a po třech stavěli do pyramidek. Čas od času jsme je obraceli, dokud na větru nevyschly dotvrda, a pak jsme se pro ně vrátili s velkými proutěnými koši. O poníka jsme se dělili se sousedem, takže jsme si ho nemohli brát pokaždé, a to jsme pak koše vláčeli na vlastním hřbetě.

Potom přišla senoseč. Louku jsme kosili ručně a tráva za námi zůstávala ležet v dlouhých řadách. Příliš tvrdou nať jsme museli nejdřív vybrat a zbytek jsme pak shrabali k sušení a modlili se, aby nepršelo. Seno se muselo obracet, roztřásat a znovu nechat sušit, jinak by v kupách začalo hnít. A tak jsme potřebovali pěkné počasí. Vzadu za domem jsme seno vázali do balíků a Donald Seamus byl spokojený, teprve když jich byla plná ohrada a on věděl, že máme dost krmení pro zvířata na celou zimu.

Člověk by nevěřil, že zbýval čas na školu, přesto mě i Petera posílali s ostatními dětmi lodí přes vodu, kde nás vyzvedl autobus a odvezl k budově z vlnitého plechu u daliburské křižovatky – tam sídlila škola. Asi o čtvrt míle dál po silnici stála ještě jedna škola, průmyslovka. Ale tam jsem chodil jen do té novoroční patálie. Pak už mě Donald Seamus odmítl do školy posílat a Peter musel chodit sám.

Donald Seamus a Mary-Anne nebyli zlí lidé, jen k nám necítili lásku. Znal jsem pár domovanů, které doma hrozně týrali. Ale to nebyl náš případ.

Mary-Anne sotvakdy promluvila. Ani nás nebrala na vědomí. Jenom nám vařila a prala nám těch pár kusů oblečení, co jsme měli. Většinu času trávila předením, barvením vlny a tkaním nebo valchováním sukna spolu s ostatními ženami. Sedávaly u dlouhého dřevěného stolu před domem a tloukly a obracely tkaninu, dokud se nezpevnila a nebyla dokonale nepropustná pro vodu. Zpívaly si k té činnosti do rytmu. Nekonečné písně, aby ta bezduchá dřina byla snesitelnější. Nikdy jsem neslyšel ženy zpívat tolik jako během té doby, kdy jsem žil na ostrově.

Donald Seamus byl tvrdý, ale spravedlivý. Když na mě vytáhl řemen, většinou jsem si to zasloužil. Ale nikdy jsem mu nedovolil, aby vztáhl ruku na Petera. I kdyby bratr provedl cokoli, nemohl za to, a aby to bylo jasné jednou provždy, stálo mě to konfrontaci s Donaldem Seamusem.

Už si nevzpomínám, co Peter provedl. Možná upustil vejce, která nasbíral v kurníku, a všechna rozbil. Vím, že to udělal několikrát, a tak ho tam přestali posílat.

Ale ať už byl tehdy důvod jakýkoli, Donald Seamus zuřil. Chytil Petera za zátylek a vláčel ho ke chlívku. Vždycky tam bylo teplo a páchlo to tam lejny.

Než jsem je doběhl, Peter měl už kalhoty u kotníků. Donald Seamus ho předklonil o dřevěnou kozu a právě si vytahoval opasek, aby mu dal výprask. Když jsem vešel, otočil se na mě a pěkně od plic mě vyzval, ať vypadnu. Ale já se ani nehnul. Rozhlédl jsem se kolem sebe. V koutě chlívku stála u zdi dvě nová topůrka. Chopil jsem se jednoho z nich, pevně jsem sevřel prsty kolem chladného hladkého dřeva a potěžkal ho.

Donald Seamus se zarazil. Vydržel jsem jeho pohled, ani jsem nemrkl. Topůrko se mi houpalo v ruce. Donald Seamus byl chlap jako hora a nepochybuji, že kdyby došlo na souboj, mohl mi dát pořádně za vyučenou. Ale tehdy už jsem byl urostlý kluk, skoro mladý muž, a oba jsme věděli, že bych mu tím dlouhým topůrkem dokázal hodně ublížit.

Nikdo z nás neřekl ani slovo, ale hranice byla stanovena. Pokud vztáhne ruku na mého bratra, bude mít co do činění se mnou. Připnul si opasek, vyzval Petera, aby se mu klidil z očí, a já vrátil topůrko zpátky na místo.

Kdykoli přišla s páskem řada na můj zadek, nikdy jsem se nestavěl na odpor – a mám dojem, že Donald Seamus mi možná nakládal dvojnásob. Jako kdyby mě trestal za nás oba. Ale mně to bylo fuk. Zadek přebolel a já zůstal věrný slibu své matce.

Bylo to při druhém bahnění, kdy jsem jedno z jehňat zachránil před jistou smrtí. To slaboučké stvořeníčko se málem nedokázalo ani postavit na nohy a jeho matka ho z nějakého důvodu zavrhla a odmítala ho pustit ke struku. Donald Seamus mi dal lahev s dudlíkem a řekl mi, abych jehně krmil.

Pečoval jsem o toho tvorečka skoro dva týdny a bylo zřejmé, že mě považuje za svou mámu. Té ovečce jsem dal jméno Morag. Všude mě následovala jako pes. Když jsem šel na chaluhy, chodila za mnou na pobřeží, a když jsem si v poledne sedl mezi balvany, abych si snědl neúhledné obložené chleby, které mi Mary-Anne zabalila do voskovaného papíru, stulila se vedle mě, zahřívala mě a já zase ji. Hladil jsem ji po hlavě a ona ke mně vzhlížela velikýma láskyplnýma očima. To jehňátko jsem si zamiloval. Byl to první láskyplný vztah, který jsem s nějakým živým tvorem od maminčiny smrti navázal. Snad kromě Petera, jenže to nebylo totéž.

Je to zvláštní, ale myslím, že můj první sexuální zážitek s Ceit mělo na svědomí právě tohle jehně. Nebo možná spíš Ceitina žárlivost. Snad to zní hloupě, myslet si o někom, že by mohl žárlit na jehně, ale citové pouto, které mě k té bytůstce vázalo, bylo skutečně nepopsatelně silné.

Sex jsem v žádné podobě dosud nezažil a v hloubi duše jsem zřejmě došel k názoru, že se mě netýká a že nejspíš strávím zbytek života ruční prací pod peřinou.

Než to Ceit vzala do svých rukou, obrazně řečeno.

Několikrát mi vyčetla, kolik času s tím jehnětem trávím. Vždycky jsem na ni a Petera čekával po škole u mola a pak jsme spolu chodili do zátoky házet žabky nebo jsme za kopcem sešli na západní břeh ostrova, na Charlieho pláž, jak jí Ceit říkala. Ale od té doby, co přišla Morag, jsem měl trochu jiné starosti.

„Ty furt s tím svým pitomým jehnětem,“ stěžovala si Ceit. „Už ho mám po krk. Kdo si proboha chová ovci jako mazlíčka? Psa, no prosím. Ale jehně?“ Morag už dávno nepotřebovala, abych ji krmil, ale nechtěl jsem se jí vzdát. Mlčky jsme kráčeli po pěšince kolem Nicholsonova krámku. Byl krásný jarní den, od jihozápadu foukal mírný vánek a vysoko na nebi se vinuly pramínky oblaků jako česaná vlna. Slunce nás hřálo na kůži a zdálo se, že zima konečně zalezla kamsi do tmy, aby tam tiše číhala na podzimní rovnodennost, kdy ohlásí svůj okamžitý návrat divokými podzimními vichřicemi. To všechno nám ale v těch optimistických dnech pozdního jara a začínajícího léta připadalo tak daleko.

Většina žen seděla na zápraží u předení a tkaní, většina mužů vyrazila na moře. Přes vršky se po větru nesly zpívající hlasy a podivně rozjitřovaly. Kdykoli jsem je zaslechl, naskočila mi na zádech husí kůže.

Ceit ztišila hlas, jako by nás mohl někdo zaslechnout. „Přijď dnes v noci,“ zašeptala. „Chci ti něco dát.“

„V noci?“ divil jsem se. „Kdy? Po večeři?“

„Ne. Až bude tma. Až všichni usnou. Můžeš se přece nepozorovaně vytratit oknem, ne?“

Byl jsem z toho úplně paf. „No, to asi jo, ale proč? Proč mi to nemůžeš dát jednoduše teď?“

„Protože nemůžu, ty troubo!“

Zastavili jsme se na vršku a hleděli jsme na zátoku a dál na úžinu zpátky k Ludaghu.

„Přijď v jedenáct do přístavu. Tou dobou budou Gilliesovi už v posteli, ne?“

„Jasně.“

„Fajn. Takže platí.“

„Já ti nevím, jestli se Peterovi bude chtít,“ namítl jsem.

„Jdi už fakt do prdele, Johnny. Copak vážně nemůžeš jednou udělat něco bez Petera?“ Ceit měla obličej celý zrůžovělý a dívala se na mě podivným pohledem.

Prudkost jejích emocí mě zaskočila. Vždycky jsme všechno podnikali společně, já, Ceit a Peter. „Jasně že můžu,“ bránil jsem se.

„Bezva. Takže jenom my dva. V jedenáct u mola.“ A odpochodovala k chalupě paní O’Henleyové.

Nevím proč, ale představa, že za tmy tajně uteču a uvidím se s Ceit, mě podivně vzrušovala, a když nastal večer a vítr se utišil, skoro jsem nedokázal zkrotit svou nedočkavost. Splnili jsme s Peterem své večerní povinnosti a pojedli jsme s Mary-Anne a Donaldem Seamusem, v hlubokém mlčení, které následovalo po modlitbě jako vždy. V tom, že se s námi nebavili, nebyl žádný záměr. Neměli co říct ani jeden druhému. Po pravdě řečeno, to vlastně neměl nikdo z nás. O čem bychom si povídali? Koloběh života zůstával v podstatě den co den stejný. S ročními obdobími se měnil, to ano, nicméně jedno přirozeně následovalo druhé a nikdy nebylo potřeba o ničem diskutovat. Gaelsky jsme se od Donalda Seamuse Gilliese nenaučili, ani od jeho sestry. Peter řeč pochytil od ostatních dětí ve škole. Pochopitelně na hřišti, a ne ve třídě, kde se mluvilo jen anglicky. Já jsem se učil od farmářů, kteří občas neuměli ani slovo anglicky. A pokud ano, rozhodně neměli v úmyslu mluvit tak se mnou.

Donald Seamus si sedl na chvíli ke kamnům a kouřil dýmku. Mary-Anne umývala nádobí a já pomáhal Peterovi s domácím úkolem. S úderem desáté nastal čas jít na kutě. Na noc se uhasil oheň, sfoukly se svítilny a my se v pachu rašelinového kouře, tabáku, ohořelého knotu a petroleje rozešli do svých pokojů.

S Peterem jsme spali na manželské posteli v zadní komůrce. Měli jsme tu skříň a toaletní stolek a sotva dost místa na to, aby se daly otevřít dveře. Peter jako vždycky usnul během pár minut, a tak jsem neměl obavy, že bych ho vzbudil, až se budu oblékat a vylézat z okna. Ale jak dobře nebo špatně spí Donald Seamus a Mary-Anne, to jsem nevěděl. A proto jsem těsně před jedenáctou – než jsem se odhodlal k odchodu – pootevřel dveře a pečlivě naslouchal do tmy na chodbě. Někdo chrápal tak, že by se byl klidně kvalifikoval do Richterovy škály. Jestli tak chrápal bratr, nebo sestra, to jsem nepoznal, ale po chvilce jsem zaslechl další, trochu vyšší zachrápání, které spíše než z nosu vycházelo z krku. Takže spali oba.

Dveře jsem zase zavřel a došel k oknu. Odtáhl jsem závěs, otevřel západku okna a vysunul ho vzhůru tak tiše, jak to jen šlo. Peter zamručel a převalil se. Ale neprobudil se. Viděl jsem, jak se jeho rty pohybují, jako kdyby mluvil sám se sebou. Snad to byla slova, která se od něj u večeře nikdy neočekávala. Sedl jsem si na parapet, přehodil nohy ven z okna a seskočil do trávy.

Venku bylo ještě překvapivě dobře vidět. Na západě skomírala slabá záře a po kopcích už měsíc rozléval své bezbarvé světlo. Nebe bylo spíš tmavomodré než černé. Za vrcholného léta by vydrželo světlo až do půlnoci i déle, ale do té doby zbývalo ještě pár týdnů. Natáhl jsem se dovnitř, zatáhl závěs a zavřel okno.

Pelášil jsem z kopce jako chrt vypuštěný ze startovacího boxu. Uháněl jsem vysokou trávou, nohy mi čvachtaly v podmáčené půdě a rozpaloval mě neobyčejný pocit svobody. Byl jsem venku a noc patřila jenom mně. A Ceit.

Čekala na mě u mola. Připadala mi nervózní a trochu netrpělivá. „Kde seš tak dlouho?“ Její šepot se mi zdál přehnaně zvučný a já si uvědomil, že nefouká vítr a slyšet je jen pomalý, pravidelný dech moře.

„Nemůže být víc než jedenáct pět,“ namítl jsem, ale Ceit jen podrážděně mlaskla, vzala mě za paži a vedla mě pěšinkou k osadě Rubha Ban. Nesvítilo se ani v jediné z chalup na svahu. Celý ostrov spal, nebo to tak alespoň vypadalo. Díky záplavě měsíčního světla jsme viděli bez problémů, ale dodávala nám i pocit zranitelnosti. Kdyby někdo vyhlédl ven, také by nás zřetelně viděl.

„Kam to jdeme?“ zeptal jsem se Ceit.

„Na Charlieho pláž.“

„Proč?“

„Uvidíš.“

Jen v jednom okamžiku se mohlo všechno zhatit. Ceit mě náhle zatáhla za rukáv a oba jsme sebou plácli do vysoké trávy u pěšinky. V otevřených dveřích zazářilo světlo a do měsíčního svitu z nich vykročil nějaký stařík s lopatou a novinami v ruce. Většina lidí v noci používala nočník, který se ráno vyléval, ale starý pan MacGinty si zjevně musel říct, že dnes je ta pravá noc na to, aby si došel ulevit na vřesoviště. A tak jsme byli nuceni ležet v trávě a chichotali jsme se. On si zatím vykopal mělkou díru, dřepl si nad ni a mručel a sténal s noční košilí vyhrnutou až za krk.

Ceit mi rukou přikryla ústa, abych byl zticha, ale sama se také nedokázala ovládnout a jejími pevně stisknutými rty unikaly krátké výbuchy zadržovaného smíchu. Tak jsem jí také zakryl dlaní ústa a leželi jsme tam v těsném objetí skoro deset minut, dokud pan MacGinty nevyřídil, co potřeboval.

Myslím, že to bylo poprvé, co jsem její tělo vnímal eroticky. Jeho teplo, měkká ňadra přitisknutá k mé hrudi, jedna noha pokrčená a položená přes mou. Tehdy jsem pocítil první záchvěvy tělesného vzrušení. Překvapilo mě to i vyděsilo zároveň. Ceit na sobě měla nějaké šaty se světlým vzorem a výstřihem do „V“, který odhaloval rýhu mezi jejím poprsím. A vzpomínám si, že tu noc přišla bosá. Na těch holých a bosých nohou odhalených v měsíčním světle bylo cosi smyslného a svůdného.

Vlasy teď nosila o dost delší než dříve v Deanu. Měkké kaštanové vlny jí splývaly na ramena a příliš dlouhá ofina jí neustále padala do očí.

Když jsme tam tak leželi v trávě, ucítil jsem také slabounkou květinovou vůni, která Ceit obestírala, příjemnou, s tóny pižma, velmi odlišnou od vůně, kterou jsem si pamatoval z Deanu. Když se pan MacGinty konečně odebral zpátky do postele a my jsme na sebe opět mohli promluvit, přičichl jsem k ní a zeptal se, čím to voní.

Zachichotala se a pak řekla: „To je eau de cologne paní O’Henleyové.“

„Co to je?“

„Parfém, ty hlupáčku. Trochu jsem si ho stříkla na krk. Líbí se ti?“

Líbil. Nevím, co na té vůni bylo, ale roztančili se mi z ní motýli v břiše. Ceit měla v měsíčním světle skoro černé oči. A neodolatelně přitažlivé plné rty. Najednou jsem tolik zatoužil je políbit. Ale než jsem mohl podlehnout pokušení, Ceit vyskočila, podala mi ruku a pobídla mě, abych honem vstal.

Pracně jsem se zvedl a ona mě vzala za ruku. Utíkali jsme přes kopec, kolem školy a po cestě k pláži. Celí udýchaní jsme se zastavili a zahleděli se na tu scenerii. Moře se v mihotavém tichu pěnilo podél oblouku zálivu pod námi, něžně se dmulo a jemnou stříbřitou pěnu rozlévalo po písku. Odraz měsíce na hladině ubíhal do nekončící dálky a horizont narušovala jen hrstka černých ostrůvků a chmurný stín Barry.

Ještě nikdy jsem ostrov takovýhle nezažil. Vlídný, svůdný, skoro jako by se spolčil s Ceit a napomáhal jí v jejím tajném plánu.

„Pojď,“ vyzvala mě a vedla mě úzkou stezkou mezi vřesem k ruinám staré chalupy nad pláží. Opatrně jsme si hledali cestu přes rozvalené kameny mezi zarostlé zdi. Pak si Ceit bez váhání sedla do trávy a rukou poplácala místo vedle sebe. Posadil jsem se a okamžitě jsem ucítil její teplo. Moře tichounce vzdychalo a nad námi se klenula široká obloha, černá, pokrytá nánosem hvězd. Ceitiny temné oči se na mě podívaly a mě prostoupilo bezdeché očekávání. Na tváři jsem ucítil bříška jejích prstů, jako lehounké elektrické výboje.

Opravdu nevím, jak se člověk tyhle věci naučí, ale než jsem si to stihl uvědomit, Ceit se ocitla v mém náručí a líbali jsme se. Její teplé měkké rty se pootevřely, jazyk se dotkl mého. Šokující a zároveň vzrušující. Ucítil jsem její dlaň v rozkroku, kde už se mi kalhoty napínaly k prasknutí. Má ruka vklouzla pod látku jejích šatů, kterou vyplňovalo hebké, volně se houpající ňadro s bradavkou tvrdou jako oříšek.

Připadal jsem si opojený. Opilý. Stržený přívalem hormonů. Neovládal jsem se. V jakémsi šílenství jsme se vysvlékli, chvatně jsme odhodili šaty a přitiskli se k sobě, kůži na kůži. Hladké, teplé, horké, zvlhlé. Netušil jsem, co dělám. To chlapci nevědí nikdy. Řídí se jen jakýmsi hrubým pudem. Ceit to měla pod kontrolou mnohem víc. Vzala mě a opatrně mě zavedla do sebe. Lapla po dechu, skoro vykřikla. Nevěděl jsem, jestli bolestí, nebo rozkoší. Pak převládly mé primitivní pudy a já vykonal, k čemu jsem byl nejspíš naprogramovaný. Její výkřiky mě vzrušovaly o to více a poháněly mě vstříc tomu nevyhnutelnému, což se – jak jinak – dostavilo příliš brzy.

Ceit na to však byla připravená. Odstrčila mě, takže mé semeno jen stříbřitě potřísnilo oblou křivku jejího břicha. „Nechceme si přece hned pořídit dítě,“ poznamenala a položila mou ruku mezi své nohy. „Dodělej mi to.“

Neměl jsem ponětí, co tím myslí, ale pod jejím vedením se mé neobratné prsty brzy naučily, jak v té vlhké hebkosti vzbudit odezvu. Její tělo se pode mnou vzpínalo a mě prostupovala touha ji uspokojit. Nakonec Ceit vykřikla do noci a zůstala ležet v trávě, prudce oddychující, s úsměvem na zrůžovělé tváři.

Vztáhla ke mně ruce, vzala mou hlavu do dlaní a přitáhla ji k sobě, aby mě políbila. Její jazyk znovu a znovu kroužil kolem mého v dlouhém, nekončícím polibku. A pak najednou vyskočila a chytla mě za ruku. „Poběž, Johnny!“ A rozběhli jsme se mezi kamením hlava nehlava dolů na pláž a přes písek až do vody.

Málem mi to vyrazilo dech. Mrazivá voda na horké kůži. Oba jsme nechtěně vykřikli a měli jsme štěstí, že u pláže nebyly žádné obydlené chalupy, protože jinak by nás někdo určitě uslyšel. I tak se divím, že neuslyšel, protože naše výkřiky se musely rozléhat po celém ostrově.

„Ty vole!“ zavýskla Ceit ve tmě.

„To jsem teda čekal větší uznání,“ ušklíbl jsem se vesele.

Pak jsme běželi po pláži zpátky ke staré chalupě a voda nám vystřikovala pod nohama. U chalupy jsme se vyváleli v trávě, abychom se osušili, a rychle jsme se oblékli. Chlad ustoupil a kůže se nám v těsném objetí zase rozpálila. Leželi jsme, dívali jsme se na hvězdy, zadýchaní, očarovaní, jako bychom v celé historii lidstva objevili sex poprvé právě my.

Ani jeden z nás dlouho nepromluvil. Nakonec jsem se zeptal: „Cos mi to vlastně chtěla dát?“

A Ceit se jen dlouho a srdečně smála.

Nadzvedl jsem se na lokti a zmateně jsem se na ni díval. „Čemu se směješ?“

Stále se smíchem odpověděla: „Jsi velký kluk, jednou na to určitě přijdeš.“

Lehl jsem si zpátky k ní a pocit, že jsem zase jednou něco nepochopil, brzy odezněl – překonala ho téměř zdrcující láska a touha ji obejmout a chránit, zajistit jí bezpečí. Ovinula se kolem mě, obličej mi zabořila ke krku, ruku položila přes hruď a nohu si přehodila přes mou. A já jen zíral nahoru na hvězdy, s novým pocitem radosti z toho, že jsem naživu. Políbil jsem ji do vlasů. „Proč tomuhle místu říkáš Charlieho pláž?“ zeptal jsem se.

„Protože tady se roku 1745 vylodil princ Charlie, Karel Eduard Stuart. A svolal armádu, se kterou vytáhl proti Angličanům při skotském povstání,“ vysvětlovala. „Učili jsme se o tom ve škole.“

V následujících týdnech jsme se takto setkali ještě několikrát. Naše kroky vždycky vedly do toho rozpadlého obydlí, kde jsme se milovali. Krásné jarní počasí se drželo a člověk cítil, jak se oceán ohřívá – do chladných zimních vod severního Atlantiku pronikal Golfský proud a přinášel s sebou teplo. Až jedné noci přišla bouře a s ní katastrofa.

Té noci jsme si s Ceit smluvili dostaveníčko jako obvykle. Pozdě odpoledne se však vítr otočil a na obzoru vyvřela gigantická černá mračna, která se s padajícím soumrakem valila blíž a blíž. Vítr sílil a nakonec dosahoval nejméně osmého nebo devátého stupně Beaufortovy škály. Vichřice přinesla mraky nad ostrov, přes nějž se hnal téměř horizontální déšť. Ten večer zaplnil světnici kouř z komína, což nás zahnalo do postele dřív, než padla noc.

Dlouho jsem vleže zíral do stropu a nevěděl jsem, co dělat. Schůzka s Ceit se teď nedala nijak odvolat. I když jsme se té noci rozhodně milovat nemohli, nepřipadalo v úvahu, abych nešel, protože ona přijít mohla. Nechtěl jsem ji nechat čekat dole na molu, kde by vzdorovala živlům úplně samotná.

A tak jsem vyčkával. Neustále jsem se díval na hodinky, jejichž svítící ručičky zářily do tmy. Jakmile přišel čas, vyklouzl jsem z postele, oblékl jsem se a zpod postele jsem vytáhl pláštěnku, kterou jsem si tam předtím schoval. Právě když jsem vysunoval okno, ozval se ze tmy Peterův hlas, velmi hlasitý, aby se neztratil v hukotu větru.

„Kam jdeš?“

Srdce se mi zastavilo. Otočil jsem se a v prsou se mi vzedmul bezdůvodný vztek. „Po tom ti nic není! Koukej spát.“

„Ale, Johnny, beze mě přece nikdy nikam nechodíš.“

„Buď tiše, proboha. Otoč se na druhou stranu a dělej, že jsem v posteli. Vrátím se, než bys řekl švec.“

Vysunul jsem okno až nahoru, přehodil nohy ven a seskočil do lijáku. Když jsem se otočil, abych okno zase zavřel, zahlédl jsem Peterův pobledlý obličej. Seděl na posteli, díval se, jak odcházím, a ve tváři se mu zračil strach a nepochopení. Zavřel jsem okno a dal jsem si na hlavu kapuci.

Tu noc jsem na úprk ze svahu mohl zapomenout. Byla tma jako v pytli. Opatrně jsem hledal cestu mezi skalkami a vysokou trávou a napínal jsem síly proti vichru a dešti, který mi stříkal do obličeje. Konečně jsem našel stezku vedoucí k molu, takže jsem mohl trochu přidat do kroku.

Když jsem dorazil na smluvené místo, po Ceit nebylo nikde ani památky. Zdálo se, že nastal příliv, a molo ani břeh moc velkou ochranu proti moři neskýtaly. Vlna za vlnou dorážela na skály na pobřeží. Živel narážel i do kamenného mola a vybuchoval vodní tříští, která mě spolu s deštěm promáčela na kost. Pod pláštěnkou jsem cítil mokré oblečení. Rozhlížel jsem se tmou a říkal si, jak dlouho bych tu měl asi čekat. Šílenství bylo už to, že jsem se vůbec vydal ven. Mělo mi být jasné, že za takové noci mě Ceit očekávat nebude.

A vtom jsem spatřil, jak od obrysu kopce peláší drobná postavička. Ceit. Škobrtala v zelených holínkách o několik čísel větších a byla zabalená do kabátu, který určitě vzala paní O’Henleyové. Objal jsem ji a vší silou přimáčkl k sobě. „Nemohl jsem nepřijít – to bych ti neudělal! Co kdybys přišla…“ překřikoval jsem se s rozbouřenou nocí.

„Nápodobně.“ Ceit se na mě usmála a já ji políbil. „Jsem moc ráda, že tu jsi, už jen kvůli tomu, abys mi řekl, že bys mi to neudělal.“

Vesele jsem se zakřenil. „To asi neměl být dvojsmysl, co?“

Rozesmála se. „Na co ty pořád nemyslíš.“

Znovu jsme se políbili. Všude kolem běsnila bouře a já tiskl Ceit k sobě navzdory lijáku i vichřici, která námi cloumala. Pak se mi Ceit vyprostila.

„Už radši půjdu. Bůhví, jak vysvětlím všechnu tuhle promočenou hrůzu.“

Ještě mě naposledy chvatně políbila a rozběhla se do náručí noci, kde ji spolkla bouře. Chvíli jsem zůstal stát, abych popadl dech, a pak jsem se vrátil na stezku k domku Gilliesových. Neušel jsem ani deset metrů a ze tmy se vynořila postava. Vyděsila mě k smrti a málem jsem vyjekl. Pak jsem poznal, že je to Peter. Neměl na sobě žádné nepromokavé oblečení, jen své montérky a obnošený tvídový kabátek, který zdědil po Donaldu Seamusovi. Byl promočený skrz naskrz, vlasy se mu lepily k obličeji a v něm se zračil zoufale žalostný výraz, který jsem viděl i navzdory tmě. Bratr musel vstát, obléct se a vyrazit za mnou hned poté, co jsem se vytratil.

„Proboha, Petere, co tě to napadlo?“

„Tys byl s Ceit,“ řekl.

