Skála

Peter May

(2013)

Hodnocení:

90%

Štítky:

Román detektivní

Skotský ostrov Lewis je krásné, ale drsné odlehlé místo bez stromů, bičované větry a pokryté vřesovišti. Topí se tam rašelinou a mluví gaelsky. A snad jen strach lidí z Boha je tam silnější než starost o živobytí. Pod zástěrkou víry však přežívají staré pohanské hodnoty a prapůvodní touha po krvi a pomstě. Na ostrov přijíždí nedávnou ztrátou syna poznamenaný policejní detektiv Fin Macleod, jenž se má podílet na vyšetřování brutální vraždy, spáchané podle stejného scénáře jako vražda, jíž se zabývá v Edinburghu. Fin prožil na ostrově Lewis dětství, takže vyšetřování je pro něho zároveň cestou domů a do minulosti. Setkává se s dávnými kamarády, s Artairem, který si vzal Marsaili, Finovu první lásku, a s mnoha dalšími. Většina z nich ho však nevítá s otevřenou náručí. Fin netuší, že klíč k případu by mohl odemknout i dveře, za nimiž je ukryto tajemství, jež se bezprostředně týká jeho samého. Jakou roli v případu hraje Finova dávná účast při tradiční výpravě na lov terejů hnízdících na nepřístupné nebezpečné skále An Sgeir? Povede tragédie, jež se tam tehdy odehrála, i po všech těch letech k další oběti? Skála je detektivní román vzácné síly a představivosti odehrávající se v kulisách, které připomínají velké anglické romány devatenáctého století. Je možno ho zařadit do kategorie tzv. literary crime, tedy krimi psané kvalitním literárním stylem, přesahující hranice žánru, která je dnes globálně úspěšná především díky severským autorům od Mankella přes Larssona, Keplera a další.

Peter May

Skála

Brno 2013

Peter May

Original title: The Blackhouse

Original publisher: ROUERGUE, 2009

This book is published by arrangement with

Literary Agency „Agence de l’Est“, Paris

Translation © Linda Kaprová, 2013

Czech edition © Host – vydavatelství, s. r. o., 2013 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-910-6 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-911-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-912-0 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-913-7 (Formát MobiPocket)

VÝSLOVNOST

Níže je uveden základní přehled výslovnosti některých gaelských osobních jmen, místních názvů a slov, která se v knize vyskytují.

An Sgeir – an sker

Beag – bek

Ceit – keicht

Coinneach – koňoch

Dubh – du

Eachan – echan

Eilean – elən

Eilidh – eili

Fionnlagh – fjúlak

gaelština – galština

Iain – iaiň

Mairead – maired

Mamaidh – mami

Marsaili – maršəli

Niseach – nyšəch

Ruadh – ruak

Seonaidh – šony

Seoras – šórəs

Sine – šínə

slàinte mhath – slánčə va

Uilleam – uliam

Machair (čti macher) je gaelský termín pro úrodnou písčitou půdu v pobřežních oblastech ostrovů Vnějších Hebrid. Do angličtiny toto slovo přešlo v důsledku mezinárodního znepokojení, které vyvolal problém „eroze machairu“. Značná část machairu postupně mizí působením moře.

Toť kraj podoby ztracené,

jejž prostý zářit zřím.

Znám jeho cesty radostné,

kam už se nevrátím.

A. E. HOUSMAN

„Vzpomínka na modré vrchy“,

báseň XL ze sbírky A Shropshire Lad

Tri rudan a thig gun iarraidh:

an t-eagal, an t-eudach ‚s an gaol.

(Tři věci, které přicházejí samy:

strach, láska a žárlivost.)

GAELSKÉ PŘÍSLOVÍ

Stephenovi, se kterým jsem po těch

„cestách radostných“ putoval.

PROLOG

Jsou to ještě děti. Je jim šestnáct let. Alkohol jim dodává odvahu a blížící se den Páně je nutí ke spěchu. Pod rouškou temnoty hledají lásku a naleznou jen smrt.

Dnes výjimečně vane jen slabý vítr. A pro tentokrát je vlahý, jako dech na kůži, hladivý a svůdný. Hvězdy na srpnové obloze halí lehký opar, ale dorůstající měsíc vrhá své sinalé, bezkrevné světlo na ztvrdlý písek, který po sobě zanechal odliv. U břehu něžně dýchá moře a z fosforeskující pěny se po zlaté pláži rozlétávají stříbřité bubliny. Mladý pár pospíchá silničkou dolů z vesnice, v hlavě jim oběma pulzuje krev shodně s rytmem vln.

Po levé straně se měsíční světlo láme na hladině u maličkého přístavu. Ozývá se vrzání loděk napínajících lana a tlumené ťukání dřeva o dřevo, jak se loďky strkají o místo a rozpustile do sebe ve tmě žduchají.

Uilleam drží dívčiny ruce ve svých, cítí jejich zdráhavost. Ochutnal sladkost alkoholu v jejím dechu a rozeznal naléhavost v jejím polibku. Ví, že dnes se mu konečně poddá. Ale času je tak málo. Den Páně je už blízko. Příliš blízko. Zbývá půlhodina, kterou stihl odhalit chvatný pohled na hodinky, než nechali pouliční lampy za sebou.

Ceit dýchá rychle. Má strach. Ne ze sexu, ale z otce. Ví, že bude sedět u ohně a pozorovat rašelinové uhlíky, jak dohasínají vstříc půlnoci – díky otcově nacvičené přesnosti jsou dokonale načasované tak, aby vyhasly těsně před nadcházejícím dnem odpočinku. Téměř cítí, jak se otcova netrpělivost pomalu rozhořívá v hněv spolu s tím, jak se hodiny protikávají k zítřku a ona se ještě nevrátila. Jak to, že se na tomto bohabojném ostrově změnilo tak málo?

V hlavě se jí rojí myšlenky. Svádí boj o prostor s touhou, která se v ní pevně usadila, a s alkoholem, který otupil její mladickou schopnost touze vzdorovat. Ještě před pár krátkými hodinami jim v hospodě připadalo, že sobotní večer se před nimi rozprostírá do věčnosti. Ale čas nikdy neutíká tak rychle, jako když se ho nedostává. A teď už skoro vypršel.

Když proklouznou kolem stínu staré rybářské lodi naklopené ke straně na oblázcích, kam nedosáhne moře, Ceit se v prsou vzedme panika i vášeň. Skrz otevřenou polovinu betonové boudy v loděnici je v dálce vidět pláž, zarámovaná nezasklenými okny. Moře vypadá, jako by z něj vycházela záře, skoro jako by světélkovalo. Uilleam pustí její ruku a odsune dřevěné dveře jen natolik, aby jimi mohli projít. Postrčí ji dovnitř. Je tu tma. Vzduch plní odpudivý pach nafty, slané vody a řas, žalostný parfém uspěchaného pubertálního sexu. Nad nimi se temně rýsuje stín lodi umístěné na vleku. Směrem k pobřeží se otevírají dvě obdélníková okna jako špehýrky.

Přitiskne ji ke zdi a ona okamžitě ucítí jeho ústa na svých. Jeho jazyk se protlačí skrz její rty. Rukama svírá její měkká ňadra. Bolí to, proto ho odstrčí. „Ne tak zhurta.“ Její dech se rozléhá tmou jako hřmění.

„Není čas.“ V jeho hlase slyší napětí. Napětí samce, v němž se prolíná chtíč a úzkost zároveň. Začíná si to rozmýšlet. Skutečně chce, aby její „poprvé“ vypadalo takhle? Pár vteřin oplzlostí chvatně odbytých ve tmě špinavé boudy?

„Ne.“ Odstrčí ho, poodejde a otočí se k oknu, vstříc závanu vzduchu. Když si pospíší, stihnou se vrátit ještě před půlnocí.

Ze stínů vypluje temný obrys. Ceit ho spatří téměř ve stejném okamžiku, kdy se ho dotkne. Je měkký, studený a těžký. Unikne jí bezděčný výkřik.

„Prosím tě, Ceit!“ Uilleam jde za ní. Ke chtíči a úzkosti se nyní přidala i frustrace. Nohy mu podklouznou, jako kdyby vstoupil přímo na led. Dopadne tvrdě na loket a do paže mu vystřelí bolest. „Do prdele!“ Na podlaze je rozlitá nafta. Cítí, jak mu prosákla sedem kalhot. Má ji na rukou. Bez přemýšlení najde v kapse zapalovač. Není tu skoro vidět, sakra. Přesně ve chvíli, kdy palcem otočí kolečkem zapalovače a jiskra přeskočí v plamínek, si uvědomí, že je v bezprostředním nebezpečí, že se změní v lidskou pochodeň. Jenže už je pozdě. Světlo ve tmě je náhlé a oslňující. Připravuje se na nejhorší. Ale žádné vznícení naftových výparů nenásleduje. Žádný šlehající plamen. Jen výjev tak hluboce šokující, že ho jeho mysl nejprve nedokáže pojmout.

Na stropních trámech se houpá člověk. Roztřepené, oranžové plastové lano mu vyklání hlavu do nepřirozeného úhlu. Muž je mohutný, úplně nahý a z prsou a hýždí mu stékají záhyby modrobílé kůže jako o dvě čísla větší oblek. Mezi nohama mu z jakéhosi rozšklebeného úsměvu, který napříč rozevírá břicho, visí smyčky něčeho hladkého a lesklého. Plamen zapalovače roztančí mužův stín po poškrábaných stěnách pokrytých graffiti, jako by duchové vítali nově příchozího. Za ním Uilleam vidí Ceitinu tvář. Bledou, s temnýma očima, zkamenělou děsem. Na vteřinu ho napadne absurdní myšlenka, že nafta rozlitá kolem je určená pro zemědělce a načerveno ji obarvila daňová správa, aby tím označila, že je osvobozená od daně – než pochopí, že je to krev. Lepkavá a hustá. A že mu už v nahnědlém odstínu zasychá na rukou.

PRVNÍ KAPITOLA

I

Bylo pozdě v noci, dusné parno, takové, co přichází jen v době Edinburského festivalu. Fin se dokázal soustředit jen s obtížemi. Temnota jeho malé pracovny ho svírala jako obrovské černé, hebké ruce, které ho tiskly do židle. Kruh světla z lampy na stole ho pálil do očí, přitahoval ho k sobě jako můru a oslňoval ho, takže jen těžko zaostřoval na poznámky. Do toho poklidu tiše bzučel počítač a Fin periferním viděním vnímal blikání monitoru. Už dávno měl být v posteli, ale nutně potřeboval dokončit svou esej. Dálkové studium mu poskytovalo jedinou možnost úniku a on ho tak zbytečně prodlužoval. Z hlouposti.

Ve dveřích za zády zaslechl pohyb a zlostně se otočil. Čekal, že spatří Monu. Svou výtku však už nevyslovil. Místo toho se před ním k jeho naprostému úžasu objevil muž, vysoký tak, že se v pracovně nemohl napřímit. Hlavu skláněl k rameni, aby se neudeřil o strop. Ten byl sice poměrně nízký, ale muž měřil určitě aspoň dva metry čtyřicet. Měl velice dlouhé nohy a tmavé nohavice vytvářely záhyby kolem vysokých černých bot. Kostkovanou košili si zastrčil za opasek a přes ni si oblékl rozepnutou větrovku s kapucí visící z vyhrnutého límce. Ruce mu plandaly podél boků a z příliš krátkých rukávů trčely ohromné dlaně. Fin by mu hádal kolem šedesáti. Vrásčitý, truchlivý obličej s temnýma, prázdnýma očima. Dlouhé, stříbřitě šedé mastné vlasy mu padaly přes uši. Mlčel. Stál, zíral na Fina a lampa na stole vykreslovala v jeho kamenných rysech hluboké stíny. Co tu pro všechno na světě pohledává? Každičký chloupek na zátylku a rukou se Finovi naježil a on cítil, jak ho obemyká strach a svírá ho ve svých drápech.

A pak kdesi v dálce zaslechl svůj vlastní hlas, jako když dítě kvílí do tmy. „Divný chlá-áp…“ Muž na něj civěl dál. „Stojí tu divný chlá-áp…“

„Co se děje, Fine?“ ozval se Monin hlas. Vyděšeně mu třásla ramenem.

A ještě když otevřel oči a spatřil její vystrašený obličej, zmatený a rozespale oteklý, slyšel sám sebe kvílet: „Divný chlá-áp…“

„Co se ti proboha stalo?“

Odvrátil se na záda a zhluboka dýchal, aby se vzpamatoval. Srdce mu bilo o závod. „Byl to jen sen. Zlý sen.“ Avšak vzpomínka na člověka v jeho pracovně byla ještě stále živá, jako noční můra z dětství. Pohlédl na budík na nočním stolku. Digitální displej ukazoval sedm minut po čtvrté. Pokusil se polknout, ale ústa měl vyschlá. Věděl, že už neusne.

„Vyděsil jsi mě málem k smrti.“

„Promiň.“ Odhrnul přikrývku a posadil se na okraj postele. Zavřel oči a promnul si obličej, ale muž tu byl pořád, vypálený na sítnici. Vstal.

„Kam jdeš?“

„Na záchod.“ Tiše přešel po koberci a otevřel dveře do haly. Zaléval ji měsíční svit geometricky rozdělený stínem, který vrhala napodobenina georgiánského okna. V půli cesty prošel kolem otevřených dveří do pracovny. Uvnitř byla černočerná tma a Fin se zachvěl při pomyšlení na vysokého muže, který pronikl do jeho snu. Obraz v jeho mysli zůstával tak zřetelný a výrazný. Jeho přítomnost pociťoval s neobyčejnou intenzitou. U dveří do koupelny se zarazil, jako už téměř čtyři týdny každou noc. Oči upíral k pokoji na konci haly. Dveře byly pootevřené, měsíční světlo omývalo prostor za nimi. Závěsy, které měly být zatažené, ale nebyly. Místnost ukrývala jen strašlivou prázdnotu. Fin se zarmouceně odvrátil. Na čele mu vyrazil studený pot.

Zvuk moči dopadající se šploucháním do vody naplnil koupelnu uklidňující všedností. Deprese přicházela vždy spolu s tichem. Ale dnes v noci se ona obvyklá prázdnota zaplnila. Obraz muže ve větrovce vytěsnil veškeré ostatní myšlenky jako kukačka v cizím hnízdě. Fin se sám sebe ptal, jestli ho zná, jestli v podlouhlém obličeji a prořídlých vlasech není něco povědomého. A najednou si vzpomněl, jak Mona policii popsala toho muže v autě. Připadalo jí, že měl větrovku. Kolem šedesáti. Dlouhé, šedé mastné vlasy.

II

Nasedl do autobusu do města a sledoval, jak za oknem defilují domy z šedého kamene podobné blikajícím políčkům nudného černobílého filmu. Mohl si vzít auto, ale Edinburgh nebyl zrovna město, kterým by se člověk projížděl rád. Než dojel na Princes Street, mraky se protrhaly a slunce ve vlnách zalévalo zeleň zahrad pod hradem. Kolem pouličních polykačů ohně a žonglérů se srotil dav festivalových diváků. Na schodišti ke galerii hrála jazzová kapela. Fin vystoupil u nádraží Waverley a přes North Bridge a South Bridge se vydal na jih ke starému městu, šel kolem univerzity, načež se obrátil na východ do stínu skalních stěn Salisbury Crags. Sluneční paprsky dopadaly šikmo na prudký zelený svah šplhající k útesům, které dominovaly horizontu nad budovou hlavního ústředí edinburské policie.

Známé obličeje na chodbě v patře mu pokyvovaly na pozdrav. Kdosi mu položil ruku na paži se slovy: „Upřímnou soustrast, Fine.“ Jen přikývl.

Ředitel kriminální služby Black sotva vzhlédl od svých papírů a mávl rukou k židli na opačné straně pracovního stolu. V obličeji s nezdravě bledou pletí byl pohublý a prsty zažloutlými od nikotinu listoval lejstry. Když konečně upřel pohled na Fina, skrývalo se v něm cosi jestřábího. „Jak pokračuje vaše dálkové studium?“

Fin pokrčil rameny. „Normálně.“

„Ani jsem se vás nezeptal, proč jste studia kdysi nedokončil. Glasgow, že ano?“

Fin přikývl. „Protože jsem byl mladý, pane řediteli. A hloupý.“

„Proč jste se dal k policii?“

„Tak se to tehdy řešilo, když sem člověk přišel z ostrovů a byl bez práce a bez vzdělání.“

„Takže jste měl u policie nějaké známé?“

„Ano, pár.“

Black si ho zamyšleně prohlížel. „Jste dobrý polda, Fine. Ale to vy nechcete, že?“

„Je to můj život.“

„Nikoli. Býval. Až do toho okamžiku před měsícem. A to, co se stalo… ano, byla to tragédie. Ale život jde dál a my s ním. Všem nám bylo jasné, že váš smutek potřebuje čas. Bůh ví, že v téhle branži člověk vidí dost smrti na to, aby vás chápal.“

Fin na něj znechuceně pohlédl. „Nemáte ponětí, co to znamená ztratit dítě.“

„Nemám.“ V Blackově hlase nebyla ani stopa účasti. „Ale přišel jsem o lidi, kteří mi byli blízcí, a vím, že se s tím člověk vyrovnat prostě musí.“ Sepjal před sebou ruce jako při modlitbě. „Neustále se k tomu vracet, víte, to je nezdravé, Fine. Patologické.“ Našpulil rty. „Takže je načase, abyste se rozhodl, co se zbytkem svého života. A než k tomu rozhodnutí dospějete, chci – pokud tomu nebude bránit nějaký závažný zdravotní důvod –, abyste se vrátil do práce.“

Tlak na to, aby Fin začal opět pracovat, sílil. Ze strany Mony, v podobě telefonátů kolegů, rad přátel. A on mu odolával, protože neměl ani tušení, jak být zase tím, kým byl před nehodou.

„Kdy?“

„Hned. Dnes.“

To Fina šokovalo. Zavrtěl hlavou. „Potřebuji čas.“

„Už jste ho dostal dost, Fine. Buď se vraťte, nebo dejte výpověď.“ Black na odpověď nečekal. Natáhl se přes stůl, z neúhledného štosu sebral papírové desky a přisunul je k Finovi. „Asi si vzpomínáte na tu květnovou vraždu z Leith Walk?“

„Ano.“ Složku ale Fin neotevřel. Nemusel. Až příliš dobře si vybavoval nahé tělo visící na stromě mezi opršelým kostelem letničního hnutí a bankou. Na zdi kostela stál nápis: „Ježíš je spása“. A Fin si vzpomínal, že mu to připadalo jako reklama na sousední banku a jak si říkal, že by tam správně mělo stát: „Ježíš je spokojeným klientem Bank of Scotland“.

„Máme tu další,“ dodal Black. „Stejný způsob provedení.“

„Kde?“

„Na severu. Severní okrsek. Objevilo se to v systému HOLMES. Ostatně to HOLMES měl ten báječný nápad, abyste případ převzal vy.“ Mrkl svými dlouhými řasami a vrhl na Fina pohled, ve kterém se zračila skepse. „Mluvíte ještě tím jazykem, viďte?“

Fina to překvapilo. „Myslíte gaelštinu? Tou jsem nepromluvil od doby, co jsem odešel z ostrova Lewis.“

„Tak to abyste si ji začal osvěžovat. Oběť pochází z vaší rodné vesnice.“

„Z Crobostu?“ zeptal se Fin ohromeně.

„O pár let starší než vy. Jmenuje se…“ Zapátral na papíru před sebou. „…Macritchie. Angus Macritchie. Znáte ho?“

Fin přikývl.

III

Sluneční paprsky pronikající oknem do obývacího pokoje jako by jim vyčítaly jejich zármutek. V nehybném vzduchu visely částečky prachu polapené světlem. Z ulice slyšeli, jak si děti hrají s míčem. Jen před pár týdny mezi nimi mohl být i Robbie. Tikání hodin na krbové římse odměřovalo ticho, které tu mezi nimi panovalo. Moniny oči byly zarudlé, vyschlé slzy teď vystřídal vztek.

„Nechci, abys jezdil.“ Ta slova už se v jejich hádce opakovala jako refrén.

„Ještě ráno jsi chtěla, abych se vrátil do práce.“

„To jsem ale chtěla, aby ses pak zase vrátil domů. Nechci, abys mě tu nechal celé týdny samotnou.“ Dlouze a roztřeseně se nadechla. „S mými vzpomínkami. S… s…“

Možná by nikdy nenalezla slova, aby větu dokončila, kdyby to Fin neudělal za ni. „S tvým pocitem viny?“ Nikdy neřekl, že ji obviňuje. Ale bylo to tak. I když se to v hloubi duše snažil potlačit. Vrhla na něj pohled naplněný takovou bolestí, že toho okamžitě litoval. „Stejně je to jen na pár dní,“ dodal. Rukama si prohrábl své kudrnaté blond vlasy. „To si vážně myslíš, že se mi chce? Osmnáct let jsem se tomu vyhýbal.“

„A teď po té příležitosti skočíš. Po příležitosti uniknout. Utéct ode mě.“

„Prosím tě, nebuď směšná.“ Ale věděl, že Mona má pravdu. Věděl také, že nechce utéct jen od ní. Šlo o všechno dohromady. O návrat tam, kde život kdysi vypadal jednoduše. O návrat do dětství, do lůna. Zapomenout na to, že se tomuto kroku většinu svého dospělého života vyhýbal, bylo najednou tak jednoduché. Zapomenout, že se mu v pubertě jednalo jen o to, aby se odtamtud dostal.

A vzpomínal si, jak snadné bylo oženit se s Monou. Ze všech možných nesprávných důvodů. Aby nebyl sám. Aby měl výmluvu, proč se nevrátit. Za těch čtrnáct let však dosáhli jen jakéhosi vzájemného přizpůsobení. Prostoru, který jeden druhému ve svém životě vyhradili. Prostoru, který společně obývali, ale nikdy zcela nesdíleli. Byli přáteli. Vládla mezi nimi upřímná vřelost. Ale pochyboval, že to kdy byla láska. Opravdová láska. Jako spousta jiných lidí se v životě spokojili s kompromisem. Robbie je spojoval. Ale Robbie už tu nebyl.

„Máš vůbec ponětí, co ty poslední týdny prožívám?“ zeptala se Mona.

„Řekl bych, že ano.“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Ty jsi nemusel každou minutu bdění strávit s někým, jehož mlčení přímo křičí výčitkami. Vím, že si myslíš, že to byla moje vina, Fine.“

„To jsem nikdy neřekl.“

„Nebylo třeba. Ale něco ti povím. Můžeš mě vinit, jak chceš, ale já sama sebe obviňuju desetkrát víc. I já jsem někoho ztratila, Fine. Byl to i můj syn.“ Moně opět vytryskly slzy a pálily ji v očích.

Fin nedokázal nic říct.

„Nechci, abys jezdil,“ vrátila se ke svému refrénu Mona.

„Nemám jinou možnost.“

„Ovšemže máš jinou možnost. Vždycky máš možnost. Celé týdny jsi volil možnost nejít do práce. Teď se můžeš rozhodnout, že na ostrov nepojedeš. Prostě jim řekni ne.“

„Nemůžu.“

„Fine, jestli do toho letadla zítra nastoupíš…“ Čekal ultimátum, zatímco ona sbírala odvahu ho vyslovit. Ale nepřicházelo.

„Co, Mono? Co bude, když do toho letadla zítra nastoupím?“ Provokoval ji, aby výhrůžku dořekla. Pak by za to mohla ona, a ne on.

Odvrátila se. Sála a kousala si spodní ret, až ucítila chuť krve. „Zkrátka nečekej, že tu budu, až se vrátíš. To je vše.“

Dlouho se na ni díval. „Možná by to tak bylo nejlepší.“

Dvoumotorové sedmatřicetimístné letadlo se zachvělo ve větru, naklonilo se, aby obkroužilo záliv Loch a Tuath a připravilo se na přistání na krátké, větrem ošlehané ranveji stornowayského letiště. Když se vynořili z hustého, nízkého mraku, pohlédl Fin na břidlicově šedé moře, které se bělostně tříštilo o černou skálu vystupující z poloostrova Eye, o ten rozeklaný cípek pevniny, kterému se říká poloostrov Point. Spatřil známé obrazy vyryté do krajiny, podobné zákopům, které byly tak typické pro první světovou válku. Až na to, že tyto zákopy lidé nevyhloubili kvůli válce, nýbrž kvůli teplu. Stovky let těžby rašeliny zanechaly na nezměrných plochách jinak jednotvárných mokřadů charakteristické šrámy. Voda v zálivu pod Finem vypadala studeně a čeřil ji vítr, který nad ní vanul, aniž by mu cokoli překáželo. Fin na vítr zapomněl; na ty jeho neúnavné poryvy přicházející tři tisíce mil přes Atlantik. Tam, kde už neposkytoval svou ochranu stornowayský přístav, nerostly skoro žádné stromy.

Během hodinového letu se snažil nemyslet. Nepředstavovat si, jaké to bude, až se vrátí na ostrov, kde se narodil, a neprožívat znovu to strašlivé mlčení, které jeho odjezd z domova provázelo. Předchozí noc strávila Mona v Robbieho pokoji. Mezitím, co si balil, slyšel ji, jak pláče na opačném konci haly. Ráno odešel bez jediného slova, a když zavíral dveře, věděl, že je nezavírá jen za Monou, ale i za jednou kapitolou svého života – přál si, kéž by nikdy nebyla napsána.

Teď, při známém pohledu na hangáry z vlnitého plechu a nový terminál pro nákladní lodě, který se blyštěl v dálce, pocítil Fin příval emocí. Je to tak dávno… a on není připraven na proud vzpomínek, jehož nápor nyní málem neunesl.

DRUHÁ KAPITOLA

Slyšel jsem, jak lidé, kteří se narodili v padesátých letech, popisují své dětství v odstínech hnědé. Sépiový svět. Já vyrůstal v letech šedesátých a sedmdesátých a mé dětství bylo fialové.

Bydleli jsme v jednom z domů, kterým se říkalo bílé, asi půl míle za vesnicí Crobost. Patřili jsme k okresu Ness na nejzazším severním výběžku ostrova Lewis, nejsevernějšího ostrova skotského souostroví Vnější Hebridy. Bílé domy se stavěly ve dvacátých letech z kamene a vápence nebo betonových panelů a střecha se pokrývala břidlicí, vlnitým plechem nebo dehtovým papírem. Měly nahradit původní, takzvané černé domy, jejichž zdi byly postaveny nasucho z kamene a střecha byla došková. Černé domy sloužily lidem i zvířatům. V ohništi uprostřed kamenné podlahy v hlavní světnici ve dne v noci hořela rašelina. Domy neměly komíny, kouř odcházel jen otvorem ve střeše. To nebylo pochopitelně zrovna nejúčinnější a uvnitř bylo neustále zakouřeno. Krátké průměrné délce života se nebylo co divit.

Na naší zahradě, jen co by kamenem dohodil, stály ruiny černého domu, kde žili otcovi rodiče. Střecha chyběla a zdi už byly skoro zbořené, ale skvěle se tu hrálo na schovávanou.

Otec byl praktický člověk s hřívou hustých černých vlasů a jasně modrýma očima. S létem, kdy většinu dne trávil venku, jeho kůže ztemněla jako dehet. Když jsem byl hodně malý, ještě než jsem začal chodit do školy, brával mě na lov pokladů na pobřeží. Tehdy jsem si to neuvědomoval, ale později jsem se dozvěděl, že byl nezaměstnaný. Rybářství zažívalo recesi a loď, na níž byl kapitánem, prodali za cenu šrotu. Takže měl spoustu času a při rozbřesku jsme už bývali na nohou a pročesávali pláže. Zkoumali jsme, co moře v noci vyplavilo na břeh. Dříví. Spousty dříví. Jednou mi vyprávěl, že ví o člověku, který si postavil celý dům jen ze dřeva, které přineslo moře. Otec zase z naplaveného dříví postavil velkou část našich podkrovních pokojů. Moře nám toho mnoho dalo. Hodně ale i vzalo. Většinou neuplynul ani měsíc, abychom se nedoslechli, že nějaký nebožák utonul. O nehodě na rybářské lodi. O někom, koho při koupání stáhl spodní proud. O pádu z útesů.

Z našich výprav jsme si přivlekli všechno možné. Lano, rybářskou síť, hliníkové bóje, které otec prodával potulným dráteníkům. Po bouři bývala žeň ještě bohatší. A právě po jedné takové průtrži jsme našli stosedmdesátilitrový sud. I když bouře už utichla, vítr si dál udržoval sílu vichřice a moře se pořád ještě vysoko vzdouvalo a zuřivě se vrhalo proti pobřeží. Nad námi se rychlostí šedesát mil za hodinu, možná i rychleji, míhaly cáry roztrhaných mračen. A mezi nimi slunce barvilo zemi zářivými, plujícími skvrnami zelené, fialové a hnědé.

Na sudu sice chyběl štítek, ale byl očividně plný a otce se po jeho nálezu zmocnilo nadšení. Na nás dva samotné byl příliš těžký, a navíc z poloviny našikmo vězel v písku. A tak otec zařídil příjezd traktoru s valníkem a pomoc několika mužských a už odpoledne jsme měli sud bezpečně složený v přístavku na záhumenku. Otci nedalo moc práce ho otevřít a ukázalo se, že je plný barvy. Jasně fialové, lesklé barvy. A to byl právě důvod, proč pak každé dveře v domě, každá almara i polička, okenní rám a podlahové prkno byly fialové. Po všechny ty roky, co jsem tam prožil.

Matka byla půvabná žena s prstýnky světlých kudrn, které si sčesávala do ohonu. Měla bledou, pihovatou pleť a hluboké hnědé oči, a co si pamatuji, nikdy se nelíčila. Byla mírné a veselé povahy, ale také výbušné, když ji člověk rozčílil. Starala se o náš malý pozemek. Čítal sotva šest akrů a jeho úzký pruh sahal od domu až k pobřeží. Tvořil ho úrodný machair, vhodný pro pastvu pro ovce, ze kterých v podobě vládních dotací plynul největší příjem. Matka tu pěstovala i brambory, tuřín a obilí a také trávu na seno a siláž. Do paměti se mi vryl obrázek, jak sedí na traktoru v modrých montérkách a černých gumácích a sebevědomě se usmívá na fotografa z místního deníku, protože vyhrála jakousi cenu.

Než jsem měl jít k zápisu, otec dostal dobré místo v nové rafinerii v Arnish Pointu ve Stornoway a každý den se za časného rána s partou dalších mužů z vesnice vydával bílou dodávkou na dlouhou cestu do města. A tak úkol odvézt mě první den do školy naším starým prorezlým Fordem Anglia zůstal na mamince. Byl jsem z toho celý pryč. Můj nejlepší kamarád se jmenoval Artair Macinnes a do školy se těšil stejně jako já. Narodili jsme se jen měsíc od sebe a přízemní domek jeho rodičů sousedil s naším pozemkem. Proto jsme spolu v těch letech, než jsme začali chodit do školy, trávili spoustu času. Naši rodiče se ale nikdy zvlášť nepřátelili. Snad v tom hrály roli i určité třídní rozdíly. Artairův otec byl učitel na crobostské základní škole. Vyučoval v posledních dvou ročnících matematiku a angličtinu.

Vzpomínám si na ten větrný zářijový den. Nízká oblaka narážela do země a drtila ji pod sebou. Ve vichru byl cítit přicházející déšť. Na sobě jsem měl hnědou větrovku s kapucí a krátké kalhoty, o kterých jsem věděl, že jakmile navlhnou, začnou kousat. Černé holínky mi klapaly o lýtka a tuhou plátěnou školní tašku s teniskami a obědem jsem si přehodil přes rameno. Nemohl jsem se dočkat, až vyrazíme.

Maminka právě couvala s fordem z dřevěné kůlny, která sloužila jako garáž, a vtom se hukotem větru prodralo zatroubení. Otočil jsem se a spatřil Artaira a jeho otce, jak zastavují v křiklavě oranžovém Hillmanu Avenger. Měli ho z druhé ruky, ale vypadal skoro jako nový a naše stará Anglia vedle něj působila jako úplná popelka. Pan Macinnes nechal motor běžet, vystoupil a šel něco probrat s maminkou. Za chvíli přišel ke mně, položil mi ruku na rameno a řekl, že mě do školy odveze on. Teprve když jsme se vzdalovali a já se otočil a spatřil maminku, jak mi mává, uvědomil jsem si, že jsem se s ní nerozloučil.

Dnes už vím, jaké to je, když dítě odchází poprvé do školy. Máte podivný pocit ztráty, nevratné změny. A podívám-li se na to zpětně, vím, že toto cítila i moje matka. Zračilo se jí to ve tváři, stejně jako lítost nad tím, že ten důležitý okamžik tak nějak propásla.

Crobostská škola stála v dolíku pod vsí, obrácená k severu směrem k Port of Ness, ve stínu kostela, který dominoval vesnici na kopci nad ní. Školu obklopovaly volné pastviny a v dálce bylo možné dohlédnout až k věži majáku na mysu Butt of Lewis. Některé dny bylo vidět přes průliv Minch až na pevninu, kde se daleko na horizontu téměř neznatelně rýsovaly vrcholky hor. Lidé vždycky říkávali, že když je vidět pevnina, počasí se zkazí. A vždycky měli pravdu.