To jsem nemohl popřít. Zjevně nás viděl. „Ano.“

„Za mými zády.“

„Ne, Petere.“

„Ale ano, Johnny. Vždycky všecko děláme spolu, ty, já a Ceit. Vždycky. Vždycky my tři, už od Deanu.“ Oči mu hořely podivnou naléhavostí. „Viděl jsem, jak jsi ji políbil.“

Vzal jsem ho za paži. „No tak, Petere, pojď, půjdeme domů.“

Ale vytrhl se mi. „Ne!“ Upřeně se na mě díval z bouře. „Tys mi lhal!“

„Nelhal.“ Začínal se mě zmocňovat vztek. „Krucinál, Petere! My se s Ceit máme rádi, chápeš? S tebou to nemá co dělat.“

Chvíli na mě zíral. Na ten pohled zrcadlící naprostou zradu nikdy nezapomenu. Pak se rozběhl do noci. Byl jsem tak zaskočený, že mi trvalo několik vteřin, než jsem se vzpamatoval. Tou dobou už mi bratr mizel z dohledu.

„Petere!“ křičel jsem za ním. Utíkal směrem od domku, do míst, kde leželo pobřeží. Vztekle a zoufale jsem si vzdychl a vyběhl jsem za ním.

Všude podél rozeklaného severního pobřeží se rozbíjela pohoří vln. Vodní masa se tříštila o obří kusy a úlomky skal rozeseté podél paty nízkých útesů. Zahlédl jsem Petera, pouhý stín temné postavy, jak se přes ně škrábe. Bylo to šílenství. Moře si pro něj mohlo každým okamžikem sáhnout a strhnout ho do úžiny za jistou smrtí. Proklínal jsem chvíli, kdy se narodil, a vyrazil jsem na skály za ním.

Několikrát jsem na něj zavolal, ale mé volání utonulo v hukotu moře a vítr mi je vztekle rval od úst. Mohl jsem se snažit jen o to, abych Petera neztratil z dohledu a dohonil ho. Dostal jsem se na pět nebo sedm metrů od něj a on se pustil do šplhání. Za normálních okolností by to nebyl výstup nijak náročný, ale při těch příšerných podmínkách se to rovnalo čirému bláznovství. Machair se tu přibližoval k pobřeží na nějakých sedm metrů a končil prudkým srázem vedoucím ke skaliskům. Směrem od moře v půdě zela hluboká trhlina, dočista jako kdyby někdo vzal gigantický klín a palici a rozštípl ji.

Peter byl už skoro nahoře a, spadl. Jestli vykřikl, neslyšel jsem ho. Prostě najednou zmizel v té černé strži. Hodil jsem všechnu opatrnost za hlavu a zběsile jsem se škrábal do míst, kde jsem ho viděl naposledy. Shlédl jsem do průrvy, ale viděl jsem jen černočernou temnotu.

„Petere!“ zakřičel jsem a z hlubiny se mi vrátila ozvěna toho jména. Pak se mi ulevilo, protože mi odpovědělo slabé volání:

„Johnny! Johnny! Pomoz mi!“

Musel jsem přijít o rozum, že jsem udělal to, co jsem udělal. Kdybych se býval zamyslel, doběhl bych zpátky na hospodářství a vzbudil bych Donalda Seamuse. Měl jsem přivést pomoc bez ohledu na to, do jakého maléru bych se dostal. Ale já se nezamyslel a za pár vteřin jsem nepotřeboval pomoc o nic méně než Peter.

Začal jsem slézat do pukliny a snažil jsem se zapřít o její dvě protilehlé stěny, ale vtom se skála pod mou levou nohou zničehonic rozdrolila a já se zřítil do černoty.

Během pádu jsem se udeřil do hlavy, a ještě než jsem dopadl na dno, ztratil jsem vědomí. Netuším, jak dlouho jsem nebyl při sobě, ale jako první jsem zaznamenal Peterův hlas kdesi těsně u svého ucha – znovu a znovu opakoval mé jméno jako nějakou bezmyšlenkovitou mantru.

A vědomí s sebou přineslo bolest. Pronikavou bolest v levé paži, která mi brala dech. Ležel jsem na lůžku z kamenů a oblázků s rukou nepřirozeně zkroucenou pod sebou. Hned mi bylo jasné, že je zlomená. Stálo mě hodně sil, abych se převrátil a vztyčil se do sedu. Zády jsem se opřel o skálu a z plných plic jsem proklínal dnešní noc, Boha, Matku boží i Petera, zkrátka každého, kdo mi přišel na mysl. Neviděl jsem vůbec nic a řev oceánu mě zcela ohlušoval. Kamínky pode mnou byly vlhké, pokryté chaluhami a pískem, a já si uvědomil, že jediným důvodem, proč nejsme pod vodou, je odliv.

Za přílivu by se při takové bouři do průrvy řítily přívaly pěnící se vody a oba bychom se už dávno utopili. Peter kvílel a zuby mu jektaly. Přitiskl se ke mně a já cítil, jak se chvěje.

„Musíš jít pro pomoc,“ zakřičel jsem.

„Já od tebe neodejdu, Johnny.“ V obličeji jsem cítil jeho dech.

„Petere, jestli sis nic nezlomil, musíš odsud vylézt a dojít pro Donalda Seamuse. Mám zlomenou ruku.“

Ale on se ke mně přimkl ještě silněji a vzlykal a třásl se. Nechal jsem hlavu padnout dozadu a zavřel jsem oči.

Když jsem je zase otevřel, do průrvy zešikma pronikalo první šedé světlo svítání. Peter ležel na kamíncích schoulený vedle mě a nehýbal se. Vyděsil jsem se a začal jsem volat o pomoc. Taková bláhovost! Kdo by mě mohl slyšet?

Ochraptěl jsem a skoro jsem to už vzdal, a tu se v otvoru asi pět metrů nad námi objevil nějaký stín a známý hlas k nám dolů zavolal: „Pro Kristovy rány, jak jste se tam, kluci, dostali?“ Byl to náš soused, Roderick MacIntyre. Později jsem se dozvěděl, že po bouři zjistil, že se mu ztratily ovce, a hned je vyrazil hledat k útesům. Nebýt toho šťastného řízení osudu, oba bychom tam bývali mohli zahynout. Přesto jsem se stále obával o Peterův život. Od okamžiku, kdy jsem se probral, se bratr ani nepohnul.

Všichni muži, kteří nebyli na moři s rybářskou flotilou, se shromáždili nad útesy a jednoho spustili na laně dolů, aby nás vytáhli. Vichřice polevila, ale stále ještě foukal silný vítr. Nikdy nezapomenu na výraz ve tváři Donalda Seamuse v tom žlutošedém jitřním světle. Když mě vytáhli nahoru, neřekl ani slovo, jen mě vzal do náručí a odnesl mě k molu, kde čekala loď, aby nás převezla do Ludaghu. Peter byl stále v bezvědomí a v hloučku mužů postávajících kolem lodi jsem zaslechl někoho říkat, že trpí vyčerpáním z podchlazení. „Hypotermie,“ řekl jiný. „Jestli to přežije, bude moct mluvit o štěstí.“ A já ucítil bodavý pocit viny. Nic z toho by se nestalo, kdybych se býval tajně nescházel s Ceit. Jak se jen budu moci podívat své matce v příštím životě do očí, když jsem dopustil, aby se Peterovi tohle přihodilo? Vždyť jsem jí dal svůj slib!

Na následující den mnoho vzpomínek nemám. Vím, že nás v Ludaghu naložili do dodávky Donalda Seamuse a odvezli nás do venkovské nemocnice v Daliburghu. Do nemocnice Nejsvětějšího srdce. Asi jsem byl také podchlazený a vyčerpaný, protože si ani nevzpomínám, jak mi dávali ruku do sádry. Byla veliká a těžká, sahala od zápěstí až k lokti, jen prsty mi z ní vyčnívaly. Vybavuji si řádové sestry, které se nakláněly nad mé lůžko. Byly děsivé. Černé šaty, bílé plachetky, jako poslové smrti. Také si pamatuji, že jsem se silně potil. Trochu jsem blouznil. Chvíli mě spalovala horečka, pak jsem se zase třásl zimou.

Když jsem konečně přišel k sobě, byla venku tma. Nedokázal bych říct, jestli uběhl den, nebo dva. U postele mi svítila lampička a byl to nezvyk, mít zase elektrické osvětlení. Jako bych se přenesl do svého dřívějšího života.

Ležel jsem na oddělení se šesti lůžky. Některá byla obsazená, ale ani na jednom neležel Peter a mě se začalo zmocňovat zlé tušení. Kde mohl být? Vylezl jsem z postele, stoupl si bosý na studící linoleum a tiše jsem se na roztřesených nohou došoural ke dveřím. Za nimi byla krátká chodba a z jiných otevřených dveří se na ni rozlévalo světlo. Uslyšel jsem tlumené hlasy sester a nějakého muže. Nejspíš lékaře. „Dnešní noc bude kritická,“ řekl. „Jestli ji přečká, měl by se z toho dostat. Visí to ale na vlásku. Aspoň že mládí má na své straně.“

V jakémsi transu jsem prošel chodbou a stanul jsem u dveří. Tři hlavy se otočily ke mně a jedna ze sester okamžitě vyskočila, přiběhla ke mně a vzala mě za ramena. „Co je to za nápady vstávat z postele, mladý muži?“

„Kde je Peter?“ Na víc jsem se nezmohl a viděl jsem, jak se po sobě podívali.

Lékař byl starší, mezi padesáti a šedesáti lety. Na sobě měl tmavý oblek. „Tvůj bratr má pneumonii.“ To mi tehdy mnoho neřeklo, ale podle lékařovy zasmušilé tváře jsem pochopil, že je to vážné.

„Kde je?“

„Na samostatném pokoji na konci chodby,“ odpověděla jedna ze sester. „Zítra se za ním můžeš jít podívat.“

Jenže já je už slyšel, žádné „zítra“ přijít nemusí. Žaludek se mi sevřel.

„Alou zpátky do postele.“ Sestra, která mě držela za ramena, se mnou odešla chodbou zpátky do pokoje. Když mě důkladně zabalila do přikrývky, řekla mi, ať se nebojím a pokusím se usnout. Zhasla a za šepotu sukní se vytratila.

Tmou ke mně dolehl mužský hlas od jedné z postelí. „Zápal plic je zabiják, hochu. Měl by ses za brášku radši modlit.“

Dlouho jsem ležel a poslouchal tlukot vlastního srdce a tep v uších. Potom se ozvalo tiché pochrupování mých spolunocležníků, kterých se konečně zmocnila dřímota. Ale já věděl, že tu noc nezamhouřím oka. Čekal jsem a čekal, až světlo na chodbě konečně zhaslo a maličká venkovská nemocnice se zahalila do ticha.

Po chvíli jsem sebral odvahu a znovu jsem vylezl z postele a došel ke dveřím. Pootevřel jsem je a nahlédl do chodby. Pod zavřenými dveřmi sesterny prosvítal úzký proužek světla a o něco dál, za jinými zavřenými dveřmi, se také svítilo. Vyklouzl jsem na chodbu, proplížil se kolem sesterny až k nim, pomaloučku jsem stiskl kliku a otevřel.

Světlo uvnitř bylo ztlumené. Mělo zvláštní žlutooranžový odstín. Teplý, skoro vábivý. Vládlo tu horko a dusno. Stála tady jediná postel a na jedné její straně byly elektrické přístroje, z nichž se po přikrývce vinuly kabely a hadičky k Peterovi, který pod ní ležel na břiše. Zavřel jsem za sebou a rychle jsem přešel k němu.

Vypadal hrozně. Bledý jako smrt, tmavé kruhy pod očima, tvář lesklá potem. Ústa měl otevřená a jeho přikrývka byla úplně propocená. Dotkl jsem se jeho čela hřbetem ruky a málem jsem před tou horkostí ucukl. Celý hořel. Oči se mu pod víčky pohybovaly a dýchal mělce a rychle.

Pocit viny mě drtil. Přitáhl jsem si k Peterovi židli, usadil se na její okraj, vzal jsem bratrovu ruku do svých a zoufale jsem ji svíral. Život bych za něho býval dal, kdybych mohl.

Nevím, jak dlouho jsem tam seděl. Snad několik hodin. Usnul jsem a nepamatuji si nic až do chvíle, kdy mě jedna ze sester vzbudila, vzala za paži a bez jediného slova výčitek odvedla zpátky do pokoje. Upadl jsem do neklidné dřímoty, která ani nakrátko nepřešla do hlubokého spánku. Pronásledovaly mě podivné sny o vichřici a sexu, dokud se podél závěsů do místnosti nezačal vkrádat úsvit. Pak se najednou po linoleu v úzkých proužcích rozlilo slunce.

Dveře se otevřely a vešly sestry s vozíky se snídaní. Jedna z nich mi pomohla vstát a řekla: „Tvůj bratr je v pořádku. Horečka přes noc ustoupila. Uzdraví se. Po snídani se za ním můžeš jít podívat.“

Rychleji jsem snad už svou kaši s toastem a čajem spořádat nemohl.

Když jsem vešel, ležel Peter ještě stále na břiše. Ale do tváře se mu vrátila barva a kruhy pod očima trochu vybledly. Přisunul jsem si k němu židli. Otočil hlavu a podíval se na mě. Jeho úsměv byl bezkrevný, ale zdálo se, že má upřímnou radost, že mě vidí. Bál jsem se, že mi nikdy neodpustí. „Promiň, Johnny,“ řekl.

Cítil jsem, jak mě v očích bodly slzy. „Co bych ti měl prominout, Petere?“

„Za všechno můžu já.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Za nic nemůžeš, Petere. Jestli tu někdo za něco může, pak já.“

Usmál se. „Celou noc tu se mnou seděla nějaká paní.“

Rozesmál jsem se. „Ale ne, to jsem byl já, Petere.“

„Kdepak, Johnny,“ vrtěl hlavou. „Byla to žena. Seděla tamhle v křesle.“

„Tak to byla některá ze sester.“

„Ne, nebyla to sestra. Do obličeje jsem jí moc dobře neviděl, ale měla na sobě takový zelený kabátek a černou sukni. Držela mě za ruku celou noc.“

I ve svém věku jsem věděl, že z horečky se blouzní a člověk může vidět věci, které nejsou. To já jsem Petera držel za ruku a sestry ho určitě chodily kontrolovat. Všechno se mu v mysli slilo dohromady.

„Měla krásné ruce, Johnny. Takové dlouhé bílé prsty. A byla vdaná. Takže to nemohla být jeptiška.“

„Jak víš, že byla vdaná?“

„Na prsteníčku měla prsten. Takový prsten jsem ještě nikdy neviděl. Takový kroucený, ze stříbra, jako by se dva hadi ovíjeli kolem sebe.“

Myslím, že v tu chvíli se mi zježily všechny chlupy na těle. Peter nevěděl, že mi maminka dala svůj prsten. Nevěděl, že jsem ho schovával v ponožce ukryté v pytli v nohách postele. Nikdy se nedozvěděl, že skončil ve výhni se vším ostatním, co pan Anderson toho dne hodil do plamenů.

Určitě je možné, že si kdesi v mysli uchoval nějakou dětskou vzpomínku na prsten na maminčině ruce. Ale já věřím, že to, co bratr oné noci viděl, nemělo se ztracenými vzpomínkami ani horečnatým třeštěním nic společného. Jsem přesvědčený, že maminka v těch kritických hodinách jeho nemoci seděla u něj a přála si, aby žil. Zasáhla z jiného světa a vyplnila vakuum, které po sobě zanechal můj porušený slib, že se o Petera vždycky postarám.

A tu vinu si s sebou ponesu až do hrobu.

Trvalo pár dní, než nás pustili domů, a ruku jsem měl samozřejmě ještě v sádře. Návratu jsem se děsil. Bál jsem se odplaty Donalda Seamuse, která nás jistojistě čekala. Velmi živě jsem si dokázal vybavit výraz, který měl ve tváři, když nás vytáhli z průrvy.

Přijel do nemocnice se svou starou dodávkou, odsunul postranní dveře a my si sedli dozadu. Těch dvacet minut do Ludaghu jsme jeli mlčky. Převozník Neil Campbell se na nás na oba ptal a vyměnil si s Donaldem Seamusem pár slov, ale ten k nám nadále nepromluvil. Když jsme vystoupili na molo v Haunnu, viděl jsem, jak na nás ze dveří chalupy paní O’Henleyové mává Ceit, drobná modrá postavička nahoře na svahu. Ale sám jsem se na ni zamávat neodvažoval.

Donald Seamus nás rázným krokem vedl do kopce k chalupě, kde čekala Mary-Anne. Vařila nám na kamnech večeři a světnici plnila vůně dobrého jídla. Jakmile jsme vešli, otočila se a důkladně nás zpražila pohledem, ale ani ona nic neřekla a obrátila se zpátky k hrncům na tálu.

První pronesená slova byla modlitba a poděkování Pánu za jídlo na našem talíři. Pak nám Mary-Anne předložila královskou večeři. Tehdy jsem v bibli nebyl zrovna kovaný, a přesto jsem si vzpomněl na příběh marnotratného syna, kterého jeho otec přivítá doma, jako by se nic nestalo. Hltali jsme horkou zeleninovou polévku a vytírali talíře kusy chleba, které jsme si trhali z čerstvého bochníku. Měli jsme dušené maso v omáčce s vařenými bramborami a na závěr žemlovku. Snad nikdy jsem si na ničem takhle nepochutnal.

Po večeři jsem se převlékl do montérek a holínek a odešel jsem nakrmit ovce, slepice a poníka. S rukou v sádře to nebylo zrovna jednoduché, ale já stejně cítil úlevu, že jsme zpátky. A možná – poprvé za ten rok a půl, který jsme tu strávili – jsem si připadal jako doma. Šel jsem se podívat na Morag. Určitě se jí po mně stýskalo, ale v koutku duše jsem se zároveň bál, že na mě mezitím zapomněla. Jenže jsem ji nikde nemohl najít a po téměř půlhodinovém hledání jsem se vrátil do chalupy.

Donald Seamus seděl v křesle u kamen a kouřil dýmku. Když jsem vešel, otočil se na mě.

„Kde je Morag?“ zeptal jsem se.

V očích měl podivně netečný pohled. „Před chvílí jsi ji snědl, chlapče.“

Nikdy jsem Donaldu Seamusovi nedal najevo, jak mě jeho krutost zasáhla, ani jsem mu nedal tušit, kolik slz jsem té noci tiše prolil pod peřinou. Ještě se mnou ale neskončil.

Druhý den mě zavedl do kůlny, kde se porážely ovce. Těžko říct, co na té staré chýši s rezivou plechovou střechou bylo zvláštního, ale jakmile do ní člověk vešel, věděl, že tady přebývá smrt. Ještě nikdy jsem neviděl, jak se porážejí ovce. A Donald Seamus se rozhodl, že nadešel čas, abych se to dozvěděl. „Zvířata jsou k jídlu,“ prohlásil. „Ne pro kamarádství.“

Vtáhl do kůlny mladého berana a zvedl ho na zadní nohy. Přikázal mi, abych vzpouzející se zvíře podržel za rohy. Postavil pod něj kbelík a vytáhl dlouhý ostrý nůž, který se zablýskl ve světle z maličkého okna. Jediným rychlým a krátkým pohybem přeřízl hlavní tepnu na krku, z níž vystříkla krev do kbelíku.

Čekal bych, že zvíře bude bojovat urputněji, ale vzdalo se života téměř okamžitě. Bezmocné veliké oči se na mě dívaly, dokud všechna krev nevytekla a světlo v nich nepohaslo.

Stejný pohled, který jsem viděl i v Peterových očích té noci, kdy ho potkal tentýž osud na Charlieho pláži.

Ten kluk se na mě dívá, jako by čekal, že něco řeknu. Zvláštní, v jeho očích vidím sám sebe. Natáhnu se k němu a vezmu ho za ruku. K čertu s těmi slzami! Všechno zastřou. Na ruce ucítím jeho stisk a všechno, co můj život byl a je, zčerná zoufalstvím.

„Je mi to líto, Petere,“ povídám. „Je mi to tak líto.“

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Starý hřbitov za kamennými zdmi porostlými lišejníkem byl přeplněný. Přeléval se do nového, jehož hroby vykopané do machairu se táhly strání ke kostelu.

Fin zaparkoval a procházel se mezi náhrobky tohoto prostorného posmrtného obydlí. Davy mrtvých. I na ostrůvku jako tento. Ze země tu vyrůstaly kříže, které byly v krajině bez stromů nemilosrdně obnažené. Tolik duší, jež přešly z jednoho života do druhého. A všechny ve stínu kostela, kde kdysi uctívaly Boha. Kostela zbudovaného za peníze rybářů. Kostela, jehož oltář nese příď lodi.

Za oplocením stál moderní přízemní domek s prosklenou verandou s výhledem na úžinu. Nebylo to však soukromé obydlí. Červená cedule na štítu a oválný znak na rampě, která vedla k postrannímu vchodu, prozrazovaly, že se jedná o hospodu. Am Politician. Prakticky situovaná osvěžovna pro mrtvé při cestě z kostela na hřbitov, konstatoval v duchu Fin. Nebo alespoň pro pozůstalé. Místo, kde mohou utopit svůj smutek.

Na parkovišti stál růžový mercedes se stahovací střechou. Když kolem něj Fin procházel, zaštěkal na něj zpoza okénka maličký yorkšírský teriér.

V hospodě bylo takhle k pozdnímu odpoledni ticho a jen hrstka hostů si tu šetřila své jedno pivo. Fin si u upovídané slečny za barem také objednal a ona mu dychtivě vysvětlovala, že hospoda získala své jméno po stejnojmenné lodi, která za války v úžině ztroskotala cestou do Karibiku.

„Samozřejmě,“ pokračovala, „každý, kdo četl Whisky Galore od Comptona Mackenzieho, ví, že náklad činil osmadvacet tisíc beden kvalitní sladové whisky a že ostrované většinu následujícího půlroku zasvětili tomu, aby náklad zachránili a ukryli před celníky.“

Poté vytáhla tři neotevřené lahve whisky, které údajně pocházely ze zmíněného vraku, a Fin si pomyslel, po kolikáté už to asi vypráví.

Napil se piva a změnil téma. „Ta pláž na západní straně ostrova,“ nadhodil. „Ta za hřbitovem.“

„Ano?“

„Proč se jí říkalo Charlieho pláž?“

Slečna pokrčila rameny. „To jsem nikdy neslyšela.“ Otočila se a zavolala na postarší dámu, která seděla sama na zasklené terase, hleděla na moře a pohrávala si se svým ginem s tonikem. „Morag, slyšela jste, že by se té pláži dole někdy říkalo Charlieho pláž?“

Morag se otočila a Fin pochopil, že v mládí musela být nesmírně krásná. Měla výrazné rysy, hladkou opálenou pleť a neuspořádanou hřívu na blond obarvených vlasů, podle kterých by jí Fin hádal tak padesát let, ačkoli viděl, že jí mnohem spíš táhne na sedmdesátku. Obě zápěstí měla ověšená stříbrem a zlatem, prsty obalené prsteny, a když upíjela ze svého drinku, uchopila sklenici elegantní rukou, již zdobily dlouhé fuchsiově růžové nehty. Přes bílou blůzu si oblékla vzorovanou vestu a k ní modrou průsvitnou sukni. Někoho takového by tu člověk opravdu nečekal.

Vyslala k nim líbezný úsměv. „Nemám tušení, a ghraidh,“ řekla anglicky, ale použila gaelské oslovení vyjadřující náklonnost. „Kdybych měla hádat, řekla bych, že to nejspíš bude proto, že se tady z francouzské fregaty Du Teillay vylodil princ Karel Eduard Stuart se svými sedmi muži z Moidartu, aby tu shromáždil armádu pro skotské povstání proti Angličanům v roce čtyřicet pět.“

„To jsem nevěděla,“ přiznala slečna.

Morag zavrtěla hlavou. „Vás už v té škole dneska nic neučí, děti. Traduje se, že princ Charlie nalezl útočiště v jednom zálivu tam dole, kterému se říká Coilleag a‘ Phrionnsa. Princova zátoka.“ Obrátila své sytě a teple hnědé oči k Finovi. „Kdo se ptá?“

Fin vzal sklenici, vyšel na zasklenou terasu a podal ženě ruku. „Fin Macleod. Snažím se vypátrat rodinu, která kdysi obývala hospodářství přímo pod vaším domem.“

Překvapeně pozdvihla obočí. „Vážně? Takže víte, kdo jsem?“

Usmál se. „Ano, od chvíle, kdy jsem přijel na ostrov. Netrvalo dlouho a doneslo se mi to. Ale teď opravdu jen hádám a podotýkám, že to nemá co dělat s tím růžovým mercedesem na parkovišti: vy budete ta herečka, Morag McEwanová?“

Rozzářila se. „Hádáte správně, a ghraidh. Z vás měl být detektiv.“

„Taky že byl,“ zazubil se Fin. „Zjevně bych vás měl znát z televize.“

„Ne každý dřepí u televize jako otrok.“ Napila se ginu. „Říkal jste ‚byl‘?“

„Ano, teď už jsem jen obyčejný smrtelník Fin Macleod.“

„Víte, a ghraidh, já tady vyrůstala v době, kdy ještě na každém hospodářství někdo žil. Takže jestli vám někdo může povědět, co chcete vědět, jsem to já.“ Dopila a ztuhle se postavila na nohy. Její ruka vystřelila, aby se zachytila Finovy paže. „Aby to revma čert spral! Pojďte, zajedeme ke mně, Fine Macleode, bývalý detektive, a já vám k tomu vyprávění naleju skleničku nebo tři.“ Spiklenecky se k němu naklonila, ale její hlas měl k šepotu dost daleko. „Doma se chlastá levněji.“

Když vyšli ven, Morag navrhla: „Nechte si auto tady a pojeďte se mnou. Dojít si pro něj můžete vždycky.“ Usedla do svého růžového mercedesu a čekající psík ji bouřlivě přivítal. Fin dosedl vedle ní a dáma ho představila: „Tohle je Dino. Dino, dovol, abych ti představila Fina.“ Nastartovala a stáhla střechu. Psík se na Fina podíval a vyskočil Morag na klín. „Zbožňuje, když mu fouká kolem čumáku. A dnů, kdy svítí slunce, je tak málo, že by byl hřích jet se zataženou střechou, nemám pravdu?“

„Máte.“

Zapálila si cigaretu. „Ať jde vláda s tím svým zákonem k čertu. Dneska už si člověk ke drinku nemůže vychutnat ani cigaretu, leda pěkně doma.“ Vdechla kouř hluboko do plic a zase ho spokojeně vyfoukla. „Lepší.“

Spojka hlučně sežvýkla zařazenou jedničku. Nato Morag otočila volantem, nasměrovala mercedes vzhůru do kopce a přískoky vyrazili k bráně, kde jen o vlásek minuli sloupek. Dino se jí tlapkami zavěsil přes pravou ruku a čenich nastavoval větru. Morag krkolomně přeřadila s cigaretou v ruce a vůz zrychlil směrem k základní škole a pak pokračoval silnicí ke kostelu. Fin se přistihl při tom, jak mu ruce sklouzly podél boků, kde se z obou stran křečovitě zachytily sedadla, a paže mu napětím zdřevěněly. Morag si ničeho nevšímala a auto se smýkalo tu nalevo, tu napravo po každém zařazení. Příval vzduchu s sebou strhával kouř z jejích úst a cigaretový popel.

„Když jsem v autosalonu popsala, jakou barvu bych chtěla, tvrdili mi, že růžovou nedělají,“ ozvala se. „A já na to: Ale to víte, že děláte. Ukázala jsem jim své nehty a nechala jsem jim tam lahvičku laku, aby to trefili správně. A když mi auto předávali, povídám jim: Tak vidíte, všechno jde.“ Rozesmála se a Fin v duchu prosil, jestli by se při tom vyprávění nemohla dívat radši na silnici než na něj.

Zdolali vršek a sjížděli k přístavu v Haunnu. Na poslední chvíli však u malé zátoky zabočili vpravo a vjeli na novou příjezdovou cestu k velké bílé rezidenci. Předrnčeli přes rohož proti dobytku a pod koly zachroupala směs žulových kamínků a barevných skleněných korálků.

„Když se v noci kolem domu rozsvítí, korálky září,“ vysvětlovala Morag poté, co s Dinem vystoupili. „Jako by člověk chodil po světle.“

Schodiště na terasu střežily sádrové sošky nahých žen, po celé zahradě postávali či polehávali jelínci v životní velikosti a na skalce u jezírka odpočívala bronzová mořská panna. Na plotu Fin spatřil trubičky neonového osvětlení a mezi trsy vřesu a několika houževnatými kvetoucími keři, které tu zjevně nějak odolávaly větru, vedly terakotové dlaždice. Všude kolem domu klinkaly zvonkohry neutuchající kakofonií bambusu a oceli.

„Tak pojďte dál.“

Fin následoval Morag s Dinem do haly. Měkký tartanový koberec pokračoval po širokém schodišti do prvního patra. Stěny pokrývaly tištěné reprodukce obrázků madon, slavných plachetnic a světců. Na řeckých sloupech se vyjímaly pestrobarevné dekorace a přímo ve dveřích do obývacího pokoje a baru se protahoval stříbrný panter v životní velikosti. Po obou stranách místnosti byla panoramatická okna a na terasu vedly prosklené dveře. Každičká odkladní plocha, poličky, stoly i barový pult, byla poseta porcelánovými soškami, zrcadlovými šperkovnicemi, lampičkami a lvíčky. Dlaždicová podlaha se leskla tak, že by se v ní člověk mohl prohlížet.

Morag odhodila kabát na kožené sklápěcí křeslo a šla jim k baru nalít. „Pivo, whisky? Něco exotičtějšího?“

„Pivo si dám rád.“ Fin ho v Am Politician stihl vypít sotva polovinu. Vzal si od Morag napěněnou sklenici a mezi tretkami prošel k severnímu francouzskému oknu s výhledem přes úžinu k Jižnímu Uistu. Přímo pod ním ležela zátoka s maličkým kamenným přístavem, odkud kdysi odplouvala loď do Ludaghu – později si výstavba silnic vyžádala trajekt pro auta. „Vy jste se tu narodila?“

„Ne, ale prožila jsem tu velkou část dětství.“

Fin se otočil a viděl, jak si Morag důkladně přihýbá ze svého ginu s tonikem. Cinkání ledu ve sklenici znělo jako zvonkohry venku. „A jak se děvče z Eriskay stane slavnou herečkou?“

Morag propukla v burácivý smích. „Nevím, jestli slavnou,“ poznamenala. „Ale první krok k tomu, aby se děvče z Eriskay stalo čímkoli jiným než děvčetem z Eriskay, je odsud vypadnout.“

„Kolik vám bylo, když jste odjela?“

„Sedmnáct. Šla jsem na Královskou skotskou divadelní a hudební akademii v Glasgow. Vždycky jsem se chtěla stát herečkou. Už od toho dne, co na faře promítali film o Eriskay. Ne že by šlo zrovna o drama. Byl to dokument, který natočil nějaký Němec ve třicátých letech. Ale vidět ty lidi na velikém plátně bylo zvláštní. Neodolatelně přitažlivé. Nevím, ale jako by jim to dodávalo nesmrtelnost. A já ji chtěla taky.“ Uchechtla se a vyšla zpoza baru. Uvelebila se na divanu a Dino jí okamžitě skočil na klín. „Jednou nám učitel oznámil, že bude u sebe doma promítat filmy, a já byla nadšením bez sebe. Začal s tím někdy těsně po zavedení elektřiny. Všichni jsme se mu nacpali do obýváku, abychom to viděli. Každého nás zkásnul o penny a pak nám promítl diapozitivy z dovolené v Inverness. Představte si to!“ Smála se, až se za břicho popadala, a Dino zvedl hlavu a dvakrát zaštěkal.

Fin se usmíval. „Jezdívala jste se sem podívat?“

Energicky zavrtěla hlavou. „Nikdy. Léta jsem pracovala po divadlech v Glasgow a Edinburghu a účinkovala v pantomimách po celém Skotsku. Pak mi Robert Love ze Skotské televize nabídl první televizní roli a už nikdy jsem se neohlédla. Odjela jsem do Londýna. Chodila jsem na spoustu konkurzů, dostala jsem pár rolí, v mezičase jsem se živila jako servírka. Myslím, že jsem hrála slušně, ale hvězda ze mě nikdy nebyla.“ Další doušek ginu přinesl okamžik zahloubání. „Tedy až do chvíle, kdy mi nabídli roli v Ulici. Přišlo to tak trochu na stará kolena, ale úspěch z toho byl přes noc. Nevím proč, ale mou postavu lidi prostě milovali.“ Tiše se zasmála. „Asi by se dalo říct, že to ze mě udělalo celebritu. A těch dvacet let slávy s pohádkovými příjmy, které mi to přineslo, zaplatilo všechno, co tu vidíte.“ Rozmáchle ukázala na své království. „Velice pohodlný důchod.“

Fin se na ni dlouze a zamyšleně díval. „Proč jste se vrátila?“

Pohlédla na něj. „Vy jste ostrovan, co?“

„Jsem. Z Lewisu.“

„Takže víte proč. Ostrovy, a ghraidh, mají něco, co člověka nakonec vždycky přivede zpátky. Už jsem si dokonce rezervovala místo na tom hřbitově za kopcem.“

„Byla jste vdaná?“

Morag se posmutněle usmála. „Zamilovaná, jednou. Ale vdaná ne.“

Fin se obrátil k postranním oknům a zadíval se přes kopec. „Takže jste znala ty lidi z hospodářství pod vámi?“

„Znala. Když jsem byla malá, žila tu stará vdova O’Henleyová s děvčetem jménem Ceit. Chodily jsme spolu do třídy. Ceit byla domovanka.“

Fin nechápavě svraštil obočí. „Domovanka? Kdo to je?“

„Domovan je dítě z domova, a ghraidh. Ze sirotčinců a obecních i katolickou charitou zřízených dětských domovů jich sem na ostrovy posílali stovky. Prostě a jednoduše je šoupli k úplně cizím lidem. V té době nikdo nikoho neprověřoval. V Lochboisdale vyložili děcka z lodi na molo, ať si tam s cedulí se jménem rodiny počkají, až si je někdo vyzvedne. Škola tamhle na kopci jich byla plná. Svého času jich tam chodila skoro stovka.“

Fin byl v šoku. „O tom jsem vůbec nevěděl.“

Morag si zapálila a při dalším vyprávění pokuřovala. „Jo, jo, provozovalo se to ještě v šedesátých letech. Jednou jsem zaslechla kněze, jak říká, že ostrov už potřeboval čerstvou krev po všech těch generacích příbuzenských sňatků. Mám dojem, že v tom byl tenhle záměr. Ale abyste si nemyslel, nešlo jenom o sirotky. Ty děti pocházely i z rozpadlých rodin. Ale nebylo pro ně cesty zpět. Jakmile je poslali sem na ostrovy, veškeré vazby na minulost se zpřetrhaly. Kontakt s rodiči nebo rodinou jim zakázali. Chudáci děti. Některé z nich čekalo strašné zacházení. Bití, i horší věci. Většinou je brali jen jako otroky na práci. Pár z nich mělo větší štěstí. Jako třeba já.“

Finovi se překvapením rozšířily oči. „Vy jste byla domovanka?“

„Přesně tak. Žila jsem u jedné rodiny v Parksu, na opačné straně ostrova. Všichni už jsou pochopitelně na onom světě. Vlastní děti neměli. Ale na rozdíl od mnoha jiných na své dětství tady vzpomínám ráda. A to je taky důvod, proč mi nedělalo potíže se sem vrátit.“ Vyprázdnila svou sklenici. „Potřebovala bych kapičku dolít. Co vy?“

„Ne, díky.“ Fin se svého piva sotva dotkl.

Morag odložila Dina a šla si namíchat další gin s tonikem. „Děti pochopitelně nezažívaly peklo jenom od místních. Byli tu i lidi odjinud. Nejčastěji Angličané. Jako třeba ředitel daliburské školy.“ Usmála se. „Věřil, že nás sem přijel civilizovat, a ghraidh. A zakázal nám Gillean Cullaig.“

„Co je to?“

„Takhle se tu říkalo silvestrovské tradici, kdy skupinky kluků obcházely večer před Novým rokem stavení s požehnáním a básničkou, za které si vykoledovaly chleba, sušenky, buchty a ovoce. Všechno si to nosili v bílých pytlích od mouky. Dělalo se to celá staletí. Ale panu Bidgoodovi připadalo, že to zavání žebrotou, a svým žákům zakázal se toho účastnit.“

„A to všichni poslechli?“

„Většina ano. Ale jeden kluk ode mě ze třídy neposlechl. Donald John, taky domovan. Žil tam za kopcem u sourozenců Gilliesových. Ten se na zákaz vykašlal a šel se staršími kluky koledovat. Když to Bidgood zjistil, vzal řemen a dal mu hrozný výprask.“

Fin vrtěl hlavou. „Na to neměl právo.“

„Co vás nemá, tenkrát měli právo, na co se jim zachtělo. Ale Donald Seamus, to byl ten, u kterého Donald John bydlel, si to líbit nenechal. Vydal se do školy a dal řediteli parádně po hubě, promiňte mi ten výraz. Hned toho dne Donalda Johna ze školy odvedl. Už napořád.“ Usmála se. „Bidgood do měsíce odtáhl se staženým ocasem zpátky do Anglie. Býval to tu pestrý život.“

Fin se rozhlédl kolem sebe a pomyslel si, že život téhle ženy na pestrosti vůbec nic neztratil. „A věděla byste, co se mohlo stát s Ceit?“

Morag pokrčila rameny a zase se napila ginu. „To bohužel netuším, a ghraidh. Odjela z ostrova krátce přede mnou, a pokud vím, nikdy se nevrátila.“

Další slepá ulička.

Když se Fin zvedl k odchodu, podél celého pobřeží západního zálivu se zatáhlo, vítr zesílil a tu a tam přivál kapku deště. Kdesi mnohem dál na západě, za mračny, slunce klesalo k obzoru a skrápělo oceán tekutým zlatem.

„Radši vás odvezu zpátky přes kopec, a ghraidh. Vypadá to, že by vás mohl chytit liják. Jenom si otevřu vrata do garáže, abych mohla zajet rovnou dovnitř, až se vrátím.“

Vyťukala kód na garážovém terminálu, vrata se zvolna otevřela a sklopila se ke stropu. Nastoupili do auta a Fin si vzadu v garáži všiml starého kolovrátku. „Snad nepředete?“

Morag se rozesmála. „Chraň pánbůh! Nikdy v životě.“ Dino jí skočil na klín a ona zavřela dveře auta. Střechu pro tentokrát nechala zataženou. Dino čenichal, kňučel a rejdil svým vlhkým čumákem po skle, dokud Morag okénko nestáhla. Pak se uvelebil ve své oblíbené pozici přes ruku paničky a hlavu vystrčil ven. Morag vyjížděla po příjezdové cestě a vysvětlovala: „Je to starý kousek, který si nechám opravit. Bude se krásně vyjímat v jídelně. Jako připomínka dnů dávno minulých. Když jsem byla malá, každá ženská tu předla vlnu. Naolejovaly ji a pletly z ní přikrývky, ponožky a svetry pro mužské. Většina z nich se tehdy živila jako rybáři. Pět dní v týdnu trávili na moři a eriskayské svetry upletené z té naolejované vlny fungovaly stejně dobře jako nepromokavá bunda. Nosil je každý.“

V bráně Morag potáhla z cigarety a auto se prudce vychýlilo. Nenarazilo do ní jen o centimetry.

„Každá hospodyňka mívala vlastní vzor. Většinou se dědil z matky na dceru. Byl tak specifický, že když z moře vytáhli mrtvého, skoro vždycky ho dokázali identifikovat podle vzoru jeho svetru, i kdyby byl v takovém stadiu rozkladu, že už ho nikdo nepoznával. Vzory byly stejně spolehlivé jako otisky prstů.“

Zamávala postaršímu muži se psem, se kterým Fin předtím mluvil, a mercedes málem skončil v příkopu. Ale Morag to ani v nejmenším netrápilo.

„Máme tu na ostrově jednoho kněze na odpočinku, který se trochu zabývá historií.“ Zasmála se. „Co jiného má taky dělat chlap v celibátu o dlouhých zimních nocích.“ Šibalsky se na Fina zaculila. „Je to ovšem docela expert na staré eriskayské vzory. Slyšela jsem, že má sbírku jejich fotografií a kreseb. Prý sahá sto let zpátky, i víc.“

Když vyjeli na kopec, Morag se po očku podívala na svého spolucestujícího. „Moc toho nenamluvíte.“

Fin v duchu namítl, že není zrovna snadné dostat se tu ke slovu, ale nahlas řekl: „Vaše vyprávění se krásně poslouchá, Morag.“

Po chvíli se zeptala: „Proč se zajímáte o lidi, kteří žili na hospodářství paní O’Henleyové?“

„Víte, stará paní O’Henleyová mě sama o sobě vlastně nezajímá. Snažím se vystopovat kořeny jednoho starého člověka, který teď žije na Lewisu. Podle mě může pocházet z Eriskay.“

„Možná ho znám. Jak se jmenuje?“

„To jméno vám nic nenapoví, Morag. On si dnes říká Tormod Macdonald, jenže tak se ve skutečnosti nejmenuje.“

„A jak se tedy jmenuje?“

„To je právě to, co nevím.“

Když Fin vyrazil z Ludaghu na sever, spustil se déšť a hnal se od otevřeného moře přes machair. Zprvu spadla tu a tam jedna nebo dvě těžké kapky, ale pak dorazily posily, které Fina donutily zapnout stěrače na nejvyšší rychlost. U Daliburghu odbočil k Lochboisdale. Neustále myslel na to, že Moragino vyprávění o eriskayských pletených vzorech možná znamená poslední naději, jak vystopovat skutečnou identitu Marsailina otce. Ale výsledek byl více než nejistý.

Hotel Lochboisdale stál na kopečku nad přístavem, v závětří vrchu Ben Kenneth. Byla to stará, tradiční nabílená budova s moderními přístavky a jídelnou, z níž se otevíral výhled na celý záliv. U tmavého pultu na recepci sloužila dívka v tartanové sukni, která Finovi předala klíč k jednolůžkovému pokoji a potvrdila mu, že fax v hotelu mají. Fin si zapsal číslo a odešel po schodech do pokoje.

Z vikýřového okna se v pohasínajícím večerním světle díval k molu. Z dešťové clony se vynořil trajekt s dvojitým červeným komínem patřící rejdařství CalMac a připlouvající z Obanu. Přirazil k rampě a spustil sklopná vrata nákladního prostoru pro automobily. Drobné postavičky ve žlutém nepromokavém oblečení statečně vzdorovaly dešti a máváním navigovaly auta ven z lodi. Fin si pomyslel, jak se asi musely cítit ty nešťastné vyjukané děti, které kdosi vytrhl ze známého prostředí, vyklopil tady v přístavu a zanechal napospas jejich osudu. Zmocnil se ho vztek na ty, jejichž víra a politické názory to umožnily nařídit.

Kdo o tom tehdy věděl, kromě postižených? Proč se o tom nikdy nepsalo v tisku? Dnes by o něčem takovém noviny jistě informovaly. Jak by asi tenkrát lidé reagovali, kdyby bývali věděli, co se děje? Fin si byl jistý, že jeho vlastní rodiče by to pobouřilo. Když na to myslel, cloumal jím hněv. Hněv rodiče. A bolest sirotka. Dokázal s těmi ubohými dětmi soucítit s intenzitou skoro až trýznivou. Nejradši by se rozpřáhl a do něčeho praštil. Nebo do někoho. Za ně.

A déšť stékal po okenní tabulce jako slzy prolité za všechny ty ztracené nešťastníky.

Fin došel večerním šerem k posteli, posadil se na pelest a rozsvítil lampičku. Cítil, že se na něj snáší deprese, jako rubáš. V telefonním seznamu svého mobilu našel číslo pevné linky George Gunna a zavolal na něj. Telefon zvedla manželka a Fin si vzpomněl na několikeré Georgeovo pozvání, aby k nim zašel na večeři a dal si s ním a jeho ženou divokého lososa. Přesto se s ní dosud neseznámil.

„Dobrý večer, paní Gunnová, u telefonu Fin Macleod. Máte tam George?“

„Ale, dobrý večer, pane Macleode,“ pozdravila ho, jako by byli staří přátelé. „Okamžíček. Hned vám ho zavolám.“

Po chvilce čekání se ozval Gunnův hlas: „Kde jste, pane Macleode?“

„V Lochboisdale, Georgi.“

„Co proboha děláte tam na jihu?“ Fin na jeho hlase poznal, jak ho to překvapilo.

„Jsem si celkem jistý, že Marsailin otec pochází z Eriskay. A mám dojem, že by mohl existovat způsob, jak zjistit, kdo byl – chci říct je. Ale půjde o výstřel naslepo, Georgi, a budu potřebovat vaši pomoc.“

Nastalo dlouhé ticho. „Jakou?“

„Dostaly se vám nakonec do ruky kresby vzoru z té přikrývky, která se obtiskla do částí těla s posmrtnými skvrnami?“

Další dávka překvapení. „Dostaly. Kreslíř tu byl vlastně zrovna dnes.“ Gunn se odmlčel. „Máte v úmyslu prozradit mi, o co jde?“

„Mám, Georgi. Jakmile to budu vědět s jistotou.“

Z druhého konce se ozval povzdech. „Vy zkoušíte mou trpělivost, pane Macleode.“ Fin vyčkával. „Co chcete, abych udělal?“

„Potřeboval bych, abyste mi ty kresby poslal faxem sem do hotelu Lochboisdale.“

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Už je zase tma, sakra! V jednom kuse tma. Měl jsem sen. Byl tak zřetelný. A teď si na něj zaboha nemůžu vzpomenout. Ale probudil mě. Určitě mě probudil.

Kolik je hodin? Vida, Mary asi odnesla budík z nočního stolku. Ale určitě už bude čas na dojení. Snad už se déšť přehnal. Odhrnu závěs a vidím, jak voda stéká po skle. Kruci.

Během chvilky se obléknu. Na židli visí ještě má stará čepice. Provází mě už roky. Hřála mě a chránila za každého počasí. A kolikrát mi uletěla.

Na chodbě se svítí, ale Mary nikde. Možná mi v kuchyni vaří snídani. Tak se posadím ke stolu a počkám. Nemůžu si vzpomenout, co jsme měli k večeři, ale už mám hlad.

Bože! Najednou se mi vybavuje ten zatracený sen. Byl jsem někde na pláži, procházel jsem se s nějakým mladým mužem. Dal mi medailonek podobný minci na řetízku. A já ho sevřel v pěsti, rozmáchl jsem se a mrštil jím do oceánu. Teprve když mi mizel z dohledu, jsem si uvědomil, co to je. Svatý Kryštof. Dala mi ho Ceit. Pamatuju si to, jako by se to stalo dnes. Panovala tma a já byl v hrozném stavu.

Peter ležel zabalený do starého pleteného přehozu vzadu v dodávce Donalda Seamuse, která stála u mola v Ludaghu. Všude samá krev. A já se skoro nedokázal ovládnout.

Přes úžinu jsme ho sem z Haunnu dopravili v pramici, kterou měl Donald Seamus uvázanou v zátoce. Rozpoutalo se peklo. Ve vichřici jsem cítil boží hněv a v jejím burácení jsem slyšel matčiny výčitky. Nebýt světel chalup na tomhle břehu zátoky, nikdy jsme cestu nezvládli. Té noci byla černočerná tma a pramice se zmítala na vlnách jako korková zátka. Chvílemi jsem jen stěží dokázal ponořit vesla zpátky do vody a znovu zabrat.

Loďka uvázaná u mola sebou v temnotě házela nahoru a dolů a já věděl, že Ceit bude muset doveslovat zpátky úplně sama. Viděl jsem, že nechce, a na ten pohled v jejích očích nikdy nezapomenu. Oběma rukama mě uchopila za límec.

„Nejezdi, Johnny.“

„Musím.“

„Nemusíš! Můžeme jim vysvětlit, co se stalo.“

Ale já zavrtěl hlavou. „Nemůžeme.“ Vzal jsem ji za ramena. Svíral jsem ji až příliš silně. „Nesmíš to nikomu říct, Ceit. Nikdy. Slib mi to.“ Když nic neříkala, zatřásl jsem s ní. „Slib mi to!“

Uhnula pohledem a sklonila hlavu. „Slibuju.“ Vítr odnesl její slova málem dřív, než se donesla ke mně. Objal jsem ji a tiskl tak pevně, až jsem se bál, že ji rozmačkám.

„Tohle se nikomu vysvětlit nedá,“ řekl jsem jí. „A musím něco zařídit.“ Zklamal jsem svou matku a věděl jsem, že sám se sebou nedokážu žít, dokud nedám věci do pořádku. Jestli vůbec mohly být zase někdy v pořádku.

Ceit na mě pohlédla a v obličeji se jí zračil děs. „Nech to být, Johnny. Nech to být.“

Ale já nemohl. A věděla to i ona. Vyprostila se z mé náruče, sáhla si za hlavu a rozepnula řetízek se svým medailonkem svatého Kryštofa. Podala mi ho a přívěsek se ve větru točil sem a tam. „Chci, aby sis to vzal.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To nemůžu. Nosíš ho, co tě znám.“

„Vezmi si ho!“ řekla tónem, který nesnesl odpor. „Ochrání tě, Johnny. A chci, aby sis mě připomněl pokaždé, když se na něj podíváš. Abys nezapomněl.“

Nerozhodně jsem si od ní medailonek vzal a pevně jsem ho sevřel v dlani. Maličký kousek Ceit, který mě bude provázet celý život. Pak mě prsty pohladila po tváři jako tenkrát poprvé a políbila mě. Tak něžně a sladce, polibkem lásky a zármutku.

Tehdy jsem ji viděl naposled. A přestože jsem se oženil a vychoval dvě krásné dcery, už nikdy jsem nikoho tak nemiloval.

Bože můj! Co mě to popadlo, že jsem ten medailonek zahodil do moře? Zdálo se mi to, nebo jsem to opravdu udělal? Proč? Proč bych to dělal? Ubohá Ceit. Navždy ztracená.

Rozsvítí se a já mrkám v prudké záři. Nějaká žena na mě zírá jako na zjevení. „Co vás to napadlo, pane Macdonalde, sedět tady potmě? Vždyť vy jste i oblečený.“

„Musím jít podojit,“ vysvětluji jí. „Čekám jen, až mi Mary přinese snídani.“

„Na snídani je ještě brzy, pane Macdonalde. Pojďte, pomůžu vám a zase si lehnete.“

Ženská bláznivá. Už jsem přece vstal. A krávy nepočkají.

Podepře mě pod ramenem a pomáhá mi na nohy. Zadívá se mi do obličeje a já vidím, že ji něco znepokojilo.

„Ale, pane Macdonalde… Vy pláčete.“

Opravdu? Sáhnu si na tvář a ucítím, že je celá mokrá.

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Domek starého kněze stál nad Charlieho pláží hned před zatáčkou, kde silnička odbočovala na Parks a Acarsaid Mhor. Kněz byl seschlý stařík, shrbený a vrásčitý vlivem let i podnebí, ale bílé vlasy měl husté a jeho jasné modré oči prozrazovaly bystrost a inteligenci.

Ode dveří stavení se naskýtal pohled na celou délku Coilleag a‘ Phrionnsa a na nový vlnolam téměř hned pod domkem a také krásný výhled na Barrskou úžinu.

Bylo dopoledne, a než kněz přišel po zaklepání otevřít, Fin se na prahu kochal zdejší scenerií. Křišťálovou modř zátoky zalévaly kaskády slunečního svitu a Finova bunda a kalhoty se třepotaly ve větru.

„Lepší místo si pro sklonek života představit nedokážu,“ ozval se knězův hlas a Fin sebou trhl. Otočil se a spatřil starce hledícího přes úžinu. „Každý den se dívám, jak přijíždí a odjíždí trajekt na Barru, a pokaždé si umiňuju, že se na něj jednoho dne nalodím a zajedu si na takový malý výlet přes vodu. Za přáteli, než zemřou. Barra je nádherný ostrov. Znáte ho?“

Fin zavrtěl hlavou.

„V tom případě byste se tam měl také zajet podívat, a ne to odkládat jako já. Pojďte dál.“

V obývacím pokoji se starý kněz sklonil k jídelnímu stolu posetému kresbami a fotografiemi, které ležely mezi rozevřenými alby s výstřižky, fotokopiemi a ručně psanými seznamy. Rozložil si tu vše hned po Finovu telefonátu. K tomu, aby se mohl pochlubit svou sbírkou, mnoho příležitostí nemíval. Oblékl si zelený kardigan a pod něj bílou košili s drobnými hnědými kostičkami, kterou si u krku rozepnul. Šedé flanelové kalhoty se kolem hnědých papučí skládaly do varhánků. Fin si všiml špíny za nehty a jemné stříbrné strniště na povislé kůži obličeje naznačovalo, že kněz se už dobré dva dny neholil.

„Eriskayské svetry jsou jedním z nejvzácnějších řemeslných výrobků, které dnes ve Skotsku najdete,“ vysvětloval.

„Ony se ještě vyrábějí?“ zeptal se Fin překvapeně.

„Ano, pro družstvo Co-Chomunn Eirisgeidh. Teď je plete už jen pár žen. Původně bývaly pouze v jedné barvě – námořnické modři. Ale dnes se dělají i smetanové. Škoda, že se nedělají vícebarevné, protože na nich by ty rafinované vzory lépe vynikly.“

Sáhl do nákupní tašky na podlaze a vytáhl z ní jeden exemplář, aby ho Finovi předvedl. Rozložil svetr na stole a Fin pochopil, co má starý kněz na mysli. Vzor byl nesmírně propracovaný, řada za řadou vertikálních, horizontálních a lomených žeber, některá ve tvaru kosočtverce, jiná zase klikatá. Stařec zlehka přejel prstem žebrovanou modrou vlnu.

„Pletou se na velmi tenkých jehlicích, pevnými očky. Svetr nemá žádné švy, vidíte? Je velice teplý a voděodolný. Uplést ho trvá asi dva týdny.“

„A každá rodina mívala vlastní specifický vzor?“

„Ano, mívala. Předával se z generace na generaci. Kdysi to byl zvyk rozšířený po celých Hebridách, ale dnes už přežívá jen na Eriskay. A bezpochyby tu nakonec i zanikne. Mladí o převzetí této tradice nejeví zájem. To víte, trvá to moc dlouho. Dnešní děvčata chtějí všechno hned. Nebo ještě lépe už včera.“ Smutně se pousmál a potřásl hlavou. „A proto si myslím, že by byla škoda, aby takové nádherné řemeslo vymizelo, aniž by ho někdo zaznamenal.“

„A vy máte zdokumentovaný vzor každé rodiny tady na ostrově?“

„V zásadě ano. Za posledních sedmdesát let určitě. Nedáte si něco k pití? Co takhle stopičku něčeho ostřejšího?“

Fin zdvořile odmítl: „Na mě je ještě trochu brzy.“

„Ale prosím vás, pane Macleode, na skleničku whisky není nikdy brzy. Tohohle věku jsem se nedožil ani čekáním na frťana, ani pitím mléka.“ Vesele se ušklíbl a přikročil ke starému sekretáři s vyklápěcími dvířky, za kterými se ukrývala sbírka lahví. Jednu vybral a trošku si z ní nalil. „Opravdu vás neuvedu v pokušení?“

Fin se usmál. „Ne, díky.“

Starý kněz se vrátil ke stolu a maličko se napil ze sklenky. „Máte nějakou ukázku toho, co hledáte?“

„Mám.“ Fin vytáhl z tašky Gunnův fax a uhladil ho na svetru na stole.