Do sedmi nižších tříd crobostské základní školy chodilo sto tři dětí a do posledních dvou ročníků osmdesát osm. Toho dne jsem svou školní docházku zahájil společně s dalšími jedenácti růžolícími dětmi. Seděly jsme ve třídě ve dvou řadách po šesti lavicích za sebou.

Učila nás paní Mackayová, seschlá, šedovlasá dáma, která byla nejspíš o dost mladší, než na kolik vypadala. Mně ale přišla prastará. Paní Mackayová byla jemná, nicméně přísná osoba a někdy uměla být i jízlivá. Nejdříve se nás zeptala, zda je ve třídě někdo, kdo neumí anglicky. Samozřejmě jsem mluvenou angličtinu už slyšel, ale doma jsme používali pouze gaelštinu, a protože otec odmítal pořídit televizi, neměl jsem ponětí, co učitelka říká. Artair se s vědoucím úšklebkem přihlásil. Zaslechl jsem své jméno a všechny pohledy ve třídě se otočily na mě. Nebylo třeba kdovíjaké inteligence, abych si domyslel, co jí Artair řekl. Cítil jsem, jak mi do tváří stoupá ruměnec.

„No, Fionnlaghu,“ pronesla paní Mackayová gaelsky, „zdá se, že rodiče neměli dost rozumu na to, aby tě naučili anglicky, než půjdeš do školy.“ Mou bezprostřední reakcí byl hněv vůči matce a otci. Proč neumím anglicky? Copak nevědí, jak je tohle ponižující? „Aby ti to bylo jasné – v téhle třídě budeme mluvit pouze anglicky. Ne že by na gaelštině bylo něco špatného, ale prostě to tak bude. A brzy uvidíme, jak rychle se umíš učit.“ Nedokázal jsem odtrhnout zrak od lavice. „Pro začátek přeložíme do angličtiny tvé jméno. Víš, jak zní?“

S čímsi, co se blížilo vzdoru, jsem zvedl hlavu. „Finlay.“ To jsem věděl, protože mi tak říkali Artairovi rodiče.

„Výborně. A protože dnes začnu tím, že si sepíšu seznam žáků, můžeš mi povědět, jak se jmenuješ dál.“

„Macleoid.“ Použil jsem gaelskou výslovnost, což by anglickému uchu znělo jako něco na způsob Maclodge.

„Macleod,“ opravila mě. „Finlay Macleod.“ Načež přešla do angličtiny a procházela ostatní jména. Macdonald, Macinnes, Maclean, Macritchie, Murray, Pickford… Všichni se otočili na chlapce jménem Pickford a paní Mackayová k němu pronesla cosi, čemu se celá třída začala hihňat. Chlapec zčervenal a zamumlal nějakou nesouvislou odpověď.

„Je to Angličan,“ zašeptal mi gaelsky hlásek z vedlejší lavice. Překvapeně jsem se otočil a spatřil hezkou dívenku se světlými vlasy vzadu zapletenými do cůpků. Na konci každého z nich měla uvázanou modrou mašli. „Je jediný, kdo se nejmenuje na m, víš. Takže musí být Angličan. Paní Mackayová uhádla, že je synem správce majáku, protože ti jsou vždycky Angličani.“

„Co si to tam špitáte?“ Hlas paní Mackayové byl ostrý a gaelština mu na výhrůžnosti jen dodala, protože jsem jí rozuměl.

„Prosím, paní Mackayová,“ odpověděly cůpky. „Já jen Finlayovi překládám.“

„Tak ty mu překládáš?“ V hlase paní Mackayové zazněl posměšný obdiv. „To je velké slovo pro tak malou dívku.“ Odmlčela se a nahlédla do seznamu. „Chtěla jsem si vás rozsadit podle abecedy, ale když jsi taková náramná lingvistka, Marjorie, možná bys raději mohla sedět vedle Finlaye i dál a… překládat mu.“

Marjorie, které unikl tón učitelčina hlasu, se usmála, spokojená sama se sebou. Já osobně jsem byl celkem rád, že můžu sedět s hezkou dívkou s copánky. Rozhlédl jsem se přes třídu a spatřil, jak mě Artair provrtává pohledem. Tehdy jsem si myslel, že je to proto, že chtěl, abychom seděli spolu. Dnes vím, že žárlil.

O přestávce jsem si ho na hřišti podal. „Proč jsi na mě žaloval, že neumím anglicky?“

Odpověděl mi ale zcela nezúčastněně. „Zjistilo by se to tak jako tak.“ Vytáhl z kapsy malý modrostříbrný inhalátor, náustek si strčil do pusy a se stiskem vyměnitelné nádobky vdechl. Nevnímal jsem to. Nosil u sebe sprej, co jsem ho znal. Trpěl astmatem, tvrdili naši, což mi tehdy mnoho neřeklo. Věděl jsem jen, že se mu někdy těžko dýchá, a když se nadechne z inhalátoru, bude zase v pořádku.

Mohutný zrzavý chlapec mu ho vytrhl z ruky. „Copak to máš?“ Podržel si sprej proti světlu, jako by tím mohl nahlédnout do tajemství skrytého uvnitř. Tak jsem se poprvé setkal s Murdem Macritchiem. Byl vyšší a robustnější než ostatní chlapci, s hřívou charakteristických mrkvově oranžových vlasů. Později jsem se dozvěděl, že mu říkají Murdo Ruadh. Ruadh v gaelštině znamená červený, takže doslova Rudý Murdo. To proto, aby se nepletl s otcem, který se také jmenoval Murdo Macritchie. Ten byl černovlasý a říkali mu Murdo Dubh. Tady si nakonec vysloužil přezdívku každý, protože lidé často měli stejná křestní jména i příjmení. Murdo Ruadh měl bratra Anguse, o pár let staršího než my. Říkávali mu Angel, přestože ve své třídě ostatní šikanoval. A Murdo Ruadh se podle všeho vydal v jeho stopách.

„Vrať mi ho!“ snažil se mu Artair sprej vytrhnout, ale Murdo Ruadh ho držel tak, aby na něj Artair nedosáhl. Ani se svou statnou postavou nebyl pro ohromného Murda žádný soupeř. Ten hodil sprej jinému chlapci, který ho přihrál dalšímu, a ten ho hodil zase zpátky Murdovi. Murdo, jako každý rváč, už k sobě přitáhl své nohsledy, jako se mouchy slétají na lejno. Chlapce nebystré, ale dost chytré na to, aby se vyhnuli roli oběti.

„Tak si pro něj pojď, ty sípáku,“ posmíval se Murdo Ruadh. A když po něm Artair skočil, hodil sprej další z much.

Slyšel jsem, jak se Artairovi, který se snažil získat zpět svůj sprej, začíná v prsou ozývat typický chraplavý zvuk. Panika společně s ponížením začaly svírat jeho dýchací cesty. Popadl jsem nohsleda a vzal mu sprej z ruky. „Tumáš.“ Vrátil jsem ho svému kamarádovi. Artair se z něj několikrát nadechl. Ucítil jsem, jak mě za límec chňapla něčí ruka, která mě silou, proti níž nebylo odporu, přirazila ke zdi. Z prudkého nárazu mi v týle vytryskla krev. „Na co si tu, sakra, hraješ, ty gaelskej skrčku?“ Obličej Murda Ruadha byl na dva centimetry od mého a já cítil jeho zkažený dech. „Anglicky neumíš, neumíš nic.“ Ironií bylo – ač mi to v tu chvíli nedocházelo –, že se mi vysmíval právě v gaelštině. Ta byla jazykem hřiště. Anglicky se mluvilo jen v hodinách.

„Nech ho být!“ Hlas patřil sice jen malému klukovi, ale odrážel v sobě takovou autoritu, že umlčel řady čumilů, kteří se přišli podívat, jak dostanu od Murda nakládačku. Veliký, šeredný obličej Murda Ruadha se nechápavě zamračil. Už podruhé během minuty se mu někdo postavil na odpor. Tomu měl v úmyslu učinit přítrž. Pustil můj límec a otočil se. Chlapec nebyl větší než já, ale cosi v jeho postoji Murda Ruadha zastavilo. Slyšet teď byl jenom vítr a smích dívek hopsajících na opačné straně hřiště. Všichni hleděli na Murda. Věděl, že je v sázce jeho pověst.

„Jestli budeš dělat potíže… zavolám staršího bráchu.“

Bylo mi do smíchu.

Chlapec z Murda Ruadha nespouštěl oči a na Murdovi bylo vidět, že se cítí nesvůj. „Jestli poběžíš za svým starším bráchou…“ Slova starším bráchou na něj chlapec plivl s jakýmsi opovržením. „…tak to budu muset říct svému otci.“

Murdo pod rudou kšticí žíněných vlasů zbledl. „Jako… prostě… prostě se mi nepleť do cesty.“ To byla chabá odpověď, což každý jasně vycítil. Murdo se protlačil hloučkem a odcházel přes hřiště i se svými nohsledy, kteří poklusávali v závěsu za ním a říkali si, jestli náhodou nevsadili na špatného koně.

„Dík,“ řekl jsem chlapci, když se hlouček rozptýlil.

Ale ten pokrčil rameny, jako by se nic nestalo. „Nesnáším zkurvenou šikanu,“ dodal jen. Bylo to poprvé, kdy jsem slyšel někoho mluvit sprostě. Zarazil ruce do kapes a odešel k vedlejší školní budově.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se Artaira.

„Ty nevíš?“ užasl Artair. Zavrtěl jsem hlavou. „To je Donald Murray,“ pronesl ztišeným hlasem plným posvátné úcty. „Pastorův syn.“

V tu chvíli zazvonil zvonek a všichni jsme se vydali zpět do tříd. Procházel jsem kolem ředitelny a vtom – prostou náhodou – ředitel zrovna otevřel dveře a pátravým pohledem hledajícím vhodného kandidáta si změřil dav žáků na chodbě. „Chlapče!“ Ukázal na mě prstem. Zastavil jsem se a on mi do ruky vložil obálku. Nerozuměl jsem ani slovu z toho, co následovalo, a jen jsem v rostoucí panice stál jako solný sloup.

„Nerozumí anglicky a paní Mackayová říkala, že mu mám překládat.“ Marjorie se mi zjevila u ramene jako anděl strážný. Otočil jsem se na ni a můj pohled se setkal s jejím vítězným úsměvem.

„Vážně? Tak překládat, říkáš?“ Ředitel si nás se zájmem prohlížel a s předstíranou přísností pozdvihl jedno obočí. Byl to vysoký, holohlavý muž v brýlích tvaru půlměsíce, který vždy nosil šedý, o číslo větší tvídový oblek. „V tom případě byste, mladá dámo, měla jít s ním.“

„Ano, pane Macaulayi.“ Zdálo se neuvěřitelné, že zjevně každého znala jménem. „Tak pojď, Finlayi.“ Prostrčila mi ruku pod paží a směrovala mě zpátky na hřiště.

„Kam jdeme?“

„Ten vzkaz, co máš v ruce, je objednávka do crobostského obchodu, aby doplnil zásoby v kantýně.“

„V kantýně?“ Netušil jsem, o čem mluví.

„Copak vážně ničemu nerozumíš, ty moulo? Kantýna je to místo, kde ve škole kupujeme bonbony a křupky a limonádu a tak. Abychom netrajdali po silnici do obchodu a někdo nás nepřejel.“

„Aha.“ Přikývl jsem a říkal si, jak to jen všechno může vědět. Až později jsem zjistil, že její sestra chodí do šesté třídy. „Takže přejedou jenom nás?“

Zachichotala se. „Starému Macaulayovi určitě připadalo, že vypadáš rozumně.“

„Tak to se spletl.“ Pomyslel jsem na svůj střet s Murdem Ruadhem. Zase se zasmála.

Crobostský obchod byl vzdálený asi půl míle a sídlil ve staré kamenné stodole na konci cesty. Stála na rohu u hlavní silnice. Obchod měl dvě malé výlohy, ve kterých snad nikdy nic nebylo a mezi nimiž se úzkými dveřmi vcházelo dovnitř. Už zdálky jsme ho viděli vedle menšího kamenného přístřešku se střechou z vlnitého plechu, samou rzí celou červenou. K obchodu vedla dlouhá rovná asfaltka pro jedno auto, bez chodníku, lemovaná trouchnivějícími dřevěnými plotovými sloupky, které se kácely ke straně. Jako zábrana proti vstupu ovcí na silnici už tento plot moc služby nenadělal. Vysoké traviny podél příkopu byly zhnědlé a zohýbané větrem, vřes skoro uschlý. Vzadu na svahu stály podél silnice rozeseté domky připomínající hranaté korálky navlečené na niti. Nerostly tu žádné stromy ani keře, které by zaoblily jejich strohé hrany. Jen změť plotů a hnijící mršiny autovraků a nepojízdných traktorů.

„A kde vlastně v Crobostu bydlíš?“ zeptal jsem se Marjorie.

„Nikde. Bydlím na mealanaiské farmě. Je to asi dvě míle od Crobostu.“ Nato ztišila hlas, že jsem ji ve větru sotva slyšel. „Maminka je Angličanka.“ Znělo to, jako by mě zasvěcovala do nějakého tajemství. „Proto mluvím anglicky bez gaelského přízvuku.“

Pokrčil jsem rameny a nevěděl, proč mi to říká. „Já bych to stejně nepoznal.“

Zasmála se. „Jasně že ne.“

Bylo chladno a dávalo se do deště. Přetáhl jsem si kapuci přes hlavu a kradmo pohlédl na dívku s cůpky. Vlály za ní ve větru a ona vypadala, že si jeho nápor v obličeji užívá. Tváře jí celé zčervenaly. „Marjorie,“ překřičel jsem vítr. „To je pěkné jméno.“

„Já ho nesnáším.“ Zamračila se na mě. „Je to mé anglické jméno. Ale nikdo mi tak neříká. Ve skutečnosti se jmenuju Marsaili.“ Přízvuk dávala na první slabiku, přičemž s vyslovila jako š, což je v gaelštině pravidlem, pokud následuje za r. Severské dědictví z dvousetletého období, kdy ostrov ovládali Vikingové.

„Marsaili,“ zkusil jsem jméno vyslovit, abych zjistil, jak bude chutnat v ústech, a připadalo mi, že zní pěkně. „To je ještě hezčí.“

Stydlivě se na mě podívala a na okamžik se její měkce modré oči zahleděly do mých, ale hned zase odskotačily pryč. „A jak se ti líbí tvé anglické jméno?“

„Finlay?“

Přikývla.

„Nelíbí.“

„Tak já ti budu říkat Fin. Co ty na to?“

„Fin,“ vyzkoušel jsem si své nové jméno. Bylo krátké a výstižné. „To by šlo.“

„Fajn,“ usmála se Marsaili. „Budeš Fin.“

A tak mi toho dne Marsaili Morrisonová dala jméno, které se mnou vydrželo po zbytek života.

V té době zůstávali prvňáčci první týden ve škole jen dopoledne. Snědli jsme si oběd a šli domů. A ačkoli nás s Artairem první den do školy odvezli, čekalo se od nás, že domů dojdeme sami. Bylo to jen půl míle. Artair na mě čekal u brány. Zdržel jsem se, protože mě paní Mackayová zavolala zpátky, aby mi dala vzkaz pro rodiče. Vpředu na silnici jsem přitom spatřil Marsaili, jak odchází sama. Cestou do obchodu jsme promokli a zbytek dopoledne jsme seděli na radiátoru a sušili se. Déšť v tu chvíli ustal.

„Dělej, čekám tu na tebe.“ Artair hořel nedočkavostí, abychom už byli doma. Těšil se, že budeme sbírat kraby ve skalních tůňkách pod jejich domem.

„Vezmu to přes mealanaiskou farmu,“ sdělil jsem mu. „Je to zkratka.“

„Cože?“ Podíval se na mě, jako bych přišel o rozum. „To půjdeš několik hodin!“

„Kdepak, zkrátím si to cross-skigerstskou silnicí.“ Neměl jsem ponětí, kde to je, ale Marsaili mi říkala, že se tamtudy lze z Mealanais do Crobostu dostat rychle.

Nečekal jsem na jeho námitky a vyrazil sprintem za Marsaili. Když jsem ji doběhl, sotva jsem popadal dech. Usmála se na mě s vědoucím výrazem. „Myslela jsem, že jdeš domů s Artairem.“

„Řekl jsem si, že půjdu s tebou přes Mealanais,“ prohodil jsem naprosto lhostejně. „Je to zkratka.“

Netvářila se zrovna přesvědčeně. „Na zkratku je to dost daleko.“ Lehce pokrčila rameny. „Ale nemůžu ti zakazovat, abys se mnou šel, když chceš.“

Usmál jsem se pro sebe a potlačil touhu radostně mávnout pěstí do vzduchu. Ohlédl jsem se a uviděl Artaira, jak se za námi vztekle dívá.

Silnice k farmě se odpojovala od hlavní cesty před odbočkou na Crobost. Vinula se, občas rozšířená vyhýbacím stáním, na jihovýchod přes hektary rašelinišť, která se táhla až k dalekému obzoru. Tato část ostrova však byla položená výš, a když se člověk podíval za sebe, mohl sledovat linii silnice až ke Swainbostu a Crossu. Za nimi se pak podél západního pobřeží bělostně tříštilo moře, pod lesem náhrobních kamenů na crobostském hřbitově, které se pochmurně rýsovaly proti obloze. Severní část ostrova Lewis byla rovinatá a nenarušovaly ji žádné kopce ani hory, a počasí z Atlantiku se tak přes ni hnalo až k průlivu Minch – a vždy mělo naspěch. Proto bylo také nestálé. Světlo a tma v neustále se měnících vzorcích, jedno proti druhému, déšť, slunce, temná obloha, modrá obloha. A duha. Mé dětství jich bylo plné. Většinou těch dvojitých. Jednu jsme toho dne společně pozorovali, jak se rychle vybarvuje nad rašeliništěm. Její barvy jasně zářily proti temnému, černomodrému nebi. Vzala nám potřebu cokoli říkat.

Pak se silnice sklonila z pozvolného svahu ke shluku zemědělských budov v mělké kotlině. Ploty tu byly v poněkud lepším stavu a na loukách se pásly ovce a krávy. Stála tu vysoká stodola s červenou střechou a velký bílý dům, který těsně obklopovala hrstka kamenných hospodářských stavení. Zastavili jsme se před bíle natřenými vraty, za kterými začínala nezpevněná cesta vedoucí k domu.

„Chceš se stavit na limonádu?“ zeptala se Marsaili.

Tou dobou jsem však už byl strachy bez sebe. Nevěděl jsem pořádně, kde to jsem ani jak se dostanu domů. Ale věděl jsem, že to bude pěkně pozdě. Už tam jsem cítil maminčin hněv. „Radši ne.“ Podíval jsem se na hodinky a snažil se skrýt obavy. „Přijdu domů trochu pozdě.“

Marsaili přikývla. „Tak už to se zkratkami bývá. Člověk vždycky přijde pozdě.“ Její obličej rozzářil úsměv. „Můžeš přijít v sobotu dopoledne a budeme si hrát, jestli chceš.“

Špičkou holínky jsem rýpal do drnu a v předstírané lhostejnosti jsem pokrčil rameny. „Tak já uvidím.“

„Jak je libo.“ Otočila se a hopkala cestou k bíle natřenému domu.

Nikdy jsem nedokázal s jistotou říct, jak se mi toho dne podařilo vrátit se domů, protože za Mealanais se cesta vytratila a změnila se v kamenitou stezku. Šel jsem po ní už nějakou dobu v rostoucím zoufalství a vtom jsem zahlédl, jak se nad blízkým obzorem mihla střecha projíždějícího auta. Utíkal jsem na kopec a ocitl se na silnici, která musela být právě tou cross-skigerstskou silnicí, o které mluvila Marsaili. Oběma směry jako by silnice mizela v rašeliništi. Nevěděl jsem, kudy se dát. Bál jsem se a bylo mi do breku. Jakási neviditelná ruka mě musela navést vlevo, protože kdybych se byl vydal vpravo, nikdy bych býval domů nedošel.

I tak trvalo déle než dvacet minut, než jsem přišel na křižovatku, kde pokroucená černobílá směrovka nejistě ukazovala na Crobost. To už jsem utíkal, na tvářích mě pálily slzy a holínky mi sdíraly lýtka do krve. Moře jsem ucítil a uslyšel dřív, než jsem ho spatřil. A jakmile jsem přešel kopec, vynořila se přede mnou důvěrně známá silueta kostela tyčícího se nad nesourodým uskupením domů a kůlen, které se kolem něj choulily a lemovaly i silnici vedoucí po útesu.

Když jsem dorazil k našemu domu, maminka před ním zrovna zastavila s naším fordem. Na zadním sedadle seděl Artair. Maminka vyskočila z auta, jako kdyby mi snad hrozilo, že mě odnese vítr. Její úlevu ale rychle vystřídal hněv.

„Pro všechno na světě, Fionnlaghu, kde jsi byl? Už dvakrát jsem dojela ke škole a zpátky a hledala tě. Skoro jsem přišla o rozum.“ Utřela mi z tváří slzy, které jsem se marně snažil zadržet. Artair vylezl z auta a se zájmem nás pozoroval. Maminka na něj pohlédla. „Artair se po tobě přišel po škole ptát a nevěděl, kde jsi.“

Podíval jsem se na něj a v duchu jsem si zaznamenal, že pokud jde o ženské, není na něj spolehnutí.

„Doprovodil jsem jednu holku domů na mealanaiskou farmu. Nevěděl jsem, že to bude tak daleko,“ vysvětloval jsem.

Maminka se zděsila. „Do Mealanais? Co tě to napadlo, Fionnlaghu? To už nikdy nedělej!“

„Ale Marsaili chce, abych si k nim přišel v sobotu dopoledne hrát.“

„A já ti to zakazuju!“ Maminka byla neoblomná. „Je to moc daleko a ani já, ani tatínek nemáme čas tě tam vozit. Jasné?“

Přikývl jsem ve snaze zadržet pláč a najednou se jí mě zželelo. Vroucně mě objala a na rozpálených tvářích jsem letmo ucítil její hebké rty. V tu chvíli jsem si vzpomněl na vzkaz od paní Mackayové. Zašátral jsem v kapse a podal jí ho.

„Co je to?“

„Vzkaz od paní učitelky.“

Maminka se zamračila, vzala obálku a roztrhla ji. Díval jsem se na ni. Zarděla se, rychle papír složila a nacpala ho do kapsy montérek. Nikdy jsem se nedozvěděl, co tam stálo, ale od toho dne jsme doma mluvili jen anglicky.

Druhý den ráno jsme šli s Artairem do školy pěšky. Jeho otec musel jet do Stornoway na školskou poradu a maminka měla starosti s jednou ovcí. Většinu cesty jsme šli mlčky. Chvílemi pod nárazy větru, chvílemi nás zase hřály krátké zásvity slunce. Moře vrhalo své bílé chocholky na písek pláže pod námi. Došli jsme skoro až pod kopec a tam jsem se zeptal: „Proč jsi se před maminkou tvářil, že nevíš, že jsem šel do Mealanais?“

Artair rozhořčeně odfoukl. „Jsem starší. Schytal bych to, že jsem tě nechal jít.“

„Starší? O čtyři týdny!“

Artair vystrčil bradu a s hlubokou vážností potřásl hlavou, jako starci postávající v sobotu dopoledne před crobostským obchodem. „To je hodně.“

Nijak zvlášť mě nepřesvědčil. „No, já řekl mámě, že si po škole půjdu hrát k tobě. Takže uděláš nejlíp, když mě podržíš.“

Překvapeně se na mě podíval. „To jako že nepůjdeš?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„A kde teda budeš?“

„Doprovodím Marsaili domů.“ A vrhl jsem na něj pohled, který nesnesl námitek.

Naše mlčení se ještě prohloubilo. Až když jsme došli na hlavní silnici, přerušil ticho Artair: „Nechápu, proč chceš furt doprovázet holky.“ Artairovi se to nezamlouvalo. „To je pro bábovky.“ Nic jsem mu na to neodpověděl. Přešli jsme hlavní silnici a pokračovali úzkou asfaltkou ke škole. Kolem se už houfovaly další děti, přicházely ze všech směrů a ve skupinkách po dvou, po třech se blížily ke školním budovám v dálce. A najednou Artair řekl: „Tak dobře.“

„Co dobře?“

„Jestli se tvoje máma zeptá, řeknu, že sis hrál u nás.“

Vrhl jsem na něj kradmý pohled, ale vyhnul se mu. „Díky.“

„Pod jednou podmínkou.“

„Jakou?“

„Že Marsaili doprovodím domů s tebou.“

Zaraženě jsem se zamračil a dlouze a tvrdě jsem se na něj zadíval. Ale on se mému pohledu pořád vyhýbal. Proč se mu chce doprovázet Marsaili se mnou, když je to jen pro bábovky, říkal jsem si.

Samozřejmě že po těch letech už to vím. Ale tehdy jsem neměl ani tušení, že náš rozhovor onoho dne bude začátkem našeho soupeření o Marsailinu přízeň, které nám vydrží celou základní školu, a ještě déle.

TŘETÍ KAPITOLA

I

Fin ani pořádně nestihl zdvihnout kufr z pásu. Jeho držadla se totiž chopila mohutná dlaň a vzala mu ho z ruky. Překvapeně se otočil a spatřil, jak se na něj zubí velký, přátelský obličej. Tvář to byla kulatá, bez vrásek, a nahoře ji lemovaly silně umaštěné vlasy, které se uprostřed čela srůstaly do špičky. Patřila mohutně stavěnému muži po čtyřicítce, který byl však o něco menší než Fin se sto osmdesáti třemi centimetry. Na sobě měl tmavý oblek s bílou košilí a modrou kravatou a přes něj těžkou, černou prošívanou bundu. Druhá ohromná dlaň se rázně chopila té Finovy. „Detektiv konstábl George Gunn.“ Mluvil s naprosto nezaměnitelným lewiským přízvukem. „Vítejte ve Stornoway, pane Macleode.“

„Stačí Fine, Georgi. Jak jste, sakra, poznal, kdo jsem?“

„Poldu poznám na sto honů, pane Macleode,“ zakřenil se. Když vycházeli na parkoviště, dodal: „Asi vám neunikne, že se tu leccos změnilo.“ Zapřel se proti silnému náporu západního větru. „Jedna věc se tu ale nezmění nikdy. Vítr. Ten si pokoj nedá.“

Toho dne byl však vítr laskavý a mírný. Zahřívalo ho srpnové slunce, které se v pravidelných intervalech prodíralo skrz roztrhané mraky. Gunn vyjel se svým volkswagenem na kruhový objezd u brány letiště a pak pokračovali přes kopec, který je zase svedl dolů na silnici Oliver’s Brae. Odbočili vpravo směrem k městu a hovor se stočil k vraždě.

„První v novém tisíciletí,“ konstatoval Gunn. „A to jsme tu za celé dvacáté století měli jen jednu.“

„Tak to doufejme, že v tom jednadvacátém bude i poslední. Kde se tu obvykle provádějí pitvy?“

„V Aberdeenu. Máme tu na ostrově tři soudní patology. Všechno jsou to doktoři z místní sdružené praxe. Dva z nich jsou zastupující patologové. Provádějí pitvu veškerých náhlých úmrtí i soudní pitvy. Ale cokoli sporného jde rovnou do Aberdeenu. Forrester Hills.“

„Nebylo by to blíž do Inverness?“

„To ano, ale tamější patolog neuznává ty naše zastupující. Prý nebude provádět žádné soudní pitvy, pokud nebude provádět všechny.“ Gunn vrhl na Fina lišácký pohled. „Ale já to neřekl.“

„Co jste neřekl?“

Gunnův obličej se rozšířil do úsměvu, který Finovi prozrazoval, že spojení bylo navázáno.

Ujížděli dlouhou rovnou silnicí na Stornoway. Před Finovým zrakem se rozprostřelo toto město postavené pod ochranou přístavu i stromy porostlý kopec nad ním. Lodní terminál ze skla a oceli na špici nového vlnolamu vybudovaného v devadesátých letech Finovi připomínal létající talíř. Molo za ním vypadalo zanedbaně. Když Fin znovu spatřil toto místo, podivně ho to zasáhlo. Z dálky vypadalo skoro přesně tak, jak si je pamatoval. Přibyl jen ten létající talíř. A nebylo pochyb, že s sebou přinesl i nějakou tu novou formu života.

Projeli kolem žlutě natřených bývalých závodů Kenneth Mackenzie Limited, kde kdysi na tisících regálech čekaly miliony metrů doma tkaného skotského tvídu Harris určeného na vývoz. Pro Fina nepovědomá řada nových domů vedla k plechové budově, v níž se produkovaly vládou financované televizní pořady v gaelštině. V době, kterou pamatoval Fin, gaelština v módě nebyla, zato dnes představovala mnohamilionový byznys. Školy vyučovaly v gaelštině dokonce i matematiku, dějepis a další předměty. A kdo mluvil gaelsky, byl in.

„Před dvěma lety zrenovovali Engebret’s,“ prohodil Gunn, když projížděli kolem benzinové stanice se zmíněnou prodejnou u kruhového objezdu, který si Fin nevybavoval. „Mají otevřeno dokonce i v neděli. Ale dneska si na den Páně může člověk zajít na pivo nebo něco k jídlu ve městě skoro kamkoli.“

Fin ohromeně zavrtěl hlavou.

„A z Edinburghu to sem létá každou neděli dvakrát. Dokonce i trajekt z Ullapoolu jezdí.“

Co Fin pamatoval, v neděli bývalo na celém ostrově všechno zavřené. Nedalo se zajít do restaurace, na nic k pití, ani koupit cigarety nebo benzin. Vyhladovělí a žízniví turisté bloudili na den Páně ulicemi a museli počkat do odjezdu prvního pondělního trajektu, aby se odtud dostali. Každý samozřejmě moc dobře věděl, že jakmile se stornowayské kostely vylidní, hospody a hotely zaplní tajní nedělní prostopášníci, kteří se do nich vkrádali zadními dveřmi. Pít na den Páně nebylo koneckonců nezákonné. Jen nemyslitelné. Alespoň tedy být u toho přistižen.

„Ještě tu přivazují houpačky řetězem?“ Fin si vybavoval ten každonedělní smutný pohled na dětské houpačky se zamčeným visacím zámkem na řetězu.

„Ne, s tím přestali před pár lety,“ uchechtl se Gunn. „Vyznavači sabatu prohlásili, že je to začátek konce. A možná měli pravdu.“

Fundamentalistické protestantské církve tu na ostrově vládly po staletí. Říkalo se, že hostinský nebo majitel restaurace, který se postavil církvi, byl nenápadně vystrnaděn z živnosti. Zastavené bankovní půjčky, ukončení licence… Pozorovateli z pevniny moc zdejší církve připomínala středověk. Ale tady na ostrově, kde některé sekty odsuzovaly veškeré formy zábavy jakožto hříšné a jakýkoli pokus o podkopání své autority označovaly za dílo ďáblovo, byla církevní moc reálná až až.

Gunn dodal: „Jenže i když se už houpačky nepřivazují, v neděli neuvidíte jediné dítě, které by se na nich houpalo. Stejně tak dnes nepotkáte nikoho, kdo by v neděli věšel prádlo. Mimo město, tedy.“

Výhledu na Finovu starou školu zaclánělo nové sportovní centrum. Projeli kolem kanceláří místní samosprávy Comhairle nan Eilean a původního hotelu Seaforth. Naproti nim stála řadová zástavba tradičních domů z pískovce se stupňovitými štíty. Směsice nových ošklivých a starých ošklivých staveb. Stornoway nikdy nepatřilo k nejmalebnějším městům a dnes to nebylo o nic lepší. Gunn zabočil vpravo do ulice Lewis Street, kde se typická přístavní obydlí tísnila po boku hospod a malých temných krámků. Pak odbočil doleva do Church Street a pokračoval k policejní stanici ležící zhruba v její polovině. Fin si všiml, že jsou všechny názvy ulic v gaelštině.

„Kdo vede vyšetřování?“

„Skupina z Inverness,“ odpověděl Gunn. „Přivezli je vrtulníkem v neděli brzy ráno. Detektiv vrchní inspektor, jeden detektiv seržant a sedm strážmistrů. Plus tým kriminálních techniků. Hned poté, co se to semlelo, tu ještě pochopitelně nebyli.“

Policejní stanici tvořilo uskupení růžových budov nahozených hrubou omítkou na rohu Church Street a Kenneth Street. Sousedila se Sálem království svědků Jehovových a čínským bistrem. Gunn projel bránou a zaparkoval vedle velké bílé policejní dodávky.

„Jak dlouho už pracujete ve Stornoway, Georgi?“

„Tři roky. Ve Stornoway jsem se narodil a vyrostl. Ale většinu času u policie jsem byl na různých stanicích po celém ostrově. A pak v Inverness.“ Se zašustěním prošívaného nylonu se Gunn vyhoupl z auta.

Fin vystoupil na straně spolujezdce. „A co si myslíte o všech těch přivandrovalcích, kteří přebírají vyšetřování?“

Gunn se nevesele usmál. „Nic jiného bych ani nečekal. Nemáme tady dost zkušeností.“

„Jaký je šéfinspektor?“

„Bez obav, zamilujete si ho.“ Úsměv vykreslil kolem Gunnových očí vrásky. „Je to pěkný šmejd.“

Pěkný šmejd byl pomenší, podsaditý muž s hustými nazrzlými vlasy, gelem ulíznutými dozadu. Měl staromódní obličej, nosil staromódní vůni (nebyl to náhodou Brut?), a že je z Glasgow, by Fin dokázal uhádnout, ještě než otevřel pusu. „Detektiv vrchní inspektor Tom Smith.“ Šéfinspektor za stolem vstal a podal Finovi ruku. „Upřímnou soustrast, Macleode.“ Fin si pomyslel, že to vědí snad všichni, a řekl si, že je nejspíš varovali. Smithův stisk byl pevný a krátký. Opět se posadil, rukávy bílé košile úhledně vyhrnuté k loktům a světle hnědé sako pečlivě odložené přes opěradlo. Stůl pokrývala lejstra, která však působila dojmem určitého řádu. Fin si všiml, že Smithovy ruce s tlustými prsty jsou vydrhnuté kartáčkem a jeho nehty jsou perfektně upravené.

„Děkuji.“ Finova odpověď byla mechanická.

„Posaďte se.“ Smith se během rozhovoru díval více do svých papírů než na Fina. „Mám tu třináct kriminálních policistů včetně místních chlapů a na případu je nasazeno dvacet sedm uniformovaných. Po celém ostrově mám víc než čtyřicet policistů, se kterými můžu počítat.“ Vzhlédl. „Nejsem si jist, na co potřebuji vás.“

„Nehlásil jsem se zrovna jako dobrovolník, pane.“

„Ne. Jako dobrovolníka vás vybral HOLMES. Můj nápad to rozhodně nebyl.“ Odmlčel se. „Ta vražda v Edinburghu. Máte vůbec nějaké podezřelé?“

„Ne, pane.“

„Po třech měsících?“

„Poslední čtyři týdny jsem měl dovolenou.“

„Pravda.“ Vypadal, že ztratil zájem, a vrátil se ke svým lejstrům. „Nuže, jaké velkolepé světlo dokážete vrhnout na naše malé zdejší vyšetřováníčko?“

„Nemám tušení, pane, dokud nebudu stručně uveden do případu.“

„Vše je v počítači.“

„Měl bych nicméně jeden návrh.“

„Neříkejte.“ Smith zvedl oči od papírů a počastoval Fina skeptickým pohledem. „A jakýpak?“

„Jestli ještě nebyla provedena pitva, mohlo by být užitečné, aby ji provedl stejný patolog, který pracoval na případu v Edinburghu. Abychom měli bezprostřední srovnání.“

„Skvělý nápad, Macleode. A možná právě proto jsem ho již uskutečnil.“ Smith se opřel a jeho sebeuspokojení prostoupilo prostor kolem něj téměř tak dokonale jako jeho kolínská. „Profesor Wilson dorazil včera posledním letem.“ Pohlédl na hodinky. „Pitva by měla začít zhruba za půl hodiny.“

„Takže tělo nepošlete do Aberdeenu?“

„Místní zázemí je dobré dost. Tak jsme přivedli horu k Mohamedovi.“

„Co se žádá po mně?“

„Upřímně řečeno nic, detektive seržante Macleode. Mám tu naprosto vyhovující tým, který je schopen vést tohle vyšetřování bez vaší pomoci.“ Znechuceně vzdychl. „Ale HOLMES si podle všeho myslí, že byste mohl být s to určit, zda je tu spojitost s vraždou na Leith Walk. A chraň nás ruka Páně, abychom neudělali, co nám HOLMES řekne. Tak co kdybyste zašel na pitvu, prohlédl si existující důkazy, a když na něco přijdete, tak se na to mrkneme, ano?“

„Nevadilo by mi, kdybych si mohl prohlédnout místo činu.“

„Poslužte si. Detektiv konstábl Gunn vás provede. Místní chlapi stejně nejsou vybaveni na to, aby nám byli k něčemu pořádnému. Leda jako poskoci.“ Jeho opovržení kýmkoli mimo jeho vlastní tým, včetně Fina, bylo zřejmé.

„A rád bych se podíval do záznamů,“ Fin pokoušel štěstí dál. „Možná bych si promluvil s některými svědky. A s podezřelými, pokud nějaké máte.“

Smith našpulil rty a podíval se na Fina dlouhým, tvrdým pohledem. „V tom vám nemůžu bránit, Macleode. Ale aby bylo jasno – předpokládám, že celou tuhle záležitost budeme mít z krku během několika dní. A abyste nežil v nějaké iluzi – já v žádnou souvislost s Edinburghem nevěřím.“

„Proč?“

„Instinkt, řekněme. Místní nejsou zrovna rafinovaní,“ ušklíbl se. „Vy o tom jistě víte své.“ Začal poklepávat tužkou o stůl, podrážděný tím, že musí něco vysvětlovat podřízenému z jiného útvaru. „Podle mě je to prachobyčejně okopírovaný způsob provedení. V novinách je dnes k dispozici řada podrobností. Myslím, že vrah je odsud. Že měl na někoho spadeno, a tak se snažil zahladit stopy a naši pozornost obrátit jinam. Takže míním celý ten proces vzít zkratkou.“ Fin odolal pokušení se usmát. Zkratky znal jako své boty. Život ho velmi brzy naučil, že často vedou úplně jinam, než kam se člověk snaží dostat. Avšak šéfinspektoru Smithovi zůstávalo toto poznání zjevně utajeno. Prohlásil: „Pokud pitva nepřijde s nějakým překvapením, mám v úmyslu odebrat vzorek DNA každého dospělého muže v Crobostu a dalších podezřelých, kteří se případně objeví. Řekl bych, že jich bude nejvýš pár stovek. Úspory z rozsahu. Je to nesrovnatelně levnější než vleklé vyšetřování, které celé týdny blokuje policisty v terénu.“ Smith patřil k novému druhu vyšších policejních šarží, které zajímala hlavně položka „celkem“.

Přesto byl Fin překvapen. „Vy máte DNA vraha?“

Smith se zářivě usmál. „Myslíme si to. Navzdory místním zvyklostem jsme v neděli vyslali týmy uniformovaných policistů, aby to tu prohledali. V příkopu asi půl míle od místa činu našli v odhozeném pytli na odpadky šaty oběti. Byly na nich zvratky. A jelikož si je policejní lékař celkem jistý, že oběť nezvracela, musíme předpokládat, že zvracel vrah. Pokud to soudní patolog potvrdí, měli bychom tu mít prvotřídní vzorek pachatelovy DNA.“

II

V Church Street se až dolů k přístavu ve větru pohupovaly zavěšené košíky s květinami, statečný to pokus vnést barvy do šedi místních životů. Ulici lemovaly obchůdky natřené růžovou, bílou a zelenou barvou a na jejím konci viděl Fin shluk rybářských lodí přivázaných k molu, jak se houpou podle vzdouvajícího se a klesajícího oceánu. Záblesk slunečních paprsků se zachytil na bílé boudě na protějším břehu průlivu Minch a svezl se po vrcholcích stromů v parku u Lews Castle.

„Tak jak na vás zapůsobil šéf?“ otázal se Gunn.

„Do značné míry jsem zajedno s vaším hodnocením.“

Fin s Gunnem se na sebe zakřenili. Gunn odemkl vůz a oba nastoupili.

„Jo, ten chlap si myslí, že je mistr světa. Můj starý šéf z Inverness o šaržích říkával, že se od nás v ničem neliší. Taky někdy musí z gatí ven.“

Fin se zasmál. Představa šéfinspektora Smithe, který se zoufale snaží vyprostit své krátké, statné nohy z nohavic, se mu líbila.

„Je mi líto,“ omlouval se Gunn, „že jsem vám nemohl poskytnout informace o tom patologovi. Ani jsem nevěděl, že přijel na ostrov. Z čehož je vidět, jak moc se obtěžují udržet v obraze mě.“

„To je v pořádku,“ přešel jeho omluvu Fin. „Anguse znám vlastně docela dobře. Je to správný chlap. A aspoň bude na naší straně.“ Vycouvali do ulice. „Proč myslíte, že se Smith pitvy nezúčastní?“

„Třeba je drobet cimprlich.“

„No, nevím. Kdo používá takové množství vody po holení, nemůže být vyloženě přecitlivělý.“

„Na tom něco je. Většina mrtvol voní líp než on.“

Vyklouzli z Kenneth Street na silnici Bayhead a zamířili ven z města, na sever. Fin z okénka pozoroval dětské hřiště, tenisové kurty, trávník pro bowling, vzdálenější sportoviště a ještě dál na kopci golfové hřiště. Na opačné straně ulice se pod vikýři střešních bytů mačkaly maličké obchůdky. Skoro mu připadalo, jako by nikdy neodjel. „V šedesátých letech se tu v páteční a sobotní večery projížděla omladina ve svých starých rachotinách,“ pronesl.

„To dělají dodnes. Pravidelně jako hodinky, každý víkend. Jsou jich celá procesí.“

Fin si pomyslel, jak smutný život tyhle děti vedou. Na práci málo nebo nic, přidušené společností, která nadále vězí ve spárech neradostného náboženství. Ekonomika v úpadku, vysoká nezaměstnanost. Hojně rozšířený alkoholismus, počet sebevražd vysoko nad celostátním průměrem. Motivace odjet byla dnes silná stejně jako před osmnácti lety.

Nemocnice Western Isles tu od doby, kterou pamatoval Fin, vyrostla nově. Nahradila původní maličký špitál s pár lůžky na kopci pod památníkem padlých. Byla moderně vybavená, lépe než řada nemocnic, které sloužily obyvatelům měst na pevnině. Odbočili z Macaulay Road a Fin spatřil nízký, jednopatrový komplex rozmístěný paprskovitě kolem rozlehlého parkoviště. Gunn dojel pod svah a zabočil vpravo na menší soukromé parkovací stání.

Profesor Angus Wilson čekal v pitevně. Ochranné brýle měl zdvižené na operační čepici a roušku staženou pod výraznou bradu s hustým porostem měděných drátů tu a tam prosvětlených stříbrem. Přes zelený chirurgický oděv s bavlněným pláštěm s dlouhými rukávy si oblékl plastovou zástěru. Na nerezovém stole před ním ležely vyrovnané plastové návleky na rukávy určené k ochraně předloktí, pár bavlněných rukavic, pár latexových a jedna speciální rukavice s ocelovým pletivem, kterou nosil na levé ruce, aby se chránil před nechtěným smeknutím skalpelu. Netrpělivě čekal, až bude moci začít.

„To je dost, sakra!“ Záblesk v jeho zelených očích prozrazoval onu pózu mrzoutského excentrika, do které se rád stylizoval. Pěstoval si ji jako omluvu pro drsnost, která se teď od něj téměř očekávala. „Jak se, do prdele, máš?“ Napřáhl ruku, aby se s Finem pozdravil. „Stejný vrah, co?“

„Od toho jsi tady ty, abys nám to řekl.“

„Taková zasraná díra! Člověk by si pomyslel, že jestli se dá někde sehnat čerstvá ryba, tak tady. Včera jsem si v hotelu objednal platýse. Byl čerstvý, to teda jo. Z mrazáku rovnou šup do friťáku. To si hergot můžu dát doma!“ Pohlédl na Gunna, naklonil se přes stůl a vzal mu desky z podpaží. „To je zpráva s fotografiemi?“

„Ano.“ Gunn napřáhl ruku. „Detektiv konstábl George Gunn.“ Ale profesor už k němu stál zády, prohlížel si zprávu a rozkládal fotografie po stole. Gunn zahanbeně nechal ruku klesnout.

„Čepice, galoše, brýle, roušky a empíry najdete v místnosti přes chodbu.“

„Máme si je obléct?“ zeptal se Gunn. Fina napadlo, že už možná nějakou dobu u pitvy nebyl.

„Ne,“ obrátil se profesor Wilson jako na obrtlíku, „naskládejte je na hromádku a udělejte si táboráček.“ Počastoval je vzteklým pohledem. „Samozřejmě že si je máte obléct, kurva – pokud nechcete chytit AIDS nebo nějakou jinou virovou částici číhající v kostním prachu, který začne poletovat vzduchem, až se s oscilační pilou podíváme na lebku oběti. Nebo si můžete stoupnout tamhle.“ Mávl rukou k velikému oknu mezi chodbou a pitevnou. „Jenže neuslyšíte ani prd z toho, co budu vykládat.“

„No páni,“ bručel Gunn, když si oblékali ochranný oděv v místnosti, kam je profesor Wilson poslal. „A to jsem si o šéfinspektorovi myslel, že je hrozný.“

Fin se zasmál a okamžitě strnul. Dnes to bylo už podruhé, co se ozval jeho smích. Naposledy se přitom smál… to už je dávno. Jakmile si to uvědomil, vše, co mu připadalo vtipné, zadusil příliv vracejících se emocí. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval. „Angus je v pohodě. Víc štěká, než kouše.“

„Kdyby mě kousl, měl bych nahnáno, že chytím vzteklinu.“ Gunnovi šla ještě hlava kolem z patologovy vyřídilky.

Vrátili se na pitevnu. Profesor už mezitím rozložil fotografie na téměř všechny dostupné plochy. Zrovna na pitevním stole zkoumal šaty oběti. Nerezovou ocel pokrývaly velké archy bílého kraftu, aby se na něm zachytila zbloudilá vlákna či zaschlé částečky zvratků, které se z materiálu uvolní. Oběť měla modré džíny, fleecovou bundu na zip a pod ní bavlněné tričko. Na opačném konci stolu ležely sešlapané, špinavé bílé tenisky. Patolog měl natažené rukavice, v levé ruce třímal čtvercovou lupu a pinzetou se opatrně probíral zaschlými zvratky na tmavomodré bundě. „Neřekl jsi mi, že to byl můj jmenovec.“

„Nikdo mu nikdy Angus neřekl,“ vysvětloval Fin. „Všichni ho znali jako Angela. Klidně jsi mu odkudkoli na světě mohl poslat dopis adresovaný ‚Angel, Ness, Lewis‘ a došel by.“

Gunn byl v šoku. „Nevěděl jsem, že jste ho znal, pane Macleode.“

„Chodil jsem s ním do školy. Jeho mladší bratr byl můj spolužák.“

„Angel…“ Profesor Wilson stále upíral pozornost ke své pinzetě. „A svatozář má?“

„Ta přezdívka byla myšlena ironicky.“

„Aha. Tak to možná vysvětluje, proč by ho chtěl někdo zabít.“

„Možná.“

„A mám tě, ty mrcho mrňavá.“ Profesor se napřímil a v pinzetě lehce podržel na světle cosi, co vypadalo jako malý bílý korálek.

„Co je to?“ zeptal se Gunn.

„Duch,“ zazubil se na ně profesor. „Duch takové té tablety s prodlouženým uvolňováním. Obal je plný mikropórů, kterými se lék postupně uvolňuje. Tenhle je prázdný. Obaly takových léků ale mohou někdy v žaludku vydržet ještě několik hodin poté, co splnily svůj účel. Patolog se s nimi setkává běžně.“

„Má to pro nás nějaký význam?“ zeptal se Fin.

„Možná ano, možná ne. Ale pokud se jedná skutečně o zvratky pachatele, mohlo by nám to o něm prozradit něco, co bychom jinak nevěděli. Toxikologický rozbor může i nemusí ukázat, jaký lék tableta obsahovala. Ovšem i tak budeme vědět, co užíval.“

„Jak to?“

Profesor nad titěrnou kapslí podržel zvětšovací sklo. „Pod tímhle nic pořádně vidět není, ale když to šoupneme pod preparační lupu, na beton tam uvidíme číslice nebo písmena vyrytá na povrchu, nebo dokonce logo farmaceutické společnosti. Lék pak můžeme identifikovat porovnáním se seznamy léčiv. Asi to chvíli potrvá, ale zjistíme to.“ Opatrně spustil ducha do plastového sáčku na důkazy a zapečetil ho. „V dnešní době máme pěkně pod čepicí, víme?“

„A co DNA?“ Fin hleděl na žmolky nestrávené potravy přischlé k fleecu a nemohl rozeznat, z čeho pocházejí. Připadalo mu, že bez ohledu na to, co člověk sní, vrátí se to v podobě na kostičky nakrájené mrkve v ovesné kaši. „Dokážeš z tohohle nějakou získat?“

„Řekl bych, že ano. Ve slinách určitě najdeme buňky sliznice dutiny ústní. DNA získáme z jádra jakékoli buňky výstelky úst, jícnu nebo i žaludku. Průběžně se odlupují a jistě budou ve zvratcích obsaženy.“

„Bude to trvat dlouho?“

„Pokud pošleme vzorek DNA do laboratoře dnes odpoledne… extrakce, amplifikace… měli bychom mít výsledky nejpozději zítra dopoledne.“ Profesor Wilson si přiložil prst k ústům. „Ale o tom ani muk, jinak budou chtít výsledky takhle rychle všichni.“

„Šéfinspektor prohlašuje, že hodlá odebrat nějakých dvě stě vzorků DNA a nechat je porovnat s tím, co se vám podaří získat z tohohle.“

„No,“ usmál se Wilson, až se mu vousy naježily. „To už nám zabere času o něco víc. A kromě toho jsme ještě nevyloučili možnost, že obsah žaludku patří oběti.“

Dva asistenti v bílých pláštích a s velkými žlutými gumovými rukavicemi vyvezli tělo z šestimístného chladicího boxu a přemístili je na pitevní stůl. Angel Macritchie byl pořízek. Větší, než si ho Fin pamatoval, a nejspíš tak o dvacet kilo těžší, než když ho viděl naposledy. V první řadě ragbyového mužstva by rozhodně nedělal ostudu. Husté černé vlasy, které zdědil po otci, dnes už notně prořídly a byly víc stříbrné než černé. Smrt zbarvila jeho kůži cementovou šedí. Rty, které se posmívaly, pěsti, které zraňovaly, teď ležely ochablé a neschopné působit ani psychickou, ani fyzickou bolest, již tak hravě rozdávaly během všech těch dětských let.

Fin se na něj díval a snažil se zůstat emočně nezúčastněný, ale i mrtvý Angel v něm svou přítomností probouzel nervozitu a žaludek se mu svíral, až se mu dělalo špatně. Finovy oči sklouzly ke strašlivému otvoru napříč břichem. Růžovohnědé nafouklé kličky lesklého tenkého střeva se vyvalily břišní stěnou. Držela je vrstva tukové tkáně, které se, jak se Fin dozvěděl při pitvě v Edinburghu, říká mezenterium. Připadalo mu, že ven se tlačí i balon tlustého střeva. Stehna byla potřísněna krví a tělními tekutinami. Nepatrný, ochablý penis vypadal jako sušený fík. Fin se otočil a spatřil detektiva konstábla Gunna zahleděného na zadní stěnu místnosti a skoro přitisknutého k oknu. Byl velice bledý.

Profesor Wilson vypustil krev z femorálních žil v horní části stehen a z očí odsál sklivec. Sledovat, jak jehla proniká do oční bulvy, bylo pro Fina těžké pokaždé. Oči jako by vždy byly něčím obzvlášť zranitelné.

Profesor téměř neslyšně mumlal do diktafonu, který držel v ruce, a zároveň prozkoumával nohy oběti od chodidel směrem vzhůru. Pozastavil se nad červenofialovými pohmožděninami na kolenou a dospěl až k ráně na břiše oběti. „Hm, rána začíná výš na levé části břicha a končí níž vpravo, kde se na samém konci vytrácí skoro jen v povrchové škrábnutí.“

„Je to důležité?“ zeptal se Fin.

Profesor se napřímil. „No, znamená to, že použitá čepel rozřízla břicho oběti zprava doleva z pohledu pachatele.“

Fin náhle pochopil, kam tím patolog míří. „U edinburského případu to bylo zleva doprava. Znamená to, že jeden z nich byl pravák a druhý levák?“

„Lateralitu nelze posuzovat, Fine. To už bys taky mohl vědět, sakra. Stejnou rukou můžeš směřovat ránu na obě strany. Jediné, co z toho plyne, je, že se rány liší.“ Prstem chráněným latexem přejel podél horního okraje otvoru, kde kůže po zaschnutí ztmavla. „Rána, kterou utržila edinburská oběť, byla také hlubší, razantnější a odřízla mezenterium od retroperitonea. Asi si vzpomínáš, že mu mezi nohama visel skoro metr kliček tenkého střeva, které byly částečně poškozené a jejichž obsah vytekl.“ Fin si vybavil zápach na místě činu i bledě zelené a žluté mramorování v krvi na dlažbě. Tenké střevo zbavené obsahu bylo při pitvě matné, temně zlaté, ne jako Angelovo. „Ven se dostal jen cípek předstěry a část příčného tračníku.“ Profesor pokračoval v prohlížení rány a jejího povrchu. Změřil ji. „Dvacet pět a půl centimetru. Kratší než edinburská, řekl bych, ale to budu muset ověřit. A to je tenhle chlap o dost těžší. Představoval by větší cíl.“

Prohlídka postoupila k rukám a pažím. Profesor si všiml pohmoždění obou loktů. Na rukou měl Angel staré jizvy se zažraným olejem a část jeho usazenin vyškrábl Wilson i zpod okousaných nehtů. „Pozoruhodné. Takhle rozhodně nevypadají ruce člověka, který se zoufale snaží odrazit útočníka. Nikde ani známka poranění, žádná kůže za nehty.“

Pečlivé zkoumání neodhalilo žádná poranění ani na hrudníku. Na krku však jasně vyvstávaly podlitiny stejné červenofialové barvy jako na kolenou a loktech. Na levé straně krku řada čtyř kulatých podlitin, jedna z nich měla necelý jeden a půl centimetru v průměru, na pravé straně pak jedna větší, oválná. „To by odpovídalo stopám po prstech. Vidíme tu i odřeninky ve tvaru oblouku, které podlitiny doprovázejí. Ty způsobily nehty vraha. Na vnitřní straně obloučků jsou nahromaděné drobné šupinky kůže.“ Profesor pohlédl na Fina. „Je vlastně zajímavé, jak malý tlak je potřeba k tomu, aby člověk někoho uškrtil. Nemusíš napadenému zabránit v dýchání, stačí zastavit proudění krve z hlavy. Na přerušení proudění krve krčními žilami, které odvádějí krev z hlavy, je třeba přibližně jedna třetina atmosféry. Zato na krční tepny, které vedou krev do hlavy, potřebuješ tlak skoro dvaapůlkrát větší. Na zaškrcení vertebrálních tepen bys musel působit tlakem čtyři a půl atmosféry a na průdušnici tlakem zhruba polovičním. V našem případě si všimni červených skvrn po petechiálním krvácení v obličeji.“ Pod rozsáhlou fialovou podlitinou, která sahala až k pravému spánku, odkryl Wilson oční víčko. „Ano, a taky tady kolem spojivek. To by naznačovalo, že smrt nastala v důsledku přerušení odtoku krve z hlavy krčními žilami.“

Profesor obrátil pozornost zpět ke krku oběti. „Je ale zvláštní, že ani tady nic nenasvědčuje tomu, že by náš andílek kladl odpor. Kdyby se bránil, pravděpodobně by si způsobil škrábance na krku tím, jak by se snažil strhnout ruce útočníka. To je jen další důvod, proč bych očekával stopy kůže pod nehty. Další zajímavá věc je trauma způsobené provazem na krku oběti. Barva podlitiny by naznačovala, že když ho vrah oběsil, byl už téměř s jistotou mrtvý.“ Poodešel k lavici, na které ležely rozložené fotografie. „A když se podíváme na fotodokumentaci – na louži krve na zemi a tu srovnáme s tím, jak krev a tekutiny potřísnily tělo –, klonil by se člověk k názoru, že rána byla zasazena až poté, co byl andělíček zavěšen ke stropu, a tedy už po smrti. V okamžiku, kdy byla rána zasazena, nebyla krev pod tlakem, jinak by o tom vypovídaly stříkance na zemi. Prostě jen samospádem vytekla ránou ven.“

„Takže ty tvrdíš, že se věci udály v tomto pořadí: vrah ho nejprve zaškrtil, pak ho pověsil na trám a nakonec mu rozpáral břicho?“

„Ne, nic takového netvrdím,“ docházela profesorovi trpělivost. „Akorát přemýšlím nahlas, kristepane. Vždyť jsme s tou pitvou sotva začali, sakra.“

Asistenti tělo opatrně otočili. Z tukových záhybů kolem pasu se svezla volná tělesná masa a dosedla na chladnou ocel. Ohromné bílé hýždě byly plné dolíčků a tuhých černých chlupů. Téhož ochlupení, jehož kudrlinky pokrývaly krk a ramena. Nikde ani stopy po poranění kromě již ohledané podlitiny na krku.

„Vida…“ potřásl profesor zklamaně hlavou. „Trochu jsem doufal, že pod lopatkami najdu rašící křídla.“ Přesunul se k porostu na hlavě. Opatrně se začal probírat vlasy oběti, rozhrnoval je a zase vracel zpět, jako by hledal vši.

„Doufáš, že najdeš aspoň rohy?“ opáčil Fin.

„Překvapilo by tě, kdybych je našel?“

„Ne.“

„Vida…“ Tentokrát profesor narazil na něco, z čeho zklamaný nebyl. Přistoupil k přihrádce s nástroji, vylovil z ní skalpel a vrátil se k tělu. Pak začal zkracovat vlasy v týle oběti, pod nimiž odhalil fialovorudou skvrnu, o něco větší než vlašský ořech, a oválnou prohlubeň, která byla na omak měkká. Kůže tu byla narušená a zůstaly na ní zbytky zaschlé krve. „Nepěkně nakřáplá lebka.“

„Někdo ho sejmul zezadu,“ konstatoval Fin.

„Zdálo by se. Při pádu, podle všeho poměrně tvrdém, si pohmoždil kolena, ruce a čelo. Tvar prohlubně v lebce by naznačoval, že rána byla vedena kovovou trubkou, baseballovou pálkou nebo něčím podobně oblým. Víc se ukáže, až lebku otevřeme.“

Když tělo leželo opět na zádech a s hlavou podepřenou anatomicky tvarovaným kovovým blokem, začal profesor Wilson odhalovat vrstvy jeho ukrývaných tajemství. Vedl řez ve tvaru písmene Y od obou ramen k hrudní kosti a pak přes střed hrudníku, žaludek a břicho až k ohanbí, aby mohl odkrýt tkáně po stranách a obnažit hrudní koš. Mohutnými kleštěmi rozstřihl žebra, uvolnil je u klíční kosti a zdvihl hrudní kost i s oběma polovinami oné struktury, kterou si lidské tělo vyvinulo, aby chránilo zranitelné vnitřní orgány. Ty profesor jeden po druhém vyjmul – srdce, plíce, játra, ledviny –, načež byly odneseny k pracovnímu stolu na opačném konci sálu, kde se musely zvážit. Každá hodnota se zaznamenala křídou na tabuli, a poté se orgány jako bochník chleba rozřezaly na plátky pro další zkoumání.

Angel byl na muže svého věku a váhy v průměrné zdravotní kondici. Plíce zčernalé léty kouření, tepny zkornatělé, ale bez bezprostředního nebezpečí, že se uzavřou zcela. Játra zpustošená příliš vysokou konzumací alkoholu po přespříliš dlouhou dobu – bledá, šedohnědá barva ukazovala na lehkou cirhózu s uzlíky a jizvami. K ledvinám se profesor musel prodrat silnými vrstvami retroperitoneálního tuku.

Šlemovitý obsah žaludku patolog vyprázdnil do nerezové misky. Fin před tím zápachem ucukl, ale profesor Wilson si ho podle všeho vychutnával. Zavřel oči a několikrát začenichal jako pes. „Karí,“ prohlásil. „Možná jehněčí bhuna.“ Když si povšiml Finova zhnusení, v očích mu zahrálo.

Detektiv konstábl Gunn chabým hlasem oznámil: „V sobotu kolem osmé večer si dal karí v Balti House ve Stornoway.“

„Hmm,“ odpověděl profesor. „Že já tam nezašel včera na večeři.“

Znechucený Fin hluboce vydechl: „Je v tom cítit i alkohol.“

„Svědkové tvrdí, že si dal po návratu z města pár pint v klubu Crobost Social,“ informoval je Gunn.

„No,“ ozval se profesor. „Řekl bych, že obsah žaludku je v zásadě netknutý. Částečně natrávený. Nebyly identifikovány žádné zbytky medikace. Zápach etanolu. Ať byl ten koktejl karí a alkoholu, který do sebe naházel, jakkoli imbecilní, už v něm zůstal. Takže podle mého se můžeme klonit k názoru, že zvratky na oblečení oběti patří skutečně jejímu vrahovi.“

Pak se jal patolog osvobozovat od vrstev tuku střeva, rozmotával je a po délce rozstřihával. Pach exkrementů byl téměř nesnesitelný. Fin se tak tak udržel, aby si nezacpal nos. Za sebou uslyšel, jak Gunn zalapal po dechu, a když se otočil, spatřil ho s dlaní přitisknutou přes dolní polovinu obličeje. Ale vypadalo to, že je pevně rozhodnutý vydržet až do konce.

Nepotřebné vnitřnosti pak profesor hodil do nádoby s igelitovým pytlem uvnitř a nechal odnést. „Vesměs nijak pozoruhodné,“ konstatoval bez jakéhokoli pohnutí Wilson a pustil se do zkoumání krku. Přetáhl díl kůže ve tvaru písmene V, který vznikl předchozím řezem, přes obličej oběti, čímž odkryl poškození kostní a chrupavkové tkáně způsobené škrcením a následným oběšením. Během okamžiku nicméně došel k názoru, že oběť nemá zlomený vaz.

Profesor pak vedl řez v týle od jednoho ucha k druhému a kůži stáhl přes obličej, aby odkryl lebku. Naznačil Finovi, ať poodstoupí od stolu. Jeden z asistentů lebku obkroužil oscilační pilou, odklopil uvolněnou část a mozek nechal s plesknutím sklouznout do další nerezové misky. Wilson si prohlédl lebku a spokojeně pokýval hlavou. „Přesně, jak jsem si myslel. Máme tu oblast subgaleálního krvácení nad levou temenní kostí, od dvou a půl do tří a půl centimetru, tedy zhruba stejných rozměrů jako ta pohmožděnina patrná ve vlasech. A potom méně rozsáhlé, hluboké subdurální krvácení. Temenní kost má v sobě odpovídající frakturu, která dost dobře potvrzuje mé podezření. Kovová trubka, baseballová pálka nebo něco podobného, čím ho útočník zezadu udeřil. I kdyby napadený nebyl v bezvědomí úplně, rozhodně nebyl ve stavu, aby se zmohl na nějaký odpor.“

Fin přešel ke stolu, na kterém profesor rozložil fotografie pořízené na místě činu. Vypadalo to, jako by boudu nasvítil nějaký fanatický osvětlovač. Barvy působily dryáčnickým a šokujícím dojmem, krev už zaschla v rezavě hnědou. Angelova mrtvá tělesná schránka se s vrstvami záhybů modravě bílé tkáně jevila neskutečně mohutná.

Střeva, vinoucí se z rozšklebeného břicha, vypadala nerealisticky. Celé to mělo punc levného, nechutného pozlátka mizerného béčkového filmu ze šedesátých let. Avšak před Finem už se začínal rýsovat obrázek Angelových posledních chvil.

Zašel si na karí ve Stornoway, načež se vrátil do Ness, kde si dal pár piv v klubu Crobost Social. Do loděnice v Port of Ness šel buď už s vrahem, nebo se s ním setkal až tam. Proč, to nebylo jasné. V každém případě ale musel vraha znát, nebo být natolik prost podezření, že se k němu otočil zády, a dal mu tak příležitost k útoku zezadu. Vrah ho omráčeného obrátil na záda a uškrtil. Pachatel musel být ve stavu intenzivního nervového vypětí, vydrážděný. Napumpovaný adrenalinem. Celou oběť pozvracel.

Nic ho však neodradilo od toho, aby Angela vysvlékl. Muselo mu to zabrat určitou dobu a nebylo to nic jednoduchého, vždyť měl před sebou nějakých sto patnáct kilo mrtvé váhy. Co bylo ještě neuvěřitelnější – vrah pokračoval tím, že uvázal Angelovi kolem krku provaz, který protáhl přes střešní trám, a vytáhl tělo vzhůru, až viselo víc než patnáct centimetrů nad zemí. Toto všechno o vrahovi ledacos vypovídalo. Musel to být silný muž. A i když se mu nad vraždou zvedl žaludek, byl nesmírně odhodlaný. Čím déle mu to trvalo, tím spíše narůstalo riziko, že ho někdo přistihne. Určitě věděl, že loděnice bývá v sobotu večer oblíbeným hnízdečkem mladých milenců a že může být každou chvíli prozrazen. Namísto nepoměrně běžnější přerušované soulože bychom tu měli přerušenou vraždu. A přesto se pachatel nespokojil s tím, že oběť zabil. Svlékl ji, oběsil a rozpáral jí břicho. Náročné na čas a nepříjemně komplikované… Něco na těchto úvahách Fina zneklidňovalo.