Stařec si ho zkoumavě prohlížel. „Ovšem. Zcela bezpochyby eriskayský vzor,“ konstatoval. „Odkud ho máte?“

Fin zaváhal. „Je to kresba podle otisku přikrývky nebo deky. Zkrátka něčeho pleteného.“

Kněz přikývl. „Chvilku mi potrvá, než to porovnám se všemi svými vzorky. Pokud vás nepřesvědčím ke kapičce whisky, uvařte si čaj.“ Pokynul hlavou ke sporáku. „A posaďte se k ohni. Ke čtení bych vám nabídl bibli.“ Rošťácky se zakřenil. „Ale na takový cloumák je možná ještě trochu brzy.“

Fin se usadil u ohně, hýčkal si hrnek oslazeného silného čaje a zapuštěným okénkem zadumaně hleděl na pláž pod domem. Všechny instinkty mu říkaly, že shlíží na místo činu, že právě tady byl ve skutečnosti zavražděn mladík, jehož tělo vylovili z bažiny na Lewisu. Stále neměl ponětí, kdo to byl, ale když zatajil dech a zaposlouchal se do větru, skoro ho slyšel šeptat, že se přiblížil na dosah.

„Pane Macleode?“

Fin otočil hlavu ke stolu.

Starý kněz se usmíval. „Mám dojem, že jsem možná našel, kdo to pletl.“

Fin vstal a připojil se ke knězi stojícímu u stolu. Shlédl na starou černobílou fotografii eriskayského svetru. Snímek byl dokonale ostrý a ležel hned vedle Gunnova faxu, takže oči mohly těkat z jednoho obrázku na druhý a oba vzory přímo porovnat. Stařec Finovi ukázal, kde všude se vzory shodují. Bodů bylo příliš mnoho, než aby mohla vzniknout jakákoli pochybnost, zda obojí pletla táž ruka. Vzory byly naprosto identické.

Fin zabodl prst do faxu a poznamenal: „Tohle ale nebyl svetr.“

„To máte pravdu.“ Kněz zamyšleně pokyvoval hlavou. „Podle mě to bylo něco jako přehoz z pletených čtverců sešitých k sobě. Musel krásně hřát.“ Ukázal na sotva znatelný obrys pravoúhlého rohu jednoho ze čtverců a Finovi prolétlo hlavou, že mrtví už teplo neocení. „Ještě jste mi neprozradil, odkud to máte.“

„Nezlobte se,“ odvětil Fin, „ale nejsem zatím v postavení, abych vám to směl říct.“

Stařec přikývl s fatalistickou smířeností člověka, jehož celý život se zakládá na víře.

Zato Fin už svou zvědavost krotit nedokázal. „Komu patří ten vzor?“

Kněz fotografii otočil. Na zadní straně stálo, vybledlým inkoustem a úhledným písmem – jméno „Mary-Anne Gilliesová“. A letopočet 1949.

Ruina stavení výše na svahu se téměř ztrácela ve vysoké trávě, která se skláněla ve větru. Horní polovina domu se zřítila už před lety a ze vchodových dveří zbyl jen otvor mezi dvěma drolícími se zdmi. Hluboko zasazená okénka po obou stranách vchodu ve zdi však zatím zůstala, přestože sklo i dřevo už dávno zmizely. U obou štítů se zachoval komín a z jednoho dodnes vyčníval nestabilní žlutý kameninový komínový nástavec. Mezi stébly bylo možno rozeznat i základy dalších staveb obklopujících hlavní stavení: v jedné se určitě chovala zvířata, jiná sloužila jako stodola na seno k zimnímu krmení. Proužek země, kde se sklízela píce, se táhl dolů z kopce až k silnici. Na jejím konci se na hladině malé zátoky i na úžině za ní blyštělo slunce. Po jasně modrém nebi se honili beránci – snad za svým vlastním stínem letícím svahem, a na zahrádce velké jako dlaň, která patřila k bílé chaloupce dole u silnice, se v turbulentních vzdušných vírech divoce komíhaly zářivě žluté a červené hlavičky vysokých jarniček.

Na protilehlém vršku se odsud jasně rýsoval žulový kostel vystavěný za výdělek z jediného nočního lovu. Tento kostel ovládal život na ostrově už více než jedno století a i dnes se nad ním zlověstně tyčil.

Fin se opatrně prodíral do nitra rozpadlého domu. Zbytky zhroucených zdí se téměř úplně ukrývaly v trávě a kopřivách. Bylo to obydlí Gilliesových, na které ho včera upozornila Morag McEwanová. Domov chlapce jménem Donald John, jenž dostal za neuposlechnutí ředitele daliburské školy výprask řemenem. Domov Mary-Anne Gilliesové, která upletla přikrývku, jejíž vzor se obtiskl do těla mladého muže vytaženého z rašeliniště na ostrově Lewis vzdáleném odtud čtyři hodiny jízdy na sever. Ne, víc, uvědomil si Fin. Protože v době, kdy tělo pohřbili, bylo mnohem méně silnic, náspů jen pár (pokud vůbec) a přejezdy trajektem trvaly déle. Pro tehdejší obyvatele Eriskay byl Lewis lán světa daleko.

Po větru se k Finovi doneslo troubení auta. Po kolena v trávě pokryté výměšky pěnodějek a ve žlutých květech vyšel z trosek domu a vedle svého vlastního vozu pod svahem spatřil zaparkovaný růžový mercedes. Střechu měl staženou a Morag na něj mávala.

Vykročil z kopce a opatrně si hledal cestu mezi podmáčenými místy, kde mu půda čvachtala pod nohama. Když došel až k Morag, Dino ho ze svého oblíbeného místa na klíně své paničky přivítal zaštěkáním. „Dobrý den,“ pozdravil Fin.

„Copak tam nahoře děláte, a ghraidh?“

„Včera jste říkala, že tu bydlel domovan Donald John Gillies.“

„Ano, se starým Donaldem Seamusem a jeho sestrou Mary-Anne.“

Fin zamyšleně přikyvoval. „Jen tihle tři?“

„Ne, Donald John měl bratra.“ Morag si dlaní zaclonila cigaretu, aby si ji mohla zapálit. „Jenom si musím vzpomenout, jak se jmenoval…“ Cigareta se rozhořela a Morag vyfoukla dlouhý proud kouře, který zmizel v témže okamžiku, kdy opustil její rty. „Peter,“ řekla konečně. „Donald Peter. Tak se jmenoval.“ Zasmála se. „Tady se každý jmenuje Donald. Důležité je až druhé křestní jméno.“ Pak posmutněle potřásla hlavou. „Chudák Peter. Úžasný kluk, ale neměl všech pět úplně pohromadě, jestli mi rozumíte.“

A Fin věděl, že právě nalezl místo, odkud pochází Marsailin otec, a čí tělo se našlo v rašeliništi u Siaderu.

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

Na severní polovinu ostrova se snesl podivný klid. Kontrastoval s chaotickými myšlenkami, které se Finovi během dlouhé jízdy na sever rojily v hlavě.

Fin ani jednou nezastavil, až na půlhodinu ve Stornoway, během které Georgi Gunnovi stručně vysvětlil, co zjistil. Gunn ho mlčky vyslechl. Stál u okna místnosti přidělené vyšetřování případu a upřeně hleděl přes střechy protějších domů k Lews Castle a ke stromům na kopci. Poslední večerní světlo dopadalo zešikma mezi větve a stékalo v dlouhých růžových pruzích ze svahu. „Takže ten mrtvý chlapec je bratr Marsailina otce,“ ozval se.

„Donald Peter Gillies.“

„Až na to, že ani jeden z nich se ve skutečnosti Gillies nejmenuje. Je to jen příjmení jejich pěstounské rodiny.“

Fin přikývl.

„A netušíme, odkud pocházeli ani jak by se mohli jmenovat doopravdy.“

Po odjezdu ze Stornoway o tom Fin přemýšlel celou cestu přes barvaské vřesoviště a všechny vesničky západního pobřeží: Siader, Galson, Dell, Cross. Nezřetelné defilé kostelů, z nichž každý patřil jiné církvi. Bílé domy, stará kamenná stavení, ministerská zástavba i moderní omítnuté přízemní domky, které se podél pobřeží svorně chystaly vzdorovat dalšímu útoku podnebí.

Fin neměl tušení, jaké záznamy si církev vedla o dětech, které vyrvala z domovů na pevnině a přemístila na ostrovy, pokud si je vůbec vedla. Neměl ani žádnou záruku, že mu místní úřady vyjdou vstříc. Bylo to už tolik let. A koho tehdy zajímaly lidské trosky zkrachovalých rodin či sirotci bez příbuzných, kteří by se mohli zastat jejich práv. Fina zaplavoval stud, že něco takového spáchali jeho krajané v tak nedávné minulosti.

Největší zádrhel při hledání skutečné identity Donalda Johna a Donalda Petera Gilliesových byl v tom, že nikdo nevěděl, odkud pocházeli. Do Lochboisdale přijeli nejspíš trajektem coby anonymní pasažéři s cedulkami u krku a s vymazanou minulostí. A teď, když byl Peter mrtvý a jeho bratr John ztracený v mlhách demence, kdo tu zbývá, kdo si to ještě pamatuje? Kdo může podat svědectví o tom, kým tihle chlapci doopravdy byli? Oba se navždy ztratili a bylo pravděpodobné, že odpověď na otázku, proč nebo kdo Petera zabil, se ani Fin, ani policie už nikdy nedozví.

Na výběžku pevniny se v soumraku třpytila světla Ness, podobná odrazům hvězd na jasném a poklidném nebi nad Finovou hlavou. Vítr, který mu narážel do auta na nechráněné silnici vedoucí Uistem, se utišil a nastalo nezvyklé bezvětří. Ve zpětném zrcátku ještě bylo vidět hradbu mraků stahujících se kolem vrcholků Harrisu jako obvykle a v dálce na západě se na zrcadlové hladině oceánu odráželo poslední denní světlo, které zvolna pohasínalo a měnilo se v noc.

Na škváře nad Marsailiným domkem stála tři auta: Fionnlaghovo mini, Marsailina stará astra a SUV Donalda Murraye.

Když Fin zaklepal a vešel, našel Donalda s Marsaili u kuchyňského stolu. Pocítil nepříjemné bodnutí podivné žárlivosti. Byl to přece jen Donald, kdo Marsaili kdysi dávno připravil o panenství. To však patřilo do jiného života, kdy všichni tři byli velmi odlišní lidé.

Donald kývl na pozdrav. „Fine.“

Marsaili si pospíšila s vysvětlením, skoro jako by chtěla Fina hned ujistit, že není důvod žárlit: „Donald přišel s návrhem ohledně Fionnlagha a Donny.“

Fin se otočil k Donaldovi. „Fionnlagh za tebou byl?“

„Přišel dnes ráno.“

„A?“

Donaldovo sarkastické ušklíbnutí říkalo hodně. „Je synem svého otce.“ Fin se nedokázal ubránit úsměvu.

„Nastěhovali se sem nastálo,“ vložila se do toho Marsaili. „Oba i s miminkem. Jsou nahoře.“ Vrhla nejistý pohled na Donalda. „Donald navrhl, že se se mnou podělí o náklady a odpovědnost za dítě, aby mohli Fionnlagh s Donnou dokončit školu. I kdyby to znamenalo, že jeden z nich či oba odjedou z ostrova a půjdou na univerzitu. Vždyť všichni víme, jak je důležité nezahodit v mládí příležitosti, které se nám nabízejí. Jinak člověk po zbytek života lituje.“

V jejím hlase zaznívalo víc než jen náznak hořkosti. A Fin se sám sebe ptal, jestli v něm nebyla i výčitka.

„To zní jako dobrý nápad.“

Marsaili sklopila oči. „Jenže nevím, jestli si to můžu dovolit. Totiž Fionnlaghovo studium a náklady na miminko. Žiju z Artairovy životní pojistky a doufala jsem, že mi vystačí až do státnic, když už jsem se dostala na školu. Asi budu muset získání titulu odložit a najít si zatím práci.“

„To by byla škoda,“ podotkl Fin.

Marsaili pokrčila rameny. „Žádná jiná možnost zřejmě není.“

„Třeba je.“

Zvědavě se na Fina podívala. „Třeba jaká?“

„Třeba taková, že se my dva o tu tvou část podělíme,“ usmál se Fin. „Vždyť jsem koneckonců Eilidhin dědeček. Možná svým dětem nedokážeme zabránit, aby dělaly stejné chyby jako my, ale můžeme alespoň zkusit zachránit, co se dá.“

Donaldův pohled těkal mezi těmi dvěma a snažil se rozpoznat a interpretovat, co zůstalo nevysloveno. Pak vstal. „No, já vás tu nechám, abyste si mohli popovídat.“ Než Finovi podal ruku, zaváhal. Ale nakonec ji napřáhl a Fin mu ji stiskl. Donald bez jakéhokoli dalšího slova odešel.

Po jeho odchodu kuchyň podivně ztichla, jako by vyhořela, v přísvitu blikající zářivky na stropě byla téměř přízračná. Kdesi z nitra domu se ozývalo tlumené dunění Fionnlaghovy rytmické hudby.

Nakonec se ozvala Marsaili: „A ty si to dovolit můžeš?“

Fin pokrčil rameny. „Něco jsem si naspořil. A nemám v úmyslu zůstat nezaměstnaný věčně.“

Opět se rozhostilo tíživé ticho. Mlčení zrozené z lítosti. Ze všech jejich selhání, která zažili společně i každý sám.

„Jak dopadly zkoušky?“ zeptal se Fin.

„Ani se neptej.“

Přikývl. „Počítám, že jsi nebyla připravená zrovna nejlíp.“

„To nebyla.“

Zhluboka se nadechl. „Marsaili, mám pro tebe pár novinek o tvém tatínkovi.“ Modré oči se na něj upřely s neskrývanou zvědavostí. „Co kdybychom šli na čerstvý vzduch? Je nádherná noc a na pláži nebude ani noha.“

Nocí šeptalo moře. Vzdychalo, jako by cítilo úlevu, že ho někdo zbavil povinnosti tvářit se jako zuřivec. Černí nad ním stoupal měsíc v poslední čtvrti a sesílal na vodu i písek svou záři, která vrhala stíny a zahalovala pravdu na chabě osvětlených tvářích. Vzduch byl vlahý a nabitý očekáváním nadcházejícího léta. Poezie noci nesená mělkými vlnami, které se čeřily podél pláže jako bublající Hippúkréné.

Fin s Marsaili kráčeli v takové vzájemné blízkosti, že jeden cítil teplo druhého. Zanechávali za sebou šlápoty v nedotčeném písku.

„Bývaly časy,“ ozval se Fin, „kdy bych tě při takovéhle procházce po pláži držel za ruku.“

Marsaili se k němu překvapeně otočila. „Ty ses naučil číst myšlenky?“

A Fin si pomyslel, jak naprosto přirozeně by ta důvěrnost působila a jak trapně by se okamžitě cítil. Zasmál se. „Vzpomínáš, jak jsem na tebe a holky vysypal ze skály ten pytel krabů, když jste se dole opalovaly?“

„Tehdy jsem ti dala takovou facku, až mě z toho bolela ruka.“

Fin se posmutněle usmál. „Na to si taky pamatuju. A ještě si pamatuju, že jsi při tom neměla horní díl plavek.“

„Šmíráku jeden.“

Usmál se. „A vzpomínám si, jak jsem se s tebou miloval tamhle mezi skalami a jak jsme se pak nazí běželi zchladit do vody.“ Marsaili nezareagovala, a tak se na ni otočil. V jejích očích spatřil nepřítomný pohled, jako by ji myšlenky přenesly kamsi daleko v čase i prostoru.

Došli skoro až k loděnici. Rýsovala se ve tmě jako mene tekel minulých i budoucích bolestí. Fin zlehka položil Marsaili ruku na rameno a otočil ji na cestu zpět. Moře už smývalo jejich stopy a smazávalo tak jakoukoli připomínku toho, že tudy vůbec kdy prošli. Paži nechal ovinutou kolem jejích ramen, a když s ní po písku zamířil trochu dál od vody, ucítil, že se o něj opřela.

Kráčeli mlčky téměř do poloviny pláže, kde se podle jakési nevyslovené dohody zastavili a Fin otočil Marsaili k sobě. Její skloněná tvář se ukrývala ve stínu, a tak jí zlehka položil prst pod bradu a obličej zvedl do světla. Zprvu se jeho pohledu vyhýbala.

„Vzpomínám si na tu malou dívenku, která mě prvního školního dne vzala za ruku,“ řekl. „Dovedla mě po silnici ke crobostskému obchodu a pověděla mi, že se jmenuje Marjorie, ale raději má své gaelské jméno Marsaili. Té dívence znělo mé anglické jméno ošklivě, proto ho zkrátila na ‚Fin‘ a od té doby mi už nikdo jinak neřekl.“

Marsaili se na rtech objevil úsměv prodchnutý smutkem. Konečně jeho pohled opětovala. „A já si vzpomínám, jak jsem tě kdysi milovala, Fine Macleode.“ Svit měsíce se mihotal v slzách, které jí vstoupily do očí. „Ani nevím, jestli mě to kdy přešlo.“

Fin se k ní naklonil a jejich rty se dotkly. Teplé, váhavé, nejisté. A pak se políbili. Něžným, láskyplným polibkem, v němž se ukrývalo vše, kým kdy byli a co kdy ztratili. Fin zavřel oči a prostoupila ho lítost a vášeň celého jednoho života.

A najednou to bylo pryč. Marsaili ucouvla a vymanila se mu z objetí. Dívala se na něj ze tmy pátravým pohledem, ve kterém se zračil strach a pochyby. Pak se otočila a vykročila ke skalkám. Chvíli zůstal stát a díval se, jak odchází. Musel za ní popoběhnout. Když ji dohonil, ani nezvolnila krok a zeptala se ho: „Co jsi zjistil o tatínkovi?“

„Zjistil jsem, že není Tormod Macdonald.“

Zůstala stát jako přikovaná. Otočila se na něj a nechápavě se zamračila. „Co tím chceš říct?“

„Vypůjčil si nebo ukradl identitu jednoho mrtvého chlapce z Harrisu. Jeho pravé jméno zní Donald John Gillies a pochází z ostrova Eriskay. Ten mladík, kterého vytáhli z bažiny, je jeho bratr, Donald Peter.“

Marsaili na něj vytřeštila oči.

„Jenže ani Donald John jeho pravé jméno vlastně není.“ V pohledu plném bolesti, která Marsaili vykreslila vrásky kolem očí, Fin viděl, jak se jí hroutí celý svět. Každičká jistota dosavadního života jí ujížděla pod nohama jako písek, na němž stáli.

„Já ti nerozumím…“

A Fin jí pověděl vše, co zjistil, a jak na to všechno přišel. Mlčky poslouchala a tvář měla bledší než měsíc. Nakonec se musela přidržet Finovy paže, aby neztratila rovnováhu.

„Můj tatínek byl domovan?“

Fin přikývl. „S největší pravděpodobností sirotek. Nebo byl rodičům odebrán. Katolická církev ho poslala lodí na ostrov i s jeho bratrem.“

Marsaili těžce dosedla do písku, zkřížila nohy a obličej nechala padnout do dlaní. Fin si nejprve myslel, že pláče, ale když zvedla hlavu, její tvář byla suchá. Šok vytěsnil jakékoli jiné emoce. Fin se usadil vedle ní. Nepřítomně hleděla na pomíjivou vlídnost moře a zamyšleně řekla: „Je to zvláštní. Máš dojem, že víš, kdo jsi, protože věříš, že víš, kdo jsou tví rodiče. Některé věci jsou prostě…“ snažila se nalézt vhodné slovo, „…nezpochybňované. Nezpochybnitelné.“ Nechápavě zavrtěla hlavou. „A pak se zčistajasna dozvíš, že celý tvůj život stojí na lži, a ty najednou nevíš, kdo vlastně jsi.“ Obrátila na Fina pohled zbavený veškerých iluzí. „Zabil táta svého bratra?“

A Fin si uvědomil, že sám by se sice dokázal smířit s představou, že skutečný původ Marsailina otce a identita vraha jeho bratra možná nikdy nevyjdou najevo, ale ona nebude mít klid, dokud se nedozví pravdu. „Nevím.“ Položil jí paži kolem ramen a ona si o něj opřela hlavu.

Dlouhou dobu tak seděli a poslouchali klidný, pravidelný tep oceánu, který se koupal v měsíční záři, až Fin ucítil, že se rozechvěla chladem. K odchodu se však nezvedla. „Zašla jsem za tátou těsně před tím, než jsem odjela do Glasgow. Našla jsem ho sedět na dešti. Myslel si, že je na palubě nějaké lodi, Claymore jí říkal – plující z pevniny.“ Zastřenýma a smutnýma očima se podívala na Fina. „A já si myslela, že jen mluví z cesty. O něčem, co viděl v televizi nebo četl v nějaké knížce. Nejdřív mi říkal Catherine a potom Ceit, jako bych byla někdo, koho dřív znal, a ne jeho dcera. A pak mluvil ještě o někom, kdo se jmenoval Ben Kenneth.“

„Beinn Ruigh Choinnich. Hora, která chrání přístav v Lochboisdale. Určitě ji bylo z trajektu vidět už zdálky.“ Fin jí odhrnul z očí zbloudilé vlasy. „Co ještě říkal, Marsaili?“

„Nic, co by dávalo valný smysl. Aspoň v tu chvíli. Mluvil s Ceit, ne se mnou. Říkal, že nikdy nezapomene na časy v Deanu, ani na Dannyho věžičky. Něco takového. A že jim ty věžičky připomínaly jejich místo ve světě.“ Dívala se na Fina a v každičkém rysu její tváře se zračila bolest. „A ještě něco, co teď dostává úplně jiný význam.“ Zavřela oči a snažila se vybavit si to zcela přesně. „Řekl: ‚Na párek osiřelých žebráčků jsme si nevedli zas tak špatně.‘“

Finovi musely zasvítit oči, protože Marsaili podezíravě svraštila obočí a změřila si ho s hlavou nakloněnou k rameni. „Co je?“

Jestli to světlo ve Finových očích Marsaili skutečně viděla, spatřila světlo prozření. „Já myslím, Marsaili, že možná přesně vím, co měl tvůj otec na mysli, když mluvil o Deanu a o Dannyho věžičkách. A určitě to všechno znamená, že ta dívka, která bydlela u vdovy O’Henleyové, přijela lodí s nimi.“ A v duchu si pomyslel: Možná tu přece jen zbývá někdo, kdo zná pravdu. Vstal a podal Marsaili ruku. Chopila se jí a postavila se vedle něj. „Jestli ještě nebude plno, měli bychom se pokusit nasednout na první zítřejší letadlo do Edinburghu.“

Místnost osvětlovala jen namodralá záře obrazovky notebooku. Fin seděl sám ve tmě u pracovního stolu a ticho domu se na něj tlačilo ze všech stran. Přítomnost ostatních v dalších pokojích jako by jeho pocit osamění jen umocňovala.

V této místnosti strávil hodiny a hodiny doučování s Artairovým otcem. Tady s Artairem sedávali, společně či každý zvlášť, a naslouchali obšírným výkladům o historii Hebrid nebo si lámali hlavu nad matematickými rovnicemi. Tady plynula Finova klukovská léta, v tomto dusivém vězení, z něhož jen občas při kradmém pohledu z okna zahlédl prchavý zákmit svobody. Marsaili mu řekla, že může přespat na rozkládací pohovce, ale tohle místo se až příliš hemžilo vzpomínkami. Skvrna od kávy ve tvaru Kypru na karetním stolku, u kterého pracovali. Na policích řady knih s exotickými tituly. Pach kouře z dýmky Artairova otce a jeho neznatelně se vinoucí modravé prameny v nehybném vzduchu, Fin se zhluboka nadechl a cítil ho dodnes, byť jen ve svých vzpomínkách.

Marsaili, vyčerpaná a rozjitřená, si už odešla lehnout, se slovy, že Fin může zůstat, jak dlouho bude chtít, a využít Fionnlaghovu wifi.

Kurzor mrkal na internetové stránce s erbem Skotské národní galerie. Modré okno s nadýchanými bílými oblaky hlásalo: „Jiný svět“, „Dalí“, „Magritte“, „Miró a surrealisté“. Ale tomu Fin pozornost dávno nevěnoval. Během chvilky se mu jeho tušení potvrdilo a okamžitě zarezervoval letenky na ranní let do Edinburghu. Téměř celou následující hodinu strávil pečlivou rešerší.

Byl unavený. Za očima ho bolelo. Cítil se zmlácený, bolavý, myšlenky v jeho mozku zkratovaly, jakmile se vynořily. Zpátky do Edinburghu se mu nechtělo, ani co by se za nehet vešlo. Netoužil po návratu k bolestné minulosti, kterou nedokázal nechat za sebou, nanejvýš se mu podařilo dosáhnout určitého odstupu. Teď mu osud bral i ten odstup. Marsaili bez návratu k minulosti nemohla nikdy dojít smíření. U něj to jen otevře staré rány.

Hlavou se mu mihla myšlenka, jak by ho asi Marsaili přijala, kdyby se teď tiše přikradl do jejího pokoje a vklouzl k ní pod peřinu. Ne kvůli sexu. Dokonce ani kvůli lásce. Pro útěchu. Pro teplo jiné lidské bytosti.

Věděl však, že to neudělá. Zaklapl notebook, tiše prošel domem a opatrně za sebou zavřel kuchyňské dveře. Po silnici kráčel nocí až k místu, kde na něj čekal jeho stan. Měsíční světlo se zrcadlilo na klidném oceánu a bylo bolestivě jasné. Hvězdy nad hlavou se podobaly hrotům doběla rozžhavených jehel probodávajících vesmír. V neosobním přístřešku čekal Fina jen studený spacák, béžové desky s pár archy papíru popisujícími smrt jeho syna a dlouhé bezesné hodiny, které bude muset do rána přetrpět.

TŘICÁTÁ KAPITOLA

V Edinburghu bylo počasí vlídnější. Od Pentlandských vrchů vanul mírný vánek a mezi nadýchanými kupami oblaků tu a tam vyhlédlo slunce, které třísnilo šedé město ze žuly a pískovce cákanci světla a barev.

Zabalili si s sebou to nejnutnější pro případ, že by tu museli přespat. Ale Fin nechoval valnou naději, že by objevili něco víc než místa, o kterých mluvil Marsailin otec. Taková návštěva by jim zabrala méně než hodinu. Na letišti nastoupili do taxíku, a když se přiblížili k Haymarketu, dal řidič směrovým světlem znamení, že bude odbočovat vlevo na Magdala Crescent. „Tudy ne,“ zarazil ho Fin.

„Ale to je zkratka, pane.“

„To je jedno. Jeďte na Palmerston Place.“

Taxikář pokrčil rameny. „Moje peníze to nejsou.“

Fin na sobě ucítil Marsailin pohled. Aniž by se na ni podíval, řekl: „Když mě Padraig MacBean tenkrát vezl se svým starým trawlerem na An Sgeir, vyprávěl mi, jak na Minchi přišel o otcovu zbrusu novou loď. Sám tehdy unikl smrti jen o vlásek.“ Otočil se k Marsaili, která se na něj upřeně dívala, oči rozšířené zvědavostí. „Přestože místo, kde se ta loď potopila, není nijak označené, Padraig ho prý cítí pokaždé, když přes něj pluje.“

„Tvůj syn přišel o život na Magdala Crescent?“

„V ulici, která se na ni napojuje.“

„Chce se ti o tom mluvit?“

Fin nepřítomně hleděl přes řidiče a čelním oknem viděl proud aut, který se před nimi táhl na West Maitland Street. Nakonec řekl: „Asi spíš ne.“

Taxík zabočil na Palmerston Place, projel kolem umouněných činžovních domů s arkýřovými okny, parku zelenajícího se prvními jarními lístky a okázalé gotiky anglikánské katedrály Panny Marie. Dojel až dolů na roh, kde stál kostel z červeného pískovce přestavěný na hostel s jásavě červenými dveřmi.