Obrátil se zpět k profesoru Wilsonovi. „Co myslíš, jak moc by se tenhle případ dal srovnat s vraždou z Leith Walk? Máme co do činění se stejným pachatelem?“

Profesor si posunul ochranné brýle na čelo a roušku si stáhl pod plnovous. „Vždyť víš, jak to chodí, Fine. Patolog ti nikdy nedá jednoznačnou odpověď. A já se tuhle tradici porušit nechystám,“ vzdychl. „Na první pohled se způsoby provedení velice podobají. Oba byli napadeni zezadu ránou do hlavy, omráčeni a uškrceni. Oba byli nalezeni svlečení a oběšení. Oběma vrah rozřízl břicho. Jistě, jsou tu rozdíly v úhlu a hloubce rány. A Angelův vrah byl rozrušen do té míry, že svou oběť celou pozvracel. Nevíme, jestli k tomu došlo i v Edinburghu. Tam na těle stopy zvratků nebyly a šaty jsme nenašli. Na těle jsme zato nalezli vlákna z koberce, která by naznačovala, že oběť byla možná zavražděna jinde a na Leith Walk ji vrah dovlekl, jen aby ji vystavil na odiv. V Edinburghu bylo rozhodně méně krve, což nejspíš značí, že mezi smrtí oběti a zasazením řezné rány uplynula určitá doba.“

Profesor začal mrtvolu na stole dávat zase dohromady. „Problém je v tom, Fine, že okolnosti a prostředí jsou tak odlišné, že se musí lišit i detaily. Pravda zůstává taková, že bez rozhodujícího důkazu, který ukáže ‚tak, nebo onak‘, nedokážeme určit, jestli vraždy spáchal tentýž člověk. Rituální charakter obou vražd by tě možná mohl vést k domnění, že ano, jenže hlavní rysy vraždy na Leith Walk popsalo pár bulvárních plátků. Takže pokud by někdo chtěl způsob provedení napodobit, měl by to celkem lehké.“

„Proč by to ale někdo dělal?“ divil se Gunn. Do tváří se mu už začala vracet barva.

„Jsem patolog, ne psychiatr,“ zpražil ho pohledem profesor a otočil se zase na Fina. „Odeberu vzorky kůže a uvidíme, co ukáže toxikologie. Ale nečekej, že se ještě dozvíš něco zásadního.“

III

Silnice na Barvas se vinula pryč ze Stornoway a zanechávala za sebou velkolepý pohled na ostrov Coll, záliv Loch a Tuath i na poloostrov Point. Na hladině se mihotalo sluneční světlo a nad modrou hlubinou honily své vlastní stíny cáry mraků. Když se silnice napřímila a navedla je na severozápad k maličké osadě Barvas na západním pobřeží, leželo před nimi dvanáct mil bezútěšných rašelinišť. Tato skličující krajina se během okamžiků, kdy ji ozářilo slunce, dokázala nečekaně přetvářet. Fin znal zdejší cestu dobře. Za každého ročního období. A nikdy ho neopustil údiv nad tím, jak se nekonečné plochy beztvárné bažiny uměly během měsíce, během dne, ba během minuty proměnit. Barva mrtvých stébel v zimě, koberce drobných jarních kvítků, oslňující odstíny letní fialové. Nebe po jejich pravici teď zčernalo a někde u pobřeží se spustil déšť. Po jejich levici byla obloha téměř čistá, krajinu zalévalo letní slunce a v dálce dohlédli až k obrysům pohoří Harris. Fin už skoro zapomněl, jak široké tam nebe je.

Fin s Gunnem jeli mlčky, zabráni do myšlenek, které je vracely k výjevům z jatek soudní pitvy, jimž v márnici přihlíželi. Neexistovalo důraznější memento vlastní smrtelnosti než jiná lidská bytost položená na chladný pitevní stůl.

Zhruba v polovině cesty se silnice prudce sklonila. Ale pak se opět vyšplhala na vrchol, odkud bylo v dálce možné rozeznat Atlantik, jak si vybíjí svůj neutuchající hněv na hroutícím se pobřeží. V dolíku, asi sto metrů od severního okraje silnice, stál malý kamenný domek s plechovou střechou natřenou jasně zelenou barvou. Koliba, kterou dřív využívali drobní pobřežní zemědělci jako své obydlí během léta, kdy vyháněli zvířata dál do vnitrozemí za lepší pastvou. Ostrov jimi byl posetý. Stejně jako tato byla většina z nich už dávno opuštěná. Fin vídal kolibu na barvaském vřesovišti každé pondělí, když jezdil do Stornoway na internát. A podruhé v pátek cestou zpět. Pohled na ni znal za každého počasí. A mnohdy, jako i dnes, ji sledoval zalitou jižním sluncem, jak ohnivě kontrastuje s černočernou severní oblohou. Byl to orientační bod, který by snad každý muž, žena i dítě na ostrově poznal. Ale pro Fina měla koliba zvláštní význam a pohled na ni ho nyní naplnil bolestí, na kterou už dávno zapomněl, nebo již alespoň pohřbil na temném místě, kam se nemínil vracet. Dokud však byl na ostrově, věděl, že se některým vzpomínkám na minulost nebude moci vyhnout. Vzpomínkám, které odložil společně se vším, co patřilo k dětství, když se před téměř dvaceti lety stal mužem.

Cesta na sever podél západního pobřeží zavedla Fina do jeho minulosti ještě hlouběji. Seděl mlčky na sedadle spolujezdce a Gunn řídil. Táhlé kilometry pusté silnice spojovaly bezútěšné a nechráněné osady tísnící se kolem kostelů různých církví. Skotská církev. Jednotná svobodná církev skotská. Svobodná církev skotská. Pokračující svobodná církev skotská – takzvaní svobodníčci, jak se svobodným církvím všeobecně říkalo. Každá z nich představovala frakci té předchozí. Každá z nich byla svědectvím o neschopnosti člověka dosáhnout shody. Každá z nich byla předmětem nenávisti a podezíravosti těch ostatních. Díval se, jak vesnice kolem něj ubíhají jako rozpohybované obrázky ve starém rodinném albu, každá budova, každý sloupek plotu či stéblo trávy vystupovaly v bolestně ostrých obrysech na slunečním pozadí. Nikde nebylo vidět živé duše. Jen sem tam auto na silnici, stojící před nečekaným vesnickým obchůdkem či u čerpací stanice. I maličké vesnické školy, v době letních prázdnin stále ještě zavřené, zely prázdnotou. Fin by rád věděl, kde všechny ty děti jsou. Vpravo se rašeliniště ztrácelo v mlhavém nekonečnu, které jen místy narušila stoická ovce pevně zapřená proti bouřím z Atlantiku. Vlevo oceán v bezvěkých cyklech omýval pláže a zátoky ve skaliscích smetanově bílou pěnou tříštící se o ponuře zatvrzelou rulu, nejstarší horninu na Zemi. Na horizontu bylo jako vzdálenou fatu morganu možné vytušit linie tankeru.

V Crossu si Fin všiml, že pokáceli strom, který se kdysi pnul do velké výšky pod ochranou hostince Cross Inn. Ztracený milník. Jediný strom na západním pobřeží. Vesnice bez něj působila naze. Výhledu i nadále dominoval kostel Svobodné církve, jehož temná žula čněla nad domky s dvojitými okny a hrubou omítkou, obydlími tvrdohlavých ostrovanů, odhodlaných rázně vyprovodit přírodní živly. A někdy byly jejich modlitby vyslyšeny. Občas, ve dnech, jako byl dnešní, se nebe smilovalo a dovolilo slunci, aby zmírnilo žiletkové ostří větru. Drsné životy odměněné prchavými okamžiky radosti.

Nedaleko za kostelem se silnice vyšplhala na vršek, odkud měli rozhled dolů, na nejsevernější výběžek ostrova. Do průčelí obílených chalup se podél celého východního horizontu opíralo slunce a mezi zříceninami starých černých domů vyčnívaly z drnů v náhodných obrazcích drsné balvany. Před Finem se objevila známá křivka krajiny – svažovala se k vesnici Crobost roztroušené podél silnice, která vedla až k útesům – i charakteristická silueta kostela postaveného proto, aby obyvatelé Crossu viděli, že si s nimi crobostští ve zbožnosti nijak nezadají.

Silnice míjela úzké asfaltky odbočující ke Crobostu a Mealanais a Swainbostem a Lionelem je provedla až do vesničky Port of Ness. Zde cesta končila a na půlmílovém severozápadním výběžku s prázdnou zlatavou pláží tvořily útesy přirozený přístav. Člověk tady přírodu vylepšil vlnolamem a přístavní zdí. Kdysi tudy připlouvaly a odplouvaly lopotící se trawlery a rybářské lodě. Příroda však úder vrátila a jednu stranu vlnolamu rozdrtila – gigantické bloky kamene a betonu zůstaly skryté napůl pod vodou a prohrály tak svůj boj s nesmiřitelnými nápory moře. Přístav byl nyní téměř opuštěný, využívaný jen čluny nebo menšími loděmi rybářů a lovců krabů.

Gunn zaparkoval před stavením Ocean Villa proti silnici k přístavu. Přes ni se třepotala černožlutá policejní páska bránící veřejnosti v přístupu na místo činu. Policista v uniformě, který se opíral o zeď vyhlídky na přístav, si všiml Gunna vylézajícího z auta a chvatně típl cigaretu. Nějaký vtipálek přikreslil na ceduli ukazující k přístavu sprostý obrázek. Fin si říkal, zda to nemá být komentář k oněm zástupům dospívajících dívek, které během let přicházely o panenství ve zdejší loděnici, v níž přišel tentokrát jeden padlý anděl v sobotu o život.

Překročili pásku a pokračovali asfaltovou cestou vinoucí se k útočišti přístavní hráze. Přicházel příliv. Zelená voda na žlutém písku. Na vnitřní straně hráze byla loď lovců krabů svázaná s několika malými čluny. Na hrázi nad nimi ležely spolu se změtí zelených sítí a růžových a žlutých značkovacích bójí naskládané proutěné koše. Na písku se nebezpečně nakláněla jedna větší loď vytažená z vody na souš.

Bouda v loděnici vypadala téměř stejně, jak si ji Fin pamatoval. Zelená střecha z vlnitého plechu, bíle natřené zdi. Po pravé straně byla bouda otevřená a vystavená působení přírodních živlů. V zadní zdi dvě škvíry oken skýtající výhled na pláž. Na pravé straně dvoje velké dřevěné dveře. Jedny byly zavřené, druhé pootevřené a poodhalující pohled na loď umístěnou uvnitř na přívěsu. I zde bránila průchodu policejní páska. Vstoupili do pološera uzavřené části prostoru. Podlahu ještě stále pokrývala Angelova krev a v naftových výparech a vůni slané vody se zdržoval pach smrti. V dřevěném stropním trámu zela hluboká rýha – lano ji vyhloubilo v místě, kde Angela jeho vrah vytahoval vzhůru s úmyslem nechat ho tady viset. Hučení moře a větru tu zesláblo, ale stále ho bylo slyšet. Úzkými okny Fin zpozoroval, že se příliv právě obrátil a voda ustupuje po vlhkém, hladkém písku.

Až na skvrnu byla betonová podlaha nepřirozeně čistá – to jak personál v tyvekových oblecích posbíral každičkou částečku, aby byla podrobena pečlivému kriminalistickému zkoumání. Zdi byly zjizvené graffiti jedné generace. „Murdo je buzerant.“

„Anna miluje Donalda.“ A pak staré dobré „Papež je čurák“. Pro Fina to tu bylo téměř nesnesitelně deprimující. Vstoupil do otevřené části loděnice a zhluboka se nadechl. Na trámech visela neuměle sestrojená houpačka, dvě prkna svázaná oranžovým umělohmotným provazem jako sedátko. Stejným oranžovým provazem, kterým byl oběšen Angel ve vedlejší místnosti. Fin si všiml, že Gunn stojí vedle něho. Aniž by se otočil, zeptal se: „Máme tušení, proč by ho chtěl někdo zabít?“

„O nepřátele neměl nouzi, pane Macleode. To byste měl vědět. Žije celá generace chlapů z Crobostu, kteří někdy museli trpět v rukou Angela Macritchieho nebo jeho bratra.“

„Jistě.“ Fin uplivl na podlahu, jako by mu ta vzpomínka přinesla hořkou pachuť až do úst. „Byl jsem jeden z nich,“ otočil se s úsměvem na Gunna. „Možná byste se mě měl zeptat, kde jsem byl v sobotu v noci.“

Gunn nadzdvihl jedno obočí. „To bych možná měl, pane Macleode.“

„Nemohli bychom se projít po pláži, Georgi? Je to tak dávno…“

Směrem do vnitrozemí byl břeh lemován drolícími se útesy vysokými sotva tři metry a písek v dálce vystřídala vyčnívající skaliska, která váhavě sahala do vody, jako by chtěla vyzkoušet její teplotu. Nepravidelná uskupení skal byla v různých místech zátoky nad tříštícím se vlnobitím sotva vidět. Na této pláži strávil Fin jako kluk celé hodiny hledáním vyplavených věcí, chytáním krabů ve skalních tůňkách, šplháním po útesech. Dnes jeho a Gunnovy kroky zanechávaly v písku panenské stopy. „Problém je v tom,“ ozval se Fin, „že šikanování na základce před dvaceti lety sotva může být motiv pro vraždu.“

„Podle všeho na něj neměli spadeno jen ti, které šikanoval, pane Macleode.“

„A kdo ještě, Georgi?“

„No, pro začátek na něj ve Stornoway evidujeme dvě nevyřešená oznámení. Jedno pro fyzické, druhé pro sexuální napadení. Obě jsou teoreticky stále ještě předmětem vyšetřování.“

Fakt, že bylo podáno oznámení pro napadení, Fina překvapil. „Pokud se Angel Macritchie nějak nezměnil od dob, co jsem ho znal, rval se vždycky. Ale tyhle záležitosti se pokaždé nějak urovnaly – pěstí na parkovišti nebo nějakou tou pintou u baru. Na policii nikdy nikdo nešel.“

„Tenhle nebyl místní. Ani z ostrova. A o tom, že mu Angel dal co proto, není pochyb. Jenom se nám nepodařilo najít nikoho, kdo by to byl ochoten dosvědčit.“

„O co šlo?“

„Ale, nějaký pitomý bojovník za práva zvířat z Edinburghu. Jmenuje se Chris Adams. Ředitel kampaní jakési skupiny, co si říká Spojenci zvířat.“

Fin si odfrkl. „Co tu pohledával? Chránil ovce před zneuctěním po páteční zavíračce?“

Gunn se zasmál. „Na to by jeden bojovník za práva zvířat nestačil, pane Macleode.“ Jeho úsměv pohasl. „Ne, byl tu – je tu –, aby zabránil letošnímu lovu guga.“

Fin tiše hvízdl. „Páni…“ Na tohle už nepomyslel celá léta. Guga je gaelské slovo pro mládě tereje, ptáka, kterého jezdili crobostští muži lovit každý srpen. Lov se pořádal během dvoutýdenního pobytu na skalisku nějakých padesát mil severoseverovýchodně od břehů ostrova Lewis. Říkalo se mu An Sgeir. Prostě a jednoduše skála. Sto metrů útesů bičovaných bouřemi a vynořujících se ze severních vod oceánu. Touto dobou byly útesy každoročně obalené hnízdícími tereji a jejich mláďaty. Jednalo se o jednu z nejvýznamnějších kolonií terejů na světě a muži z Ness k ní podnikali každoroční pouť už více než čtyři staletí. V otevřených lodích se plavili napříč skalnatými vodami, aby si odtamtud odvezli svou kořist. V dnešní době používali trawler. Tedy už jen dvanáct mužů z Crobostu, poslední vesnice v Ness, která tuto tradici ještě udržovala. Čtrnáct dní snášeli drsné podmínky na skalisku, riskovali zdravé kosti i život, aby ulovili mladé ptáky v jejich hnízdech. Původně tuto cestu podnikali z nouze, aby zajistili jídlo pro obyvatele vesnice. Ovšem dnes byli guga mimořádnou pochoutkou žádanou po celém ostrově. Kořist však byla limitována na dva tisíce kusů, a to zvláštní výjimkou ze zákona o ochraně ptáků, kterou přijala dolní komora britského parlamentu v Londýně v roce 1954. A tak musela mít rodina značné štěstí, případně značné konexe, aby si mohla guga dopřát.

Chuť tohoto tučného masa na jazyku si Fin ještě stále dokázal vybavit tak věrně, až se mu sliny sbíhaly. Nasolené a uvařené mělo strukturu kachního masa a chutnalo po rybě. Někteří tvrdili, že mu je třeba nejprve přijít na chuť, ale Fin s ní už vyrůstal. Byla to sezonní lahůdka. Dva měsíce předtím, než se muži vydali na skálu, se na ni těšil, tak jako si každoročně (když nastala pytlácká sezona) užíval i bohatou chuť divokého lososa. Otci se vždy nějak podařilo získat jednoho nebo dva ptáky a rodina pak měla celý týden hostinu. Jiní nakládali ptáky do beček se slanou vodou a po kouskách ujídali, aby jim maso vydrželo celý rok. Na Finův vkus však tímto skladováním získalo příliš zvěřinovou chuť a sůl navíc pálila v ústech. On je měl rád čerstvě přivezené ze skály, podávané s bramborem a zapíjené mlékem.

„Ochutnal jste někdy guga?“ zeptal se Gunna.

„Ano. Matka měla v Ness známé a většinou se nám povedlo každý rok jednoho ptáka získat.“

„Takže tihle aktivisté se snaží výjezdu zabránit?“

„Přesně tak.“

„Angel na skalisko jezdíval pravidelně, že ano?“ Fin si vzpomínal, že při jeho jediné cestě jel Angel mezi dvanácti crobostskými muži už podruhé. Vzpomínka nad ním přelétla jako stín.

„Pravidelně jako hodinky. Dělal jim kuchaře.“

„Takže by neměl zvláštní pochopení pro někoho, kdo se to snaží sabotovat.“

„Neměl,“ zavrtěl Gunn hlavou. „Ale ani nikdo jiný. Což je důvod, proč jsme nenašli nikoho, kdo viděl, co se stalo.“

„Nadělal hodně škody?“

„Značné pohmožděniny v obličeji i po těle. Pár zlomených žeber. Nic příliš vážného. Ale ten kluk si to bude nějakou dobu pamatovat.“

„Tak proč tu ještě je?“

„Protože pořád doufá, že se mu podaří zabránit chlapům, aby odpluli na skálu. Zatracený cvok! A zítra má trajektem dorazit skupina dalších aktivistů.“

„Kdy mají odplouvat na An Sgeir?“ Pouhá artikulace těchto slov vyslala do Finova těla slabé zachvění.

„Asi za den nebo dva. Podle počasí.“

Dospěli ke konci pláže a Fin začal šplhat po skále vzhůru.

„Na tohle nemám zrovna nejlepší boty, pane Macleode.“ Gunnovi nebezpečně podjela noha na hladkém kameni.

„Znám odtud cestu nahoru na útesy,“ uklidňoval ho Fin. „Pojďte, nic na tom není.“

Gunn se za ním škrábal skoro po čtyřech. Šplhali suťovitou stezkou, která se prudce stočila do opačného směru a pak skončila před přírodními, poněkud nepravidelnými stupni – ty je konečně dovedly na vrchol. Odtud viděli přes machair až k místu, kde v dolíku u silnice hnízdila crobostská stavení s ponurou dominantou kostela, v němž Fin strávil tolik chladných a útrpných neděl svého dětství. Nebe za kostelem temnělo přicházejícím deštěm a Fin ucítil ve vzduchu jeho vůni jako kdysi, když byl malý. Výstup ho rozveselil a užíval si nápory sílícího větru. Veškeré myšlenky na An Sgeir zapudil. Gunn sotva popadal dech a ustaraně si prohlížel šrámy na svých naleštěných černých botách. „Tak tohle jsem nepodnikl už hodně dávno,“ podotkl Fin.

„Jsem městská krysa, pane Macleode,“ dýchal těžce Gunn. „Já něco takového nepodnikal nikdy.“

Fin se usmál. „Udělá vám to dobře, Georgi.“ Cítil se dobře, jako už dlouho ne. „Takže vy myslíte, že Angela Macritchieho zavraždil aktivista za práva zvířat, aby se mu pomstil za ten výprask?“

„Ne. Není to ten typ. Je trochu…“ zapátral po správném výrazu. „Mimo. Víte, co tím myslím?“ Fin zamyšleně přikývl. „Jenže jsem v téhle branži dost dlouho na to, abych věděl, že ti nejnepravděpodobnější lidé páchají ty nejstrašlivější zločiny.“

„A je z Edinburghu,“ přemýšlel Fin. „Prověřil někdo, jestli má alibi pro vraždu na Leith Walk?“

„Ne, pane Macleode.“

„Možná by to stálo za to. DNA ho vyloučí nebo potvrdí jako pachatele vraždy Macritchieho, ale to tak den dva potrvá. Asi bych si s ním měl promluvit.“

„Je ubytovaný v Park Guest House ve městě. Spojenci zvířat se asi netěší zrovna štědrému rozpočtu. Šéfinspektor Smith mu nařídil, aby neopouštěl ostrov.“

Vyrazili přes machair k silnici. Skupinky ovcí se před nimi dávaly na útěk. Fin se pokusil překřičet vítr: „Mluvil jste ještě o sexuálním napadení. Jak to bylo s ním?“

„Šestnáctiletá dívka Macritchieho obvinila ze znásilnění.“

„No a znásilnil ji?“

Gunn pokrčil rameny. „Ve spoustě takových případů je velmi obtížné získat důkazy, aby bylo možné vznést obvinění.“

„Asi to není podstatné. Rozhodně ne pro tenhle případ. Řekl bych, že je zcela vyloučené, aby šestnáctiletá dívka provedla Macritchiemu to, co jeho vrah.“

„Možná, pane Macleode. Ale její otec by toho byl schopen víc než kdokoli jiný.“

Fin se zastavil v půli kroku. „Kdo je její otec?“

Gunn pokynul ke kostelu v dálce. „Reverend Donald Murray.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Oslavy Noci Guye Fawkese měly vypuknout už za tři dny. Tajně jsme shromáždili velikánské zásoby starých pneumatik a těšili se na největší vatru v celém Ness. Každá vesnice stavěla svoji a každá vesnice chtěla, aby ta její byla nejlepší. Tohle soutěžení jsme tehdy brali smrtelně vážně. Bylo mi třináct a chodil jsem do posledního ročníku crobostské základní školy. Zkoušky, které mě čekaly na konci školního roku, měly do značné míry ovlivnit mou budoucnost. A nést odpovědnost za zbytek svého života, to je pro třináctiletého kluka těžký úkol.

Kdybych uspěl, šel bych na Nicolsonův institut ve Stornoway a po dvou letech skládal zkoušky. Možná bych si udělal ještě roční nástavbu, nebo dokonce maturitu. Tak bych měl šanci dostat se na univerzitu, příležitost k úniku.

Pokud bych dopadl špatně, poslali by mě na Lews Castle School, která v té době skutečně ještě na hradě sídlila. To však bylo odborné učiliště. Pyšnilo se tradicí, že z něj vycházejí prvotřídní námořníci, ale já o moře nestál. Nechtěl jsem se vyučit řemeslu a pak trčet někde na stavbě jako otec, když už ho neuživilo rybářství.

Problém byl v tom, že jsem se moc dobře neučil. Na třináctiletého kluka všude číhá spousta rozptýlení. Jako kupříkladu při pálení vatry. Tou dobou jsem taky žil už pět let u tety, která mě zaměstnávala prací v hospodářství. Pomáhal jsem s kopáním rašeliny, ošetřováním ovcí proti parazitům, připouštěním, bahněním, svážel jsem seno. Tetu nezajímalo, jak si vedu ve škole. A v tom věku není snadné, aby člověk sám nacházel motivaci k nočnímu vysedávání nad nudnou učebnicí dějepisu nebo matematickou rovnicí.

Pak jednou za tetou přišel Artairův otec a nabídl jí, že mě bude doučovat. Řekla mu, že spadl z višně. Kde má vzít na soukromé hodiny? Odpověděl, že nikde. Už doučuje Artaira a doučovat i mě pro něj nebude žádná práce navíc. Nadto, vysvětloval (a tohle vím proto, že mi to teta později slovo od slova zopakovala s nezanedbatelnou dávkou skepse v hlase), je přesvědčen, že jsem chytrý kluk, který má na lepší výsledky. Když mě někdo postrčí správným směrem, určitě zkoušky na konci roku zvládnu a dostanu se na Nicolsonův institut. A kdoví, třeba i na univerzitu.

A tak se stalo, že jsem té noci seděl u Artaira doma, u stolu v malém pokojíku, který měl jeho otec ve zvyku nazývat svou studovnou. Celou jednu stěnu pokrývaly police prohýbající se pod váhou natěsnaných knih. Stovek knih. Vzpomínám si, že jsem se divil, jak jich jen dokáže jeden člověk přečíst za svůj život tolik. Pan Macinnes vlastnil mahagonový psací stůl potažený zelenou kůží, se kterým ladila i čalouněná židle. Stál u zdi naproti policím s knihami. Učili jsme se s Artairem u skládacího karetního stolku, který pan Macinnes umístil doprostřed místnosti. Sedávali jsme na tvrdých židlích zády k oknu, aby nás náhodou nerozptyloval svět za ním. Někdy nás doučoval oba zároveň, většinou matematiku. Častěji však zvlášť. Chlapci mívají ve zvyku se navzájem podporovat ve ztrátě soustředění.

Dnes si toho z těch dlouhých hodin doučování za temných zimních večerů (i za světlých jarních) nepamatuji o moc víc, než že jsem je neměl rád. Zvláštní je ale to, co mi v paměti zůstalo. Třeba čokoládově hnědá barva filcové desky karetního stolku a bledá kávová skvrna s ostrými obrysy, která ji hyzdila a která vypadala jako mapa Kypru. Vzpomínám si na starou hnědavou skvrnu od zatékání na stropě v rohu studovny – ta mi zase připomínala letícího tereje a vedví ji dělila puklina v omítce běžící šikmo římsou a poté mizící za krémovou tapetou. Vybavuji si i prasklinu v okenní tabulce, zahlédnutou při kradmých pohledech na svět tam venku, a pach vyčpělého tabákového kouře, který jako by se kolem Artairova otce neustále vznášel. Ačkoli si nepamatuji, že bych ho kdy viděl s dýmkou v ruce.

Pan Macinnes, vysoký, kostnatý muž, o dobrých deset let starší než můj otec. Řekl bych, že sedmdesátá léta byla právě tím desetiletím, kdy si nejspíš konečně přiznal, že už není mladík. Až do pokročilých osmdesátých let si však umíněně udržoval účes s vlasy, které byly na tehdejší módu už víc než dlouhé. Zvláštní, jak lidé mohou uvíznout v jakémsi zakřivení časoprostoru. V jejich životě existuje období, které je určuje a na které se upnou po všechna následující léta. Stejný účes, stejný styl oblékání, stejná hudba – navzdory tomu, že se svět kolem nich změnil k nepoznání. Moje teta uvízla v letech šedesátých. Týkový nábytek, fialové koberce, oranžové zdi, Beatles. Pan Macinnes poslouchal The Eagles. Vybavují se mi všechny ty písně: „Tequila Sunrise“, „New Kids in Town“, „Life in the Fast Lane“.

Nepředstavoval však žádného změkčilého akademika. Pan Macinnes byl tělesně zdatný muž. Rád se vydával na moře a pravidelně se účastnil výprav na An Sgeir a lovu guga. Ten večer se mnou ztrácel trpělivost, protože jsem se nedokázal soustředit. Když jsem dorazil, Artair celý hořel, aby mi mohl něco sdělit, ale jeho otec mě dostrkal do studovny a synovi nařídil, aby zůstal za dveřmi a byl zticha. Že to určitě může počkat. Cítil jsem však Artairovu netrpělivost a pan Macinnes nakonec došel k názoru, že bojuje v předem prohrané bitvě, a řekl mi, ať jdu.

Artair se nemohl dočkat, jen aby mě už dostal z domu. Příjezdovou cestou jsme pospíchali k bráně, ven do tmy. Panovala mrazivě chladná noc a nebe, posázené hvězdami nehybnými jako drahokamy, snad už nemohlo být černější. Vládlo i bezvětří a na rašeliniště sedala silná vrstva jinovatky – jako prach, který se zvolna mihotá v záři měsíce stoupajícího na své podzimní dráze a vrhajícího své překrásné světlo na nezvykle poklidné moře. Nad Hebridami se rozprostírala oblast vysokého tlaku vzduchu a měla pár dní vydržet. Ideální počasí na pálení vatry. Slyšel jsem, jak se Artairovi v dechu začíná ozývat vzrušené pískání. Vyrostl v mohutného a silného mladíka, vyššího, než jsem byl já, ale stále zůstával pod kletbou astmatu, které čas od času hrozilo, že zablokuje jeho dýchací cesty. Zhluboka se nadechl ze svého inhalátoru. „Kluci ze Swainbostu našli starou pneumatiku od traktoru. Měří skoro dva metry!“

„Sakra!“ zanadával jsem. Taková pneumatika bude hořet lépe než cokoli, co jsme měli my. Nasbírali jsme jich víc než tucet, ale byly to jen pneumatiky od aut nebo pláště a duše z kol. A nebylo pochyb, že swainbostští už měli sbírku něčeho dost podobného. „Kde k ní přišli?“

„Není to jedno? Hlavní je, že ji mají a že jejich vatra bude o dost lepší než naše.“ Odmlčel se, pozoroval mé zklamání a pak se usmál: „Možná.“

Cítil jsem, jak se mi svraštilo čelo. „Jak to možná?“

Artair nasadil spiklenecký tón: „Nevědí, že my víme, že ji mají. Někde si ji zašili a vykutálí ji teprve až na pálení vatry.“

Snad za to mohla hodina strávená za katrem u pana Macinnese, ale pořád jsem nechápal, kam míří. „Takže?“

„Myslí si, že kdybychom o ní věděli, záviděli bychom a podnikli nějakou sabotáž.“

Začínala mi být zima. „No, my o ní sice víme, ale není mi jasné, jak bychom mohli podniknout sabotáž pneumatiky od traktoru.“

„V tom to právě je – nepodnikneme sabotáž.“ Artairovi se nadšeně zablesklo v očích. „Podnikneme loupež.“

Tím mi vyrazil dech. „Říká kdo?“

„Donald Murray,“ sdělil mi Artair. „Má plán.“

Druhý den o přestávce byla země stále ještě pokryta silnou námrazou. Všichni vyběhli na hřiště. Měli jsme šest klouzaček. Nejlepší z nich byla nejdál od brány, kde se asfalt svažoval k drenážnímu příkopu. Byla dlouhá skoro pět metrů. O zbytek se postaral krátký rozběh a gravitace. Člověk ale musel na konci rychle odskočit, jinak skončil v příkopu.

Nemohl jsem se dočkat, až si vystojím řadu, abych se taky sklouzl, ale Donald Murray svolal poradu crobostských kluků, takže jsme stáli v hloučku u budovy technického zázemí a já mohl jen na dálku závidět.

Donald byl urostlý, šlachovitý a dobře vypadající chlapec s jemnou kšticí nazlátlých vlasů, které mu padaly do čela. Všechny holky po něm vzdychaly, ale jemu to bylo srdečně jedno. Byl to kluk na slovo vzatý, vůdce party. S Donaldem se člověk cítil v bezpečí před bratry Macritchieovými. Angel už crobostskou základní školu opustil a pokračoval na učení v Lews Castle School. Ale Murdo Ruadh byl dál věčnou hrozbou.

Zpočátku Donald čerpal svou moc ze skutečnosti, že se každý bál jeho otce. Tedy každý kromě něj. Pastor ve vsi v té době ještě stále představoval mocnou postavu a Coinneach Murray byl obávaný muž. Coinneach je gaelská forma jména Kenneth, a i když na nástěnce před kostelem stálo „Kenneth Murray“, nikdo mu neřekl jinak než Coinneach. Ale nikdy ne do očí. Osobně ho každý oslovoval jedině „pane“ nebo „reverende Murrayi“. Vždycky jsme si představovali, že „reverende“ mu říká i jeho žena. I v posteli.

Donald nicméně ke svému otci odkazoval slovem „starej“. Stavěl se mu na odpor, jak jen mohl – odmítl jít třeba na den Páně do kostela, a proto měl potom každou neděli domácí vězení na faře.

Jednou v sobotu se u někoho doma pořádala párty. Rodiče odjeli na svatbu do Stornoway a raději tam zůstali přes noc, než aby po nějaké té skleničce riskovali cestu autem. Nebylo ještě moc pozdě, možná tak půl jedenácté, když se rozlétly dveře a v nich stanul Coinneach Murray jako anděl pomsty seslaný Pánem, aby ztrestal naše hříchy. Polovina osazenstva měla pochopitelně zapáleno a v ruce skleničku. A byly tam i holky. Coinneach na nás zaburácel, sdělil nám své mínění a ujistil nás, že si promluví s rodiči všech přítomných. Nevíme snad, že je předvečer dne Páně a že děti v našem věku už mají být dávno v posteli a spát? Byli jsme k smrti vyděšení. Až na Donalda. Zůstal, kde byl, a hověl si na pohovce s plechovkou piva v ruce. A přitom si reverend přišel pochopitelně právě pro něj. Chvějícím se prstem obžaloby ukázal na syna a řekl, ať se sebere a jde. Donald však seděl dál s temným vzdorem vepsaným ve tváři a všechny nás šokoval tím, že otce poslal do prdele. Bývalo by bylo slyšet špendlík ve Stornoway upadnout.

S obličejem rudým zuřivostí a ponížením vmašíroval Coinneach Murray do místnosti a vyrazil plechovku Donaldovi z ruky. Pivo se rozstříklo na všechny strany. Ale nikdo se ani nepohnul. A nikdo nepronesl jediné slovo. Ani sám Coinneach. Obklopovala ho mohutná aura moci, která přesahovala vše, co mu mohl dodávat jeho kolárek. Byl to urostlý a silný chlap. Doslova zdvihl Donalda za krk ze sedačky, načež ho vyprovodil ven do noci. Šlo o demonstraci moci tváří v tvář vzpouře, moci, která budila posvátnou hrůzu, a nikdo z nás by si nepřál být v Donaldově kůži, až se dostane domů.

A jak reverend Coinneach Murray slíbil, navštívil rodiče každého chlapce i dívky, kteří toho večera zavítali na párty, a začal tanec. U nás ale ne. Teta byla notorická výstřednice a v bohabojné vsi bylo tak nějak nasnadě, že je zapřisáhlou ateistkou. Poměrně zřetelně, i když ne tak šťavnatě jako Donald, pastorovi poradila, kam si může svůj spravedlivý hněv strčit. Oznámil jí, že dozajista skončí v pekle. „Tak to se tam uvidíme,“ odsekla teta a práskla za ním dveřmi. Řekl bych, že opovrhování církví jsem převzal nejspíš od ní.

Tak si Donald vydobyl určité legendární postavení vlastní zásluhou. Ne díky tomu, kým jeho otec byl, ale proto, jak mu vzdoroval a stavěl se na odpor všemu, co představoval. Donald byl první ve třídě, kdo začal kouřit. První začal pít. Ale měl i své lepší stránky. Byl to dobrý sportovec. Druhý nejlepší ve třídě. Ačkoli na Murda Ruadha fyzicky zdaleka nestačil, v inteligenci ho nechával na míle za sebou. A Murdo to věděl. Takže se mu víceméně obloukem vyhýbal.

Ten den se nás na hřišti sešlo šest. Donald, já s Artairem, dvojice kluků z opačného konce vesnice, Iain a Seonaidh, a Calum Macdonald. Caluma mi bylo vždycky líto. Byl menší než my ostatní a svým způsobem měkkota. Měl umělecké nadání, líbila se mu keltská hudba a ve školním orchestru hrál na clàrsach, malou keltskou harfu. Taky ho Murdo Ruadh se svou bandou nemilosrdně šikanoval. Calum nikdy nežaloval, nikdy si nestěžoval, ale často jsem si ho představoval, jak večer usíná s pláčem. Odtrhl jsem pohled od klouzačky na opačném konci hřiště, abych se dokázal soustředit na plán večerní razie ve Swainbostu.

„Takže,“ shrnul to Donald, „potkáme se na konci cesty u hřbitova ve Swainbostu v jednu ráno.“

„Jak se dostaneme z domova, aby nás rodiče nechytili?“ Calum s doširoka otevřenýma očima byl úzkostí celý bez sebe.

„To je tvůj problém,“ neměl pro něj Donald pochopení. „Jestli se někdo nechce přidat, je to na něm.“ Odmlčel se, aby dal tomu, kdo chtěl, příležitost vycouvat. Nikdo se neozval. „Fajn. Nějakých sto metrů dál po cestě ke hřbitovu jsou ruiny starého černého domu s plechovou střechou. Využívá se hlavně jako sklad pro zemědělské věci a na dveřích má visací zámek. Tam pneumatiku ukryli.“

„Jak to všechno víš?“ zeptal se Seonaidh.

Donald se ušklíbl. „Znám jednu holku ze Swainbostu. Nevychází moc dobře se svým bratrem…“ Všichni jsme přikývli. Nikoho z nás nepřekvapilo, že Donald zná ve Swainbostu nějakou dívku, a každému se v duchu jevilo jako celkem pravděpodobné, že ji nejspíš poznal i v biblickém slova smyslu.

„Co se to tu, kurva, děje?“ rozrazil naše řady Murdo Ruadh po boku se dvěma dalšími chlapci, kteří se k němu přidali už onoho prvního školního dne. Jednomu z nich vyrašila strašlivá akné a člověk se nemohl ubránit tomu, aby se neustále díval na shluky hnisavých boláků se žlutými špičkami obklopující jeho nos a ústa. Náš kruh se rychle rozptýlil dál od něho.

„Do toho ti nic není,“ odpověděl Donald.

„To tedy je.“ Murdo tentokrát působil v Donaldově přítomnosti neobvykle sebejistě. „Chystáte se čajznout pneumatiku, kterou si swainbostský schovali ve vsi.“

Všichni jsme užasli nad tím, že to ví. Pak po prvotním šoku přišlo poznání, že mu to někdo z nás musel vyzradit. Všechny pohledy se upřely na Caluma. Začal se kroutit, celý nesvůj.

„Já mu to neřekl, čestně!“

„To je fuk, jak to vím,“ zavrčel Murdo Ruadh. „Vím to a basta. A my do toho jdeme taky. Já, Angel a kluci. Všichni jsme z Crobostu. Jasný?“

„Ne,“ vzdoroval Donald. „Už tak nás je dost.“

Ale Murdo byl v klidu. „Je velká. Bude vážit dobře tunu. Na to, abys ji odnesl, potřebuješ dost lidí.“

„My ji nikam nosit nebudeme,“ sdělil mu Donald.

Tím Murda na chvíli vyvedl z rovnováhy. „A jak ji teda chcete dostat do Crobostu?“

„Odvalíme ji, pitomče.“

„Aha.“ Na tuhle možnost Murdo Ruadh zjevně nepomyslel. „Ale stejně bude potřeba dost rukou na to, zvednout ji a udržet ji, aby stála.“

„Už jsem řekl,“ trval Donald na svém, „že vás nepotřebujeme.“

„Tak hele!“ zabodl Murdo ukazováček do jeho hrudi. „Seru na to, co jsi řekl. Buďto do toho jdeme, nebo vás nabonzujeme,“ vynesl své eso a triumfálně ukročil vzad. „Vyber si.“

Podle Donaldových skleslých ramen jsem pochopil, že pro tentokrát uznal porážku. Nikdo z nás s sebou bratry Macritchieovy a jejich kumpány nechtěl. Ale nechtěli jsme ani to, aby kluci ze Swainbostu měli na Noc Guye Fawkese lepší vatru než my. „Dobrá,“ vzdychl Donald. A Murdův obličej se roztáhl do spokojeného šklebu.

Té noci bych nedokázal usnout, i kdybych chtěl. Zůstal jsem dlouho vzhůru a psal úkoly pro pana Macinnese na příští týden. V pokoji jsem měl malá elektrická kamínka se dvěma spirálami, ale na zimu neměla žádný vliv, pokud si člověk nestoupl patnáct centimetrů od nich, kde ho pro změnu popálila. Vzal jsem si dvoje ponožky a vysoké kožené farmářky. Oblékl jsem si džíny, triko, košili, tlustý vlněný svetr a vaťák. A stejně mi byla zima. Bydleli jsme ve velkém, pochmurném domě z dvacátých let, a když se do něj opřela vichřice od moře, okna i dveře se roztřásly a nechaly zimu po libosti pronikat dovnitř. Toho dne vítr nefoukal, ale teplota klesla na méně než minus šest stupňů a hořící rašelina v obývacím pokoji jako by byla hrozně daleko. Alespoň bych měl vysvětlení, proč na sobě mám všechno to oblečení, kdyby mě teta přišla zkontrolovat, než půjde spát. Ale samozřejmě jsem věděl, že nepřijde. Nikdy nechodila.

Asi v půl jedenácté jsem slyšel, jak jde po schodech nahoru. Za normálních okolností ponocovala, ale toho večera byla příliš velká zima i na ni a postel s ohřívací lahví poskytovala jedinou vyhlídku na zahřátí. Pracoval jsem při světle noční lampičky ještě asi hodinu a půl, pak jsem konečně zavřel učebnice a zaposlouchal se do zvuků, které by mohly prozrazovat nějaký život za dveřmi. Nic jsem neslyšel, tak jsem se vyplížil do tmy v hale. Ke svému zděšení jsem pod tetinými dveřmi spatřil úzký proužek světla. Určitě si četla. Rychle jsem vklouzl zpátky do pokoje. Dřevěné schodiště bylo staré a rozvrzané a věděl jsem, že ho nemám šanci zdolat, aniž by mě teta zaslechla. Jediným řešením bylo vylézt oknem na střechu a spustit se po okapu. Nebylo by to poprvé, ale při tlusté vrstvě námrazy na břidlicových taškách to mohl dnes v noci být počin dosti zrádný.

Uvolnil jsem závlačku na zrezivělém okenním rámu a otevřel ho. Panty příšerně zaskřípaly a já ztuhl a čekal, že uslyším, jak na mě teta volá. Avšak jediné, co jsem slyšel, byl rytmus moře zalévajícího pláž patnáct metrů pode mnou. Mrazivý vzduch mě štípal do tváří a pronikal mi do prstů, kterými jsem svíral okenní rám, abych mohl vylézt ven na střechu. Od vikýře se tašky prudce svažovaly k okapu. Ucítil jsem ho pod nohama a centimetr po centimetru jsem se po něm sunul k průčelí domu, kde jsem se mohl přidržet římsy a spouštět se dolů, dokud jsem se nohama nezachytil okapové roury. Až když jsem po chladném kovu sjel na zem, ucítil jsem značnou úlevu. Byl jsem venku.

Vzduch byl cítit zimní jinovatkou a kouřem ze spalované rašeliny. Na asfaltovém plácku před domem stálo tetino staré auto. Pode mnou, za stínem ruiny staršího stavení měsíc osvětloval oblázkové pobřeží jako za dne. Vzhlédl jsem a uviděl, že v tetině okně se ještě pořád svítí. Pospíchal jsem k betonové boudě přistavěné k východnímu průčelí domu. Vzal jsem si kolo a s pohledem na hodinky ostře šlápl do pedálů – po úzké asfaltce jsem ujížděl směrem ke Crobostu. Po levé straně se temně třpytilo rašeliniště, po pravé se mihotaly vody oceánu. Právě se chýlilo k půl jedné.

Tetin dům byl asi míli jižně od vesnice. Stál osamělý na útesech nedaleko maličkého crobostského přístavu, který ležel v náručí rozestoupené skály. Vzdálenost do vesnice jsem urazil za pár minut. Minul jsem svůj bývalý domov, temný a prázdný, zamčený a smutně chátrající. Vždycky jsem se snažil na něj nedívat. Byla to téměř nesnesitelná připomínka toho, jak jsem kdysi žil a jak bych býval mohl žít i dál.

Artairův přízemní dům ležel pod úrovní silnice. Se stříbřitým oceánem kontrastoval šerý obrys hromady naskládané rašeliny a měsíční svit na ni pečlivě vykresloval onen typický vzor rybí kosti, tvořený střídavě šikmo ležícími bloky. Zastavil jsem u brány a snažil se prohlédnout stíny, ve kterých stavení tonulo. Artair si už dávno vysloužil přezdívku „Sípák“, ale já jsem mu tak říct nikdy nedokázal. „Artaire!“ Připadalo mi, že se mé zašeptání nese strašlivě nahlas. Jenže po Artairovi ani památky. Čekal jsem víc než pět minut a mé rozrušení postupně narůstalo. Znovu a znovu jsem se díval na hodinky, jako bych tím mohl zpomalit čas. Přijedeme pozdě. Už jsem to chtěl vzdát, ale nakonec jsem od zdi domu, u níž stál stoh rašeliny, uslyšel rachot. Artair se vynořil ze tmy a se sípotem ze sebe střásal umělohmotný kbelík, jehož držadlo se mu navléklo na nohu nad kotníkem. Utíkal přes trávník a nad plotem udělal skoro přemet, jak ho vymrštilo napětí vrchního drátu, který z nějakého důvodu přehlédl. Přistál na zádech u mých nohou a zubil se na mě ve světle měsíce.

„To se ti povedlo,“ řekl jsem. „Kde vězíš?“

„Táta si šel lehnout teprve tak před půlhodinou. Má uši jak netopýr, mizera. Musel jsem počkat, až ho uslyším chrápat, abych měl jistotu, že usnul.“ Vyškrábal se na nohy a zaklel: „Sakra! Jsem celý od ovčích hoven!“

Opustila mě veškerá nálada. Povezu ho na kole, svými zadělanými kalhotami si sedne na moje sedlo a zadělanýma rukama se mě bude držet kolem pasu. „Naskoč!“ Stále ještě s tím připitomělým úsměvem vyšvihl jednu nohu přes sedlo. Cítil jsem z něj pach lejna. „A ne že si to do mě utřeš!“

„Nač by jinak byli přátelé, kdyby se nepodělili.“ Artair se mě pevně chytil za vaťák. Zatnul jsem zuby a rozjel se po asfaltce k hlavní silnici. Artairovy nohy trčely do stran, aby udržovaly rovnováhu.

Ve Swainbostu jsme schovali kolo v příkopu pár set metrů od cesty ke hřbitovu a zbytek jsme doběhli. Ostatní už netrpělivě čekali na jejím konci v těsném hloučku, ve stínu staré budovy Co-opu, kterou převzala stavební firma Ness Builders. „Kde se, hergot, couráte?“ sykl Donald.

Ze tmy se vyvalil Angel Macritchie a přirazil mě ke zdi. „Ty mizernej skrčku! Čím dýl tu na vás budeme čekat, tím spíš nás dostanou.“

„Ty vole!“ ozval se ze stínu hlas Murda Ruadha. „Co je to za smrad?“

Vztekle jsem se podíval na Artaira, ale Donald prohlásil: „Tak jdeme na to.“

Angelova mohutná pěst mě propustila a já spolu s ostatními vyklouzl z úkrytu u Ness Builders do měsíční záře, která zešikma zalévala silnici. Připadalo mi, že prostor neskýtá žádnou možnost úkrytu. Plotové sloupky bez ladu a skladu vytyčovaly linii silnice až ke hřbitovu s lesknoucími se náhrobky. Pod našimi kroky křupala námraza a jejich zvuk se jakoby nepřístojně rozléhal po celou dobu, co jsme pospíchali podél zahrad u domů po naší levé straně. Náš dech v mrazivém vzduchu kondenzoval a ovíjel se nám kolem hlavy jako dým.

Donald zastavil před starým černým domem se střechou z vlnitého plechu. Dovnitř vedla mohutná dřevěná vrata s bytelným visacím zámkem provlečeným masivní petlicí. Vrata se tyčila až k trojúhelníkové střeše, aby se do nich vešly i rozměrnější zemědělské stroje. „Jsme tu.“

Murdo Ruadh přistoupil k Donaldovi a zpod bundy vytáhl obrovské štípací kleště.

„Co chceš, sakra, dělat?“

„Říkal jsi, že je tu visací zámek.“

„Jsme tu proto, abychom ukradli pneumatiku, Murdo. Ne abychom poškozovali cizí majetek.“

„A jak chceš ten zámek teda odemknout?“

„Obvyklým řešením bývá klíč.“ Donald zdvihl velký klíč s koženou visačkou.

„Kdes ho, do prdele, vzal?“ ozval se uhrovitý, jehož boláky na měsíčním světle téměř žhnuly.

„Zná jednu holku,“ řekl Calum, jako by to vysvětlovalo vše.

Donald odemkl zámek a zatlačil na jednu polovinu vrat. S vrzáním se otevřela do temnoty uvnitř. Donald vytáhl z kapsy baterku a jejím světlem začal přejíždět impozantní sbírku harampádí. Všichni jsme se nahrnuli za něj. Bylo tam zrezivělé torzo starého traktoru, starodávný pluh, rozbitá kalovka, zednické lžíce, motyky, vidle, rýče, lano, rybářská síť zavěšená na trámu, oranžové a žluté plastové bóje, které se nám komíhaly přímo nad hlavou, a zadní lavice z nějakého starého auta. A dál, opřená o nejvzdálenější zeď, stála gigantická pneumatika od traktoru, větší než kdokoli z nás a se vzorem, v němž by se ztratila celá pěst. Na straně obrácené k nám byla rozříznutá v délce asi pětadvaceti centimetrů. Poškození zaviněné neopatrným řidičem. Možná že pojištění pokrylo náklady na výměnu, ale tahle pneumatika už nikomu k užitku nebyla. Dokonalá potrava pro oheň. Zírali jsme na ni v němém úžasu. „To je kousek,“ špitl Artair.

„Ta vydrží hořet celé dny,“ prohlásil Angel.

„Tak jdeme pro ni.“ V Donaldově hlase zazníval pocit triumfu.

Vážila tunu, přesně jak Murdo Ruadh předpověděl. Na to, aby nám nespadla, když jsme s ní manévrovali ven ze vrat a dál na cestu, byli zapotřebí všichni do jednoho. Donald se oddělil od skupiny, zavřel vrata a zamkl visací zámek. Vrátil se k nám a jeho úsměv prozrazoval, jak se těší. „Nebudou mít ani páru, co se tady stalo. Jako by se propadla do země.“

„Jo, dokud nezařve u nás na vatře,“ dodal škodolibě Murdo.

Vystrkat pneumatiku do kopce k hlavní silnici byla dřina. A to nebyl svah nijak zvlášť prudký. Poskytlo nám to poměrně dobrou představu o tom, jak těžké bude dostat ji nahoru do Crobostu. Čekala nás perná noc. Když jsme se dostali k cestě, opřeli jsme ji o průčelí staré budovy Co-opu a chvíli jsme, zpocení a udýchaní, odpočívali. Už jsme si vyrobili dost vlastního tepla, takže nám mráz přestal vadit. Kolovaly cigarety – v tichém blahopřání sami sobě jsme potahovali kouř. Měli jsme ze sebe radost.

„Teď to začne být těžké,“ prohlásil Donald a dlaní zakrýval žhavý konec své cigarety.

„Cože?“ loupl po něm okem Murdo. „Odsud je to až k odbočce na Crobost z kopce.“

„Přesně tak. Gravitace zvýší její tíhu a budeme mít dost co dělat, aby nám neutekla. Vpředu budou potřeba ti největší a nejsilnější, aby se nám nevymkla z rukou.“

A tak bratři Macritchieovi, uhrovitý a jeho kámoš dostali za úkol hlídat pneumatiku zepředu a couvat před ní z kopce dolů. Já s Artairem jsme byli na jedné straně, Iain a Seonaidh na druhé. Donald a Calum se chopili každý jedné obruby vzadu.

Právě jsme ji dovalili na hlavní silnici, když vtom se za zatáčkou na kopci objevila světla reflektorů. Nikdo z nás auto přijíždět neslyšel. Vypukla panika. Nebyl čas pneumatiku ukrýt zase zpátky do stínu budovy, a tak se do ní Donald opřel ramenem a zvrhl ji do příkopu. Murdo Ruadh letěl s ní. Slyšeli jsme zapraskat led, a když jsme se sami vrhli do úkrytu, i přidušené klení mladšího Macritchieho: „Ty hajzle!“

Auto prolétlo kolem nás a jeho světla zmizela směrem ke vzdálené odbočce k Fivepenny a k Butt of Lewis.

Zmáčený Murdo Ruadh se s obličejem potřísněným blátem a bůhvíčím dalším vyhrabal z příkopu, drkotal zuby a ještě pořád nadával. My ostatní jsme se samozřejmě váleli smíchy – do okamžiku, než Murdo rozzuřeně vyrazil na druhou stranu silnice a vrazil mi takovou facku, až mi zazvonilo v uších. Nikdy mě neměl moc rád. „Je ti tady něco k smíchu, ty smrade?“ Vztekle si měřil i obličeje ostatních, kteří se zoufale snažili udržet vážnou tvář. „Ještě někomu tu přijde něco k smíchu?“ Nikdo, kdo by byl ochotný to přiznat, se už nenašel.

„Pojďte, jdeme na to,“ zavelel Donald Murray.

Trvalo celých pět minut, než se nám pneumatiku podařilo dostat z příkopu a zase ji zdvihnout. Obličej mě pálil. Bylo mi jasné, že zítra budu mít na tváři pořádnou modřinu. Zaujali jsme své pozice a pomalu a opatrně jsme pneumatiku nasměrovali z kopce po silnici ke Crobostu. Zprvu se to zdálo jednodušší než tlačit ji do kopce. Ale pak, jak sklon narůstal, zvětšovala se i tíha pneumatiky a ta začala nabírat vlastní spád.

„Kristepane,“ syčel Donald, „zpomalte ji!“

„O co si, sakra, myslíš, že se tady snažíme?“ V Angelově hlase se ozývaly první známky paniky.

Pneumatika byla čím dál těžší a těžší. Ruce jsme si spalovali o gumu, jak jsme se ji snažili brzdit v poklusu podél ní, protože neustále zrychlovala. Macritchieho banda už ji nedokázala zadržovat. Uhrovitý upadl a pneumatika mu poskočila přes nohu. Calum o něj zakopl a rozplácl se na silnici.

„Neudržíme ji! Neudržíme ji!“ Murdo Ruadh téměř křičel.

„Buďte proboha potichu,“ sykl Donald. Po obou stranách silnice stály domy. Hluk byl ale po pravdě řečeno v tu chvíli náš poslední problém. Pneumatika už se vymkla naší kontrole. Angel a Murdo jí uskočili z cesty a nakonec se vymanila i Donaldovým posledním pokusům ji zastavit.

Rozjela se pryč vlastní silou i směrem. Do jednoho jsme se rozběhli za ní. Utíkali jsme hlava nehlava z kopce, ale ona stále zrychlovala a vzdalovala se nám. „Bože můj…“ slyšel jsem Donalda zaúpět a došlo mi, co došlo i jemu. Pneumatika mířila rovnou na crobostský obchod, který stál v zatáčce na hlavní silnici dole pod kopcem. S její hmotností a rychlostí bylo jasné, že způsobí pěknou paseku. A my jsme tomu už nemohli zabránit.

Zvuk tříštícího se skla vyslal nočním vzduchem tlakovou vlnu. Pneumatika narazila přímo do výlohy nalevo od dveří. Přísahal bych, že se celá budova zatřásla. A pak nic. Pneumatika zůstala pevně zaklíněná v otvoru, jako nějaká bizarní moderní skulptura. Doběhli jsme tam bez dechu a oněmělí šokem nějakých třicet vteřin po nárazu. Jen jsme stáli a v naprostém zděšení na ni hleděli. V nejbližších obydlích, asi sto padesát metrů od nás, se začínala rozsvěcet světla.

Donald kroutil hlavou, jako by nevěřil svým očím. „To není možné,“ opakoval. „To není možné.“

„Musíme vypadnout,“ hekl Murdo Ruadh.

„Ne.“ Angel se dlaní opřel bratrovi o prsa a zadržel ho. „Když zdrhneme, stejně to nevzdají, dokud nezjistí, kdo to udělal.“

„O čem to mluvíš?“ Murdo vypadal, jako by byl přesvědčený, že bratrovi přeskočilo.

„O obětním beránkovi. O někom, kdo to slízne a nenabonzuje ostatní. Budou spokojený, jen když to někomu přišijou.“

Donald zavrtěl hlavou. „To je blbost. Pojďte.“

V dálce jsme slyšeli hlasy. Zvýšené hlasy, které požadovaly vysvětlení, co se to tu, u všech čertů, děje.

Ale Angel trval na svém. „Ne, mám pravdu. Věřte mi. Potřebujeme dobrovolníka.“ Jeho pohled utkvěl na jednom po druhém. A pak se zastavil u mě. „Ty, sirotku. Ty máš nejmíň co ztratit.“ Aniž jsem stihl něco namítnout, mohutná pěst mě udeřila přímo do obličeje a nohy se pode mnou podlomily. Dopadl jsem na zem s takovou silou, až mi to vyrazilo dech. Pak mě Angelova bota svinula do bezmocné kuličky a já se pozvracel na štěrk.

Slyšel jsem, jak Donald křičí: „Přestaň! Přestaň, do prdele!“

„Chceš mi snad poroučet, ty farskej chlapečku? Lepší dva než jeden. Můžeš být hned po něm.“

Na okamžik bylo ticho a pak Calum zakvílel: „Musíme pryč!“

Slyšel jsem vzdalující se utíkající kroky a pak spolu s mrazem zavládl podivný klid. Nemohl jsem se pohnout. Neměl jsem ani sílu, abych se otočil. Mlhavě jsem vnímal, jak se rozsvěcejí světla okolních domů. Slyšel jsem něčí volání: „Obchod! Vyloupili obchod!“ Paprsky kapesních svítilen probodávaly noční vzduch. Pak mě něčí drsné ruce zvedly na nohy. Sotva jsem se na nich udržel. Ucítil jsem, jak mě z každé strany v podpaží podepřelo jedno rameno. Pak se ozval Donaldův hlas.

„Máš ho, Artaire?“

Následovalo Artairovo známé zasípnutí: „Mám.“

V běhu mě odvlekli do příkopu na opačné straně silnice.

Nejsem si jistý, jak dlouho jsme tam v ledu a bahně leželi, skrytí ve vysoké trávě, ale připadalo mi to jako celá věčnost. Viděli jsme, jak se sbíhají vesničané v županech a holínkách a jak záblesky z baterek ozařují průčelí obchodu i silnici. Doléhalo k nám jejich zděšení. Třímetrová pneumatika od traktoru zaklíněná ve výloze obchodu a nikde nikdo?! Došli k závěru, že obchod sice nikdo nevyloupil, ale že by raději měli zavolat policii. Jakmile se obrátili zpět ke svým domovům, zdvihli mě Donald s Artairem na nohy a společně jsme klopýtali přes zmrzlé rašeliniště pryč.

U jedné brány ve stínu kopce se mnou Donald počkal a Artair mi zatím došel pro kolo. Bylo mi pod psa, spíš ještě hůř. Ale věděl jsem, co Donald s Artairem riskovali, kdyby je chytili, jak se pro mě vracejí.

„Proč jste se vrátili?“

„Předně jsem s celým tím pitomým nápadem přišel já,“ vzdychl Donald. „Nenechal bych tě, abys to slíznul za mě.“ Pak se na chvíli odmlčel. Neviděl jsem mu do obličeje, ale vztek a bezmoc jsem poznal z jeho hlasu. „Já tomu zasranýmu Angelovi Macritchiemu jednou zlámu křídla.“

Nikdy nezjistili, kdo zaparkoval swainbostskou pneumatiku do výlohy crobostského hokynářství. Vracet ji ale nemínili. Policie ji zabavila a Crobost se toho roku pyšnil nejlepší vatrou v celém Ness.

PÁTÁ KAPITOLA

I

Fin kráčel po úzké asfaltce k vesnici a vítr se mu lehce opíral do tváře. Ohlédl se z kopce dolů a v dálce uviděl Gunnovu postavu, jak se vrací do Port of Ness pro auto. Ucítil první kapky deště, ale černé nebe se nad ním už protrhávalo a on si pomyslel, že z toho nakonec možná nic nebude.

Byl sice srpen, ale někteří si zatopili v krbu. K Finovi se po větru nesla ona intenzivní, připálená vůně hořící rašeliny. Vrátila ho o nějakých dvacet, třicet let nazpět. Pozoruhodné, říkal si v duchu, jak moc se za tu dobu změnil a jak málo se změnilo zde, kde vyrůstal. Připadal si jako duch, který obchází svou vlastní minulostí a straší v ulicích dětských dní. Skoro čekal, že uvidí sám sebe – že se vynoří spolu s Artairem ze zatáčky u kostela a oba zamíří na kole do obchodu pod kopcem, aby utratili své sobotní kapesné. Otočil se za zvukem dětského křiku a spatřil dva klučiny, jak si hrají na provizorní houpačce u domu na vršku nad ním. Na šňůře pleskalo prádlo a mezitím, co Fin výjevu přihlížel, vyběhla z domu mladá žena, aby ho posbírala, než se dá do deště.

V zatáčce hrdě spočíval kostel a shlížel na vesnici pod sebou i na krajinu svažující se k moři. Rozlehlé parkoviště z hrubého asfaltu zde vyrostlo nově, když tu Fin nebyl. Vjezd a výjezd chránily před ovcemi a jejich exkrementy železné rošty a povrch byl čerstvě označen bílými čarami, které věřícím pomáhaly parkovat v bohulibě vyrovnaných řadách. Když byl Fin malý, chodili lidé do kostela pěšky. Někteří to sem měli i několik mil. Černé pláště se jim třepotaly kolem nohou, jednou rukou si drželi klobouky, ve druhé svírali bibli.

Od parkoviště vedly schody k faře, mohutné dvoupatrové budově postavené v dobách, kdy církev předpokládala, že její reverendi budou potřebovat tři místnosti pro veřejnost a pět ložnic – tři pro rodinu, jednu pro případ návštěvy jiného duchovního a jednu využívanou jako pracovnu. Faře se naskýtal velkolepý výhled na severní výběžek ostrova až k dalekému prstu majáku ukazujícího do nebe. I ona byla vydána na milost božímu hněvu ve formě všemožného počasí, které se tu na ni z nebes mohlo snést. Lewiského počasí nebyl ušetřen ani reverend.

Za oblinou kopce se cesta spolu s krajinou opět zvedala přes vrcholky útesů a podél ní se táhl zbytek Crobostu ještě skoro půl míle. Přestože Fin ze svého místa neviděl všechno, věděl, že jednopatrový dům, kde bydlíval Artair, i pozemek jeho rodičů leží jen pár set metrů odtud. Nebyl si však jistý, jestli je na příchod tam už připraven. Strčil do brány vedle roštu proti dobytku a přešel přes parkoviště ke schodům vedoucím na faru.

Několikrát zaťukal na dveře a zazvonil na zvonek, ale nikdo se neozýval. Vzal za kliku a dveře se otevřely do ponuré chodby. „Haló! Je tu někdo?“ Přivítalo ho ticho. Tak dveře zase zavřel a pohlédl ke kostelu. Tato stavba vybudovaná z mohutných bloků kamene vytesaného z místních skal byla i dnes nesmírně impozantní. Nad klenutým vstupem se do výšky vypínala zvonice se dvěma menšími věžičkami po boku. Nevisel v ní žádný zvon. Zvony byly znakem frivolnosti. Snad zaváněly katolicismem. Všechna okna byla klenutá. Dvě nad hlavním portálem, dvě po stranách a čtyři v bočních zdech. Vysoká, jednoduchá okna. Žádné vitráže. Strohá kalvinistická kultura. Žádná představivost. Žádné kříže. Žádná radost.

Jedno křídlo kostelních dveří bylo otevřené a Fin vstoupil do předsíně, kde měl farář ve zvyku vítat přicházející věřící a kde si s nimi poté potřásal rukou i na rozloučenou. Neradostné místo s ochozenou prkennou podlahou a tmavým, lakovaným dřevem všude kolem. Bylo to tu cítit prachem, navlhlým oblečením a časem. Ten pach jako by se za celých třicet let nezměnil. Připomínka oněch dlouhých nedělních dnů, kdy ho rodiče nutili sedět hodinu a půl při zpěvu gaelských žalmů a plamenném poledním kázání následovaném další dávkou v šest večer. Odpoledne musel přetrpět dvě hodiny nedělní školy v místnosti v zadní části kostela. Když nebyl v kostele nebo v nedělní škole, musel zůstat doma a poslouchat otce, který předčítal z gaelské bible.

Fin následoval stopy svého dětství dál. Dveřmi vlevo vstoupil do samotného kostela, kde řady nesmiřitelných dřevěných lavic lemovaly dvě uličky vedoucí k vyvýšenému prostoru se zábradlím na protilehlém konci. Tam zasmušilí starší členové shromáždění řídili zpěv žalmů. Vysoko nad tímto pódiem se tyčila kazatelna, složitě vyřezávaná a zasazená do zdi. Z obou stran k ní vedly točité schody. Její vyvýšená poloha stavěla faráře do dominantní pozice a podtrhávala jeho autoritu u obyčejných smrtelníků, kterým každou neděli vyhrožoval věčným zatracením. Spásu drží ve svých rukou, říkával jim týden co týden, jen když se oni poručí do rukou Pána.