Nato taxikář odbočil zase do kopce na Belford Road a vysadil je na parkovišti před hotelem Travelodge, přímo naproti kamennému portálu, nad nímž se ve větru třepotal modrobílý transparent.

„Galerie Dean,“ přečetla Marsaili, když vystoupili z taxíku. Fin zaplatil řidiči a otočil se na nic nechápající Marsaili. „V Deanu sídlí galerie?“ divila se.

Fin přikývl. „Teď ano.“ Vzal ji pod paží a přeběhli silnici mezi auty. Prošli černou kovanou bránou a vydali se nahoru po cestičce z oblázků, kterou lemoval vysoký živý plot z ptačího zobu a z druhé strany kamenná zeď. Pak se kolem nich rozevřelo volné prostranství parku stíněné vysokými kaštany, jímž se cestička vinula mezi bronzovými sochami na kamenných piedestalech zasazených do bezchybně střiženého trávníku. „V dobách, kdy ještě nefungoval sociální stát, existoval ve Skotsku takzvaný zákon o chudobě,“ vysvětloval Fin. „Byla to vlastně určitá forma sociálního zabezpečení těch nejchudších členů společnosti, které financovala z velké části církev. A tam, kde už církvi nestačila kapacita, nastupovaly soukromé dobročinné spolky. Jako třeba v případě Edinburského sirotčího ústavu, který byl založen na začátku osmnáctého století Společností pro šíření křesťanských myšlenek.“

„Tak tohle jsi včera v noci hledal na internetu?“

„Ano.“ Prošli kolem zašlé sochy madony s děťátkem nesoucí název Panna alsaská. „V roce 1833 ústav přestěhovali do nové budovy na zdejším panství Dean a začali ho nazývat Deanský sirotčinec.“ Jakási edinburská dáma se stříbrným mikádem a v námořnicky modré sukni je chvatně minula a zanechala za sebou závan květinové vůně, která Finovi připomněla Marsailinu maminku.

Když vyšli ze zatáčky u vrcholku kopce, vynořil se před nimi Dean v celé své pískovcové monumentálnosti: s portikem, lomenými okny, čtyřhrannými věžičkami a kamennými balustrádami. Fin s Marsaili se zastavili a nechali na sebe ten výjev působit. Nesl v sobě jakýsi punc osudovosti, neboť budova se tady na vršku zjevila nečekaně, vystoupila z úkrytu mezi živými ploty a stromy. Jako by na kratičký okamžik nahlédli do minulosti národa i jednotlivce. Kruh osudu, jehož první zakřivení tvořil odchod Marsailina otce právě odsud, se nyní příchodem jeho dcery uzavřel.

Marsailin hlas se ztišil úžasem: „Tohle že býval sirotčinec?“

„Zjevně ano.“

„Panebože… Je to nádherná budova, Fine, ale určitě ne místo k výchově osiřelých dětí.“

Fin si pomyslel, že ani dům jeho tety nebyl zrovna vhodný k výchově osiřelého dítěte. „Včera jsem se dočetl, že děti tu původně krmili ovesnou kaší a kapustou a že dívky musely šít oblečení pro všechny ostatní. V padesátých letech to už určitě vypadalo úplně jinak.“ Odmlčel se. „Ale stejně si tu tvého tatínka dokážu představit jen těžko.“

Marsaili se na něj otočila. „Víš jistě, že myslel tohle místo?“

Fin ji odvedl o kousek dál na kopec a ukázal za Dean ke dvěma věžím jiné působivé stavby v údolí pod nimi. „Gymnázium Stewarta Melvilla,“ řekl. „Soukromá škola. V době, kdy tu žil tvůj tatínek, se jí říkalo Gymnázium Daniela Stewarta.“

„Dannyho věžičky…“

Fin přikývl. „Je v tom strašlivá ironie, která tvému tatínkovi neunikala. Nejubožejší a nejdeprivovanější děti jeho generace bok po boku s těmi nejprivilegovanějšími. Jakže to říkal? Dannyho věžičky jim vždycky připomněly jejich místo ve světě?“

„Ano,“ přitakala Marsaili a dodala: „To úplně nejposlednější…“ Otočila se k Finovi. „Chtěla bych se podívat dovnitř.“

Vyšli příjezdovou cestou ke schodišti lemovanému sloupky a vedoucímu nahoru k portiku s hnědočervenými vstupními dveřmi. Jiné kamenné schody po jejich levici sestupovaly mezi zeleň, kde kdysi nejspíš bývaly zahrady. Dlážděným vestibulem vešli do hlavní chodby, jež se táhla po celé délce budovy, a Fin pozoroval Marsailin výraz. Z obou stran chodby se otevíraly vstupy do prostorných sálů, výstavních síní s malbami či sochami, do obchůdku a kavárny. Na obou koncích chodby byla schodiště vedoucí do pravého a levého horního křídla a z oken u nich se linulo světlo. K člověku jako by tu doléhala vzdálená ozvěna ztracených dětí.

Pohled na Marsaili Fina skoro bolel. Přehodnocovala veškeré představy o sobě samé – kým je, odkud pochází, jak strašlivý život zakusil její otec v dětství a proč se s tím nikdy nikomu nesvěřil. Se svým osamělým tajemstvím.

Přikročil k nim hlídač v uniformě a zeptal se, jestli jim může nějak pomoci.

„Kdysi tu býval sirotčinec,“ nadnesl Fin.

„Jo, to býval. Těžko tomu uvěřit.“ Muž ukázal bradou k jednomu konci chodby. „Tamto křídlo prý obývali kluci. Holky to druhé. Výstavní síň tady nalevo bývala kanceláří ředitele, nebo jak se mu říkalo.“

„Chci pryč,“ řekla náhle Marsaili a Fin spatřil, že se jí na tvářích lesknou slzy. Vzal ji jemně pod paží a odvedl ven. Zmatený hlídač se za nimi díval a přemýšlel, co řekl tak hrozného. Marsaili stála nad schodištěm a téměř minutu jen zhluboka dýchala. „Nemohli bychom to najít v záznamech? Kdo táta ve skutečnosti byl? Odkud pocházela jeho rodina?“

Fin zavrtěl hlavou. „Hledal jsem to včera na internetu. Záznamy jsou znepřístupněné na sto let. Dostanou se k nim jen samotné děti.“ Pokrčil rameny. „Tohle opatření má nejspíš za cíl jejich ochranu. I když předpokládám, že policii by soud mohl přístup umožnit. Přece jen se jedná o vyšetřování vraždy.“

Marsaili se na něj podívala uslzenýma očima a tváře si otřela hřbetem ruky. V obličeji se jí zračila táž otázka, kterou Fin nedokázal zodpovědět ani včerejšího večera na pláži: Zabil její otec svého bratra? Finovi se zdálo nepravděpodobné, že by se to kdy dozvěděli, ledaže by se jim nějakým zázrakem podařilo najít dívku jménem Ceit, která tehdy bydlela u vdovy O’Henleyové.

Mlčky se vraceli oblázkovou cestičkou dolů k Belford Road. Podél vysoké zdi se ve stinném klidu a míru rýsoval deanský hřbitov. Když se přiblížili k bráně, Finův mobilní telefon upozornil na příchozí e-mailovou zprávu. Našel v menu příslušnou volbu a dotykem zprávu otevřel. Její čtení mu trvalo docela dlouho, a tak Marsaili stáhla obočí a zamyšleně se zeptala: „Něco důležitého?“

Fin nejprve odepsal a teprve pak jí odpověděl: „Když jsem včera večer hledal odkazy na Deanský sirotčinec, narazil jsem na fórum bývalých chovanců, kde si vyměňují fotografie a vzpomínky. Nejspíš k sobě ještě stále cítí jakési pouto, přestože se v Deanu třeba ani nesetkali.“

„Jako rodina.“

Podíval se na ni. „Ano, jako rodina, kterou nikdy neměli. Člověk má přece jen silnější vztah k bratranci z druhého kolena, kterého nikdy neviděl, než k někomu úplně cizímu.“ Zarazil ruce hluboko do kapes. „Podle všeho jich hodně emigrovalo. Nejoblíbenějším cílem byla Austrálie.“

„Co nejdál od Deanu.“

„Nový začátek, řekl bych. Nechat mezi sebou a svým dětstvím co největší vzdálenost. Vymazat minulost.“ Každé slovo, které Fin pronesl, jím rezonovalo tak silně, že se mu stáhl krk a málem nemohl ani promluvit. Vždyť totéž udělal koneckonců i on sám. Na paži ucítil Marsailinu ruku. Pouhý dotyk, kterým však řekla víc, než by kdy vyjádřila slovy. „Jeden z nich každopádně dodnes žije v Edinburghu. Jmenuje se Tommy Jack. Je docela dobře možné, že v Deanu pobýval zhruba ve stejné době jako tvůj táta. Ve fóru uvádí e-mailovou adresu, tak jsem mu napsal.“ Pokrčil rameny. „Málem bych to neudělal. Napadlo mě to až na poslední chvíli.“

„A teď od něj přišla odpověď?“

„Ano.“

„A?“

„Posílá svou adresu a říká, že jsme dnes večer vítaní u něj doma.“

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Kolem zatažených závěsů, které se v otevřeném okně vydouvaly dovnitř a zase ven, prosakovalo světlo. S ním sem zaléhal hluk dopravy, vzdálený, jakoby neskutečný, doprovázený hukotem jezu na řece Water of Leith.

Jejich pokoj byl v podkroví, s vyhlídkou na řeku a čtvrť Dean Village. Fin však zatemnil hned poté, co sem vstoupili. Potřebovali tmu, aby dokázali nalézt sami sebe.

O ničem nediskutovali, nic neplánovali. Hotel stál naproti galerii, přímo přes ulici, a tak se tu zeptali na ubytování na dnešní noc. Fin by nedokázal s jistotou říct, proč ani jeden z nich recepční neopravil v jejím mylném dojmu, že jsou pár, který si přeje dvoulůžkový pokoj. Příležitostí k tomu měli víc než dost.

Beze slov vyjeli maličkým výtahem do horního patra. Finovi připadalo, jako by mu do stěn žaludku bezhlavě narážel motýlí roj. Ani jeden se tomu druhému nepodíval do očí.

Snad bylo v nějakém ohledu snazší svléknout se ve tmě, přestože oba kdysi svá těla znali tak intimně. Každou křivku, každou plochu, každou hebkost.

A teď, s chladivou látkou povlečení na kůži, tuto intimnost znovu objevili. Jak bizarně nenucená náhle byla, důvěrně známá, jako by od posledně neuplynul žádný čas. Fin hluboko v sobě objevil tutéž vášeň, jakou v něm Marsaili probudila tehdy poprvé. Prudkou, rozechvělou, stravující touhu. Dlaně nalezly její tvář, všechny ty známé rysy. Krk, ramena, jemně se dmoucí ňadra, oblost hýždí.

Jejich rty byly starými přáteli, kteří po mnoha letech znovu nacházejí jeden druhého. Pátravě, zkoumavě, jako by nedokázaly tak docela pochopit, že se vlastně nic nezměnilo.

Jejich těla se zdvihala a klesala jako jedno, prudký dech tu a tam bezděčně přerušil hlas beze slov. Bez zábran. Žádost, vášeň, hlad, lačnost. Horkost, pot, naprosté pohroužení. Fin s každým tepem cítil, jak mu v krvi koluje dědictví ostrova. Cítil v sobě nekonečné větrné pláně, zuřivost oceánu dorážejícího na pobřeží. Gaelské hlasy svých předků pozdvižené v tribálním zpěvu.

A najednou bylo po všem. Jako tehdy poprvé. Po letech uvěznění za emocionální přehradou zbudovanou z hněvu a nepochopení se stavidla otevřela a voda se vyřinula. Odtekla do poslední kapky a během okamžiku smyla každičkou promarněnou minutu jejich životů.

Leželi přivinutí jeden ke druhému, ztracení v myšlenkách. A za chvíli si Fin uvědomil, že Marsailin dech je pomalejší, mělčí. Její hlava mu ztěžkla na hrudi a on si pomyslel, kam pro všechno na světě odtud dál.

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Tommy Jack bydlel ve dvoupokojovém nájemním bytě na Broughton Street, nad vinotékou a trafikou. Taxík dovezl Marsaili s Finem na York Place a oba teď v měkkém večerním světle zvolna kráčeli z kopce a vdechovali neznámé pachy města. Výfukové plyny, sladová sila, kari. Životu na ostrově by se nic nemohlo podobat méně. Fin v tomto městě strávil patnáct let svého života, ale za těch pouhých pár dní na ostrovech mu začalo připadat cizí a neskutečně klaustrofobní. A nečisté. Chodníky se černaly vyplivnutými žvýkačkami, v kanalizačních strouhách poletovaly odpadky.

Do uličky se vcházelo z Albany Street Lane, a když do ní zabočili, zahlédl Fin dodávku, která kolem nich projela do kopce. Patřila dobročinné organizaci Barnardo’s zřízené na pomoc dětem. Slogan na ní se pyšnil tvrzením „Vracíme dětem jejich budoucnost“. A Fin si říkal, jak může někdo vrátit něco, co je už zničené.

Tommy byl drobný mužíček s kulatým lesknoucím se obličejem a nablýskanou pleší. Na sobě měl šedý svetr se skvrnami od vajíček, který si zastrčil do kalhot o číslo větších. Ty mu vysoko pod žebry přidržoval opasek utažený o dírku víc, než bylo třeba. Ze špiček papučí mu vykukovaly palce.

Úzkou předsíňkou s tmavými tapetami je zavedl do pokoje, kam snad přes den něco slunce dopadalo, ale který teď ve skomírajícím světle soumraku působil zašle. Byt byl nasáklý zápachem z tuku použitého při vaření a mírně nepříjemným odérem lidského těla.

Tommy měl však veselou povahu a zpoza brýlí bez obrouček zářila jeho bystrá očka. Fin odhadoval, že mu může být mezi pětašedesáti a sedmdesáti lety.

„Nedáte si čaj?“

„Rádi,“ odpověděla Marsaili, a tak na ně po chvíli Tommy mluvil ze dveří stísněné kuchyňky, kde dal do konvice vařit vodu a ze skříňky vytáhl hrníčky s podšálky a sáčky s čajem.

„Co moje paní před osmi lety zemřela, žiju tady sám. Byli jsme svoji přes třicet let. Pořád si nemůžu zvyknout, že už tu není.“

A Fina napadlo, že v tom je určitá tragická ironie, strávit začátek i konec života v osamění.

„Děti nemáte?“ zeptala se Marsaili.

Ve dveřích se mihl Tommyho úsměv, ale byl plný lítosti. „Bohužel ne. Jedno z velkých zklamání mého života. Neměl jsem děti, kterým bych mohl dát takové dětství, jaké bych si býval přál já sám.“ Vrátil se do kuchyňky. „Ne že bych jim mohl z platu bankovního úředníka dát zrovna moc.“ Uchechtl se. „Jen si to představte, počítat celý život peníze, které patří někomu jinému.“

Přinesl jim čaj v porcelánových šálcích a všichni se usadili na stará odřená křesla s ušmudlanými bílými dečkami na opěradlech. V přítmí tlumeně zářil plamen plynového krbu obloženého kachlíky a na krbové římse stál rámeček s černobílou fotografií Tommyho a nějaké ženy, která nemohla být nikdo jiný než jeho manželka. Fotografovi se podařilo zachytit vzájemnou lásku v jejich pohledu a Fin si s pohnutím pomyslel, že Tommy snad ve svém životě přece jen nějaké štěstí nalezl. „Kdy jste pobýval v Deanu, Tommy?“

Muž zavrtěl hlavou. „Přesná data vám říct nemůžu. Ale strávil jsem tam pár roků někdy v padesátých letech. Tehdy to tam vedl příšerný řezník, Anderson se jmenoval. Na to, že byl pověřený vedením domova, který měl skýtat útěchu a útočiště sirotkům, děti v lásce zrovna neměl. Vzteklá povaha. Vzpomínám si, jak nám jednou sebral věci a spálil je v kotli ústředního topení. Za trest, že jsme si užili trochu legrace.“ Tlumeně se při té vzpomínce pochechtával.

Dokázal v té epizodě objevit humor a Fina ohromovala lidská schopnost dívat se z té světlejší stránky i na to nejhorší, čím život dokáže počastovat. Nekonečná odolnost. Nejspíš šlo jen a jen o přežití, říkal si. Kdyby to člověk byť jen na okamžik vzdal, stáhlo by ho to dolů do temnoty.

„Nebyl jsem samo sebou jen v Deanu. Šoupli vás hned sem, hned zase jinam. Těžko si udržet kamarády, a tak si je člověk prostě přestal hledat. A nikdy si nedovolil doufat, že by tomu jednou mohl být konec. Dokonce ani když si nás dospělí přicházeli prohlídnout a jednoho dva si vybrat k adopci.“ Zasmál se. „Dneska už se to takhle nedělá, ale tehdy nás vždycky důkladně vydrhli a my se museli navlíknout do svých nejlepších hadříků. Pak nás postavili do řady a dámy navoněné francouzskými parfémy a pánové, ze kterých táhly doutníky, si nás prohlíželi jako ovce na trhu. Pochopitelně si vždycky vybrali holky. Kluci jako já neměli sebemenší šanci.“ Naklonil se k nim. „Můžu vám dolít?“

„Ne, díky.“ Marsaili zakryla dlaní svůj šálek, ze kterého upila sotva polovinu, a také Fin zavrtěl hlavou.

Tommy se postavil. „Já si ještě dám. Když už musím v noci vstávat, tak ať mám alespoň co vypustit z nádrže.“ Vrátil se do kuchyňky a zapnul konvici. Zvýšil hlas, aby ho přes ni bylo slyšet: „Nějakou dobu jsem byl v domově, který navštívil Roy Rogers. Pamatujete ho? Ten slavný kovboj z filmů a televize. Přijel se svým koněm Triggerem na turné do Skotska. Zastavil se u nás v sirotčinci a vybral si tam holčičku. Adoptoval ji a odvezl ji s sebou do Ameriky. Panečku! Jednu chvíli jste chudá osiřelá dívenka ze skotského děcáku, a najednou je z vás dcera nějakého zámožného člověka v té nejbohatší zemi světa.“ Vrátil se s šálkem čerstvého čaje v ruce. „Takové věci se dějí jenom v pohádkách, co?“ Posadil se, ale hned zase vstal. „Já tady povídám a ani jsem vám nenabídl sušenky.“

Fin s Marsaili zdvořile odmítli a Tommy se opět usadil.

„Když jsem byl na sirotčince už moc velký, poslali mě na internát na Collinton Road. Tehdy se tam ještě pořád vyprávělo o jednom starším klukovi, který tam před nějakými deseti lety krátce pobýval. Vrátil se od námořnictva a jeho rodina pro něj neměla místo. Něco na ten způsob. Říkalo se mu Velký Tam. Podle vyprávění to byl kluk jako jedle. Někdo se doslechl, že se ve městě bude konat konkurz do sboru pro muzikál Jižní Pacifik, a navrhl Tamovi, aby se přihlásil.“ Tommy se zazubil. „Co přijde teď, už asi víte.“

Fin ani Marsaili neměli tušení.

„Velký Tam byl Sean Connery,“ zasmál se Tommy. „Taková hvězda. A my byli na stejném internátu! Vrátil se do Skotska na slavnostní otevření skotského parlamentu. Bylo to poprvé po třech stech letech, co v Edinburghu zasedal. Taky jsem se šel podívat. Historická událost. To si člověk nemůže nechat ujít, že jo. A najednou vidím Seana, jak vchází dovnitř. Tak na něj zamávám z davu a volám: ‚Jak se vede, Velkej Tame?‘“ Tommy se usmál. „To se ví, že mě nemohl znát.“

Fin se naklonil dopředu. „Býval Dean katolický dětský domov, Tommy?“

Tommy překvapeně vyvalil oči. „Chraň pánbůh! Pan Anderson katolíky nesnášel. On ostatně nesnášel všechno a všechny, když se to tak vezme.“

„Byly někdy v Deanu nějaké katolické děti?“ chtěla vědět Marsaili.

„To se ví, ale nikdy tam nezůstaly. Vždycky si pro ně přišel kněz a vzal je do nějaké katolické instituce. Pamatuju si jednu takovou trojici. S těmi udělali, panečku, rychlý proces. Tenkrát totiž na mostě přišel jeden kluk o život.“

„Na kterém mostě?“ zeptal se Fin s náhle probuzeným zájmem.

„Na Deanském. Vede přes Water of Leith zrovinka nad Dean Village. Výšku má dobrých třicet metrů.“

„Co se přihodilo?“

„To nikdo přesně nevěděl. Kolovala o tom pochopitelně spousta fám a dohadů. Šlo o nějakou sázku nebo snad souboj, kdo přejde římsu z vnější strany zídky. Něco v tom smyslu. Rozhodně v tom figurovaly nějaké děti z Deanu. V noci se vykradly ven a jeden z kluků z vesnice se zabil pádem. Za dva dny byly ty tři katolické děti v tahu. Odvezli je prý v nějakém ohromném černém autě.“

Finovi se v srdci rozhostil klid, onen pocit, že je na dotyk blízko pravdě. „Vybavil byste si jejich jména?“

„Jó, pane Macleode,“ potřásl hlavou Tommy. „To už je dávno. Jedna z nich byla holka. Cathy nebo Catherine, myslím. A dva bratři. Jeden z nich se jmenoval snad John. Možná Johnny.“ Odmlčel se a pátral v paměti. „Zato jméno toho kluka, co se zabil, si pamatuju přesně. Patrick Kelly. Kluky Kellyovic každý znal. Žili v Dean Village a jejich táta měl pletky s nějakým gangem. Proslýchalo se, že seděl. Jeho synové byli drsní hoši. Člověk se jim klidil z cesty, jak to jen šlo.“ Sklonil hlavu a na okamžik se ztratil ve vzpomínkách. „Dva z nich několik dní potom přišli do Deanu a ptali se po Debílkovi.“

Marsaili se udiveně zamračila. „Po Debílkovi?“

„Jo, po druhém z těch bratrů. Jak ten se jen jmenoval…?“ Náhle se mu v pohledu rozednilo, konečně si vzpomněl. „Peter! Tak se jmenoval. Johnnyho bratr. Hodný kluk, ale neměl všech pět úplně pohromadě.“

Když vyšli zase na ulici, byla už skoro tma. Stmívalo se tu dřív než na ostrovech a všechno působilo trochu přízračně, protože kaluže studeného světla z pouličních lamp nad jejich hlavami ze všeho vymývaly veškerou barvu.

„Takže tatínek a jeho bratr se opravdu jmenovali John a Peter,“ poznamenala Marsaili, jako by jim znalost jejich jmen dodávala na skutečnosti. „Ale jak zjistíme jejich příjmení?“

Fin vypadal zadumaně. „Tak, že si promluvíme s někým, kdo je znal.“

„Třeba s kým?“

„Třeba s Kellyovci.“

Marsaili se zachmuřila. „Ale jak je najdeme?“

„No, kdybych byl ještě u policie, tak bych ti odpověděl, že díky tomu, že jsou to známé firmy.“

„Tomu nerozumím.“

Z modrého průčelí vinotéky se vynořila mladá dvojice s papírovou taškou, v níž cinkaly lahve. Ženina ruka vklouzla pod mužovu paži a soumrakem se rozlétly jejich hlasy jako štěbetající ptáčci.

„Kellyovci jsou notoricky známý zločinecký klan působící v Edinburghu už celá léta. Začalo to v tehdejší chudinské vesnici Dean Village. Drogy, prostituce… Přestože se jim nikdy nic neprokázalo, existují indicie, že se podíleli i na řadě mafiánských vražd.“

„Ty je znáš?“ Marsaili nedokázala skrýt své ohromení.

„Já s nimi co do činění nikdy neměl, to ne. Ale můj bývalý šéfinspektor ano. Pracoval jsem pod ním, když jsem u policie začínal. Jack Walker. Už je v důchodu.“ Fin vytáhl mobilní telefon. „Určitě by s námi rád zašel na pivo.“

*

Působilo to, jako kdyby Edinburghem kdosi obcházel a natíral obchody, bary a restaurace základními barvami. Vandalové s nemístným smyslem pro hrdost na své město. Hospoda Windsor Buffet na začátku Leith Walk se skvěla úpornou zelenou, bývalá studia Skotské televize vedle ní pak oslnivou modří. Celá ulice svítila žlutí a červení po boku další modré a zelené. Vše korunovaly obytné prostory ze šedožlutého pískovce, některé byly očištěné, jiné však zůstávaly zčernalé jako zkažené zuby v zářivém úsměvu.

Windsor měl skoro plno, ale Jack Walker jim rezervoval výklenek v zadní části hospody. Když mu Fin představoval Marsaili, zvědavě si ji prohlížel, ale na nic se neptal. Pro sebe a Fina objednal pivo, pro Marsaili skleničku bílého vína. Byl to urostlý muž se širokými rameny a neupravenou kšticí bílých vlasů připomínající drátěnku. Přestože mu muselo být kolem pětasedmdesáti, nebyl to člověk, s nímž by se někdo rád pustil do křížku. Tvář měl opálenou ze solária a jeho smaragdové oči svou vřelostí nikdy úplně neladily se sarkastickým úsměvem, který mu neustále pohrával na rtech.

Vážně potřásl hlavou. „S Kellyovci si nic nezačínej, Fine. Je to banda grázlů.“

„O tom nepochybuju, pane šéfinspektore. Nemám v plánu si s nimi cokoli začínat.“ Hned po těchto slovech si uvědomil, že svého někdejšího nadřízeného oslovuje jeho bývalou hodností. Zvyk je železná košile. „Jen bych si rád promluvil s někým z nich, kdo by mohl pamatovat padesátá léta, kdy jejich rodina žila v Dean Village.“

Jack Walker nadzdvihl jedno obočí. Tahle záležitost ho zjevně zajímala, ale za své roky u policie se naučil, že některé otázky je lepší nechat nevyslovené. „Z toho období žije už asi jen Paul Kelly. Tehdy to musel být malý špunt. Měl dva starší bratry, ale ty někdo zastřelil přímo před jejich domem před více než padesáti lety. Došli jsme k závěru, že to bylo vyřizování účtů. V té době probíhala dost brutální válka o nadvládu v podsvětí. Tyhle vraždy mezi gangstery jsme nikdy do hloubky nezkoumali, takže za ně nikdy nikoho neodsoudili. Pak jsem léta přihlížel, jak mladý Paul Kelly bere otěže do svých rukou. Vybudoval si krvavé impérium na neštěstí druhých.“ Tvář se mu zkřivila do grimasy, pod kterou se ukrývala spousta zadržovaného hněvu a frustrace. „Nikdy se nám nepodařilo ho dostat.“

„Takže hlavoun je pořád on?“

„Sice už trochu stárne, ale je to tak. Nepochybuju, že se s oblibou považuje za kmotra. Přišel ze stoky a teď si žije v obří rezidenci v Morningside, sráč jeden.“ Pohledem blýskl směrem k Marsaili, ale za své výrazivo se neomluvil. „Má děti i vnoučata. Všechny posílá do soukromých škol, kdežto poctiví lidi jako ty nebo já horko těžko vydělávají na topení. Je to šmejd, Fine. Prachsprostý šmejd. Já bych se na něj vykašlal, být tebou.“

Připadalo jim, že v temnotě hotelového pokoje leží mlčky už celou věčnost. Jejich dech doprovázel jen šum řeky kdesi pod nimi. Téže řeky, která protékala pod Deanským mostem. Poté, co odešli z Windsoru, tam Fin Marsaili zavedl. Došli do poloviny mostu a shlíželi na Dean Village a na řeku Water of Leith třicet metrů pod sebou. Marsailin otec se svým bratrem tu také kdysi byli. Něco se na tomto mostě přihodilo a jeden chlapec přišel o život.