Fin v hlavě uslyšel zpěv gaelských žalmů. Podivné tribální zpěvy bez doprovodu nástrojů, které mohly netrénovanému uchu připadat chaotické. Něco v nich však bylo čarovně dojemné. Něco z toho kraje i krajiny, z boje o existenci proti drtící nepřízni osudu. Něco z lidí, mezi nimiž vyrostl. Z velké většiny dobrých lidí, kteří v sobě objevovali cosi jedinečného díky způsobu, jakým zpívali chválu Bohu, jakým vyslovovali vděčnost za těžký život, v němž nalezli smysl. I z pouhé vzpomínky naskočila Finovi husí kůže.

Zaslechl klepání, které jako by naplňovalo prostor kostela. Harašilo na balkonech lemujících tři jeho zdi. Kov o kov. Rozhlížel se celý zmatený, než si uvědomil, že zvuk se ozývá z radiátorů u stěn. Ústřední topení pro něj bylo novinkou. I dvojitá skla ve vysokých oknech. Dnes byl den Páně možná o něco teplejší než před třiceti lety. Fin se vrátil do vstupní části kostela a na jednom jejím konci spatřil otevřené dveře. Z prostoru za nimi vycházelo bušení.

Vchod vedl do místnosti, ze které se vyklubala kotelna. Mohutný olejový kotel měl otevřená dvířka a odstraněný kryt odhaloval jeho spletitý mechanismus. Na betonovém soklu, na kterém kotel stál, ležely rozházené součástky vylovené z jeho nitra. Stála tu bedna s nářadím a muž v modrých montérkách se vleže na zádech snažil uvolnit úchyt vývodní trubky tím, že do ní bušil mohutným hasákem.

„Promiňte,“ ozval se Fin. „Hledám reverenda Donalda Murraye.“

Muž v montérkách se leknutím posadil a udeřil se do hlavy o dvířka kotle. „Do prdele!“ A Fin pod montérkami, které se muži rozhalovaly u krku, spatřil kolárek. Poznal ostře řezaný obličej pod hnízdem neupravených nazlátlých vlasů. Místy už prošedivěly a trochu prořídly. Pohublá tvář jako by přišla o svou chlapeckou přitažlivost – nyní byla nevlídná a kolem úst a očí stažená do vrásek. „Právě jste ho našel.“ Muž zamžoural vzhůru na Fina, jehož tvář nedokázal na světlém pozadí hned rozeznat. „Přejete si?“

„Pro začátek bys mi mohl podat ruku,“ odpověděl Fin. „To je přece mezi starými přáteli dobrým zvykem.“

Reverend Murray se zamračil, vstal a upřeně se zadíval do obličeje neznámého příchozího, který znal jeho. Pak se mu oči rozzářily poznáním. „Dobrý bože. Fin Macleod.“ Chopil se Finovy ruky a s úsměvem na tváři ji pevně stiskl. A Fin v něm opět uviděl toho chlapce, kterého potkával celá léta. „Člověče, rád tě vidím. Rád tě vidím,“ opakoval Donald a myslel to upřímně. Ale jen do chvíle, než se do jeho mysli nahrnuly další myšlenky a jeho rozjasněnou tváří přelétl stín. S mizejícím úsměvem dodal: „Dlouho jsme se neviděli.“

Když se Fin od Gunna dozvěděl, že se Donald Murray stal nástupcem svého otce jakožto crobostský farář, nemohl tomu uvěřit. Nicméně se nedalo popřít, co vidí na vlastní oči. Ovšem i tak to bylo stále neuvěřitelné. „Nějakých sedmnáct let. Ale i kdyby to bylo sedmdesát, nikdy bych si nepomyslel, že tě uvidím v kolárku, leda snad na maškarním bále,“ odpověděl Fin.

Donald trochu sklonil hlavu. „Bůh mi ukázal, že jsem na špatné cestě.“

Na takové, vybavil si Fin, která ho vedla poměrně dalekou objížďkou od té ctnostné. Donald odjel do Glasgow ve stejnou dobu jako Fin. Zatímco Fin začal studovat na univerzitě, Donald se pustil do hudebního byznysu a stal se manažerem a agentem jedné z nejúspěšnějších glasgowských kapel osmdesátých let. Jenže pak věci nabraly špatný směr. Pití pro něj začalo být důležitější než práce. Agentura přišla na buben. Začal s drogami. Fin ho tehdy potkal na nějakém večírku, kde mu Donald nabídl kokain. A holku. Byl pochopitelně úplně namol a z jeho očí, které kdysi bývaly plné života, hledělo cosi mrtvého. Později se Fin dozvěděl, že když byl Donald zatčen a musel zaplatit pokutu za držení drog, odjel ze Skotska a zamířil na jih do Londýna.

„Chytil jsi curàm?“ zeptal se Fin.

Donald si utřel ruce od oleje do hadru a důsledně se vyhýbal Finovu pohledu. „To slovo mě nezajímá.“

Curám znamená doslova úzkost. Na ostrově se přitom jednalo o tak rozšířený neduh, že gaelština posunula význam slova, kterým ho nazvala. V kontextu člověka, který se „znovu narodil“, se tak toto slovo používalo ve smyslu něčeho, co se dá chytit. Jako virus. A svým způsobem to virus byl. Virus mysli. „Mně to vždycky připadalo velice výstižné,“ pokračoval Fin. „Všechno to vymývání mozku v dětství následované bouřlivou vzpourou a zhýralým životem. Pití. Drogy. Ženské.“ Na chvíli se odmlčel. „Nezní ti to povědomě? A pak se do toho nejspíš vloží strach a pocit viny, jako opožděné zažívací obtíže po tom raném jídelníčku plném ohňů pekelných a věčného zatracení.“ Donald si ho zachmuřeně prohlížel a nenechal se vyprovokovat. „Tehdy se tomu říká, že k tobě promluví Bůh. A všem těm lidem, kteří touží po tom, aby Bůh promluvil i k nim, začneš připadat výjimečný. Bylo to takhle i s tebou, Donalde?“

„Míval jsem tě rád, Fine.“

„Já tě měl rád vždycky, Donalde. Od toho prvního dne, kdy jsi mě zachránil, aby mě Murdo Ruadh neknokautoval.“ Fin se ho chtěl ještě zeptat, proč takhle zahazuje svůj život. Ale zároveň věděl, že Donald už to všechno spláchl do záchodu spolu s pitím a drogami. Možná to opravdu bylo nějaké vykoupení. Ostatně ne každý choval vůči Bohu takovou zatrpklost jako Fin. Zmírnil tón. „Promiň.“

„Má tvá návštěva nějaký důvod?“ Donald zjevně nebyl ochoten odpustit stejně rychle, jako byl Fin ochoten se omluvit.

Fin se melancholicky usmál. „Takových hodin učení, abych se dostal na univerzitu, a já je zahodil.“ Krátce a hořce se zasmál. „Skončil jsem jako polda. Tomu se říká klika, co?“

„Slyšel jsem.“ Donald byl teď ve střehu. „Pořád jsi mi ještě neodpověděl, proč jsi sem přišel.“

„Vyšetřuju vraždu Angela Macritchieho, Donalde. Poslali mě sem, protože byl zabit úplně stejným způsobem jako oběť vraždy, kterou vyšetřuju v Edinburghu.“

Donaldovi se na tváři mihl úsměv. Záblesk toho, kým býval. „A ty chceš vědět, jestli jsem to udělal já.“

„Udělal?“

Donald se zasmál. „Ne.“

„Jednou jsi mi řekl, že tomu zasranýmu Angelovi Macritchiemu zlámeš křídla.“

Reverendův úsměv zmizel. „Jsme v chrámu Páně, Fine.“

„A proč by mě to mělo zajímat?“

Donald si ho chvíli prohlížel, pak se odvrátil, dřepl si a začal skládat nástroje do bedny. „To ta tvoje ateistická teta tě obrátila proti Bohu, viď?“

Fin zavrtěl hlavou. „Ne. Měla by radost, kdyby ze mě měla šťastného ateistu, jakým byla sama. Ale dostala mě příliš pozdě. Škoda už byla napáchaná. Už jsem se nakazil. Jakmile jednou uvěříš, je velice těžké to změnit. Já akorát přestal věřit, že Bůh je dobrý, to je celé. A jediný, kdo za to nese odpovědnost, je on sám.“ Donald se otočil na Fina s nechápavě svraštělým čelem. „Té noci, kdy mi vzal rodiče na barvaské pláni…“ pokračoval Fin a na okamžik se přinutil k úsměvu. „Jistě, byl jsem jen dítě. Dnes, v racionálnějších chvilkách, vím, že je to hloupost a že takové věci se v životě prostě stávají.“ A pak trpce dodal: „Víc než jednou.“ O důvod víc k nenávisti. „Jenom když se nemůžu zbavit pocitu, že Bůh přece jen existuje, začne se mě zase zmocňovat vztek.“

Donald se sklonil zpět ke svým nástrojům. „Ty jsi ve skutečnosti nepřišel kvůli tomu, aby ses mě zeptal, jestli jsem zabil Angela Macritchieho, že ne?“

„Neměl jsi ho zrovna v lásce.“

„Hodně lidí ho nemělo zrovna v lásce. To neznamená, že by ho zabili.“ Donald se odmlčel a potěžkával kladivo. „Ale jestli chceš znát můj názor, nemyslím si, že by to pro svět byla nějaká těžká ztráta.“

„To od tebe není dvakrát křesťanské,“ podotkl Fin a Donald hodil kladivo do bedny. „Říkáš to kvůli tomu, co nám Angel prováděl v dětství, nebo proto, že tvá dcera tvrdí, že ji znásilnil?“

„Není pochyb o tom, že to udělal.“ Donald byl v defenzivě. Vyzýval Fina, aby jeho tvrzení popřel.

„To by mě vůbec nepřekvapilo. A právě proto bych rád věděl, co se stalo.“

Donald se protáhl kolem něj do předsíně kostela. „Řekl bych, že vše, co potřebuješ, najdeš v policejním protokolu.“

Fin ho následoval. „Raději bych si to poslechl z první ruky.“

Donald se zastavil, zprudka se otočil a udělal krok ke svému bývalému spolužákovi. I dnes byl o dobrých osm centimetrů vyšší než Fin. Měřil hodně přes sto osmdesát. S přehledem by byl schopen vytáhnout na provaze stopatnáctikilogramového Macritchieho a pověsit ho na trám v přístavní boudě v Port of Ness, pomyslel si Fin. „Nechci, abys o tom s ní ty nebo kdokoli jiný ještě někdy mluvil. Ten chlap ji znásilnil a policie s ní jednala jako se lhářkou. Jako by znásilnění nebylo už tak dost ponižující.“

„Donalde, já ji nemíním ponižovat, ani ji nebudu obviňovat ze lži. Chci si jen vyslechnout její příběh.“

„Ne.“

„Podívej, nechci tlačit na pilu, ale vyšetřuju vraždu, a pokud s ní budu chtít mluvit, tak si s ní taky promluvím.“

Fin spatřil v Donaldových očích otcovský hněv. Krátce vzplanul, načež ho uhasil jakýsi vnitřní kontrolní mechanismus. „Není tu. Odjela s matkou do města.“

„Tak já přijdu jindy. Třeba zítra.“

„Možná by bylo bývalo lepší, Fine, kdyby ses nikdy nevrátil.“

Fin v Donaldových slovech i tónu cítil mrazivou výhrůžku a jen stěží si dokázal připomenout, že právě tohle býval ten chlapec, který ho chránil před šikanou a riskoval vlastní kůži, když se pro něj vrátil, aby ho zachránil té noci, kdy ho Angel Macritchie složil před crobostským obchodem. „A proč? Protože bych mohl zjistit pravdu? Proč by se měl někdo bát pravdy, Donalde?“ Donald na něj jen upíral nepřátelský pohled. „Víš, kdyby Macritchie znásilnil dceru mně, taky bych asi byl v pokušení vzít věci do vlastních rukou.“

Donald vrtěl hlavou. „Nemůžu uvěřit, že si o mně můžeš myslet něco takového, Fine.“

„I tak bych rád věděl, kde jsi byl v sobotu večer.“

„Jelikož se mě na totéž ptali už tví kolegové, předpokládám, že to najdeš v protokolu.“

„Když lže protokol, nepoznám to. V případě lidí většinou ano.“

„Byl jsem tam, kde jsem v sobotu večer vždycky. Psal jsem doma nedělní kázání. Má žena mi to dosvědčí, jestli ti bude stát za to, aby ses jí zeptal.“ Donald došel ke dveřím a podržel je Finovi, čímž mu naznačil, že jejich rozhovor je u konce. „Tak či onak, nepřísluší mi trestat hříšníky. Bůh s Angelem Macritchiem naloží dle své vůle.“

„Možná to už udělal.“ Fin vykročil do větrného odpoledne. Liják se do toho teď pustil doopravdy. Horizontálně.

Když Fin dorazil ke Gunnovu autu čekajícímu na parkovišti, byl promočený na kůži. S deštěm nasáklými kudrnami a kapkami stékajícími po obličeji a za krk klesl na sedadlo spolujezdce a s třísknutím zavřel dveře. Gunn zapnul topení a letmo se podíval na Fina. „Tak co?“

„Povězte mi, co se stalo té noci, kdy ji – jak ta dívka tvrdí – Macritchie znásilnil.“

II

Vraceli se zpátky do Stornoway a protrhaná mračna mezitím pokryla celé nebe. Roztřepené cáry modré, černé a šedofialové. Před nimi ležela rovná silnice zdvihající se k obzoru a k úzkému proužku světla pod podlitinou, z níž padala dešťová clona.

„Stalo se to asi před dvěma měsíci,“ vyprávěl Gunn. „Donna Murrayová se s pár kamarádkami opíjela v klubu Crobost Social.“

„Neříkal jste, že jí je jenom šestnáct?“

Gunn se na něj kradmo podíval, aby zjistil, jestli si nedělá legraci. „Byl jste pryč opravdu dlouho, pane Macleode.“

„Je to protizákonné, Georgi.“

„Bylo to v pátek večer. Muselo tam být pěkně živo. Některým z těch dívek přes osmnáct určitě bylo. Ale to stejně nikoho moc nezajímá.“

Šero náhle rozťalo sluneční světlo a stěrače rozmazávaly po čelním skle spolu s dešťovou vodou i sluneční paprsky. Z vřesoviště po jejich levici vyskočila duha.

„Mezi kluky a děvčaty probíhala všelijaká ta klasika. Znáte to, když se alkohol smíchá s pubertálními hormony. No nic. Macritchie byl na svém obvyklém místě u baru. Seděl na stoličce, hlavu opřenou o předloktí a chlípně koukal po všech těch mladých holkách. Těžko se dá uvěřit, že jemu – po tom množství piva, kterým roky proléval svůj tělesný systém – vůbec ještě nějaké hormony zbývaly,“ uchechtl se Gunn. „Sám jste viděl, v jakém stavu byla jeho játra.“ Fin přikývl. Angel pil hodně už jako teenager. „Nicméně z nějakého důvodu ho ten večer zaujala mladá Donna. A ze zcela nepochopitelných důvodů se zjevně domníval, že by jí mohl připadat atraktivní. Tak se nabídl, že jí koupí drink. Jeden by řekl, že když ho odmítla, mohlo to tím taky skončit. Jenže pak mu někdo podle všeho prozradil, že je to dcera Donalda Murraye, což ho jen povzbudilo.“

Fin si uměl představit, jak by dokázalo poškádlit Macritchieho zvrhlý smysl pro ironii, kdyby si mohl pořádně sáhnout na dceru Donalda Murraye. Obzvlášť když se o tom její otec musel dozvědět.

„Zbytek večera strávil tím, že ji uháněl, kupoval jí pití, kterého se ani nedotkla, snažil se ji objímat a dělal jí oplzlé návrhy. Pro všechny její kamarádky to byla velká legrace. Nikdo si nemyslel, že by Macritchie představoval opravdovou hrozbu. Prostě jen starý kořen na baru. Ale Donnu skutečně dožral. Kazil jí večer, tak se rozhodla, že půjde domů. Podle kamarádek vypochodovala pryč pěkně dopáleně. Většina lidí si toho nevšimla, ale asi o minutu později barmanka viděla, jak Macritchie sklouzl ze stoličky a namířil si to ven za ní. A tady si různé výpovědi začínají protiřečit.“

Projeli kolem hloučku puberťaček tisknoucích se k sobě v přístřeší betonové zastávky u South Dell. Tyhle konstrukce byly pro Lewis typické. Plochá střecha, pod ní čtyři otevřené buňky, které poskytovaly ochranu, ať už vál vítr odkudkoli. Fin si vzpomínal, že jim říkávali obří piknikové stolky. Omladina byla zhruba v Donnině věku a asi čekala na autobus do Stornoway, aby si večer povyrazila. Alkohol a pubertální hormony. Fin si byl jistý, že tyhle dívky nemají ani tušení, jak nebezpečný koktejl to může být. Životy se ubíraly směrem, který nikdo z nich nedokázal předvídat, který byl však zároveň naprosto předvídatelný.

„Mezi okamžikem, kdy Donna odešla z hospody, a než se dostala domů, uplynulo zhruba třicet pět minut,“ pokračoval Gunn.

Fin si našpulenými rty odfoukl. „To by zabralo maximálně deset minut.“

„Sedm. Poslali jsme policistu, aby to stopnul.“

„Takže, co se dělo během té zbývající půlhodiny?“

„No, podle Donniných slov ji Macritchie sexuálně napadl. Domů se vrátila rozcuchaná – tak se zase vyjádřil její otec –, rudá v obličeji, s rozmazaným make-upem a brečela jako děcko. Zavolal policii, která ji odvezla do Stornoway, aby ji vyslechli a nechali vyšetřit policejním lékařem. Tehdy poprvé použila slovo „znásilnění“. Tudíž někde na cestě mezi Ness a Stornoway se ze sexuálního napadení stalo znásilnění. Pochopitelně jsme, jako vždycky, potřebovali stanovit přesnou povahu napadení. Když jsme se už dostávali k podrobnostem, ta holka začala být hysterická. Nicméně – ano, potvrdila, Macritchie ji povalil na zem a strčil jí penis do vagíny. Ne, nedala k tomu svolení. Ano, je panna. Tedy, byla.“ Gunn se nejistě podíval na Fina. „Ale budu mluvit na rovinu, pane Macleode. Ani na ní, ani na jejím oblečení nebyla stopa po krvi a navenek nic nenaznačovalo, že by ji někdo povalil na zem v deštivém počasí. Na rukou neměla žádná poranění, oblečení nebylo ani promočené, ani špinavé.“

Fin byl zmatený. „Co ukázala lékařská prohlídka?“

„To je právě ono, pane Macleode. Odmítla se nechat vyšetřit lékařem. Natvrdo odmítla. Prohlásila, že by to bylo příliš ponižující. Vysvětlili jsme jí, že Macritchie může být jen stěží obviněn, pokud nebudeme mít v ruce fyzický důkaz nebo svědeckou výpověď. Jenže jediný svědek, kterého se nám podařilo najít mimo osazenstvo hospody, uvedl, že se Macritchie vydal opačným směrem než Donna. A jelikož odmítla lékařskou prohlídku…“

„Co na to její otec?“

„Ten ji celou dobu podporoval. Říkal, že pokud se dcera nechce nechat vyšetřit lékařem, je to její právo. Vysvětlili jsme mu situaci, ale rezolutně odmítl pokusit se Donnu přesvědčit, když ona nechce.“

„Jak se během toho všeho choval?“

„Řekl bych, že zuřil. Takovým tím napjatým vztekem, co svírá ruku v pěst, víte, vztekem zadržovaným uvnitř. Zvnějšku působil celkem klidně. Až moc klidně. Jako voda v přehradě, než se zvednou stavidla.“ Gunn si vzdychl. „Tak či onak, vyšetřovatelé vyslechli snad každého, kdo byl té noci v klubu, ale nikdo nemohl Donninu výpověď potvrdit. Teoreticky zůstává případ otevřený, ale de facto je už u ledu.“ Potřásl hlavou. „Jistě, lejno se drží košile. Kolovaly zvěsti a drby a spousta lidí byla přesvědčená, že Macritchie tu holku znásilnil.“

„Vy si to myslíte?“

Drobné vodní plochy, maličké lochan mozaikovitě pokrývající mokřad, se ve slunci třpytily chladnou modří. Déšť se už přehnal a na jihu se nebe vyjasnilo. Za lochan ležela mořská elektrárna Siadar, a jak se blížili k cíli, bílé domky Barvasu zachytávaly západní slunce zešikma osvětlující krajinu a rozjasňovaly mírné horské svahy v dálce na jihu.

„Rád bych řekl, že ano, pane Macleode. Podle všeho, co o tom chlapovi vím, se mi zdá, že to byl pěkný gauner. Jenže, to víte, nejsou tu žádné důkazy.“

„Neptal jsem se vás na důkazy, Georgi. Ptal jsem se, co si myslíte.“

Gunn oběma rukama pevně sevřel volant. „Tak já vám povím, co si myslím, pane Macleode, ale musí to zůstat mezi námi.“ Jen na okamžik zaváhal. „Podle mě to děvče lže jako když tiskne.“

III

Penzion Park Guest House stál v řadě pískovcových domů naproti hotelu Caladh Inn. Tmavý, deštěm zbrázděný kámen chmurně se tyčící za černě natřeným kovaným plotem. Sídlila zde jedna z lepších restaurací se zasklenou terasou přistavěnou k jídelně, aby se co nejvíce využilo letního světla. Kolem slunovratu člověk mohl večeřet o půlnoci a slunce ještě barvilo obzor dorůžova.

Chris Adams neochotně zavedl Fina do svého malého jednolůžkového pokoje v prvním patře, poté co mu Fin sdělil, že lobby v přízemí není tím pravým místem pro rozhovor. Prkna podlahy pod nohama skřípala jako mokrý sníh. Fin si povšiml Adamsova toporného držení těla. Jako by mu stoupání do schodů působilo potíže. Byl to Angličan, což Fin nečekal, a prozrazoval ho smetanový přízvuk z okolí Londýna. Asi třicet let, vysoký a hubený, s velice světlými vlasy. A na někoho, kdo pravděpodobně většinu času trávil venku bojem za práva zvířat, byl nezdravě bledý. Slonovinovou pleť však hyzdila dožluta se barvící podlitina kolem levého oka a lícní kosti. Na sobě měl plandavé manšestrové kalhoty a tričko se sloganem, který hlásal, že peněz se nenajíš. Jeho prsty byly neobvykle dlouhé, téměř ženské.

Podržel Finovi dveře do pokoje a pak ze skládací židle sklidil oblečení a papíry, aby se Fin měl kam posadit. Ložnice jako kdyby se nacházela v centru papírové detonace, během níž se na stěny přilepily tisíce lístků a kousků modré přichycovací hmoty. Mapy, poznámky, výstřižky, samolepicí lístky. Fin si nebyl jistý, jak nadšený z toho bude majitel. Postel byla poházená knihami, sešity s kroužkovou vazbou a poznámkovými bloky. Na komodě pod oknem se dělil o místo notebook s dalšími papíry, prázdnými plastovými kelímky a zbytky oběda z čínského bistra. Chris Adams měl přes James Street výhled na bezútěšný masiv betonu a skla, který kdysi býval výstavným hotelem Seaforth.

„Už jsem vám všem věnoval víc času, než zasluhujete,“ stěžoval si. „Pro to, abyste dopadli toho člověka, co mě zmlátil, nic neděláte. A pak když se ukáže, že je po smrti, mě ještě obviníte, že jsem ho zavraždil.“ Rozezněl se mobilní telefon. „Pardon.“ Přijal hovor a sdělil volajícímu, že právě nemá čas a že zavolá později. Pak se s očekáváním podíval na Fina. „No? Co chcete vědět?“

„Chci vědět, kde jste byl v pátek dvacátého pátého května letošního roku.“

Tím Adamse naprosto zaskočil. „Proč?“

„Prostě mi jen, pane Adamsi, řekněte, kde jste byl, prosím.“

„Tak to netuším. Musel bych se podívat do diáře.“

„Tak se podívejte.“

Chris Adams se na Fina díval se zřetelnou směsí ohromení a rozčilení. Se slyšitelným „tss“ se posadil na postel, načež se jeho prsty okázale roztančily po klávesnici notebooku. Monitor se s bliknutím probudil a objevila se na něm stránka s diářem. Přeskočila z denního zobrazení na měsíční a Adams od srpna přejel na květen. „Dvacátého pátého jsem byl v Edinburghu. Odpoledne jsme měli v kanceláři poradu s místním zástupcem organizace RSPCA.“

„Kde jste byl večer?“

„Nevím. Asi doma. Nevedu si společenský deník.“

„Potřeboval bych, abyste mi to potvrdil. Máte někoho, kdo by vám to mohl dosvědčit?“

Hluboký vzdech. „Roger by to mohl vědět. Je to můj spolubydlící.“

„Pak bych navrhoval, abyste se ho zeptal a dal mi vědět.“

„Co to má proboha všechno znamenat, pane Macleode?“

Fin otázku ignoroval. „Říká vám něco jméno John Sievewright?“

Adams se ani nezamyslel. „Ne, neříká. Hodláte mi prozradit, oč se jedná?“

„V brzkých ranních hodinách dvacátého šestého května tohoto roku byl nalezen třiatřicetiletý právník v oboru nemovitostí jménem John Sievewright oběšen na stromě v ulici nedaleko Leith Walk. Byl uškrcen, svlečen a měl rozříznuté břicho. Jak víte, před pouhými třemi dny potkal téměř stejný osud jistého Anguse Johna Macritchieho přímo zde na ostrově Lewis.“

Z hloubi Adamsova hrdla se ozvala krátká exploze zadrženého dechu. „A vy chcete vědět, jestli objíždím Skotsko a vykuchávám lidi? Já? To je k smíchu, pane Macleode. K smíchu!“

„Vidíte snad, že bych se smál, pane Adamsi?“

Adams zíral na Fina se strojeným výrazem, říkajícím, že nevěří svým očím. „Zeptám se Rogera, co jsme ten večer dělali. Bude to vědět. Má lepší přehled než já. Ještě něco?“

„Ano, chtěl bych, abyste mi pověděl, proč vás Angel Macritchie zbil.“

„Angel? Tak mu říkáte? Nejspíš touhle dobou už odletěl spíš do pekla než do nebe.“ Zamračil se. „Oficiální výpověď už jsem podal.“

„Mně ne.“

„No, to napadení teď stejně nemá valnou cenu vyšetřovat… když je pachatel tam, kde na něj ani vy nedosáhnete.“

„Prostě mi jen řekněte, co se stalo.“ Fin ovládl svou netrpělivost, ale cosi v jeho tónu Adams pochopil a opět si vzdychl, tentokrát ještě o něco teatrálněji.

„Jeden z vašich místních deníků, The Hebridean, publikoval článek o tom, že jsem na ostrově, abych zorganizoval demonstraci, jejímž cílem je zabránit každoročnímu vybíjení guga na An Sgeiru. Každý rok zabijí dva tisíce ptáků, víte. Prostě je zmasakrují. Škrábají se na útesy, aby ta nebohá zvířata zardousili, zatímco rodiče zoufale poletují nad nimi a naříkají pro svá mrtvá mláďata. Je to brutální. Nelidské. Možná je to tradice, ale do jednadvacátého století v civilizované zemi to nepatří.“

„Kdybychom mohli přeskočit tu přednášku a držet se faktů…“

„Předpokládám, že to schvalujete, jako všichni ostatní na tomhle bohem zapomenutém kusu pevniny. Víte, tohle jsem nečekal. Ani jeden jediný člověk na celém ostrově mě slůvkem nepodpořil. A já doufal, že shromáždím místní opozici, aby znásobila naše řady.“

„Lidé si rádi na guga pochutnají. Vám se to možná zdá barbarské, ale metoda ptáky usmrcuje téměř okamžitě.“

„Tyče s oky na konci a palice?“ Adams znechuceně zkřivil rty.

„Jsou velice efektivní.“

„Jako byste o tom něco věděl.“

„Shodou okolností vím. Absolvoval jsem to.“

Adams se na něj podíval, jako by ucítil odpornou pachuť v ústech. „V tom případě o tom s vámi nemá cenu hovořit.“

„Výborně. Mohli bychom se tedy vrátit k tomu napadení, prosím?“

Adamsův mobil opět zazvonil. Zvedl ho. „Adams… Jo, to jsi ty.“ Ztišil hlas do jakéhosi intimního tónu. „Jsi v Ullapoolu? Skvělé. Kdy přijíždí loď…? Platí, počkám v terminálu.“ Vrhl krátký, nejistý pohled na Fina. „Hele, zavolám ti později. Mám tu policii… Ano, už zase.“ Zavěsil. „Prosím o prominutí.“ Ale nestál o něj.

„To přijíždějí vaši demonstranti?“

„Ano, když to musíte vědět. Není to žádné tajemství.“

„Kolik?“

„Bude nás dvanáct. Jeden na každého ze zabijácké posádky.“

„Co chcete dělat? Lehnout si lodi do cesty?“

„Nesmírně vtipné, pane Macleode.“ S hraným pobavením zkřivil rty. „Vím, že je nedokážeme zastavit. Určitě ne letos. Ale můžeme ovlivnit veřejné mínění. Budou tu novináři a televize. Docílíme zpravodajského pokrytí na celostátní úrovni. Když se nám navíc podaří přesvědčit skotskou vládu, aby zrušila povolení k lovu, bude nezákonný. A ty nebohé ptáky už lidé jako vy prostě nebudou smět zabíjet.“

„A vy jste tohle celé vyprávěl deníku The Hebridean?“

„Ano.“

„Tak to jste se postaral o svou popularitu.“

„Chyba byla, že jsem jim dovolil, aby uveřejnili mou fotografii. Tím jsem přišel o anonymitu.“

„Co se tedy stalo?“

„Vydal jsem se do Ness obhlédnout terén. Loď podle všeho vyplouvá ze Stornoway, ale crobostští jí vyjíždějí naproti v člunu z Port of Ness. Chtěl jsem si to tam hlavně vyfotit. Je možné, že jsem byl trochu netaktní. Dal jsem si oběd v Cross Inn a někdo mě tam poznal podle fotografie v novinách. Na takové výrazivo, pane Macleode, zvyklý nejsem.“

Fin zadržel chuť se usmát. „Mluvil jste v Ness s někým?“

„No, párkrát jsem zabloudil a musel jsem se ptát na cestu. Poslední člověk, se kterým jsem před napadením mluvil, byl muž v malém obchůdku s keramikou hned za Crobostem. Takový podivný, zarostlý. Nejsem si jistý, jestli byl úplně střízlivý. Zeptal jsem se, kudy se dostanu na cestu k přístavu. Poradil mi. Vracel jsem se k autu, které stálo nějakých dvacet metrů dál po silnici. A tehdy se to stalo.“

„Co přesně?“

Adams si na posteli nepatrně poposedl a obličej se mu zkřivil. Jestli to bylo bolestí, nebo vzpomínkou na ni, Fin odhadnout nedokázal. „Předjela mě bílá dodávka. Tranzit. Něco takového. Divné bylo, že jsem si toho auta všiml už dřív. Nejspíš mě toho dne muselo sledovat a čekat na vhodnou chvíli. Nicméně, dodávka zastavila přede mnou a ze sedadla řidiče vyskočil mohutný muž, kterého jsem později identifikoval jako Anguse Macritchieho. Mám takový divný pocit, že jich v autě bylo víc. Ale nikoho dalšího jsem neviděl.“

„Řekl něco?“

„Ani slovo. Tedy v tu chvíli. Prostě mi jen začal dávat rány pěstí. Byl jsem tak zaskočený, že jsem se mu ani nesnažil uhnout. Myslím, že když mě udeřil podruhé, nohy mi prostě vypověděly poslušnost a já se sesypal jako domeček z karet. A pak mě začal kopat do žeber a do břicha. Skrčil jsem se a snažil se krýt, takže mě trefil několikrát do předloktí.“ Vyhrnul si rukávy, aby Finovi ukázal podlitiny. „Náramně milí lidé, ti vaši lovci ptáků.“

Fin věděl, jaké to je, stát se adresátem výprasku od Angela Macritchieho. Nepřál by to nikomu, ani takovému naivkovi, jako byl Chris Adams. „Macritchie není typickým zástupcem crobostských mužů. A možná vás překvapím, ale on na skálu zabíjet ptáky nejezdil. Byl kuchař.“

„Aha, tak to je pro mě skutečně útěcha.“ Z Adamsova hlasu sarkasmus jen čišel.