Ze tmy se ozval Marsailin hlas a svou pronikavostí narušil tok Finových myšlenek: „Pozorovat tě dnes večer bylo zvláštní,“ řekla. „S tím člověkem od policie.“

Fin se k ní otočil, i když na ni neviděl. „Zvláštní? Proč?“

„Protože to působilo, jako bych se dívala na někoho, koho neznám. Ne na toho Fina Macleoda, se kterým jsem chodila do školy, ani na toho Fina Macleoda, který se se mnou miloval na pláži. A ani na toho Fina Macleoda, který se ke mně v Glasgow zachoval jako ke kusu špinavého hadru.“

Fin zavřel oči a vybavil si, jaké to tehdy bylo, krátký společný pobyt na univerzitě v Glasgow, společné bydlení v jednom bytě. Tenkrát se k ní zachoval hrozně. Nebyl schopen vypořádat se s vlastní bolestí a zlost si vybíjel na Marsaili. Jak často zraňujeme nejhůře právě ty, kteří jsou nám nejbližší? pomyslel si.

„Jako bych se dívala na někoho úplně cizího. Na toho Fina Macleoda, kterým jsi musel být po všechny ty roky, kdy jsem tě už neznala. Kdy jsi byl manželem jiné ženy, otcem dítěte, policistou.“

Náhlý dotyk její ruky na tváři Fina téměř vyděsil.

„Vlastně nevím, jestli tě vůbec znám. Teď už to nevím.“

A od těch pár okamžiků vášně, které spolu odpoledne prožili, od horečného milování protkaného křížem krážem tenounkými linkami slunečního svitu jako by už uplynul celý lidský věk.

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Paul Kelly bydlel v odděleně stojící třípodlažní vile ze žlutého pískovce. Byl to dům se štíty, vikýři, zdobným krytým vchodem a prosklenou terasou, která ze zadní strany vybíhala přímo do vzrostlé, dobře udržované zahrady.

Z Tipperlinn Road vedla ke vchodu půlkruhová příjezdová cesta, kterou na obou koncích uzavírala kovaná elektronická brána. Rozkvetlé azalky zalévalo sluneční světlo, zeleně kropenaté od mladých bukových lístků.

Taxík Fina s Marsaili vyložil u jižní brány a Fin požádal řidiče, aby počkal. Ale ten zavrtěl hlavou. „Kdepak. Zaplaťte rovnou. Tady čekat nebudu.“ Podle všeho tuto adresu znal a byl jako na trní, jen aby už mohl odjet pryč. Dívali se za ním, jak se vzdaluje a odbočuje na Morningside Place.

Fin se otočil k interkomu zasazenému do kamenného sloupu brány a stiskl zvonek. Po chvíli se nějaký hlas se silným skotským přízvukem zeptal: „Co chcete?“

„Jsem Fin Macleod. Bývalý policista. Chtěl bych mluvit s Paulem Kellym.“

„Pan Kelly bez ohlášení nikoho nepřijímá.“

„Vyřiďte mu, že se jedná o to, co se před nějakými padesáti lety stalo na Deanském mostě.“

„Nepřijme vás.“

„Vyřiďte mu to.“ Ve Finově hlase zazněl rozkaz. Tón, který nepřipouštěl diskusi.

Reproduktor ztichl a Fin se rozpačitě podíval na Marsaili. Zase byl tím Finem Macleodem, kterého neznala. A on nevěděl, jak mezeru mezi těmi dvěma Finy překlenout.

Už jim připadalo, že to trvá nepřiměřeně dlouho, a vtom v reproduktoru znovu zapraskalo a hlas se vrátil. „O. K.,“ řekl jen a v témže okamžiku se začala křídla brány rozevírat.

Kráčeli příjezdovou cestou a Finovi neušly bezpečnostní reflektory a kamery nainstalované kolem domu i na pozemku. Paul Kelly si dal zjevně záležet, aby předešel nezvaným návštěvám. Jakmile vstoupili do krytého prostoru vchodu, hlavní dveře se otevřely a v nich si je ostražitě prohlížel nějaký mladý muž s bílou rozhalenkou a v šedých kalhotách s ostrými puky, které se úhledně skládaly kolem italských bot. Černé vlasy měl střižené nakrátko a tužidlem upravené směrem od čela. Luxusní střih. Fin cítil jeho vodu po holení na tři metry.

„Musím vás prohledat.“

Fin beze slova přistoupil blíž, rozkročil nohy a upažil ruce. Mladík Fina pečlivými pohyby prohmatal zepředu i na zádech a podél obou paží i nohou.

„Tu ženskou taky.“

„Je čistá,“ odvětil Fin.

„Musím to ověřit.“

„Máte mé slovo.“

Mladý muž se na něj velice zpříma podíval. „Stálo by mě to flek, brácho.“

„Mně to nevadí,“ vložila se do toho Marsaili a postavila se tak, aby ji mohl prohledat.

Fin s kypícím hněvem sledoval, jak se jí dotýká. Zepředu, zezadu, na hýždích, nohou. Ale nezdržoval se tam, kde nemusel. Profesionál. Marsailin výraz zůstal neutrální, jen trochu zrůžověla.

„V pořádku,“ oznámil muž. „Pojďte se mnou.“

Provedl je smetanovou a světle broskvovou chodbou s tlustým červeným kobercem a bukovým schodištěm stoupajícím do druhého podlaží.

Paul Kelly si hověl na bílé kožené sedačce na prosklené terase za domem a kouřil ohromný havanský doutník. Přestože jarními lístky na zahradě ševelil lehký vánek, dým z doutníku tu visel ve vzduchu v nehybných pramíncích, místy namodralých, jak je prosvětlovaly paprsky slunce pronikající sem mezi stromy. Člověk měl dojem, jako by byl přímo v zahradě, přestože ji tu necítil ani neslyšel. Kolem stolu z matné oceli stála křesla potažená červeným plyšem a jasné denní světlo se odráželo na leštěné dřevěné podlaze.

Když je poskok uvedl dovnitř, Paul Kelly vstal. Byl to obr. Měřil hodně přes sto osmdesát centimetrů a i přes lehkou nadváhu byl ve skvělé kondici, alespoň na někoho, komu táhne na sedmdesát. Růžolící kulatý obličej měl dokonale oholený, ocelově šedé vlasy ostříhané na ježka. Zakulacené bříško poněkud těsně obepínala naškrobená růžová košile a džíny byly nažehlené do naprosto nevhodných puků.

Usmál se, tázavě naklonil hlavu a oběma podal svou mohutnou pravici. „Bývalý polda a příběh Deanského mostu. Přiznávám, že jste vzbudili mou zvědavost.“ Svou obří prackou pokynul k rudým křeslům. „Posaďte se. Můžu vám nabídnout něco k pití? Čaj? Kávu?“

Fin zavrtěl hlavou. „Ne, díky.“ Celí nesví se s Marsaili usadili do křesel. „Snažíme se zjistit totožnost jistého muže, který teď žije na ostrově Lewis a který byl umístěný v Deanském sirotčinci někdy v polovině padesátých let.“

Paul Kelly se zasmál. „Víte jistě, že už nejste u policie? Podle mě nemluvíte zrovna jako bývalý polda.“ A zabořil se zase do své bílé pohovky.

„Můžu vás ujistit, že u policie už nejsem.“

„No dobře, když to říkáte.“ Zamyšleně potáhl ze svého doutníku. „Proč si myslíte, že vám s tím můžu pomoct zrovna já?“

„Vaše rodina žila v té době ve starých domech po dělnících, kteří dříve pracovali ve mlýnech v Dean Village.“

Paul Kelly přikývl. „To ano.“ Tlumeně se uchechtl. „Ale už bych to tam nepoznal. Dneska je z toho ráj zbohatlíků.“ Odmlčel se. „A proč bych měl znát nějakého kluka z Deanu?“

„Protože mám za to, že byl při tom incidentu na Deanském mostě, který zasáhl vaši rodinu.“

V Kellyho očích se mihl záblesk čehosi. Jeho obličej sotva znatelně změnil barvu. Fin se sám sebe ptal, jestli to, co viděl, byla bolest. „Jak se jmenuje?“

„Tormod Macdonald,“ odpověděla Marsaili.

Fin po ní blýskl pohledem a rychle dodal: „Ale pod tím jménem jste ho tehdy znát nemohl.“

Kellyho oči se upřely na Marsaili. „A jaký vztah k němu máte vy?“

„Je to můj otec.“

Ticho, které následovalo, viselo ve vzduchu jako kouř z Kellyho doutníku a trvalo déle, než bylo příjemné. Konečně Kelly promluvil: „Je mi líto. Jedná se o něco, na co se snažím zapomenout celý život. Přijít takhle malý o staršího bratra, to není nic lehkého. Obzvlášť když ho obdivujete jako hrdinu.“ Zavrtěl hlavou. „Patrick pro mě hrozně moc znamenal.“

Fin přikývl. „Domníváme se, že křestní jméno toho chlapce znělo John. A právě příjmení se snažíme zjistit.“

Paul Kelly dlouze potáhl z doutníku. Nejdřív nechal kouř unikat nosními dírkami a koutky úst a teprve pak do napjaté atmosféry na terase vyfoukl šedý oblak. „John McBride,“ řekl konečně.

Fin se snažil ovládnout svůj dech. „Vy jste ho znal?“

„Osobně ne. Té noci jsem na mostě nebyl. Ale mí tři bratři ano.“

„A tehdy Patrick spadl a zabil se?“ ujišťovala se Marsaili.

Jeho odpověď byla sotva slyšitelná: „Ano.“ Znovu vdechl kouř a Fin s ohromením sledoval, že mu oči zastírá cosi jako slzy. „Ale nemluvil jsem o tom víc než padesát let. A nevím, jestli se mi s tím chce začínat právě teď.“

Marsaili přikývla. „To chápu. Omlouvám se.“

Kráčeli mlčky po Tipperlinn Road. Za vysokými zdmi a vzrostlými stromy se rýsovaly vily ukryté před zvědavými pohledy. Minuli bývalý zájezdní hostinec na rohu uličky Stable Lane a došli až k místu, kde po jejich pravici vedla do kopce dlážděná Albert Terrace lemovaná bujnou zelení.

Nakonec už se Marsaili neudržela: „Co myslíš, že se tehdy na Deanském mostě vlastně stalo?“

Fin zavrtěl hlavou. „To se nikdy nedozvíme. Všichni, kteří to věděli, jsou mrtví. Až na tvého otce, a možná Ceit. Jenže vůbec netušíme, jestli Ceit je ještě naživu.“

„Aspoň že víme, kdo je můj otec. Nebo byl.“

Fin se na ni podíval. „Kéž bys mu byla neřekla tatínkovo jméno.“

Z jejího obličeje se vmžiku ztratila veškerá barva. „Proč?“

Zhluboka si vzdychl. „Já nevím, Marsaili. Prostě bych si přál, abys mu ho bývala neřekla.“

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Bylo pozdě odpoledne a Fin shlížel na rozeklané kamenné prsty vybíhající do Minche, který se kolem nich bíle pěnil. Do vnitrozemí ostrova se táhla rašeliniště, zbrázděná a zjizvená staletími těžby. Zlověstně temná mračna, která se nad nimi stahovala, se odrážela na zálivu Loch a Tuath zčeřeném větrem, s nímž malé letadlo aerolinií British Airways statečně bojovalo o hladké přistání na krátké dráze stornowayského letiště. Tentýž vítr kolem nich vířil na parkovišti, než chvatně uložili svá zavazadla do kufru a ukryli se ve Finově autě před prvními těžkými kapkami deště ženoucího se přes pláně ze západu.

Fin nastartoval a spustil stěrače. Trvalo jim jen chvíli, než v registru obyvatel Skotska v Národním skotském archivu vyhledali Johna Williama a Petera Anguse McBrideovy, narozené roku 1940 a 1941 ve Slatefordu v Edinburghu rodičům Mary Elizabeth Raffertyové a Johnu Anthonymu McBrideovi. John Anthony zahynul roku 1944 ve službách Královského námořnictva. Mary Elizabeth zemřela o jedenáct let později na selhání srdce, jehož příčina nebyla blíže specifikována. Marsaili zaplatila za výpisy z rodných a úmrtních listů celé rodiny a uložila je do růžovohnědých desek, které teď ležely zastrčené v tašce, již si Marsaili na sedadle spolujezdce tiskla k hrudi.

Fin neměl moc přesnou představu, jak to na ni doléhá. Během letu zpět na ostrovy neřekla ani slovo. Mohl se jen domýšlet, že teď přehodnocuje vše, co o sobě kdy věděla nebo si myslela. Právě se dozvěděla, že ačkoli se na ostrově Lewis narodila a vyrůstala tu, nemá v sobě vlastně ani kapku ostrovní krve. Matka Angličanka, otec z pevniny, z katolické rodiny z Edinburghu, muž, který si celý svůj život vykonstruoval. Bylo to prozření.

Vrhl na ni krátký pohled. Nezdravě bledý obličej, kruhy pod očima, větrem pocuchané zplihlé vlasy bez lesku. Připadala mu zlomená, malá. A přestože ho všechen instinkt vedl k touze ji obejmout, cítil mezi nimi jakousi bariéru. Cosi se s nimi v Edinburghu stalo. V jednu chvíli se zdálo, že se znovu nalezli takoví, jací kdysi bývali, vzápětí bylo ale všechno pryč jako jarní sníh.

Při pátrání po tom, kdo otec ve skutečnosti je, se Marsaili změnila. A ta Marsaili, kterou Fin znával, byla teď ztracená kdesi v chaosu minulosti a identity. Fin se obával, že tuhle Marsaili už možná ani jeden z nich nikdy nenajde. A pokud ano, změna už bude stejně nevratná.

Bylo také zřejmé, že objevení totožnosti jejího otce a jeho bratra stále nevede k objasnění událostí, které před lety vyústily ve vraždu Petera McBridea na Eriskay.

Po celé věčnosti, kdy jen tak seděli v nastartovaném autě, do kterého se opíral vítr a šlehal déšť a jehož stěrače vibrovaly na čelním skle, se Marsaili konečně otočila na Fina. „Zavez mě domů, prosím.“

Ale Fin místo aby zařadil zpátečku a vycouval z parkovacího stání, jen svíral oběma rukama volant před sebou. Cosi se mu vynořilo v hlavě, jakoby odnikud. Cosi neuvěřitelně prostého a do očí bijícího. „Chci zajet za tvou maminkou.“

Marsaili vzdychla. „Proč?“

„Chci prohledat věci tvého tatínka.“

„Co chceš najít?“

„To nebudu vědět, dokud to nenajdu.“

„Co z toho, Fine?“

„Marsaili, někdo zavraždil Petera McBridea. Bude se to vyšetřovat. Příští týden přijede inspektor. A pokud nebudeme mít důkaz o opaku, tvůj otec bude i nadále hlavním podezřelým.“

Unaveně pokrčila rameny. „Mělo by mě to zajímat?“

„Ano, mělo. Pořád je to tvůj táta. Nic, co jsme se o něm zatím dozvěděli, tenhle fakt nemění. Je to pořád ten něžný obr, který tě nosil na ramenou při kopání rašeliny. Tentýž člověk, který ti dával pusu na čelo na dobrou noc a pečlivě tě zachumlal do peřin. Člověk, který stál celý život při tobě, přes první školní den až do chvíle, kdy ses vdala. A teď potřebuje zase on, abys ty stála při něm.“

Marsaili na Fina pohlédla očima plnýma zmatené nejistoty. „Já už nevím, co k němu cítit.“

Fin přikývl na znamení, že rozumí. „Ale vsadil bych se, že kdyby mohl, rád by ti to celé vyprávěl, Marsaili. Všechny ty věci, které v sobě dlouhá léta skrýval, všechno, o co se s nikým nepodělil. Muselo to pro něj být hrozné břemeno.“ Fin si nešťastně pročísl rukou své světlé kudrny. Věděl až příliš dobře, jaké to je. Kdo kdy mohl vytušit pravdu za fasádou? „Chodíme do domova důchodců a vidíme jen spoustu sedících staříků. S prázdnýma očima, se smutným úsměvem. A nebereme je na vědomí, protože jsou… no zkrátka staří. Jsou opotřebovaní, a tak nám málem nestojí za to, abychom jim věnovali nějakou pozornost. A přitom se za každýma těma očima skrývá celý jeden život, příběh, který by ti každý z nich mohl vyprávět. Příběh o bolesti, lásce, naději, zoufalství. O věcech, které cítíme i my. Stáří jim neubírá na právoplatnosti ani na skutečnosti. A jednou na jejich místě budeme také. Budeme tam sedět a dívat se, jak nás mladí neberou na vědomí, protože budeme… no zkrátka staří. A jak nám bude?“

Marsailiny oči hořely pocitem viny. „Nikdy jsem ho nepřestala mít ráda.“

„Tak mu i důvěřuj. A věř, že ať se stalo cokoli, ať udělal cokoli, měl k tomu nějaký důvod.“

Viditelnost nad severozápadním výběžkem ostrova Lewis byla téměř nulová. Výhled zakrývaly závoje deště přicházející od oceánu, závoje jemné tak, že se podobaly spíš mlze. Za machairem se daly jen v náznaku zahlédnout bílé příbojové vlny tříštící se o černou rulu. Dokonce i silný paprsek světla vysílaný do tmy majákem na mysu Butt of Lewis šlo rozeznat jen stěží.

Marsailinu matku překvapil pohled na ty dva, jak se spolu choulí pod Finovou bundou, která během krátkého sprintu od auta ke kuchyňským dveřím promokla skrz naskrz.

„Kde jste byli?“ divila se. „Fionnlagh povídal, že jste jeli do Edinburghu.“

„Tak proč se ptáš?“

Paní Macdonaldová podrážděně mlaskla. „Dobře víš, jak to myslím.“

„Byla to osobní záležitost, mami.“ Marsaili s Finem se cestou do Ness usnesli, že paní Macdonaldové zatím neprozradí nic z toho, co se o Marsailině otci dozvěděli. Jednoho dne to bezpochyby vyjde najevo. Ale pro tuto chvíli se shodli na tom, že by to žádný užitek nepřineslo.

„Rádi bychom si prohlédli Tormodovy věci, jestli můžeme, paní Macdonaldová,“ požádal Fin.

Matčiny tváře znachověly. „Proč?“

„Prostě chceme, mami.“ Marsaili vyrazila do nitra domu k bývalé pracovně svého otce. Paní Macdonaldová ji následovala v těsném závěsu.

„Co z toho, Marsaili? Ty věci nám dvěma už nejsou k užitku o nic víc než jemu.“

Marsaili se zarazila ve dveřích a rozhlédla se po prázdném pokoji. Někdo sňal ze stěn obrazy, pracovní stůl byl vyklizený. Přikročila k němu a vytáhla zásuvky – prázdné. Skříňka na dokumenty – prázdná. Staré krabice s mnoha drobnostmi zmizely. Místnost byla sterilní, vydezinfikovaná, jako by otec představoval nějakou chorobu. Veškeré stopy po něm byly zahlazené. Marsaili se ohromeně otočila ke své matce. „Co jsi to udělala?“

„Už tady nebydlí.“ Provinilost ji tlačila do defenzivy. „Nechci mít dům zaneřáděný jeho starým harampádím.“

Ale obžalobu v Marsailině hlase nebylo možné přeslechnout. „Mami, vždyť to byl tvůj manžel skoro padesát let, proboha! Milovala jsi ho. Nebo ne?“

„Není to ten člověk, kterého jsem si brala.“

„Za to nemůže. Trpí demencí, mami. To je diagnóza.“

„Vyhodila jste všechno?“ vložil se do rozhovoru Fin.

„Chtěla jsem to vynést, až přijedou popeláři. Všechno je to ještě v hale v krabicích.“

Marsailiny tváře se zbarvily pobouřením. Vztyčeným ukazováčkem zahrozila matce před nosem: „Neopovažuj se to vyhodit! Slyšíš? Ty věci patří tatínkovi. Jestli je nechceš, vezmu si je já.“

„Jen si je vezmi!“ Provinilost teď přiživila její rozhořčení. „Jen si ty krámy odvez! Já o ně nestojím. Pro mě za mě je můžeš klidně spálit!“ A s pláčem na krajíčku se protlačila kolem Fina a pospíchala chodbou pryč.

Marsaili stála a těžce oddychovala, ještě stále planoucí oči teď upřela na Fina a ten si v duchu pomyslel, že alespoň znovu objevila city ke svému otci. „Sklopím zadní sedadla a naložíme to do auta,“ řekl.

Kuchyňská okna Marsailina domku se mlžila výpary. Kartonové krabice navlhly během přenášení od paní Macdonaldové do auta a z auta k Marsaili domů. Jejich obsah však ochránily pytle na odpadky, které na ně Fin připevnil lepicí páskou. Ovšem Fina s Marsaili před promočením nechránilo nic. Fin si hned po příchodu svlékl nasáklou bundu a Marsaili si dosud energicky třela vlasy osuškou.

Fionnlagh přihlížel, jak Fin otevírá krabici za krabicí. V některých byla alba s fotografiemi, v jiných staré účty. Další krabice ukrývaly harampádí, nástroje a plechovky hřebíků, zvětšovací sklo, bezpočet tužek, jejichž náplň už úplně zaschla, rozbitou sešívačku, krabičky kancelářských sponek.

„Tak jsem se asi usmířil s reverendem Murrayem,“ ozval se Fionnlagh.

Fin vzhlédl. „Říkal, že jsi za ním byl.“

„Několikrát.“

Fin s Marsaili si vyměnili pohledy. „A?“

„Souhlasil s tím, aby se Donna s Eilidh přestěhovaly sem. Ale to už víš.“

Fin přikývl. „Vím.“

„No, tak jsem mu řekl, že nechám školy a zkusím si sehnat práci v Arnishi, abych nás všechny dokázal šatit a živit.“

To Marsaili překvapilo. „A co on na to?“

„Div že mi neutrhnul hlavu,“ ušklíbl se kysele Fionnlagh. „Jestli prý nedokončím školu a nedostanu se na univerzitu, tak mi osobně zmaluje prdel, že si nesednu.“

Fin nadzdvihl jedno obočí. „Doslova?“

Fionnlagh se vesele zakřenil. „V zásadě jo. A já si vždycky myslel, že tyhle výrazy pro faráře nejsou.“

Fin se rozesmál. „Faráři mají od Boha zvláštní dispenz – mohou klít, co hrdlo ráčí. Jenom k tomu prý musí mít kurva dobrý důvod.“ Odmlčel se. „Takže půjdeš na univerzitu?“

„Když mě vezmou…“

Ve dveřích se objevila Donna s miminkem, které si přidržovala u ramene. „Nakrmíš ji ty, nebo já?“

Fionnlagh se na svou dcerku zářivě usmál a hřbety prstů ji hladil po tvářičce. „Já ji nakrmím. Lahev je v ohřívadle?“

„Jo, jo.“ Donna mu předala Eilidh.

Než vyšel za ní do chodby, ještě se otočil ve dveřích. „Mimochodem, s Donniným tátou jsi měl pravdu, Fine. Není tak hroznej.“

Otec a syn na sebe chvíli hleděli a pak se Fin vesele zazubil. „Viď? Ještě to není úplně ztracený případ.“

Fionnlagh odešel a Fin se pustil do další krabice. Roztrhl ji a zjistil, že je plná knih a zápisníků. Zvedl knihu v zelených tvrdých deskách ležící nahoře. Antologie poezie dvacátého století. „Nevěděl jsem, že tvůj tatínek má rád poezii.“

„Ani já.“ Marsaili přistoupila blíž, aby se také podívala.

Fin knihu otevřel a na předsádce bylo elegantním rukopisem napsáno: „Pro Tormoda Uilleama Macdonalda. Všechno nejlepší k narozeninám. Maminka, 2. srpna 1976.“ Fin nechápavě svraštil obočí. „Maminka?“

Marsaili odpověděla a Fin slyšel, jak se jí chvěje hlas. „Jeden druhého vždycky oslovovali ‚maminko‘ a ’tatínku‘.“

Fin zalistoval stránkami, ze kterých vypadl složený arch linkovaného papíru. Zvedl ho. Byl popsaný roztřeseným písmem a nadepsaný „Solas“.

„To je to denní centrum, kam jsme tátu dřív vozili. Vedle domu s pečovatelskou službou,“ ozvala se Marsaili. „A tohle je jeho rukopis. Co tam píše?“ Vzala si papír od Fina, který vstal a četl ho spolu s ní. Každé třetí či čtvrté slovo bylo přeškrtnuté, občas i několikrát, neboť starý muž chtěl opravit pravopisné chyby. Ruka vylétla Marsaili k ústům, jak se snažila zadusit pláč. „Vždycky si tak zakládal na pravopise.“ Začala číst: „Když jsem tam pobýval, bývalo tam až dvacet lidí. Většinou jsou hodně staří.“ Slovo „staří“ bylo napsané až na několikátý pokus. „Někteří jsou nesmírně zesláblí a asi už neumí mluvit. Jiní zase nemohou chodit, ale snaží se posunout nohu alespoň o pár centimetrů. Viděl jsem i několik takových, co zvládli udělat poměrně dlouhý krok.“ Slova se jí zadrhla v hrdle a Marsaili už nebyla schopna ve čtení pokračovat.

Fin vzal papír a četl místo ní: „Když píšu, nedokážu zabránit slabomyslným chybám ve slovech. Ta změna samozřejmě nepřišla náhle. Začalo to někdy na konci jedenáctého roku, ale zprvu nepostřehnutelně. Jenže čas plynul a plynul a já si začínal uvědomovat, že čím dál víc ztrácím schopnost si pamatovat. Je to něco strašlivého a já se velmi blížím okamžiku, kdy zjistím, že jsem bezmocný.“

Fin odložil papír na stůl. Zvenku dál skučel vichr kolem dveří, na okno bušil déšť. Fin přejel prstem roztřepený okraj stránky v místě, kde byla vytržená z notesu. Horší než choroba samotná, pomyslel si, musí být vědomí, jak se dotyčného zmocňuje. Člověk kousek po kousku přichází o rozum, mysl, vzpomínky, o všechno, co z něj dělá to, kým je.

Pokradmu pohlédl na Marsaili. Zhluboka dýchala a dlaněmi si otírala tvář. Každý pláč se však jednou vyčerpá. „Uvařím nám čaj,“ rozhodla.

Mezitím, co se Marsaili zabývala konvicí, hrníčky a sáčky čaje, si Fin opět přidřepl ke krabicím a vrátil se k prozkoumávání jejich obsahu. V další byly účetní knihy s příjmy a výdaji farmy za všechna ta léta, kdy na ní Marsailin otec hospodařil. Fin jednu po druhé vytahoval z krabice a na dně narazil na velké album s měkkými deskami napěchované výstřižky z novin a časopisů za celou řadu let. Fin si album položil na krabici vedle sebe a otevřel ho. Zprvu byly články pečlivě zasunuté do kapes alba, dále je však už někdo jen volně zastrkával mezi stránky. Tolik jich bylo.

Fin slyšel vřít konvici, nečas venku, hudbu z pokoje dětí vibrující podlahou a Marsailin hlas: „Co je to, Fine? Co je to za výstřižky?“

Ale v samotném středu Finova nitra vše utichlo. Jeho vlastní slova k němu doléhala z veliké dálky: „Myslím, že bychom tatínka měli vzít na Eriskay, Marsaili. Jedině tam se můžeme dozvědět pravdu.“

TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Marsaili je tu! Já věděl, že si pro mě jednou přijde. A ten kluk. Nevím, co je zač, ale je hodný a pomáhá mi zabalit část věcí do tašky. Ponožky a spodky. Pár košil. Kalhoty. Spoustu věcí ve skříni a šuplících nechali. Asi si pro ně přijdou později. Je mi do zpěvu! Marsaili moje zlatá. Už se nemůžu dočkat, až budu doma. I když vlastně nevím, jestli si pamatuji, kde to je. Však oni už to budou vědět.