Fin to ignoroval. „Co se stalo pak?“

„Sehnul se ke mně a zašeptal mi do ucha, že jestli si nesbalím svých pět švestek a nevypadnu, vezme guga a narve mi ho celé do chřtánu. Pak zase nastoupil do auta a odjel.“

„Viděl jste číslo?“

„Kupodivu ano. Nevím, kde jsem vzal tu duchapřítomnost, ale dal jsem si dobrý pozor, abych si to číslo vryl do paměti.“

„Co svědkové?“

„No, okolo bylo pár domů, ale lidé tvrdí, že nic neviděli. Netuším, jak je to možné. Já viděl, jak se v oknech hýbaly záclony. A pak ten chlap z keramiky. Přišel ke mně, zvedl mě na nohy a zavedl mě k sobě, aby mi dal napít vody. Tvrdil, že vůbec nic neviděl, ale já mu to nevěřím. Stál jsem si na svém a naléhal jsem, aby zavolal policii, což udělal. Ale velice neochotně, musím říct.“

„Jestli vám Macritchie vyhrožoval, že vám narve do chřtánu celé guga, pane Adamsi, proč jste byl ještě v sobotu večer tady?“

„Protože jsem nesehnal lístky na pondělní loď. Pak ho někdo s vytříbeným vkusem zabil a teď mě odsud vaši lidé samozřejmě nepustí.“

„To, jak předpokládám, pro vás není důvod ke stížnostem, protože aspoň můžete – navzdory všemu – pokračovat v protestech.“

„Se dvěma zlomenými žebry, pane Macleode, mám důvodů ke stížnostem dost a dost, řekl bych. A kdyby policie dělala svou práci o něco lépe, tak ten váš Macritchie dnes mohl být naživu. Trpět v policejní cele, a ne být zavražděn v nějaké boudě v loděnici.“

Ano, pomyslel si Fin, to je nejspíš pravda. „Kde jste byl v sobotu v noci, pane Adamsi?“

„Tady v tomto pokoji, se smaženou rybou s hranolky. A nikoli, nemám bohužel nikoho, kdo by mi to dosvědčil, jak mi vaši lidé již nejednou radostně připomněli.“

Fin zamyšleně přikývl. Fyzicky by Adams možná byl schopen zločin provést. Za normálních okolností. Právě – za normálních okolností. Ale se dvěma zlomenými žebry? To si Fin nemyslel. „Máte rád ryby, pane Adamsi?“

Vypadalo to, že otázka Adamse zaskočila. „Nejím maso.“

Fin vstal. „Víte, jak dlouho rybě trvá, než zemře, nedostatkem kyslíku, udušením, zatímco rybářská loď vytahuje síť na palubu?“ Ale na odpověď nečekal. „Zatraceně dlouho. Déle než guga chycenému do oka.“

IV

Případu byla na stornowayské policejní stanici přidělena prostorná zasedací místnost nacházející se na konci chodby v prvním patře. Na Kenneth Street a na střechy domů, které prudce klesaly k přístavní čtvrti, hleděla dvě okna. Za stěžni rybářských trawlerů, pro dnešek již zakotvených na noc, bylo možné nad vrcholky stromů na protějším břehu zahlédnout věže Lews Castle. Pracovní stoly byly odsunuté ke stěnám i s pečlivě rozvedenými kabely napájejícími telefony, počítačové terminály a drnčící tiskárny. Na jedné zdi visely detailní fotografie místa činu a bílá tabule byla plná poznámek chvatně načmáraných modrým fixem. Na malém stolku tiše vrněl projektor.

Sedělo tu asi dvanáct policistů zaneprázdněných telefonováním a ťukáním do klávesnice. Fin usedl k jednomu z terminálů systému HOLMES, aby zjistil aktuální informace nejen o Macritchieho vraždě, ale také o jeho obvinění ze znásilnění a fyzického napadení. Navíc měl přístup k celé dokumentaci týkající se vraždy Johna Sievewrighta a možnost osvěžit si paměť desítkami zaznamenaných výpovědí a forenzními a pitevními zprávami. Byl ale unavený a nebyl si jistý, zda mu to v tuto chvíli jasně myslí. Počet policistů se postupně ztenčil na tři. Byl to dlouhý den po probdělé noci. Fin si poprvé vzpomněl na Monu. Na její výhrůžku. Zkrátka nečekej, že tu budu, až se vrátíš. A na svou odpověď. Možná by to tak bylo nejlepší. Ve dvou stručných replikách de facto ukončili svůj vztah. Ani jeden z nich to neplánoval. A bezpochyby se dostaví lítost, především kvůli těm čtrnácti promrhaným rokům jejich manželství. Fin pociťoval ale také nesmírnou úlevu. Ze srdce se mu svalila tíha tichého trápení, kterou téměř okamžitě nahradila nejistota z nepředvídatelné budoucnosti. Z budoucnosti, nad kterou se teď zrovna nechtěl zamýšlet.

„Jak to jde?“ Gunn se na kolečkové židli přisunul k němu.

Fin se opřel zády o opěradlo a mnul si oči. „Z kopce, Georgi, a pěkně svižně. Myslím, že to dneska zabalím.“

„Tak to vás doprovodím do hotelu. Tašku máte ještě pořád u mě v kufru.“

Společně prošli kolem skladu zbraní a sekce administrativního pracoviště s bledě žlutými stěnami a pastelově fialovým kobercem. Na schodišti se střetli s šéfinspektorem Smithem. „Dobře že mi nesete zprávy z pitvy,“ prohlásil.

„Žádné nejsou,“ řekl Fin a pak dodal: „Pane šéfinspektore.“ Už dávno se naučil, že neodpovídat na otázky je jediná cesta, jak se vypořádat se sarkasmem vyšších šarží.

„Patolog mě informoval ústně. Zdá se, že tu máme pár paralel s Edinburghem.“ Smith prošel kolem nich po schodech, aby svůj výškový nedostatek vykompenzoval tím, že si stoupne o schod výš.

„Nelze učinit jednoznačný závěr,“ odpověděl Fin.

Smith si ho chvíli zamyšleně prohlížel. „Radím vám, abyste se s nějakými jednoznačnými závěry po zítřku vytasil, Macleode. Nechci vás tu déle, než je nezbytně nutné. Jasné?“

„Ano, pane šéfinspektore.“

Fin se odvrátil. Ale Smith ještě neskončil: „HOLMES přišel s dalším možným propojením. Chci, abyste to hned zítra s detektivem konstáblem Gunnem prověřili. Gunn vám sdělí podrobnosti.“ Pak se otočil a vyšel schody po dvou, aniž by se ohlédl. Fin s Gunnem pokračovali do přízemí.

„Když posílá nás dva, tak bych řekl, že to za nijak zvlášť důležité nepovažuje,“ podotkl Fin.

Gunn se kysele usmál. „To jste řekl vy, pane Macleode.“

„Je tu opravdu nějaké propojení s Edinburghem?“

„Já tedy žádné nevidím.“

„Tak o co jde?“

Gunn podržel Finovi dveře a kolem recepce prošli k zadnímu vchodu. Slunce nadcházejícího večera vrhalo na parkovišti dlouhé stíny. „Macritchieho si asi před půlrokem pěkně podali za to, že pytlačil. Na jednom velkém hospodářství dole na jihozápadě ostrova. Vlastníkem je nějaký Angličan. Za rybářský lístek na lov lososa si tam účtují pořádnou pálku, a tak si majitel hledí řeku před pytláky chránit. Před rokem a něco si z Londýna přivezl jednu těžkou váhu. Vysloužilého vojáka. Znáte ten typ. Opravdový rváč. O rybaření ví houby, ale když vás při něm nachytá, tak si pište, že vám dá důkladnou lekci.“

Vytáhli Finovu tašku z kufru auta. „A on Macritchieho nachytal?“ zeptal se Fin.

Gunn přibouchl kufr a společně se vydali po cestě k přístavu. „Přesně tak, pane Macleode. A nezůstalo jen u toho. Když jsme Macritchieho dostali do rukou my, nebyl v úplně nejlepší formě. Ale nic nahlásit nechtěl. Shodil by se, kdyby přiznal, že dostal nakládačku, víte. Macritchie byl sice pořízek, ale tenhle kluk z Londýna byl profík. A to pak můžete měřit, kolik chcete, ale proti někomu takovému nemáte valnou šanci.“

„A jakou souvislost to má tedy s případem?“ Finovi se sice zamlouvala představa, že Macritchie dostal za vyučenou, ale nechápal, kam Gunn svým vyprávěním míří.

„Asi před třemi týdny tam toho chlápka přepadli. Byla jich celá parta, všichni v kuklách. Hrozně ho zmalovali.“

Prošli kolem obchůdku charity na roku Kenneth Street a Church Street. Cedulka v okně hlásala „World Fair Trade – Obchod místo pomoci“. „Takže ten počítač se ve své moudrosti domnívá, že se Macritchie tak trošičku pomstil. A co dál? Že se to tenhle bývalý voják domákl a zavraždil ho?“ rozvíjel myšlenku dál Fin.

„Řekl bych, že to je zhruba ono, pane Macleode.“

„Takže Smith v tom vidí vhodnou záminku k tomu, jak nás dva na chvíli setřást.“

„Pěkná cesta, tam dolů na jihozápad, že? Znáte Uig, pane Macleode?“

„Ano, znám ho dobře, Georgi. Často jsme tam v létě jezdili na piknik. Na pláži jsme s tátou pouštěli draka.“ Fin si vzpomněl na míle dokonale rovného písku, který se rozprostíral mezi skalními chapadly až k dalekému příboji. A na vítr, který uchopil jejich podomácku vyrobeného krabicového draka a vynesl ho prudce vzhůru, sčesával jim z obličeje divoce poletující vlasy a tahal je za šaty. A na úsměv, který poskládal otcovu tvář do vrásek, a na jeho zářící modré oči, které tak výrazně kontrastovaly s tmavým letním opálením. I na zklamání, když byl příliv a ty nekonečné plochy písku přikrylo půl metru tyrkysového moře a oni museli sedět mezi dunami a jíst sendviče.

Do vnitřního přístavu za nimi dorazil příliv a nad Finem a Gunnem se tyčily lodě přivázané v přístavišti na Cromwell Street. Pokračovali spolu na jih směrem k přístavišti North Beach a míjeli přitom les stěžňů, radarových antén a držáků na satelity. Stornoway se táhlo podél maličkého výběžku pevniny, který odděloval vnitřní přístav od mol v hlubokých vodách vnějšího přístavu, kde kotvily trajekty a ropné tankery. Hotel Crown, kde měl Fin rezervovaný pokoj, zaujímal na tomto výběžku nejlepší místo – mezi Point Street a North Beach, s výhledem na vnitřní přístav a Lews Castle. Finovi se nezdálo, že by se to tu nějak výrazně změnilo. Pár komerčních budov s novými majiteli a pár obchodů mělo čerstvě natřená průčelí. Kloboučnictví tu stálo pořád, výloha plná bizarních kreací, které si ženy na den Páně připínaly na hlavu. Na Lewisu byly klobouky pro ženy chodící do kostela nezbytnou pokrývkou hlavy, něco na způsob burky. Nad prudce se svažujícími břidlicovými střechami a vikýři vyčnívala radniční věž s hodinami. Fin s Gunnem obešli štosy proutěných košů na humry a haldy zašmodrchaných, zelených rybářských sítí. Kapitáni s posádkami vykládali z dodávek zásoby a ve čtveřicích je nosili na trawlery nebo malé rybářské čluny. Pro dnešek ještě neskončili, budou pracovat, dokud nedokončí přípravy na zítřejší den. A nad tím vším donekonečna kroužili rackové – bílé útržky na modrém nebi –, zachytávali poslední záblesky slunce a naříkavě volali k bohům.

Zastavili se na Point Street před vchodem do hotelu. Fin se rozhlédl po pěší zóně s ornamentálními květinovými záhonky a ozdobně kovanými lavičkami. O pátečních a sobotních nocích Point Street (které místní říkali prostě Přístavní) pravidelně zaplavovaly party teenagerů, kteří popíjeli plechovkové pivo, kouřili marihuanu a pochutnávali si na smažené rybě s hranolky či hamburgerech z blízkého občerstvení. Jelikož tu žádná jiná možnost, jak se bavit, nebyla, zařídila si mládež útočiště právě tady. Fin tu strávil nesčetné večery. Se spolužáky se mačkali u vchodů do obchodů, aby se schovali před deštěm, a čekali, jestli někdo ze starších kluků nedonese něco k pití. Tehdy jim to připadalo dobrodružné, plné možností. Holky, pití, sem tam si potáhnout z něčího jointu. Kdo vydržel do zavíračky, měl dost velkou šanci, že zhlédne rvačku. Nebo dvě. S trochou štěstí se člověk dozvěděl o nějaké párty a v tu dobu byl už dávno někde jinde. Každá generace šla ve šlépějích té předchozí, jako duchové otců. A matek. Teď však byla Přístavní skoro liduprázdná.

Gunn podal Finovi tašku. „Na shledanou ráno, pane Macleode.“

„Pojďte, zvu vás na jedno, Georgi.“

Gunn se podíval na hodinky. „Tak ale jen na to jedno.“

Fin se zapsal na recepci a odnesl si tašku na pokoj. Když se vrátil, před Gunnem už na ně v baru čekaly dvě pinty. V tuhle dobu v hotelovém baru skoro nikdo nebyl, ale z hospody pod nimi se ozývalo dunění hudby a vřava hlasů, jak si žízniví rybáři a dělníci ze znovu otevřené továrny v Arnishi dopřávali odměnu za náročný den. Visela tu pamětní deska připomínající známý místní skandál. Při zastávce v plavbě po Vnějších Hebridách pořádané školou si tu nezletilý princ z Walesu objednal griotku. Čtrnáctiletého Charlese pak diskrétně odvezli autem zpátky do školy v Gordonstounu na pevnině. Časy se tolik změnily.

„Podařilo se vám projít všechny dokumenty?“ zeptal se Gunn.

„Většinu.“ Pivo bylo vychlazené a osvěžující a Fin se zhluboka napil ze své sklenice.

„Našel jste něco zajímavého?“

„Kupodivu ano. Ten svědek, který vypověděl, že viděl Angela Macritchieho, jak se tu noc, kdy znásilnil Donnu Murrayovou – jak ona tvrdí –, vydal na opačnou stranu než ona…“

Gunn svraštil čelo. „Eachan Stewart. Co je s ním?“

„Takže vy jste na tom případu Adamsova napadení přímo nepracoval?“

„Já ne. Na tom dělal detektiv konstábl Fraser.“

„No, asi nemůžeme čekat, že HOLMES objeví každou souvislost. Vy Eachana Stewarta znáte?“

„Znám. Excentrický starý narkoman. Má krámek s keramikou hned za Crobostem. Už celá léta. Prodává hrnky letním turistům, co si pamatuju.“

„Měl ten krámek, už když já byl malý,“ upřesnil Fin. „Takže Macritchie Adamse ztloukl právě před krámkem Eachana Stewarta. Ten s Adamsem mluvil chvilku před napadením a chvilku po něm ho sbíral ze silnice. A přesto tvrdí, že nic neviděl. Pro Macritchieho velmi praktické, že měl v obou případech ve svůj prospěch tak neochvějného svědka. Známe mezi těmi dvěma nějaké pojítko?“

Gunn se zamyslel. „Je možné, že Macritchie Stewartovi opatřoval drogy. Už nějaký čas jsme ho podezírali, že je dealer, ale nikdy jsme ho nepřistihli při činu.“

„Myslím, že za panem Stewartem zítra zajdu na slovíčko.“ Fin se opět zhluboka napil. „Odpoledne jste, Georgi, říkal, že na Macritchieho mělo spadeno víc lidí než jen ti, které v mládí šikanoval.“

„Podle jeho bratra ano. Ale to jsou jen zvěsti.“

„Myslíte Murda Ruadha?“

Gunn přikývl.

„A co praví ta jeho zvěst?“

„Nevím, nakolik se tomu dá věřit, pane Macleode, ale Murdo si zjevně myslí, že jeho bratr měl nějaký spor s jedním bývalým spolužákem. Jmenuje se Calum Macdonald. Kdysi dávno prý skončil na vozíku po nějaké nehodě a teď pracuje na tkalcovském stavu v přístavku u svého domu. Netuším, co se mezi nimi odehrálo.“

Fin postavil svou sklenici opatrně na bar. Zvedl se mu žaludek, jen si na to vzpomněl. „Já ano.“ Gunn čekal na vysvětlení, ale žádné nepřišlo. Konečně se Fin vytrhl ze zadumání. „I kdyby Calum Macdonald nebyl ochrnutý…“ Fin si vybavil chlapcovu tvář při pádu. „…pochybuju, že by dokázal komukoli provést něco takového.“

„Murdo si myslí, že Calum si na to mohl někoho zjednat.“

Fin letmo vzhlédl ke Gunnovi a pak oči zase sklopil. Uvažoval, jestli by bylo něco takového možné. Jestli by Calum mohl na něco takového vůbec pomyslet. Ale proč, po všech těch letech? „Nemyslím,“ uzavřel to.

Gunn opět čekal vysvětlení, ale záhy mu bylo jasné, že se od Fina žádného nedočká. Mrkl na hodinky. „Asi bych měl už jít.“ Dopil a oblékl si bundu. „Mimochodem, jak jste dopadl u Adamse?“

Fin chvíli mlčel a vybavil si obraz vysokého, nemohoucího agitátora za práva zvířat. „Zajímavě. Nějak jsem došel k závěru, že by se ten člověk se dvěma zlomenými žebry do křížku s Macritchiem nepustil. Ale taky jsem si uvědomil, že tu je souvislost, která mi unikala.“

„Jaká?“

„Adams je gay.“

Gunn pokrčil rameny. „No, ne že by mě to překvapovalo, pane Macleode.“ Pak mu ale čelo svraštila náhlá myšlenka: „Nechcete mi tvrdit, že Macritchie byl gay?“

„Ne. Ale oběť z Edinburghu, John Sievewright, gay byl.“

ŠESTÁ KAPITOLA

Fin v hypnotickém stavu proplouval mezi stoly. Hudba duněla a soupeřila s vřavou hlasů a opilého smíchu. Periferním viděním Fin registroval blikající hrací automat vydávající pípání a hrčení elektronického věku. Objednal si pivo, opřel se o bar a čekal, až mu ho servírka natočí. Připadal si, jako by byl hermeticky uzavřen do neviditelné bubliny. Jako by na tomto místě jednoduše neexistoval. Rozhodl se, že si dá pivo, rybu s hranolky a půjde si brzy lehnout, ale nedokázal snést samotu hotelového baru, a tak sešel dolů do hospody a doufal, že zde najde rozptýlení od svých myšlenek. Teď si zase jednou uvědomoval, jak snadné je cítit se osamělý v davu. Ať už tito lidé byli jacíkoli, neznal je a nebyl jedním z nich.

Dočkal se své sklenice, která ztěžka dosedla do loužičky piva na barovém pultu. Peníze položil do téže loužičky a zachytil pohled barmanky. Shrábla mince do dlaně a za chvíli se vrátila s hadrem, aby pult utřela. Fin k ní vyslal zářivý úsměv, za který ho odměnila temným zamračením.

Bylo to depresivní. Zvedl sklenici k ústům, ale než se napil, zarazil se. U stolu u okna se družila skupinka dělníků, z nichž někteří si ještě ani nesvlékli montérky a kolem nichž se hromadil zástup prázdných sklenic. Někdo pronesl vtip v gaelštině a vysloužil si halasný řehot. Finovu pozornost upoutal hlavně samotný hlas, podobně jako útržek známé melodie, kterou nedokážeme přesně zařadit. Pak spatřil i tvář – šok, který následoval, se rovnal ráně pěstí na solár.

Artair se změnil. Vypadal o deset let starší než Fin. Přibral víc, než jeho postava, byť mohutná, dokázala pohodlně unést. Jemné rysy z dětství se ztratily v kulatém rudém obličeji a z kdysi hustých černých vlasů dnes zbývalo prořídlé šedé strniště. Popraskané cévky na tvářích prozrazovaly přílišnou náklonnost k alkoholu, ale oči byly jasné a bystré a stejně sytě a teple hnědé.

Artair právě jedním lokem vypil zbytek whisky a zachytil přitom Finův pohled. Zvolna odlepil skleničku od úst a nevěřícně zíral na druhý konec baru.

„Co je, Sípáku,“ všiml si toho jeden z mužů u stolu. „Děje se něco? Vypadáš, jako bys potkal ducha.“

„Však taky jo.“ Artair vstal a oba se teď s Finem na sebe dlouze dívali přes hlavy popíjejících hostů. Ostatní u stolu se otočili na Fina. „Ať se, kurva, propadnu,“ zamumlal Artair. „Fin Macleod.“ Vyprostil se od stolu, prodral se mezi těly, která je dělila, a k Finovým rozpakům ho počastoval medvědím objetím. Fin vylil půlku sklenice na podlahu. Artair odstoupil a zíral mu do tváře. „Ty vole. Kde jsi, do prdele, byl celou tu dobu?“

„Všude možně,“ odvětil Fin celý nesvůj.

„Všude těžko.“ V Artairově hlase se ozval osten. „Rozhodně ne tady.“ Podíval se na zbytky Finova piva. „Koupím ti nový.“

„Ne, to je v pohodě, vážně.“

Artair kývl na číšnici. „Ještě jednoho panáka, Mairead.“ Otočil se zpět na Fina. „Tak co furt děláš?“

Fin by si nikdy nepomyslel, jak trapně mu bude. Pokrčil rameny. Co na to říct? Jak vměstnat osmnáct let do jediné věty? „Tak různě,“ odpověděl.

Artair se usmál, ale vřelost jeho úsměvu byla nucená a osten z hlasu se mu vypudit nedařilo. „Tak to musíš mít plné ruce práce.“ Chňapl po whisky na baru. „Prý ses dal k policii.“ Fin přikývl. „Tos mohl i tady. Bejvali jsme to tu mohli dál rozjíždět. A jak to dopadlo s tvým slavným studiem?“

„Vyrazili mě v druháku.“

„To nasere. Toho času, co do toho starej vrazil, abys prolez, a ty to zvoráš?“

„Spoustu času.“

„No aspoň že to přiznáš.“ Artair se rozkašlal a nemohl se nadechnout. Vytáhl z kapsy sprej a dvakrát vdechl. Rozšiřující se dýchací cesty zhluboka nasály kyslík a Artairovi v krku zachrčely hleny. „Lepší. Nic se nemění, co?“

Fin se doširoka usmál. „Moc ne.“

Artair vzal Fina za loket a manévroval s ním ke stolu v protějším rohu lokálu. Trochu škobrtal a Fin si uvědomil, že jeho whisky měla už několik předchůdkyň. „Musíme si promluvit,“ řekl Artair.

„Vážně?“

Artair vypadal překvapeně. „Samo sebou. Musíme přece dohnat osmnáct let, hergot.“ Posadili se naproti sobě a Artair se Finovi pozorně zahleděl do obličeje. „Ty vole, to není fér. Nevypadáš ani o rok starší. Koukni na mě. Takovej tlustej vorvaň. To policajtování ti musí jít k duhu.“

„Nijak zvlášť. Snažím se dostat pryč. Studuju dálkově univerzitu.“

Artair kroutil hlavou. „Taková škoda. Copak já, u mě se to dalo čekat. Ale u tebe, Fine… Tys hrál jinou ligu. Měl jsi na víc než na poldu.“

„A co jsi celou tu dobu dělal ty?“ musel se Fin zeptat, i když měl zvláštní pocit, že to vlastně vědět nechce. Po pravdě řečeno, o tomhle člověku nechtěl vědět vůbec nic. Chtěl si Artaira pamatovat takového, jaký býval. Jací bývali jako kluci. Teď mu připadalo, jako by se bavil s někým cizím.

Artair si odfrkl v opovržení sebou samým. „Dodělal jsem praxi ve fabrice Lewis Offshore právě včas – o chlup dřív, než to tam poslali do kytek. Když to v jednadevadesátým znovu otevřeli, měl jsem asi štěstí, že mě vzali zpátky. Pak to v květnu v devětadevadesátým zavřeli zase. Zkrachovali. Zas nás všechny vykopli na ulici. Teď znovu otevřeli a vyrábí se tu větrné generátory. Představ si. Snaží se přesvědčit vládu, aby se po celém ostrově vysázely ty zasraný obří větrníky. Prý budeme energeticky soběstační. Ale zlikviduje to turistický ruch. Vždyť kdo by se sem táhl, kdyby se musel koukat na mraky větrných turbín? Celý lesy turbín.“ Kysele se usmál, obrátil sklenici dnem vzhůru a její zlatavý tekutý obsah mu zmizel v krku. „Ale Marsaili říká, ať jsem rád, že mě vzali zpátky – zase.“ Při zvuku jejího jména sebou Fin lehce trhl. Artairovi se na tváři objevil neradostný úsměv. „A víš ty co, Fine? Já jsem rád. Fakt. Ani nevíš, jak zasraně rád já jsem. Dáš si ještě?“

Fin zavrtěl hlavou a Artair beze slova odsunul židli a vydal se k baru pro další whisky. Fin seděl a upřeně zíral na stůl. Bylo nevýslovně smutné vidět kamaráda z dětství takhle zahořklého. Život se mihne kolem jako autobus o deštivé noci v Ness. Člověk se musel vynasnažit, aby ho zahlédl a aby mu autobus vůbec zastavil, jinak odjel bez něj a člověku nezbylo než se trpce trmácet domů, v lijáku a ve větru. Finovi připadalo, že je svým způsobem úplně stejný jako Artair. Zatvrzelý myšlenkou, čím to mohlo být, že člověku ten autobus tak nějak ujel, zahořklý neúspěchy a zastrašený upachtěným plahočením vstříc nejisté budoucnosti. Všechny dětské sny se navždy ztratily jako slzy v dešti. Vlastně se od sebe nijak zvlášť nelišili, on a Artair. Nakonec, když se na něj teď podíval, se mu zdálo, jako by spatřil odraz sebe samého. A co viděl, ho moc nepotěšilo.

Artair klesl zpátky na židli a Fin si všiml, že si dal dvojitou. Nalévali tu po třech centilitrech. „Víš, když jsem stál na baru, tak jsem tak přemýšlel. Stačilo se o ní zmínit. Viděl jsem ten tvůj výraz. To proto ses už nikdy nevrátil, že jo? Kvůli Marsaili, kurva.“

Fin zavrtěl hlavou. „Ne.“ Ale nebyl si jistý, zda říká pravdu.

Artair se naklonil přes stůl a upřeně se díval do Finových očí, čímž ho přiváděl do rozpaků. „Ani jsi nezavolal, nenapsal, nic. Víš, nejdřív mě to jen mrzelo. Pak mě to sralo. Ale člověk to nevydrží. Plamen nakonec sám vyhoří. A pak jsem začal mít pocity viny. Že sis možná myslel, že jsem ti ji přebral.“ Bezmocně pokrčil rameny, a když nedokázal přijít na žádné lepší vyjádření, dodal: „Víš?“

„Tak to nebylo, Artaire. Mezi mnou a Marsaili byl konec.“ Artairův oční kontakt nepolevoval. Připomínal nekonečně dlouho trvající stisk ruky a Fin se cítil čím dál trapněji. „Já v nás dva nikdy nevěřil. Fakt ne. Možná bych ji nakonec získal, ale ty a Marsaili… no, tak to mělo být. Takhle to mělo dopadnout.“

Konečně Artair pohled přerušil a lokl si whisky. „Jsi ženatý?“

Finovo zaváhání bylo nepostřehnutelné. „Jo.“

„Děti?“

Ještě před měsícem by odpověď zněla ano. Ale dnes si už nemohl dělat nároky na to, že by byl otcem. Jenže tenhle příběh vyprávět nehodlal. Ne tady, ne teď. Zavrtěl hlavou.

„My máme jen to jedno. Letos dodělal školu. Je po tátovi. Moc fištrónu nepobral. Snažím se mu sehnat práci v Arnishi.“ Artair s láskyplným úsměvem sklonil hlavu. „Ale je to hodný kluk. Tenhle týden s námi jede na skálu, aby si ulovil pár guga. Jede poprvé.“ Uchechtl se. „Jen si to vezmi, je mu přesně tolik, jako bylo nám dvěma, když jsme tam jeli poprvé.“ Vyprázdnil sklenku a s bouchnutím ji postavil na stůl. Fin viděl, jak mu účinek pití zastírá pohled. Náhle Artair zvážněl a vzhlédl k Finovi se slovy: „Proto ses už nikdy nevrátil? Kvůli tomu?“

Fin se tohoto okamžiku svým způsobem děsil. Ale od chvíle, kdy vkročil na ostrov, věděl, že se téhle konfrontaci s minulostí nevyhne. „Kvůli čemu?“ zeptal se neupřímně.

„Kvůli tomu, co se stalo na An Sgeiru.“

Fin se nedokázal Artairovi podívat do očí. Potřásl hlavou. „Já nevím,“ řekl. A myslel to vážně. „Já opravdu nevím.“

„No, jestli to kvůli tomu bylo, tak to byl hovno důvod.“

„Kdybych, sakra, nebyl tak neopatrný…“ Fin si uvědomil, že si křečovitě mne ruce položené na stole, a otočil je dlaněmi dolů, aby přestal.

„Co se stalo, stalo se. Byla to nehoda. Nebyla to ničí chyba. Nikdo ti to nikdy nekladl za vinu, Fine.“

Fin rychle vzhlédl, aby zachytil jeho pohled, a byl by rád věděl, jestli tím myslí „nikdo kromě Artaira“. Ale nezpozoroval ani známku nepřátelství, žádný signál, že by jeho starý přítel měl na mysli něco jiného, než říká.

„Tak dáš si už to pivo?“

Ve Finově sklenici zbývalo sotva na dně, ale zavrtěl hlavou. „Už jsem vypil dost.“

„Fine,“ naklonil se Artair spiklenecky přes stůl, „nikdy není dost.“ A jeho obličej rozjasnil široký, nakažlivý úsměv. „Já si jdu pro jednu na cestu.“ A opět se vydal k baru.

Fin seděl a obezřetně upíjel ze své sklenice. V hlavě se mu rojily vzpomínky. An Sgeir, Marsaili. Zvuk hlasů, které se rozlehly lokálem, ho přiměl vzhlédnout. Artairovi kumpáni odcházeli, volali na něj ode dveří a mávali mu na rozloučenou. Artair jim odpověděl letmým pokynutím ruky a na vratkých nohou si to namířil zpět ke stolu. Kolem úst se mu zachvíval úsměv jako motýl, který hledá místo, kam usednout. „Tak mě napadlo… pamatuješ si na našeho dějepisáře ve druhé třídě?“

„Na Sheda? Williama Sheda?“

„Jo, na toho. Pamatuješ na tu jeho díru mezi zubama a jak vždycky hvízdnul, když řekl s?“

Fin si ho vybavil velmi jasně, i když na Williama Sheda už přes dvacet let nepomyslel. Ta vzpomínka ho rozesmála. „Nutil nás po řadě předčítat odstavce z učebnice…“

„A všichni, když říkali s, hvízdli jako on.“

„A on na to vždycky: ‚Přestaň s tím!‘“ doplnil Fin a jeho s zahvízdlo přesně jako Shedovo. Oba se nad tou absurditou dali do smíchu.

„Pamatuješ,“ vzpomínal Artair, „jak se nás tenkrát snažil rozsadit a chytil mě za ucho a táhl k jiné lavici?“

„Jo, a ty ses pokoušel sáhnout po aktovce a on si myslel, že se mu chceš vysmeknout, takže jste se tam nakonec před celou třídou začali prát.“

Artair se při té vzpomínce smíchem téměř zalykal. „A ty jsi tam, ty mizero, jen seděl a chechtal ses.“

„Když on furt hvízdal to své ‚Sedni si, ty syčáku!‘“

Tím Fin seslal na Artaira další záchvat smíchu. Slzy mu stékaly po brunátných tvářích, už zase nemohl dýchat a musel sáhnout po spreji. I u Fina smích uvolnil dosavadní napětí – osvobodil ho od stresu z toho, že mluví s kamarádem, ze kterého se stal cizí člověk. Oba byli zase dva školáci, kteří se infantilně řehtají svým dětským vzpomínkám. Ať už se od sebe za ty roky vzdálili, jak chtěli, právě tyto jejich vzpomínky je vždycky budou spojovat. Jako pouto na celý život.

Smích odezněl s tím, jak se postupně začali ovládat, a zvážnělí se dívali jeden na druhého. Opět dospělí. Až do chvíle, kdy z Artairových chvějících se rtů zase náhle explodoval smích a oni začali nanovo.

Když se Artair konečně vzpamatoval, podíval se na hodinky. „Do prdele, musím vypadnout.“

„Do Ness?“

Artair přikývl.

„Jak se tam dostaneš?“

„Parkuju na nábřeží.“

„Nechceš, doufám, řídit?“

„No, ten křáp sám od sebe nepojede.“

„Nemůžeš řídit. Zabiješ se. Nebo někoho jiného.“

„Jejda,“ zahrozil Artair na Fina prstem. „Já zapomněl. Ty jsi teď polda. Co uděláš? Zatkneš mě?“

„Dej mi klíčky, odvezu tě.“

Artairův úsměv zmizel. „To jako vážně?“

„To jako vážně.“

Artair pokrčil rameny, vylovil z kapsy klíčky a pustil je na stůl. „To mám dneska šťastný den, co? Policejní doprovod až domů.“

Nebe bylo zešeřele modré a slunce mizelo za cínové mraky, které začínaly kypět na západním obzoru. Od poloviny srpna se noci velmi rychle prodlužovaly, a přesto tu bylo větší světlo než třeba v Londýně za vrcholícího léta. Moře se dávalo na ústup a lodě na nábřeží teď klesaly spolu s odlivem. Za hodinu dvě už bude člověk potřebovat žebřík, aby se k nim dostal.