Všichni se na mě usmívají ze svých židlí a já jim vesele mávám na rozloučenou. Paní, co se mě vždycky snaží přinutit, abych se svlékl a vlezl do té zatracené vany, z toho asi radost nemá. Tváří se, jako by si přičapla na louce, že se vyčurá, a natrefila na bodlák. Cha! chce se mi říct. Dobře ti tak. Ale co přesně se mi to v hlavě vynořilo, vlastně nevím. Znělo to jako kačer Donald. Kdo to řekl?

Venku je zima a déšť mě vrací zpátky v čase. K osamělým dnům se zvířaty na pastvinách. Miloval jsem to. Tu svobodu. Konec přetvářky. Jen já a déšť ve tváři. Ten mladý muž mi klade na srdce, ať si určitě řeknu, kdyby se mi chtělo na záchod. Prý kdykoli kdekoli zastaví. Ale samozřejmě, povídám já. Přece nečekáte, že si načurám do kalhot?

Připadá mi, že jedeme už hrozně dlouho. Možná jsem si na chvíli zdříml. Dívám se na krajinu ubíhající za okénkem. Vůbec se mi nezdá povědomá. Nejsem si jistý, jestli tráva proráží skálou, nebo skála trávou. Ale je tu obojí. Tráva i skála na svazích všude kolem.

Heleme se! Tamhle v dálce pod námi vidím pláž. Jeden by nevěřil, že pláž může být takhle ohromná a oceán takhle modrý. Vzpomínám si, že jsem takovou pláž už někdy viděl. Byla větší než kterákoli předtím. O moc větší než Charlieho pláž. Ale tehdy jsem cítil takový žal a pocit viny, že jsem jí sotva věnoval pozornost. Řídil jsem starou dodávku Donalda Seamuse. Petera jsem vezl vzadu zabaleného do přikrývky, kterou jsem vzal z ložnice, abych ho měl v čem odnést k lodi.

Mary-Anne s Donaldem Seamusem nevěděli o světě. Jakmile tihle dva položili hlavu na polštář, nic je nedokázalo vytrhnout z jejich spánku. A to bylo dobře, protože té noci mě poháněl strach a dosud mě přemáhal pláč. Nejspíš jsem po sobě taky všude nechal krev. Ale v tom stavu mi bylo všechno jedno.

Když jsme přijeli do Ludaghu, podařilo se mi trochu ovládnout. Musel jsem se tak alespoň tvářit, kvůli Ceit. Vzpomínám si, že jsem se podíval do bočního zrcátka dodávky a uviděl ji stát ve tmě na molu. Dívala se za mnou, jak odjíždím. A já v té chvíli věděl, že ji už nikdy neuvidím. U krku mi však visel její svatý Kryštof, a tak jsem si ji s sebou odvážel navždy. Alespoň nějak.

Měl jsem štěstí na odliv, takže brody jsem mohl projet bez čekání. Potřeboval jsem, aby mě do rána od ostrova dělilo tolik mil, kolik jsem jen dokázal urazit. Nemohlo trvat dlouho, než Donald Seamus zjistí, že jsme s Peterem zmizeli i s jeho puškou a penězi a že se ztratila i dodávka. Bylo pravděpodobné, že okamžitě zavolá policii, proto jsem musel získat náskok.

Při čekání na první trajekt v Berneray se z mlh nad Harriskou úžinou vynořil bledý úsvit. Většina ostatních vozidel, která tu čekala, byla také užitková, a tak jsem nebudil velkou pozornost. Jenže já vezl v ukradené dodávce mrtvého bratra a byl jsem nervózní jako pes. Tady jsem byl nejzranitelnější. Tady a ještě v Leverburghu, kam měl trajekt přirazit. Pokusil jsem se uvažovat jako policisté. Ukradl jsem pušku, peníze a dodávku. O mrtvém Peterovi pochopitelně nevěděli. Budou si myslet, že utíkáme společně. Kam míříme? Budou předpokládat, že se chceme dostat zpátky na pevninu, tím jsem si byl jistý. A v takovém případě bychom směřovali do Lochmaddy, abychom stihli trajekt na ostrov Skye. Proč bychom jezdili na sever na Harris nebo Lewis? Takto jsem tedy uvažoval, i když jsem tomu v tu chvíli dvakrát nevěřil.

Toho rána loď přeplula úžinu jako duch. Cínové moře se jen lehce vlnilo a slunce zastíraly husté nízké mraky. A potom jsem sjel na rampu v Leverburghu a ujížděl dál.

Tehdy jsem poprvé spatřil pláže ve Scaristě a Luskentyre. Projel jsem maličkou vesničkou Seilebost, protože jsem si uvědomil, že odtud jsem měl pocházet. Zastavil jsem tam, jen na pár minut. Vydal jsem se pěšinkou přes machair a rozhlédl jsem se po zlatém písku, který jako by se táhl do nekonečné dálky. Od teď jsem byl Tormod Macdonald. A tady jsem vyrostl. Byl jsem už tolika lidmi a dalšími jsem bezpochyby měl být ještě v budoucnu. Vrátil jsem se k dodávce a bez zastávky jsem pokračoval přes stornowayské předměstí a barvaské vřesoviště až na západní pobřeží k silnici do Ness. Dál než sem už jsem utéct asi nemohl.

V Barvasu jsem odbočil na hrbolatou polní cestu, podél níž se do půdy zakusovalo několik domků a která vedla až k jezeru. Nad jeho hladinou se honil vítr a pevnina jezero téměř úplně oddělovala od moře. Podél pobřeží se až do dálky pěnil příboj. Seděl jsem s Peterem v dodávce a čekal na příchod tmy.

Připadalo mi, že to trvá celou věčnost. Žaludek na mě zlobně vrčel. Skoro čtyřiadvacet hodin jsem neměl nic v ústech a cítil jsem se malátný. Konečně světlo nad západním obzorem pohaslo a stará dodávka Donalda Seamuse se rozkašlala do tmy. Dokodrcal jsem se zpátky na hlavní silnici a odbočil na sever.

U Siaderu jsem si všiml cesty, která mizela ve tmě směrem k moři. Vjel jsem na ni se zhasnutými světly a krkolomně se po ní propracovával k útesům. Orientoval jsem se jen pomocí občasných záblesků měsíce. Na dohled od moře, které ve tmě téměř fosforeskovalo, jsem vypnul motor a vystoupil jsem. Kam oko dohlédlo, nikde ani světélko, a tak jsem z dodávky vytáhl tarasgeir Donalda Seamuse.

Rašeliniště bylo sice měkké a mokré, ale stejně mi trvalo skoro hodinu, než jsem vyhloubil jámu velkou tak, aby v ní Peter mohl navždy spočinout. Nejprve jsem odkopl vrchní drny a odložil je stranou. Pak jsem kopal a kopal, dokud jsem se nedostal tak hluboko, aby prosakující voda zalila tělo. Jedině tak, až jámu zahrnu a vrátím drny, nikdo nepozná, že půda byla narušena. A i kdyby to někdo poznal, pomyslel by si, že se jedná o nějaký nedotažený pokus o kopání rašeliny. Já však věděl, že se země za krátký čas zacelí. Že se nad Peterem zavře a zavine ho do svého náručí, v němž bude odpočívat už navždy.

Když jsem byl konečně hotov, vybalil jsem bratra z přikrývky a opatrně ho položil do hrobu. Poklekl jsem u jeho hlavy, políbil ho a pomodlil jsem se za jeho duši navzdory tomu, že jsem si už nebyl jistý, jestli nějaký Bůh vůbec je. Pak jsem hrob zahrnul. Žal i výčitky svědomí mě sužovaly tak, že jsem sotva dokázal udržet rýč. Položil jsem na hrob poslední drn a zůstal jsem u něj asi deset minut stát. Vítr mi osušil pot a já zvedl zakrvácenou přikrývku a plahočil se vřesovištěm až k balvanům, za nimiž jsem objevil malý písečný fjord.

Tam jsem si dřepl a tělem jsem chránil přikrývku před větrem, abych ji mohl zapálit. Díval jsem se, jak ve tmě krátce zazářily roztančené plameny a do noci se rozlétly jiskry a dým. Symbolická kremace. Krev mého bratra se navrátila do země.

Seděl jsem na pláži, dokud mě neroztřásl chlad. Pak jsem se celý ztuhlý vydal vřesovištěm k autu a nastartoval. Sjel jsem zpátky na silnici a vyrazil na jih. Projel jsem Barvasem a kdesi u Arnolu jsem odbočil na úzkou cestu vedoucí na východ. Vinula se vřesovištěm ke zvedajícím se kopcům. Původně jsem chtěl dodávku zapálit, ale bál jsem se, že i kdybych odjel sebedál, někdo by mohl oheň zahlédnout. A právě tehdy jsem pod sebou v zásvitu měsíce spatřil jezero. Vyložil jsem věci z dodávky a dojel k okraji svahu. Vypnul jsem motor a vyskočil na měkkou půdu. Opřel jsem se ramenem do dveří a na těch pár posledních decimetrech jsem dodávce pomohl. Pak začala sama zrychlovat.

Rozjela se z kopce do tmy a já spíš slyšel, než viděl, jak vrazila do vody. Seděl jsem na vršku a ještě po hodině jsem v krátkých záblescích měsíčního světla viděl, že jí pořád kus vyčnívá nad hladinou. Napadlo mě, že jsem možná udělal hroznou chybu, ale než se rozednilo, nebylo po dodávce ani památky.

Využil jsem čekání na ráno a rozložil brokovnici, aby se mi vešla do tašky. Tutéž brokovnici, kterou si Donald Seamus brával, když šel lovit králíky. S ranním rozbřeskem jsem se vydal na pochod vřesovištěm k silnici. Kráčel jsem po ní směrem k Barvasu sotva pět minut a vtom kdosi zastavil, aby mě svezl. Nějaký starý farmář na cestě do Stornoway. Povídal a povídal a mně se zatím ve vytopeném autě pomalu vracel život do rukou a nohou. Byli jsme asi v půli cesty přes barvaské vřesoviště a muž náhle poznamenal: „Mluvíš zvláštní gaelštinou, synku. Ty nebudeš místní.“

„Nejsem,“ já na to. „Pocházím z Harrisu.“ A podal jsem mu ruku. „Tormod Macdonald.“ A jím jsem od té doby už zůstal.

„Co tě přivádí do Stornoway?“

„Chci se nalodit na trajekt na pevninu.“

Starý farmář se zazubil. „Tak to držím palce, chlapče. Je to krušná cesta.“

Tehdy jsem netušil, že se sem ještě někdy vrátím. Nejspíš mě pudila potřeba být blízko bratra, jako bych tím mohl nějak odčinit své katastrofální porušení slibu, který jsem dal matce.

„Kde to jsme?“ ptám se.

„V Leverburghu, tati. Přeplujeme trajektem na Severní Uist.“

Severní Uist? Tam určitě nebydlím. Poškrábu se na hlavě. „Proč?“

„Vezeme tě domů, tati.“

TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Při odjezdu z domu Marsaili s Finem nevěděli, jak dlouho budou pryč, a tak Marsaili dala Fionnlaghovi svůj telefon, aby se mu mohla kdykoli dovolat. Dopoledne Fionnlagh vyrazil do crobostského obchodu pro zásoby na dalších pár dní.

Bylo nevlídné ráno. Přes výběžek pevniny se hnaly prudké poryvy větru a přinášely vlny drobného, všeprostupujícího deště, pod kterým slehávala mladá jarní tráva. Fionnlaghovi to však nevadilo. Vyrostl s tím. Bylo to normální. Měl rád ten pocit, kdy ho déšť štípe do tváří. Měl rád i okamžiky, kdy se nebe nečekaně otevřelo a propustilo na zem světlo. Záblesky chladného oslňujícího slunce na hladině oceánu jako kaluže rtuti. Mohly trvat celé minuty nebo jen pouhé vteřiny.

Kupy černých mračen visely nad krajinou tak nízko, až člověku připadalo, že by se k nim dokázal natáhnout a dotknout se jich. Když se Fionnlagh vracel k domku, vršek kopce se ztrácel v oblacích. Donna slíbila, že připraví něco k obědu. Nic zvláštního. Slaninu a vajíčkový salát, říkala. Fionnlagha překvapilo, že na štěrkovém plácku nad domem, kde obvykle parkoval se svým mini, stojí bílý Range Rover. Poznávací značka mu nic neříkala. Na Lewisu bylo zvykem, že si člověk přečetl značku blížícího se auta, a pokud ji znal, zamával. Tváře se za čelním sklem daly zahlédnout jen málokdy, protože se od nich odráželo slunce nebo je zaléval déšť. Tahle značka nebyla ostrovní.

Fionnlagh zaparkoval vedle Range Rovera, a když vystupoval, uviděl na jeho zadním sedadle výtisk Edinburgh Evening News. Vytáhl nákup z kufru svého mini a utíkal deštěm ke kuchyňským dveřím. Sehnul se a stiskl kliku, aniž by z pravé ruky upustil papírovou tašku, a dveře se otevřely do předsíně. Spatřil Donnu, která držela Eilidh tak pevně u těla, jako by jí snad mohla uletět. Tvář měla bílou jako Range Rover nad domem a zornice rozšířené tak, že její oči byly celé černé. Fin okamžitě poznal, že něco není v pořádku.

„Co se stalo, Donno?“

Vyděšené oči zalétly ke kuchyňskému stolu, kde Fionnlagh uviděl nějakého muže. Byl vysoký, měl šedé vlasy na ježka, na sobě bílou rozhalenku, přes ni nepromokavý plášť a k tomu džíny a luxusní vysoké černé boty značky Cesare Paciotti. Kouřil ohromný doutník, který byl už v půli cesty k jeho kloubům zažloutlým od nikotinu.

V témže okamžiku Donnu kdosi prudce strčil do zad směrem do kuchyně. Jednou nebo dvakrát klopýtla, pak se zase narovnala a za ní se objevil další muž. Byl mnohem mladší než ten, který seděl u stolu. Husté černé vlasy, od čela sčesané těsně k hlavě, se mu leskly gelem. Na sobě měl neformální modrou košili, uhlově černé kalhoty a dlouhý hnědý voskovaný plášť do deště. Fionnlagh si všiml, že jeho drahé černé italské boty jsou zcela nepatřičně obalené blátem. Pak se naprosto vyděsil, spatřil totiž, že muž v pozdvižené pravé ruce drží cosi, co se velmi podobá brokovnici s upilovanou hlavní.

„Co?“ uklouzlo mu a hned si uvědomil, jak bláhově to vyznělo. Jeho první myšlenka byla, že musí jít o nějaký žert, ale v celé situaci nenacházel ani stín humoru. A to, co viděl v Donnině tváři, byl nelíčený děs. Stál tam obtěžkaný nákupem, z otevřených dveří mu na nohy foukal vítr a padal déšť a on neměl ani ponětí, co má dělat.

Muž seděl pohodlně na židli a zkoumavě si ho prohlížel. Zlehka potáhl z navlhlého konce doutníku. „Kde je tvůj dědeček?“

Fionnlagh se na něj nechápavě podíval. „Nevím.“

„Já myslím, že víš. Tvá matka ho se svým přítelem brzy ráno vyzvedla v domově důchodců. Kam jeli?“

Fionnlagh cítil, jak se v něm probouzí vztek. „Nevím.“ Doufal, že to znělo vzdorně.

„Nezahrávej si se mnou, chlapečku.“ Tón kuřáka doutníku zůstal vyrovnaný, klidný. Jeho pohled sklouzl k Donně s dítětem. „To je tvoje děcko, viď? Pravnučka starého Tormoda?“

Fionnlagha strachy bodlo u srdce. „Jestli se jich jen dotkneš…!“

„Tak co? Copak uděláš, synku? Pověz.“

Fionnlagh pohlédl na muže s brokovnicí. Jeho výraz byl naprosto neutrální. Něco v jeho očích však Fionnlagha varovalo, aby se náhodou nedopustil nějaké hlouposti.

„Stačí, když mi povíš, kam odvezli tvého dědečka. Nic víc dělat nemusíš.“

„A když nepovím?“

Kuřák doutníku sotva znatelně zavrtěl hlavou. Pak znovu nasál do úst kouř a s úsměvem ho nechal unikat ven. „Pak si ani nepřej vědět, co udělám s tvojí přítelkyní a dcerkou.“

Nejprve se nedokázal nadechnout. Zachvátil ho strach. Potom si uvědomil, že je to sen. Musí to být sen. Leží na dně oceánu. Je tu strašná tma a zima a on ví, že když se nadechne, plíce se mu naplní vodou. A tak se odrazil, aby se dostal nad hladinu. Kdesi vysoko nad sebou zahlédl prosvítat záři. Pomalu, příliš pomalu kolem něj sílila a hladina jako by byla pořád nesmírně daleko. Plíce mu pukaly. Zakopal ještě usilovněji a veškerou pozornost upnul ke světlu. A náhle prorazil hladinou v oslnivém záblesku a všechny vědomé myšlenky se roztříštily bolestí.

Bolest mu naplnila hlavu a on uslyšel sám sebe, jak ho její intenzita přinutila zalapat po dechu. Převalil se a nechápal, proč nemůže hýbat rukama a nohama. Mhouřil oči před světlem, dokud kuchyň kolem něj konečně nenabyla své podoby. Stále se však nedokázal soustředit, myšlenky mu zmateně vířily. Rozum a vzpomínky se vracely jen zvolna.

Ležel bez hnutí, snažil se ovládnout dech a nevšímat si bolesti v hlavě. Přinutil se vybavit si svůj návrat z obchodu: bílý Range Rover, muž s brokovnicí, muž s doutníkem, který vyhrožoval, že ublíží Donně s Eilidh, když jim nepoví, kam matka s Finem odvezli Tormoda. V tom okamžiku mu došlo, proč se nemůže pohnout.

Ležel na podlaze se svázanými kotníky a s rukama za zády. Na dlaždicích byla krev. Začal zmatkovat a vykřikl tak hlasitě, jak jen dokázal: „Donno!“ Hlas se rozlehl prázdnou kuchyní a odpovědělo mu hluboké, děsivé ticho. Strach ho téměř paralyzoval a jeho zuřivé pokusy se posadit poháněl jen čistý adrenalin.

Když konečně uspěl, poznal, že má nohy svázané zakroucenou utěrkou, na které byl udělaný hrubý uzel. S vypětím všech sil se mu povedlo kleknout, posadit se na lýtka a prsty za zády dosáhnout na uzel na utěrce. Trvalo mu několik minut, než ho rozvázal a vyškrábal se na nohy. Znovu zavolal Donnino jméno a vydal se domem za ozvěnou svého hlasu. Rozléhala se prázdnými místnostmi. Po Donně a dítěti nebylo nikde ani památky. V ložnici zahlédl svůj odraz v zrcadle. Po tváři mu stékala krev z rány na hlavě. Jedna útěcha v tom výjevu byla: krev na podlaze v kuchyni patřila jemu, a ne Donně či Eilidh.

Ale kde jsou? Kam je, pro všechno na světě, ti dva odvlekli?

Pospíchal zpátky do kuchyně a uštvaným pohledem se rozhlížel kolem sebe. V držáku na kuchyňské lince byly naskládané nože, ale nedokázal přijít na to, jak se k nim dostat, aby si mohl přeříznout pouta na rukou za zády. Bude muset sehnat pomoc.

S obtížemi se mu povedlo otevřít kuchyňské dveře. Otočil se k nim zády a prsty nahmatal zástrčku. Konečně se dostal ven. Vyběhl do deště a utíkal vysokou trávou do kopce k silnici. Na asfaltu zakopl a zprudka upadl na jeho hrubý povrch, o který si odřel tvář. Liják ho šlehal do obličeje. Vrávoravě vstal a utíkal do chřtánu větru, dolů k odbočce ke kostelu a faře.

Nikde nebylo živé duše. Nikdo, kdo měl všech pět pohromadě, by se do takového počasí nevydal, pokud bylo zbytí.

Utíkal do kopce k parkovišti a cítil, že ho opouštějí síly. Než by se pokusil otevřít bránu, s obtížemi překonal ochrannou rohož proti dobytku a sprintoval ke schodům vedoucím k faře. Vyběhl je po dvou. Ale když dorazil ke dveřím, uvědomil si, že nedokáže zazvonit ani zaklepat. Tak do nich začal, skoro oslepený slzami a krví, kopat a křičel.

Konečně se dveře rozlétly a v nich stanul Donald Murray. Zíral na Fionnlagha s naprosto ohromeným výrazem, který se však ve vteřině změnil v děs, a Fionnlagh viděl, jak reverendův obličej zbledl jako křída.

TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Špatné počasí nechali daleko za sebou. Déšť a vítr, které je provázely od severozápadu, se konečně zarazily o vrcholky Severního Uistu, a čím dál se dostávali na jih, tím bylo počasí vlídnější. Déšť ustal, vítr klesl do moře a zlaté podvečerní slunce kreslilo dlouhé stíny po krajině.

Teprve když se zastavili v jedné čajovně na Benbecule, si Fin všiml, že se mu vybil telefon. Noci strávené po hotelových pokojích a ve stanu měly za následek, že naposledy ho nabil před několika dny. Vrátili k autu, kde telefon připojil ke zdroji a odložil do držáku na kelímky mezi sedadly. O hodinu později, poté, co obkroužili výběžek u East Kilbride – spatřili nevelké molo v Ludaghu a ostrov Eriskay, jak se za vodou koupe ve sluneční záři.

Když přejížděli po rovném úseku náspu, čeřil jasně modrou hladinu úžiny jen mírný vánek. Pak se cesta stočila a vinula se do mírného svahu mezi kopci. Na konci silnice Fin odbočil k nevelké zátoce a přístavu v Haunnu.

Pozoroval Tormoda ve zpětném zrcátku. Stařec vyhlížel z okénka a v jeho kalném pohledu nebyla ani známka toho, že by to tu poznával. Jízda na jih středem takzvaného Long Islandu byla vyčerpávající. Včetně plavby trajektem a zastávek na oběd a kávu si vyžádala skoro pět hodin. Starý pán byl unavený a měl ospalé oči.

V místě, kde se asfaltka stáčela kolem zátoky, Fin odbočil na štěrkovou příjezdovou cestu stoupající k bíle omítnuté rezidenci. Auto překodrcalo přes rohož proti dobytku a Fin zaparkoval po boku růžového mercedesu. Spolu s Marsaili pomohl Tormodovi vystoupit. Ten byl po dlouhém cestování celý ztuhlý a obtížně se pohyboval. Teprve na cestičce se napřímil, aby se rozhlédl. Ve tváři ucítil chladný vánek a nadechl se slaného vzduchu. Zdálo se, že pookřál. Oči se mu rozjasnily, ale na svah a dolů k přístavu se pořád dívaly, aniž by to tu poznávaly.

„Kde to jsme?“ zeptal se.

„Zpátky tam, kde to všechno začalo, pane Macdonalde.“ Fin kradmo pohlédl na Marsaili, ale ta jen úzkostlivě sledovala svého otce. „Pojďte, chtěl bych vás s někým seznámit.“

Vystoupali po schodech k podestě u vstupních dveří, a když Fin stiskl zvonek, ozvaly se kdesi z hloubi domu tóny melodie „Scotland the Brave“. Po krátkém čekání se dveře otevřely dokořán a v nich se objevila Morag s cigaretou a ginem v jedné ruce a s Dinem, který se jí motal u nohou a štěkal. Změřila si očima tři návštěvníky stojící na prahu a tváří jí přelétl stín rezignace. „Však jsem měla takové podivné tušení, že se ještě vrátíte,“ řekla.

„Dobrý den, Ceit,“ pozdravil ji Fin.

Ve tmavohnědých očích jí zahořelo zvláštní světlo. „Takhle mi už dlouho nikdo neřekl, a ghraidh.“

„Jedním z posledních byl možná John McBride.“ Fin se otočil k Tormodovi, a když se na něj podívala i Ceit, překvapením otevřela ústa.

„Bože můj,“ zalapala po dechu. „Johnny?“

Hleděl na ni prázdnýma očima.

„Trpí demencí, Ceit,“ řekl Fin. „Uvědomuje si jen málo z toho, co se kolem něj děje.“

Ceit natáhla ruku více než půlstoletím a dotkla se lásky, která se nenávratně ztratila jedné bouřlivé jarní noci v jiném životě. Lehce pohladila jeho tvář. Zvědavě se na ni podíval, jako by se ptal, proč se ho dotýká. Ale nepoznával ji. Stáhla ruku a podívala se na Marsaili, která se představila: „Jsem jeho dcera.“

Ceit odložila sklenici a cigaretu na stolek v hale a vzala Marsailinu ruku do svých. „Ach, a ghraidh, mohla jsi být i moje, jen kdyby se události bývaly vyvinuly jinak.“ Znovu se podívala na Tormoda. „Celý život jsem si kladla otázku, co se asi stalo s mým nešťastným Johnnym.“

„Neboli Tormodem Macdonaldem, jak si ho naposled pamatujete,“ poznamenal Fin. Odmlčel se. „To vy jste ukradla jeho rodný list?“

Blýskla po Finovi pohledem. „Bude asi lepší, když půjdete dál.“ Pustila Marsailinu ruku, vzala svůj gin a cigaretu a všichni tři ji a Dina následovali do obývacího pokoje s panoramatickým výhledem na stráň a zátoku. „Jak jste poznal, že jsem Ceit?“

Fin sáhl do tašky a vytáhl Tormodovo album s výstřižky. Rozevřel je na stole, aby se mohla podívat. Slyšel, jak se ohromeně nadechla, to když pochopila, že se jedná o články, které o ní uveřejnila média. O články vytržené či vystřižené z novin a časopisů za více než dvacet let od doby, kdy získala status celebrity díky své roli v Ulici. Desítky fotografií, tisíce slov. „Vy jste možná nevěděla, co se stalo s Tormodem, Ceit. Ale on rozhodně věděl, co se stalo s vámi.“

Tormod přistoupil ke stolu a díval se na výstřižky.

„Vzpomínáte si na ně, pane Macdonalde?“ zeptal se ho Fin. „Vzpomínáte si, jak jste je vystřihoval a řadil sem do alba? Články o herečce Morag McEwanové.“

Stařec se na ně dlouze díval. Rty se několikrát pokusily zformulovat nějaké slovo. A nakonec promluvil. „Ceit,“ řekl a vzhlédl k Morag. „Jsi Ceit?“

Nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku, a tak jen přikývla.

Tormod se usmál. „Ahoj, Ceit. Dlouho jsem tě neviděl.“

Po tváři jí stékaly tiché slzy. „Ano, Johnny, dlouho.“ Zdálo se, že se stěží dokáže ovládnout. Rychle se napila ginu a vklouzla za bar. „Můžu vám někomu nabídnout něco k pití?“

„Mně ne, díky,“ poděkovala Marsaili.

„Ještě jste nám nepověděla o tom rodném listu,“ nenechal se odbýt Fin.

Ceit si třesoucí se rukou dolila do sklenice a zapálila si další cigaretu. Nejprve si důkladně přihnula a zhluboka vdechla kouř. Teprve pak byla schopna opět promluvit. „Měli jsme se s Johnnym rádi,“ začala vyprávět s pohledem upřeným na starce, který teď stál v jejím obývacím pokoji. „Dávali jsme si dostaveníčka dole u starého mola a pak jsme spolu chodili přes kopec na Charlieho pláž. Stála tam stará rozvalina s výhledem na moře. Tam jsme se milovali.“ Celá v rozpacích chvatně pohlédla na Marsaili. „Často jsme mluvili o tom, že společně utečeme. Nikdy bychom samo sebou neutekli bez Petera. Johnny by nikdy nikam bez Petera neodešel. Víte, slíbil své matce na smrtelné posteli, že se o mladšího bratra postará. Peter měl nějaký úraz. Poranil si hlavu. Neměl to v ní tak docela v pořádku.“

Odložila sklenici na bar a zachytila se ho, jako by se bez opory nemohla udržet na nohou. Znovu se podívala na Tormoda.

„Bývala bych s tebou šla až na kraj světa, Johnny,“ oslovila ho. Tormod zareagoval jen prázdným pohledem, a tak se obrátila zase k Finovi. „Vdova O’Henleyová mě na svátky brávala na Harris, kam jezdila ke své sestřenici Peggy. Na Velikonoce, v létě, na Vánoce. Když Peggyin syn utonul na moři, vzala mě s sebou na jeho pohřeb. Párkrát jsem se s ním setkala. Byl to hodný kluk. Přijelo hodně příbuzných a já spala v jeho pokoji na zemi. Té noci jsem ani oko nezamhouřila. A někdo, možná jeho rodiče, odložili jeho rodný list na toaletní stolek. Řekla jsem si, že při všem tom zařizování okolo pohřbu si na něj nikdo hned tak nevzpomene. A až ho začnou postrádat, už si to nikdy nespojí se mnou.“

„Ale proč jste ho brala?“

„Napadlo mě, že kdybychom s Johnnym utekli, možná bude potřebovat novou identitu. Bez rodného listu toho člověk moc nesvede.“ Zamyslela se a dlouze potáhla z cigarety. „Když jsem ho brala, vůbec mě nenapadlo, za jakých okolností najde své uplatnění. Rozhodně ne tak, jak jsem měla v plánu.“ V tu chvíli se usmála, nepatrným úsměvem s příměsí trpkosti a ironie. „Pak se ukázalo, že změnit si jméno je mnohem snazší, aspoň v mém případě. Stačilo zaregistrovat si na úřadě nové a už jsem se nejmenovala Ceit. Rázem jsem byla herečka Morag McEwanová a mohla jsem hrát, jakou roli se mi zlíbilo. Na jevišti nebo jinde. Nikdo se už nikdy neměl dozvědět, že jsem byla jen odložená holka, kterou poslali lodí na ostrov, aby tam otročila nějaké vdově.“

V obývacím pokoji se rozhostilo ticho plné nevyslovených otázek a zamlčených odpovědí. Přerušil ho Tormod. „Pojedeme už domů?“ zeptal se.

„Za chvíli, tati.“

Fin se podíval na Ceit. „Peter byl zavražděn na Charlieho pláži, viďte?“

Ceit se kousla do spodního rtu. Pak přikývla.

„V tom případě myslím, že je načase, abychom se všichni dozvěděli pravdu o tom, co se stalo.“

„Musela jsem mu slíbit, že to nikdy neřeknu živé duši. A to jsem dodržela.“

„Je to už dávno, Ceit. Kdyby nám to mohl říct sám, určitě by to udělal. Navíc našli Petera. Vytáhli ho z rašeliniště na ostrově Lewis. Bude zahájeno vyšetřování vraždy. Proto je důležité, abychom to věděli.“ Fin zaváhal. „Neudělal to Johnny, že ne?“

„Proboha! Ovšemže ne!“ Zdálo se, že ta představa Ceit úplně vyvedla z míry. „Radši by položil vlastní život, než aby tomu klukovi zkřivil jen vlásek.“

„Tak kdo to udělal?“

Ceit se dlouze rozhodovala. Pak típla cigaretu. „Bude lepší, když vás zavedu na Charlieho pláž a povím vám to tam. Líp si to představíte.“

Marsaili nasadila svému otci na hlavu čepici a všichni vyšli do haly, kde si Ceit z věšáku vzala kabát. Sehnula se a zvedla Dina do náručí. „Vezmu vás mercedesem. Vejdeme se.“

Fin se ještě zastavil u svého auta a vzal si z něj mobil. Vypadalo to, že je nabitý, a tak ho zapnul. Displej ukazoval čtyři nové hlasové zprávy. Ale ty si může poslechnout později. Zabouchl dveře a utíkal po štěrku k čekajícímu růžovému mercedesu.

Střecha byla stažená a Ceit s Dinem uvelebeným na pravé paži přidala do kopce plyn. Toho jarního hebridského večera foukal příjemný vlahý vítr a Tormod se z té euforie dal do smíchu. Dino mu odpovídal štěkotem. Fin si pomyslel, jestlipak kostel na kopci, základní škola či starý hřbitov probudí k životu vzpomínky, které se ukrývají kdesi za mlhami Tormodovy mysli. Ten však vypadal, že své okolí vůbec nebere na vědomí.

Ceit zastavila na úseku silnice s výhledem na Charlieho pláž, hned nad ruinou starého farmářského domku na pobřeží.

„Jsme tu,“ řekla. Vystoupili a celá skupinka se opatrně vydala trávou k rozvalinám domku. Vítr sice trochu zesílil, ale zůstal teplý. Slunce se sklánělo k západnímu obzoru a po rozčeřeném moři rozlévalo roztavenou měď.

„Tu noc bylo právě takhle,“ ozvala se Ceit. „Nebo spíš ten den předtím. Než jsem sem dorazila, padla už skoro úplná tma a tamhle za Lingeighem a Fuideighem se stahovaly bouřkové mraky. Věděla jsem, že je jen otázka času, než se dostanou nad záliv. V tu chvíli bylo ale ještě pořád krásně, ticho před bouří.“ Opřela se o zbytky zdiva ze štítu stavení a sledovala, jak Dino bezhlavě peláší po pláži, až za ním písek odletuje. „Už jsem vám vyprávěla, že nejprve jsme se setkávali u mola v Haunnu a přes kopec jsme pak šli společně. Ale bylo to riskantní, a protože nás párkrát málem přistihli, rozhodli jsme se, že se budeme potkávat tady nahoře a přes kopec půjdeme každý zvlášť.“

Dino zabíhal do pěny, kterou moře polévalo pláž, a zase z ní vybíhal a štěkal na západ slunce.

„Bylo už pozdě v noci. Vdově O’Henleyové nebylo dobře a ten večer usínala mnohem déle. Takže jsem pospíchala. Doběhla jsem sem celá udýchaná a zklamalo mě, že Johnnyho nikde nevidím.“ Na chvíli se odmlčela, ztracená v myšlenkách. „A vtom jsem zdola od pláže uslyšela ty hlasy. Doléhaly ke mně i přes šumění příboje a větru v trávě. A něco v těch hlasech mě okamžitě varovalo. Přikrčila jsem se tady za zeď a zadívala jsem se na pláž.“

Fin pozorně sledoval její výraz. Na očích jí viděl, že je v duchu tam, přikrčená mezi kameny a trávou, a přihlíží scéně, která se odehrává na pláži.

„Rozeznala jsem čtyři postavy. Nejdřív jsem nevěděla, kdo to je, a vůbec jsem nechápala, co se to děje. Pak se ale mraky roztrhly a pláž zalil měsíc. Tak tak, že jsem nevykřikla.“

Roztřesenými prsty vytáhla cigaretu, zaclonila ji dlaní a zapálila. Vdechovala kouř a Fin slyšel její rozechvělý dech. Vtom jeho pozornost narušilo vyzvánění mobilu v kapse. Nahmatal ho a uviděl, že volá Fionnlagh. Tohle jistě může počkat. Nechtěl přerušit Ceitino vyprávění. Vypnul mobil a uložil ho zpátky do kapsy.

„Stáli až dole u vody,“ pokračovala Ceit. „Peter byl nahý. Ruce měl svázané za zády, nohy u kotníků. Dva mladíci ho táhli na provaze, který měl uvázaný kolem krku. Každých pár metrů se zastavovali a kopali do něj, aby vstal, a pak ho zase vlekli, dokud neupadl. Johnny byl s nimi. Nejdřív jsem nedokázala pochopit, proč něco neudělá. Pak jsem si všimla, že má ruce svázané před sebou a chůzi mu ztěžuje asi čtyřiceticentimetrový provaz natažený mezi kotníky. Vlekl se za nimi a prosil je, ať Petera nechají. Slyšela jsem ho lépe než ostatní.“

Fin pohlédl na Marsaili. Ve tváři se jí zračilo soustředění a děs. Ten, o kom teď Ceit v příběhu z pláže pod nimi vyprávěla, byl její otec. Bezmocný a zoufalý, žadonící o život svého bratra. A Fin si uvědomil, že nikdy nemůžeme vědět, čím si druhý člověk v životě prošel, ačkoli si myslíme, že ho důvěrně známe.

Ceitin hlas byl tichý a zastřený pohnutím a její slova se v hukotu moře a větru téměř ztrácela. „Ušli asi třicet nebo čtyřicet metrů, smáli se a halekali a pak najednou chudáka Petera donutili, aby si klekl do mokrého písku. Nohy mu omýval příliv. Viděla jsem, jak se v měsíčním světle zaleskly čepele.“ Obrátila se k nim. Znovu prožívala každou hrůznou vteřinu toho, čeho byla té noci svědkem. „Nemohla jsem uvěřit vlastním očím. Pořád jsem si říkala, že jsme se s Johnnym přece jen potkali, milovali se a že jsem usnula v trávě. Že to všechno je jen nějaký ohavný zlý sen. Viděla jsem, jak se je Johnny snaží zadržet, ale jeden z nich ho udeřil a Johnny upadl do vody. Pak ten člověk začal Petera bodat, zepředu. Ten druhý ho při tom držel zezadu. Viděla jsem, jak se čepel zvedá a zase padá a jak z ní odkapává krev. Chtěla jsem vykřiknout a musela jsem si rukou zacpat ústa, abych to neudělala.“

Odvrátila se a zahleděla se přes pláž k moři. Ten výjev se jí v mysli přehrával se všemi trýznivými detaily. „Pak ten, co stál za Peterem, vzal nůž a podřízl mu krk. Jediným pohybem. Viděla jsem, jak z něj stříká krev. Johnny byl na kolenou ve vodě a křičel. A Peterovi se jen zvrátila hlava dozadu; klečel tam, dokud z něj nevytekl všechen život. Netrvalo to dlouho. Pak ho nechali padnout tváří do vody. I odtud jsem viděla, jak se pěna příboje barví do ruda. Ti vrahové se potom klidně otočili a odešli, jako by se nic nestalo.“

„Poznala jste je?“ zeptal se Fin.

Ceit přikývla. „Byli to dva z Kellyho bratrů, kteří ho přežili po té příšerné noci na Deanském mostě v Edinburghu.“ Pohlédla na Fina. „O tom víte?“

Fin sklonil hlavu. „Jen něco.“

„Nejstarší z bratrů spadl a zabil se. Patrick. Danny s Tomem to dávali Peterovi za vinu. Mysleli si, že ho strčil.“ Zdrceně zavrtěla hlavou. „Bůhví, jak nás dokázali najít. Ale našli nás. A přišli pomstít smrt svého bratra.“ Nepřítomně se zahleděla na pláž.

Příroda skoro jako by zrcadlila panující atmosféru: na obzoru zapadalo slunce a barvilo moře krvavou červení.

„Když odešli, utíkala jsem dolů k Johnnymu, který klečel u Peterova těla. Všude kolem nich se tříštil příboj, na písku byla krev, pěna pořád ještě růžová. A v tu chvíli jsem poznala, jak kvílí zvíře truchlící pro mrtvého. Johnny nebyl k utišení. Nikdy jsem neviděla dospělého muže takhle nešťastného. Ani dotknout jsem se ho nesměla. Řekla jsem mu, že doběhnu pro pomoc, ale v tu ránu byl na nohou a chytil mě za ramena. Vyděsilo mě to.“ Pohlédla na Tormoda. „Tvář, která na mě hleděla, nebyla Johnnyho. Byl jako posedlý. Skoro jsem ho nepoznávala. Chtěl, abych mu na svou duši přísahala, že o tom nikdy nikomu nepovím. Nemohla jsem to pochopit. Vždyť ti dva právě zavraždili jeho bratra. Byla jsem málem hysterická. Ale on se mnou prudce zatřásl a vrazil mi políček. Prý mu pohrozili, že jestli se někdy někdo dozví, co se tu odehrálo, vrátí se pro mě.“ Podívala se na Fina a Marsaili. „Proto se chystal poslechnout, co mu nařídili. Řekli mu, ať se těla zbaví sám a nikdy o tom ani necekne. Jinak mě zabijou.“ V čirém zoufalství rozhodila rukama. „V tu chvíli mi to bylo úplně ukradené. Ale on to rezolutně odmítl. Řekl, že Petera pohřbí sám. Někde, kde ho nikdy nikdo nenajde. A pak prý musí ještě něco zařídit. Nechtěl mi říct co. Prý to dluží své matce za to, že ji zklamal.“

Fin se zadíval přes trosky k místu, kam odešel Tormod. Sedl si opodál na zbytky čelní zdi a nepřítomně zíral na Charlieho pláž. Slunce se zatím konečně ztratilo jejich pohledům a na soumračně modré obloze se začaly objevovat první hvězdy. Fin by rád věděl, zda Ceitina slova, kterými tak barvitě vykreslila události oné noci, nějakým způsobem pronikla Tormodovým vědomím. Nebo jestli v něm dokázalo probudit nějakou dávnou vzpomínku alespoň to, že se sem po tolika letech vrátil. Ale pochopil, že tohle se téměř s jistotou už nikdy nedozvědí.

TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Věci se mi vybavují tak těžko. Vím, že tam jsou. Někdy je i cítím, ale nevidím je, nedosáhnu na ně. Jsem hrozně unavený. Unavený z toho cestování a řečí, kterým nerozumím. Myslel jsem, že mě vezou domů.

Ale pláž je to pěkná. Ne jako pláže na Harrisu, ale pěkná. Mírně zakřivený srpek stříbra.

A hele, to je měsíc? Vida, písek v jeho světle skoro září. Jako by ho něco prosvětlovalo odspodu. Mám dojem, že jsem tu už někdy byl. Ať je to kdekoli, určitě jsem tu už byl, sakra. Je mi to tu povědomé. S Ceit. A s Peterem. Chudák Peter. Pořád ho vidím. Ten pohled v jeho očích, když pochopil, že umírá. Stejný jako pohled ovce, kterou Donald Seamus podřízl tenkrát v kůlně.

Dodnes se mi občas zdává o hněvu. O hněvu, který zchladl. Hněvu zrozeném ze zármutku a provinění. Vzpomínám si na ten hněv. Rozleptával mě zevnitř, pozřel ty poslední cáry lidské bytosti, kterou jsem kdysi býval. V tom snu pozoruji sám sebe. Jako bych se díval na nějaký blikající starý film, černobílý nebo sépiově hnědý. Čekám. A čekám.

Té noci byl dotyk větru teplý, ale já se nedokázal přestat třást. Zvuky města jsou tak jiné. Přivykl jsem ostrovům. Byl to skoro šok, vrátit se mezi vysoké budovy, auta a lidi. Tolik lidí. Ale ne tam, ne té noci. Bylo ticho a zvuk dopravy sem doléhal jen z velké dálky.

Čekal jsem už asi hodinu. Skrytý za křovím, přikrčený na zdřevěnělých nohou. Hněv však dodává trpělivost. Tak jako chtíč oddaluje orgasmus, aby byl o to sladší. Ale také zaslepuje. Vůči možnostem a následkům. Otupuje představivost, redukuje soustředění do jediného bodu a vše ostatní vyhladí.

Náhle se před vchodem rozsvítilo světlo a všechny mé smysly zbystřily. Slyšel jsem zaharašit západku v zámku, zaskřípání pantů a pak vstoupili do světla. Oba. Stáli za sebou. Danny se zastavil, aby si zapálil cigaretu, a Tom se právě natahoval, aby za sebou zavřel dveře.

V tu chvíli jsem vykročil na cestičku. Do světla. Chtěl jsem mít jistotu, že mě uvidí a poznají, kdo jsem a co se chystám udělat. Jestli mě uvidí ještě někdo další, mi bylo fuk. Hlavně aby ti dva věděli.

Sirka zahořela u konce Dannyho cigarety a v záři, kterou vrhla, jsem mu uviděl na očích, že ví, že ho zabiju. Pak se otočil i Tom a také si mě všiml.

Počkal jsem.

Chtěl jsem, aby pochopil.

A on pochopil.

Namířil jsem brokovnici a vypálil první patronu. Zasáhla Dannyho rovnou do hrudi a náraz ho odmrštil zpátky na dveře. Nikdy nezapomenu na ten pohled plný čirého děsu a jistoty v Tomových očích, když jsem stiskl spoušť podruhé. Byl jsem trochu vychýlený z rovnováhy, ale pořád dost přesný na to, aby mu odlétla půlka hlavy.

Otočil jsem se a odešel. Proč utíkat. Peter byl mrtvý a já udělal, co jsem musel. Teď ať se stane, co chce. Už jsem se netřásl.

Ani nevím, kolikrát se mi ten sen zdál. Tolikrát, že už nevím, jestli to byl opravdu jen sen. Ale i když se mi bude zdát dál, nic se nezmění. Peter zůstane mrtvý. Nic ho už nevrátí. Dal jsem slib své matce a zklamal jsem ji.

„Pojď, tati. Začíná být zima.“

Otočím se a vidím Marsaili, jak se sklání, bere mě pod paží a pomáhá mi vstát. Postavím se a dívám se na ni v měsíčním světle. Upravuje mi čepici. Usměji se a dotknu se její tváře. „Mám takovou radost, že jsi tady,“ povídám. „Víš ty, že tě mám rád? Viď, že to víš? Mám tě opravdu moc rád.“

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

Když přijížděli po cestě k domu, Ceit se udiveně zamračila a řekla: „Světla nesvítí. Časovač je přitom měl už dávno zapnout.“ Teprve poté, co pod nimi zarachotila rohož proti dobytku, spatřili bílý Range Rover zaparkovaný vedle Finova auta.

Fin pohlédl na Ceit. „Zdá se, že máte návštěvu. Poznáváte to auto?“ Ceit zavrtěla hlavou.

Všichni vystoupili z mercedesu a Dino se štěkotem vyrazil ke dveřím. Jakmile vystoupali na podestu před vchodem, Fin ucítil, že mu pod podrážkami zakřupalo sklo. Někdo rozbil žárovku nade dveřmi.

„Vezměte toho psa,“ vyzval Ceit a cosi v jeho tónu ji přimělo, aby okamžitě a bez ptaní uposlechla. Fin byl teď ve střehu. Napjatý, naplněný obavami. S napřaženou rukou se opatrně přiblížil ke dveřím a vzal za kliku.

„Není zamčeno,“ zašeptala Ceit. „Nikdy nezamykám.“

Stiskl kliku a dveře se otevřely do temnoty. Zdviženou rukou varoval ostatní, aby ho nenásledovali, a opatrně vkročil do haly. Na tartanovém koberci znovu nohama rozdrtil sklo. Také tady byla žárovka rozbitá.

Stál a naslouchal se zatajeným dechem, ale přes Dina štěkajícího v Ceitině náruči venku před vchodem nic slyšel. Dveře do obývacího pokoje byly pootevřené. V měsíčním světle dopadajícím francouzskými okny viděl stín, který vrhal stříbrný panter. Vstoupil do místnosti a okamžitě ucítil něčí přítomnost, ještě dřív, než se ze tmy ozval přidušený pláč malého dítěte.

Zaplála sirka a ozářila tvář Paula Kellyho. Seděl v křesle u okna na východní straně pokoje. Několikrát potáhl ze svého doutníku, dokud jeho konec nezačal rudě žhnout. Pak se natáhl a rozsvítil stojací lampu. Fin spatřil, že mu na kolenou leží brokovnice s upilovanou hlavní.

Přímo naproti němu seděla na samém okraji pohovky Donna a v náručí tiskla svou dcerku. Vedle ní stál černovlasý mladík z vily v Edinburghu s další upilovanou brokovnicí a mířil jí na hlavu. Vypadal nervózně. Donna byla bledá jako křída. Zhroucená do sebe, oči vpadlé. Viditelně se třásla.

Fin za sebou uslyšel zakřupat sklo a Ceitino zděšené zalapání po dechu. Pes ztichl, ale Marsailino zašeptání „ježíšikriste“ bylo téměř ohlušující.

Nikdo se ani nepohnul a v těch několika vteřinách ticha, které následovaly, Fin analyzoval situaci. Jejich vyhlídky byly bledé. Kelly sem nepřijel takovou dálku jen proto, aby je vystrašil.

Zato Kellyho hlas byl naprosto klidný. „Vždycky jsem věděl, že moje bratry zavraždil John McBride,“ pronesl. „Ale než se mi sem podařilo dostat naše lidi, stihl zmizet beze stopy. Jako by nikdy neexistoval.“ Odmlčel se, aby si potáhl z doutníku. „Až do téhle chvíle.“ Vzal brokovnici a vstal. „Takže teď se může dívat, jak umře jeho dcera a vnučka, tak jako jsem se já díval, jak mi v náručí umírají mí bratři.“ Ústa se mu zkřivila do neovladatelné grimasy, odpudivé a děsivé. „Tu noc, kdy je zastřelil a nechal vykrvácet na schodišti, jsem stál za nimi v předsíni. Museli byste vědět, jaké to je, abyste pochopili, jak se teď cítím. Na tenhle den jsem čekal celý život.“

„Pokud zabijete jednoho, musíte nás zabít všechny,“ namítl Fin.

Paul Kelly se usmál a oči se mu přimhouřily upřímným pobavením. „Ale nepovídej. Vážně?“

„Nemůžete nás zabít všechny najednou. Jestli zastřelíte tu holčičku, budete mít co dělat se mnou.“

Kelly zvedl brokovnici a hlaveň se zhoupla k Finovi. „Ne, když tě sejmu jako prvního.“

„Tohle je šílenství!“ Marsailin výkřik prorazil ztichlou místností. „Můj otec je v pokročilém stadiu demence. Vraždit lidi je k ničemu. Bude mu to úplně jedno.“

Kellyho oči ztvrdly. „Ale mně ne. Koneckonců, oko za oko mi naprosto vyhovuje.“

Ceit, která stále svírala v náručí Dina, pokročila dopředu. „Až na to, že to nebude žádné oko za oko, pane Kelly. Bude to prachsprostá vražda. Vy jste na tom mostě nebyl. Já ano. A Peter McBride vašeho bratra vůbec nestrčil. Když se objevila policie, Patrick zpanikařil a ztratil rovnováhu. Spadl. Peter riskoval život, vylezl na zídku, aby se ho pokusil chytit. Vaši bratři zabili nevinného člověka. Ubohého kluka mdlého rozumu, který by nikdy ani mouše neublížil. A dostali, co si zasloužili. Je konec. Nechte to být.“

Ale Kelly jen zavrtěl hlavou. „Všichni mí bratři jsou po smrti kvůli McBrideovým. Přišel čas na odplatu.“ Pootočil se k Donně, brokovnici namířenou na její dítě. A právě v okamžiku, kdy se Fin vrhl vpřed, aby po Kellym skočil, viděl, jak na něj mladík rychle zamířil.

Uzavřeným prostorem obývacího pokoje se rozlehl ohlušující výstřel. Vzduch byl plný skleněné tříště. Fin cítil, jak se mu zařezává do tváře i do rukou, kterými se pokoušel krýt. Na obličej i krk mu vystříkla horká krev a její pach mu naplnil nosní dírky. Ochromený překvapením sotva napůl vnímal, jak Kellyho mohutné tělo pod nárazem výstřelu klopýtlo nazad. Obr narazil do okna na opačné straně pokoje, které se pod ním zbarvilo do ruda. Uprostřed jeho hrudi zel obrovský otvor a Kelly se se zkamenělým výrazem naprostého překvapení svezl na podlahu. Nějaká žena křičela. Dino štěkal. Eilidh vzlykala. Fin ucítil na tváři poryv větru a ve vyskleném okně spatřil stát Donalda Murraye, jak bez hnutí míří brokovnicí na Kellyho mladého chráněnce. Mladík vypadal vyděšeně. Upustil zbraň a chvatně zvedl ruce nad hlavu.

Fin se po ní vrhl a odhodil ji na opačnou stranu místnosti. Donald svěsil zbraň. Ve tmě za ním Fin spatřil Fionnlaghův bledý obličej s vytřeštěnýma očima.

„Nenechal mě zavolat policii. Nedovolil mi to.“ Chlapec byl téměř v hysterickém stavu. „Říkal, že by to akorát zpackali. Volal jsem ti, Fine. Já ti volal. Proč jsi mi nebral telefon?“

Donaldův obličej byl úplně bezkrevný. Zoufalé oči zalétly k Donně s děťátkem a vyslovená otázka zazněla jako pouhý šepot: „Jsi v pořádku?“

Donna ze sebe nedokázala vypravit ani slovo, jen dál tiskla vzlykající miminko. Přikývla a oči jejího otce se na okamžik střetly s Finovými. Kdesi za nimi byla vzpomínka na všechna ta přesvědčení vyřčená oné rozjitřené noci, kdy se poprali v lijáku a pak se společně opili, i následujícího rána, v chladném světle na větrných útesech. Roztříštěná v jediném stisknutí spouště. Pak se Donald obrátil zpátky k muži, kterého právě zastřelil. Ležel mezi úlomky skla a sošek, v kaluži vlastní krve. Donald před tím výjevem křečovitě zavřel oči.

„Bůh mi odpusť.“

ČTYŘICÁTÁ KAPITOLA

Vůbec už nechápu, co se děje. V uších mi ještě zvoní a skoro nic neslyším. Stalo se něco strašného, vím to. Posadili mě tady v kuchyni, abych nepřekážel. Vedle je spousta různých lidí a ten zatracený pes pořád jen štěká.

Venku ve tmě blikají modrá a oranžová světla. Slyšel jsem vrtulník. Nikdy v životě jsem neviděl tolik policajtů najednou. A je s nimi ten člověk, co si se mnou přišel popovídat do Solasu. Vzpomínám si na něj jen proto, že mu vlasy na čele srůstají do špičky. Připomíná mi jednoho kluka z Deanu.

Zajímalo by mě, co tu dělá náš farář. Zahlédl jsem ho. Vypadal nezdravě, nebylo mu dobře. Je mi ho líto. Nemá kuráž jako jeho táta. To byl, panečku, skvělý a zbožný chlap. Ale ať se propadnu, jestli vím, jak se jmenoval.

Do kuchyně teď přichází ta žena. Odněkud ji znám. Jenom mě nenapadá odkud. Něčím mi připomíná Ceit. Nevím přesně čím.

Odsune si židli a posadí se naproti mně. Nakloní se a vezme obě mé ruce do svých. Líbí se mi, jak se mě dotýká. Má jemné, hebké ruce a její nádherné černé oči se dívají do mých.

„Vzpomínáš si na Nejsvětější srdce, Johnny?“ zeptá se mě. Ale já nevím, co tím myslí. „Odvezli tě tam s Peterem tu noc, kdy jste oba uvízli v průrvě na útesech. Zlomil sis tehdy ruku, pamatuješ? A Peter dostal zápal plic.“

„Byly tam jeptišky,“ povídám. Zvláštní, vidím je v tom tlumeném žlutavém světle nemocničního pokoje. Černé sukně, bílé plachetky.

Usměje se na mě a stiskne mi ruku. „Přesně tak, Johnny. Dnes je to domov pro seniory. Zeptám se Marsaili, jestli bys nemohl bydlet tam. Budu za tebou chodit každý den a pokaždé tě vezmu sem domů na oběd. A můžeme chodit na procházky na Charlieho pláž, povídat si o Deanu a o lidech, které jsme kdysi poznali tady na ostrově.“ Usmívá se na mě a má při tom tak nádherné oči. „Chtěl bys, Johnny? Chtěl?“

Také jí stisknu ruce, oplatím jí úsměv a vybavím si, jak jsem ji té noci viděl plakat na střeše Deanu.

„Chtěl.“