Artairovo auto, příšerně přestříkávaný Vauxhall Astra, uvnitř páchlo jako staré zmoklé tenisky. Na zpětném zrcátku se neúčinně houpal prastarý osvěžovač vzduchu ve tvaru borovice, který už dávno vzdal nerovný boj a snahu zmírnit všudypřítomný pach. Potahy byly rozdrbané a potrhané a tachometr se blížil k bodu, kdy se vynuluje a zahájí druhé kolo. Fin si uvědomil, jak ironicky se jejich osudy vyměnily. Artairův otec byl učitel, střední třída se slušným příjmem, který se vozil v nablýskaném Hillmanu Avenger, kdežto Finovi rodiče se tehdy protloukali mezi nezaměstnaností a maličkým přiděleným hospodářstvím a jezdili ve starém, otřískaném fordu. Dnes pracoval Artair ve stornowayské fabrice a řídil auto, které už příště nejspíš neprojde technickou kontrolou, kdežto Fin byl vyšetřovatel s vysokou hodností a vozem Mitsubishi Shogun. V duchu si poznamenal, že nikdy nesmí Artairovi říct, jaké má auto.

Vklouzl na sedadlo řidiče, zapnul si pás a otočil klíčkem v zapalování. Motor zakašlal, prskl a zhasl.

„Hergot,“ komentoval to Artair. „Můj sprej by mu udělal dobře. Mám na to takovou menší fintu: spojka a plyn až na podlahu. Jakmile naskočí, nohy z pedálů. Poběží jak hodinky. Co ty máš za auto, Fine?“

Fin se soustředil na menší fintu, a jakmile motor s výbuchem ožil, jakoby mimochodem odpověděl: „Ford Escort. Ve městě člověk kdovíjaký motor nepotřebuje.“ A ta lež zanechala v jeho ústech nepříjemnou pachuť.

Vyjeli na Cromwell Street, a když mířili na sever na Bayhead, nebyl skoro žádný provoz. Přední světla však měla v nastalém šeru mizivý účinek a Fin málem přehlédl příčný práh na křižovatce u dětského hřiště. Narazili na něj příliš rychle a vůz se otřásl.

„Hele, dávej pozor,“ ozval se Artair. „Musím z téhle staré dámy ještě pár mil vyždímat.“ Fin ucítil odér whisky – to jak Artair zhluboka vydechl a řekl: „Ještě jsi mi neřekl, proč jsi přijel.“

„Neptal ses.“

Artair otočil hlavu a vrhl na něj pohled, kterému se Fin pečlivě vyhnul.

„Tak se ptám teď.“

„Přidělili mě k vyšetřování smrti Angela Macritchieho.“ Fin vycítil Artairův náhlý zájem a zaregistroval, že se k němu teď na sedadle otočil celým trupem.

„Ty vole, fakt? Já myslel, že pracuješ v Glasgow.“

„V Edinburghu.“

„Ale proč tě teda nasadili tady? Protože jsi ho znal?“

Fin zavrtěl hlavou. „Pracoval jsem na jednom případu v Edinburghu, který byl… řekněme dost podobný. Stejný modus operandi. To je…“

„…způsob provedení, já vím. Taky čtu detektivky, kurva, ne?“ Artair se zachechtal. „Tak to je sranda. Ty skončíš zpátky tady, abys vyšetřoval vraždu chlápka, co nám všem dával čočku, když jsme byli malí.“ Náhle ho něco napadlo. „Viděl jsi ho? Myslím na pitvě.“

„Ano.“

„A…?“

„Ani se neptej.“

„Ale já se ptám. Angela Macritchieho jsem nikdy neměl zrovna v lásce.“ Chvíli se nad celou věcí zamýšlel a pak pronesl uvážlivý závěr: „Sráč jeden. Ten, kdo mu to provedl, by měl dostat metál.“

Když přejížděli křižovatku se silnicí vedoucí přes vřesoviště směrem k Barvasu, nebe bylo na západě ještě světlé a potřísněné šmouhami tmavé nafialovělé šedi a blednoucí růžové. Nad mořem se kupila mračna jako vzdouvající se černý dým. Na východě byla obloha temná. Ve chvíli, kdy míjeli kolibu se zelenou střechou, nebylo ji už skoro vidět, a Fin zaslechl, jak Artair na sedadle vedle něj tiše pochrupuje. V Barvasu svítily pouliční lampy. Fin zabočil na sever a rozjel se směrem k Ness.

Měl skoro dvacet minut na přemýšlení, nerušené Artairovým opileckým blábolením. Skoro dvacet minut, aby se připravil na okamžik, kdy bude poprvé od pohřbu své tety stát tváří v tvář Marsaili. Po skoro osmnácti letech. Vůbec netušil, co může očekávat. Vždyť Artair se tolik změnil. Pozná vůbec po takové době v Marsaili ještě onu dívku s cůpky a modrými mašlemi?

Projížděli liduprázdnými vesnicemi, kde jedinou známkou života byla žlutavá záře v oknech domků. Bůhví odkud se náhle se štěkotem vynořil pes a Fin musel prudce stočit volant, aby se mu vyhnul. Větráním prosakovala do auta vůně rašelinového kouře a Finovi se vybavily dlouhé cesty autobusem, které kdysi společně s Artairem týden co týden absolvovali, každý na svůj internát ve Stornoway. Vrhl letmý pohled na sedadlo vedle sebe a v záblesku světla z pouliční lampy spatřil, jak Artairova čelist ochable visí a z koutku otevřených úst mu stéká úzký pramínek slin. Mrtev pro svět. Útěk poskytnutý alkoholem. Finův útěk z ostrova byl fyzický. Artair si našel jiný způsob.

Když dojeli do Crossu, Fin si uvědomil, že vlastně vůbec neví, kde Artair bydlí. Natáhl se a zatřásl mu ramenem. Artair zamručel, otevřel jedno oko a hřbetem ruky si utřel ústa. Na několik okamžiků byl dezorientovaný a slepě zíral předním sklem ven. Pak se na sedadle narovnal. „To byl fofr.“

„Já nevím, kde bydlíš.“

Artair se na něj podíval s nevěřícím výrazem v obličeji. „Cože? Neříkej mi, že jsi zapomněl, kde bydlím! Bydlím tam celý život, kurva!“

„Aha.“ Fina nenapadlo, že by se Artair s Marsaili mohli usadit v domku Macinnesových.

„No jo, já vím, je to smutný, co? Zůstat v baráku, kde jsem se narodil.“ Do hlasu se mu vrátila trpkost. „Na rozdíl od tebe jsem měl závazky.“

„Mámu?“

„Jo, mámu.“

„Ona ještě žije?“

„Ne asi, nechal jsem si ji vycpat, abychom ji mohli posadit do křesla u krbu a ona nám dělala po večerech společnost. Ovšemže ještě žije! Myslíš, že bych tu celý ty roky trčel, kdyby nežila?“ vymáčkl ze sebe s posledním dechem zoufale Artair a vnitřek auta zaplnil pach alkoholových výparů. „Kristepane! Osmnáct let tu starou mrchu ve dne v noci krmím lžící. Nosím ji na hajzl, vyměňuju jí plíny – pardon, inkontinenční vložky. A víš, co mě sere nejvíc? Moc toho nezvládne, ale mluvit dokáže skoro tak dobře jako ty nebo já a značná část jejího mozku je stejně mazaná jako dřív. A podle mě se vyžívá v tom, že mi dělá ze života peklo.“

Fin nevěděl, co na to říct. V duchu se ptal, kdo ji krmí a přebaluje, když je Artair v práci. Ten jako by mu četl myšlenky, dodal: „Jistě, Marsaili je na ni hodná. A ona má Marsaili ráda.“ Před Finem se náhle vykreslil obrázek toho, jak jejich život musel celé ty roky vypadat. Uvězněni ve stejném domě, přikováni rodinnými povinnostmi k potřebám stařeny, již o většinu tělesných a mentálních sil připravila mrtvice, kterou utrpěla, ještě když byl Artair v pubertě. A Artair jako by mu opět četl myšlenky, poznamenal: „Jeden by si řekl, že po všech těch letech bude mít alespoň dost slušnosti na to, aby umřela a nechala nás konečně žít.“

Fin odbočil na úzkou asfaltku, která vedla na kopec, kde ji ještě půl míle po útesu lemovalo crobostské pouliční osvětlení. Projeli pod stínem kostela a Fin si všiml, že na faře se svítí. Za zatáčkou silnice prudce stoupala k domku Macinnesových, který byl vestavěný do svahu svažujícího se k útesům. Z oken prýštilo světlo, dopadalo na hromadu rašeliny a ozařovalo pravidelnou strukturu kusů paliva pečlivě vyskládaných do stromečku, přesně jako to dělal Artairův otec. O pár set metrů dál rozeznával Fin černající se obrys domku svých rodičů, jako nejasnou šmouhu proti nočnímu nebi. Žádná světla, opuštěný.

Zpomalil, sjel na příjezdovou cestu k Macinnesovým a zastavil před garážovými vraty. Záblesk měsíce skropil oceán pod sebou kaňkou rozlámaného stříbra. V kuchyni se svítilo a v okně bylo vidět postavu u dřezu. Fin si s trhnutím uvědomil, že je to Marsaili. Dlouhé plavé vlasy, dnes trochu tmavší, měla přísně sčesané do ohonu v týle. Nebyla nalíčená a vypadala tak nějak ztrhaně, bledá, s kruhy pod modrýma očima, které ztratily svůj třpyt. Když zaslechla auto, vzhlédla, ale Fin zhasl světla, aby neviděla nic než svůj odraz v okenní tabulce. Rychle se odvrátila, jako by ji zklamalo, co spatřila, a on v ní na prchavý okamžik opět zahlédl onu dívku, která mu učarovala od první chvíle, kdy ji potkal.

SEDMÁ KAPITOLA

Trvalo mi celý rok, než jsem sebral odvahu, abych se postavil rodičům a zašel v sobotu na farmu za Marsaili.

Ke lhaní jsem se neuchyloval často. Ale když už jsem si nějakou lež vymyslel, dal jsem si dobrý pozor, aby zněla věrohodně. Slyšel jsem jiné děti, jak vykládají svým rodičům a učitelům báchorky, na kterých jsem i já poznal, že nejsou pravdivé. A na tvářích dospělých bylo okamžitě vidět, že to vědí i oni. Bylo důležité vymyslet si něco uvěřitelného. A nepřišlo-li odhalení, schoval si to člověk do šuplíku propříště, aby to mohl využít, jakmile se naskytne vhodná chvíle. Proto mi neměli rodiče důvod nevěřit, když jsem jim to sobotní dopoledne tvrdil, že si jdu hrát k Artairovi. Ostatně, jakou by šestiletý kluk mohl mít pohnutku, aby v něčem takovém lhal?

Samozřejmě jsem jim to řekl anglicky, protože jsme už doma gaelsky vůbec nemluvili. Naučit se anglicky bylo snazší, než jsem čekal. Otec koupil televizi. Nerad. A já u ní vysedával jako přilepený celé hodiny. V onom věku jsem byl jako houba, která nasává vše ze svého okolí. Bylo to prosté. Zatímco dřív existovalo pro všechno jen jedno slovo, teď tu byla zkrátka slova dvě.

Tatínek byl zklamaný, že jdu za Artairem. Celé léto opravoval starý dřevěný člun, který moře vyplavilo na břeh. Neměl jméno. Všechnu barvu vybělila slaná voda. Přesto podal do Stornoway Gazette inzerát, ve kterém loď popsal a slíbil ji vrátit právoplatnému majiteli, pokud se o ni přihlásí. Řekl bych ale, že byl celkem rád, když si pro ni nikdo nepřišel, a on ji tak mohl začít s klidným svědomím dávat do pořádku.

Celé hodiny jsem mu to léto pomáhal s odstraňováním starého nátěru z trupu lodi nebo jsem mu přidržoval ponk, aby se nekymácel, když na něm řezal nové vzpěry z dalšího dříví, které moře vyplavilo. Vidlice na vesla sehnal velmi levně na jedné dražbě ve Stornoway a nová vesla vyrobil sám. Říkal, že by chtěl do člunu zasadit i stěžeň a vyrobit plachtu z plátna, které jsme také našli na pláži při jedné ze svých dobrodružných hledačských výprav. V kůlně měl starý přívěsný motor a chtěl se pokusit ho zprovoznit. Pak by mohla loď pohánět síla vesel, větru nebo paliva. To všechno ale vyžadovalo svůj čas. Nejdřív ji chtěl hlavně – jakmile bude hezky – spustit na vodu a doveslovat na ní ze zátoky u Port of Ness do crobostského přístavu.

Zevnitř i zevně ji natřel, aby byla chráněna před slanou vodou. Nafialovo, pochopitelně, jako vše, co se v našem životě vyskytovalo. A na příď z obou stran napsal ozdobnými bílými písmeny její jméno. Eilidh, což negaelskému uchu zní přibližně jako Ei-li. Byla to gaelská forma Helen. Jméno mé matky.

Den to byl skutečně přímo ideální. Krásná zářijová sobota před rovnodenností, se kterou vždy udeří první vichřice. Zářící slunce mělo ještě sílu, hřálo a klidné moře čeřil jen lehký vánek. Dnes, oznámil otec, je ten správný den, a já byl bolestně rozpolcený. Řekl jsem však, že jsem slíbil Artairovi, že přijdu, a že ho nechci zklamat. Otec odvětil, že do příští soboty čekat nemůžeme, protože je pravděpodobné, že se počasí do té doby zkazí a Eilidh bude muset zůstat pod plachtou na zahradě až do jara. Jestli nechci jít s ním, vezme ji na vodu sám. Asi doufal, že si to rozmyslím a Eilidh na její panenskou plavbu doprovodíme společně. Nedokázal pochopit, jak bych si mohl takovou příležitost nechal ujít jen proto, abych si mohl hrát s Artairem. S ním si přece můžu hrát, kdy se mi zachce. Jenže já slíbil Marsaili – navzdory přísnému maminčinu zákazu –, že za ní v sobotu přijdu na farmu. A ačkoli mi to lámalo srdce, a otci nejspíš taky, nechtěl jsem slib porušit.

Proto jsem se jen s velmi smíšenými pocity rozloučil a vydal se po cestě k Artairovu domovu. Mé svědomí tížila vyřčená lež. Artairovi jsem tvrdil, že tu sobotu nemůžu a aby mě nečekal. Jakmile jsem zmizel z dohledu našeho domu, uhnul jsem z cesty na rašelinovou stezku a utíkal, dokud jsem si nebyl jistý, že mě z crobostské silnice nikdo neuvidí. Odtud mi zkratkou přes vřesoviště trvalo asi deset minut, než jsem se dostal na silnici mezi Crossem a Skigerstou a zahnul na západ k Mealanais. Tuhle cestu jsem už dobře znal, protože poslední rok jsem s Artairem doprovázel Marsaili domů. Poprvé jsem se však odvážil jít za ní v sobotu. Dostaveníčko domluvené v tajnosti během spěšného rozhovoru na školním hřišti. Artair se nesměl nic dozvědět. To byla moje podmínka. Chtěl jsem mít pro jednou Marsaili jen pro sebe. Ale když jsem klopýtal ze svahu na pěšinu vedoucí k mealanaiské farmě, pocit viny z toho podvodu mi zvedal žaludek jako z přejedení.

U bílé brány jsem s rukou na petlici zaváhal. Pořád ještě jsem si to mohl rozmyslet. Kdybych celou cestu zpátky běžel, asi bych se stihl vrátit, než otec naloží loď na přívěs, a nikdo by nic nepoznal. Po větru se ke mně ale donesl jasný a rozjařený hlásek.

„Fi-ne… Nazdar, Fine!“

A já vzhlédl a uviděl Marsaili, jak utíká po cestičce od farmy. Musela mě vyhlížet. Nemohl jsem couvnout. K bráně doběhla udýchaná, tváře zrůžovělé, a její modré oči zářily jako květy v obilí. Vlasy měla zapletené do copů jako onoho prvního dne ve škole a mašle jí barvou ladily k očím.

„Pojď.“ Otevřela bránu, chytila mě za ruku, a než jsem si to stihl uvědomit, prošel jsem zrcadlem do Marsailina světa.

Její maminka byla nesmírně milá žena vonící po růžích. Mluvila s podivným, měkkým anglickým přízvukem, který zněl mému uchu téměř jako hudba. Zdobily ji vlnité hnědé vlasy a čokoládové oči a přes smetanový vlněný svetr a modré džíny si uvázala zástěru s potiskem. Na nohou měla zelené holínky a podle všeho jí nevadilo, že po dlaždicové podlaze v kuchyni roznáší zaschlé bláto. Odehnala na dvůr dvě rozdováděné border kolie, pozvala nás ke stolu a nalila nám každému vysokou sklenici domácí citronády. Říkala, že mé rodiče často vídá v kostele, ačkoli já si neuvědomoval, že bych ji kdy viděl. Byla samá otázka. Co dělá můj tatínek? Co dělá maminka? Co bych chtěl dělat, až vyrostu? Neměl jsem nejmenší tušení, ale nechtěl jsem to přiznat. Tak jsem odpověděl, že chci být policista. Překvapeně pozdvihla obočí a pochválila mě, že to je dobrá volba. Celou dobu jsem na sobě cítil Marsailin upřený pohled. Ale nechtěl jsem se na ni otočit, protože jsem věděl, že bych se začal červenat.

„Zůstaneš na oběd?“ zeptala se Marsailina maminka.

„Ne,“ odpověděl jsem chvatně, načež jsem si uvědomil, že to možná znělo trochu nevychovaně. „Slíbil jsem, že budu doma ve dvanáct. Maminka prý bude něco vařit. A pak pojedeme s tátou na loď.“ Zjišťoval jsem, že jedna lež často vede k další. A pak k další. Začala se mě zmocňovat panika, že se bude vyptávat dál a já budu muset znovu a znovu lhát. „Mohl bych poprosit ještě o trochu citronády?“ pokusil jsem se změnit téma.

„Ne,“ odpověděla Marsaili. „Později.“ A mamince oznámila: „Jdeme si hrát do stodoly.“

„Dobře. Ale pozor, ať vás nepokoušou všenky.“

„Kdo?“ zeptal jsem se, když jsme vyšli na dvůr.

„Všenky. Nejsou vidět. Žijou v seně a koušou do nohou. Koukni.“ A vyhrnula si nohavice, aby mi ukázala drobné červené štípance, které měla rozškrábané do krve.

Zděsil jsem se. „Tak proč do té stodoly jdeme?“

„Hrát si. Je to v pohodě, máme oba kalhoty. A tebe stejně nejspíš kousat nebudou. Táta říká, že mají rádi jen anglickou krev.“ Zase mě vzala za ruku a vedla mě přes dvůr, kde se před námi po dlažbě dalo na útěk asi půl tuctu slepic. Nalevo stál kamenný kravín, kde se krmily a dojily krávy. V chlívku se mezi rozházeným senem a nasekaným tuřínem rochnili tři mohutní růžoví vepři. Vypadalo to, že nedělají nic jiného, než že žerou, kadí a čurají. Nasládlý, pronikavý pach prasečího hnoje prostupoval vzduchem a já se zašklebil a řekl:

„Tady to ale smrdí.“

„Jsi na farmě.“ Marsaili jako by to ani nepřipadalo hodné komentáře. „Na farmách to vždycky smrdí.“

Stodola byla obrovská a balíky sena ležely naskládané skoro až ke střeše z vlnitého plechu. Marsaili začala šplhat na spodní balíky, a když si všimla, že jsem zůstal dole, otočila se a mávala na mě, abych lezl za ní, podrážděná, že ji nenásleduju.

„Tak dělej!“

Váhavě jsem vylezl za ní až ke střeše. Tam nás úzký průlez zavedl do prostoru, kde balíky vytvářely malý pokojík, který byl skoro celý uzavřený – až na místo, kudy sem zespodu vedly balíkové schody.

„To je moje schovka. Postavil mi ji tatínek. Samo sebou, přijdu o ni, až začneme seno používat ke krmení… Jak se ti líbí?“

Líbila se mi náramně. Já žádné místo jen sám pro sebe neměl, až na maličký podkrovní pokojík, který postavil tatínek, ale tam člověk nemohl dělat nic, aniž by o tom věděl celý dům. Tak jsem většinu času trávil venku. „Je dokonalá.“

„Koukáš někdy v televizi na kovboje?“

„Jasně,“ pokusil jsem se působit nenuceně. Viděl jsem něco, co se jmenovalo Alias Smith and Jones, ale moc jsem tomu nerozuměl.

„Bezva. Mám skvělou hru na kovboje a indiány, kterou si zahrajeme.“

Nejdřív jsem si myslel, že tím míní nějakou deskovou hru. Ale pak mi vysvětlila, že já budu kovboj zajatý kmenem bojovníků a ona indiánská princezna, která se do mě zamilovala a pomůže mi utéct. Nepodobalo se to žádné hře, kterou jsme kdy s Artairem hráli, a nijak zvlášť se mi do toho nechtělo. Ale Marsaili už měla všechno vymyšlené a ujala se vedení způsobem, který mi mnoho prostoru na protesty neponechával.

„Ty si sedneš sem.“ Zavedla mě do kouta, kde jsem si musel přidřepnout zády k balíkům. Na chvilku se otočila, aby vytáhla cosi z úkrytu v seně, načež se zjevila s kusem provazu a velkým červeným šátkem v rukou. „A teď tě svážu.“

Neznělo to moc lákavě, tak jsem se začal zvedat. „Podle mě to není moc dobrý nápad.“

Jenže ona mě s nečekanou rozhodností strčila zpátky do dřepu. „Ale je. Nejdřív tě musím svázat, abych tě pak mohla přijít rozvázat. Umíš se snad svázat sám?“

„To asi ne,“ uznal jsem značně neochotně její argument. Marsaili se pustila do svazování mých rukou za zády, potom na provaze udělala smyčku, kterou mi spoutala kotníky, takže jsem seděl s koleny pod bradou. Když Marsaili poodstoupila a se spokojeným úsměvem zkoumala výsledek své zručnosti, připadal jsem si jako bezmocný uzlíček. Začínal jsem vážně pochybovat, zda bylo moudré na farmu chodit. Představoval jsem si, že budeme dělat ledacos, ale tohle rozhodně ne. A mělo být hůř. Marsaili se nade mnou sklonila a šátkem mi zavazovala oči.

„Počkej, co to děláš?“ uhnul jsem hlavou, abych se ji pokusil zadržet.

„Seď klidně, ty trdlo. Musím ti zavázat oči. Indiáni vždycky svým zajatcům zavazují oči. A vůbec, kdybys viděl, jak se blížím, mohl bys všechno prozradit.“

Teď už ve mně klíčilo podezření, že to Marsaili nemá v hlavě v pořádku, a začala se mě zmocňovat panika. „Prozradit komu?“ Rozhlédl jsem se po jejím úkrytu v seně. „Vždyť tu nikdo není!“

„To se ví, že je. Ale teď zrovna všichni spí. A právě díky tomu se můžu proplížit tmou a osvobodit tě. Tak se nehýbej, ať ti můžu dát přes oči ten šátek.“

Nebyl jsem zrovna v pozici, kdy bych se mohl stavět na odpor, protože už jsem jí dovolil, aby mě svázala, tak jsem jen nahlas vzdychl a s rozhořčenou rezignací se podvolil. Zase se nade mnou sklonila a zakryla mi oči šátkem, který zavázala v týle. Svět zčernal. Až na místa kolem okraje šátku, kudy se dokázalo prodrat trochu světla. Tam byl svět červený.

„Tak. A teď ani muk,“ zašeptala Marsaili a já slyšel šustit seno, jak se vzdalovala. Pak ticho. Velmi dlouhé ticho. Ticho dlouhé tak, až jsem dostal strach, že utekla a z legrace mě tu sešněrovaného a se zavázanýma očima nechala. Alespoň že mi nedala i roubík.

„Co se děje?“

A odkudsi, z mnohem menší vzdálenosti, než jsem čekal, se v odpověď ozvalo: „Pšššššš! Uslyší tě!“ Marsailin hlas nezněl už ani jako šepot. Spíš jako dech.

„Kdo?“

„Indiáni.“

Vzdychl jsem a čekal. A čekal. Nohy mi začínaly tuhnout a já si je nemohl narovnat. Zavrtěl jsem se ve snaze změnit polohu a seno zašustilo.

„Pšššššš!“ napomenula mě znovu Marsaili.

Teď už jsem slyšel, jak kolem mě ve své tajné skrýši krouží. A zase ticho. A najednou jsem na tváři ucítil její horký dech. Neuvědomil jsem si, že by mohla být tak blízko. Leknutím bych byl vyskočil do vzduchu. Její dech v sobě ještě měl sladkou vůni citronády. Pak se pár hebkých, vlhkých rtů přitiskl na má ústa a já ucítil i chuť. Jenže jsem se tak vyděsil, že jsem prudce zaklonil hlavu a udeřil se o balík, který jsem měl za zády. Slyšel jsem, jak se Marsaili chichotá. „Přestaň!“ vykřikl jsem. „Okamžitě mě rozvaž!“ Ale ona se pořád jen chichotala. „Marsaili, já to myslím vážně. Rozvaž mě. Rozvaž mě!“ Měl jsem slzy na krajíčku.

Odněkud zezdola se ozvalo volání: „Haló… jste v pořádku, tam nahoře?“ Byla to Marsailina maminka.

Do ucha mi zaduněl Marsailin hlas, jak zahulákala zpátky: „Nic se neděje, mami. My si jenom hrajeme!“ A rychle mě začala rozvazovat. Jakmile jsem měl osvobozené ruce, strhl jsem si šátek a vyškrábal se na nohy, abych pokud možno získal zpět svou důstojnost.

„Asi byste měli na chvíli slézt dolů,“ volala Marsailina maminka.

„Tak jo,“ odpovědělo jí Marsailino volání. Sehnula se a rozvázala mi nohy. „Hned jsme tam.“

Hřbetem ruky jsem si utřel ústa a vztekle jsem se na ni podíval. Ale ona se na mě jen sladce usmála. „To byla legrace, co? Škoda že se indiáni probudili.“ A už skákala po balících k mamince, která na nás dole čekala. Vytřepal jsem si z vlasů seno a následoval ji.

Na tváři Marsailiny maminky jsem ihned poznal, že se něco stalo. Jako by se trochu zardívala. „Mám dojem, že jsem asi zkazila hru,“ řekla a její čokoládové oči se na mě dívaly skoro omluvně.

Marsaili se zamračila. „Jak jako?“

Ale její maminka ze mě nespouštěla oči a pokračovala: „Volala jsem vašim a ptala se, jestli u nás můžeš zůstat na oběd, že bych tě pak odvezla domů.“ Ihned jsem klesl na mysli a cítil jsem, jak se na mě Marsaili zmateně otočila. „Neřekl jsi nám, že ti rodiče zakázali, abys sem chodil sám, Fine.“ Do háje, pomyslel jsem si. A je po všem. „Tvůj tatínek už si pro tebe jede.“

Věrohodné lži mají tu nevýhodu, že jakmile při nich člověka přistihnou, už mu nikdo nevěří, i když mluví pravdu. Maminka si mě doma posadila a vyprávěla mi o chlapci, který volal, že jdou vlci. Slyšel jsem ten příběh poprvé. Ovšem maminka měla na barvité popisy talent. Klidně mohla být spisovatelkou. Nevěděl jsem sice tak úplně, co jsou lesy, protože u nás žádné stromy nerostly, ale v jejím vyprávění vyznívaly temně a děsivě a za každým kmenem číhali vlci. Co jsou vlci, jsem taky nevěděl. Ale znal jsem vlčáka Artairových sousedů, Seorase. Obrovské zvíře. Větší než já. A maminka chtěla, abych si představil, co by se stalo, kdyby Seoras zdivočel a zaútočil na mě. Takoví jsou vlci, vysvětlovala mi. Měl jsem bujnou fantazii, a tak jsem si představoval, jak chlapec, kterého před vlky v lesích varovali, z legrace volá „Vlci! Vlci!“ a jak se mu všichni ze vsi rozběhnou na pomoc. Dokonce jsem si dokázal představit, že to udělá i podruhé, podle toho, jaké reakce se poprvé dočkal. Že by to udělal potřetí, se mi moc věřit nechtělo – ale došlo mi, že kdyby ano, pak ti, kteří mu přiběhli na pomoc předtím, si budou myslet, že je to zase jen hra. A maminka mi pochopitelně vyprávěla, že vlci doopravdy přišli, ale chlapcovo volání už nikdo nebral vážně. A vlci ho sežrali.

Tatínka jsem spíš zklamal, než rozzuřil. Zklamalo ho, že jsem se radši vytratil za nějakou holkou z farmy, než abych se s ním vydal na panenskou plavbu lodí, na které jsme celé léto pracovali. Řemen na mě ale nevzal kvůli tomu zklamání, nýbrž proto, že jsem lhal. A ty rány koženým páskem dopadající palčivě na má stehna a maminčino vyprávění o vlcích mě toho dne přiměly k rozhodnutí, že už nikdy lhát nebudu. Leda bych se zapomněl, to se rozumí.

Otec vzal Eilidh na vodu sám. Mě poslali do pokoje, abych se vybrečel a přemýšlel o tom, co jsem provedl. Dostal jsem na celý měsíc o sobotách domácí vězení. Měl jsem dovoleno hrát si v domě nebo na zahradě, ale nikam jinam jsem nemohl. Artair směl chodit k nám, ale já k němu ne. A čtyři týdny jsem nedostával kapesné. Artairovi to nejdřív připadalo k popukání a mému neveselému osudu se posmíval – zejména proto, že šlo o Marsaili. Brzy toho ale měl plné zuby. Když si se mnou chtěl hrát, musel se držet buď u nás doma nebo na zahradě stejně jako já. Nakonec se jeho vztek obrátil proti mně a dával mi kázání, že příště musím být opatrnější. Řekl jsem mu, že žádné příště nebude.

Přestal jsem Marsaili po škole doprovázet domů. S Artairem jsme s ní šli vždycky jen na konec silnice k Mealanais a dál musela jít sama, zatímco my pokračovali úzkou asfaltkou do kopce ke Crobostu. Taky jsem si po incidentu s provazem a zavázanýma očima začal dávat na Marsaili pozor, takže jsem se jí na hřišti o přestávkách a v době oběda většinou vyhýbal. Žil jsem v hrůze z toho, že se někdo dozví o tom polibku ve skrýši na seníku. Dovedl jsem si představit, jak by se ostatní kluci bavili na můj účet.

Bylo jen pár týdnů po Vánocích a mě poprvé v životě skolila chřipka. Myslel jsem, že umřu. Maminka si to možná myslela taky, protože jediné, na co si z toho týdne dohromady vzpomínám, je, že pokaždé když jsem otevřel oči, seděla u mě se studeným, mokrým hadrem, který mi přikládala na čelo, a šeptala mi láskyplná a povzbudivá slova. Bolel mě každičký sval v těle a zmítal jsem se mezi spalujícími horečkami, při nichž se teplota šplhala k jednačtyřicítce, a záchvaty neovladatelné třesavky. Mé sedmé narozeniny ten týden minuly, aniž bych si toho vůbec všiml. Nejdřív mi bylo špatně, zvracel jsem a nemohl jsem jíst. Trvalo skoro týden, než mě maminka přesvědčila, abych si dal trochu marantového škrobu s mlékem a špetkou cukru. Chutnal mi a od té doby vždycky když ho jím, vzpomenu si na maminku a její nepolevující oporu během těch strašných dní a nocí mé první chřipky.

Vlastně to asi bylo vůbec poprvé, co jsem byl nemocný. Těžce se to na mně podepsalo. Zhubl jsem a bylo mi slabo. Uplynulo čtrnáct dní, než jsem se zotavil natolik, abych se mohl vrátit do školy. Toho dne, kdy jsem tam měl zase jít, pršelo a maminka se bála, že prochladnu. Chtěla mě odvézt autem, ale trval jsem na tom, že půjdu pěšky. Potkal jsem se s Artairem nahoře na cestě k jejich domku. Když jsem stonal, nesměl se ke mně přiblížit a taky teď po mně obezřetně pokukoval.

„Víš určitě, že už jsi v pořádku?“

„Jasně že jo.“

„Nejsi infekční nebo tak něco?“

„Ovšemže ne. Proč?“

„Protože vypadáš příšerně.“

„Díky. Hned se cítím o dost líp.“

Byl začátek února. Lehounce mžilo, tak jemně, že to okem šlo stěží rozeznat. Ale kapičky, které přinášel mrazivý severní vítr, nás na kost promáčely. Mrholilo mi za krk a za límec, takže mě látka začala na kůži dřít, tváře mi hořely a kolena jsem měl úplně zarudlá. Bylo mi nádherně. Poprvé po dvou týdnech jsem opět cítil, že žiju.

„Tak co se dělo, když jsem byl pryč?“

Artair jen neurčitě mávl rukou. „Nic zvláštního. O nic jsi nepřišel, jestli ti jde o tohle. Vlastně až na rozvrh hodin.“

„Co to je?“ Znělo to velice exoticky. Představil jsem si, jak někdo vrhá nástěnnými hodinami.

„Násobilka.“

Tomu jsem nerozuměl o nic víc, ale nechtěl jsem vypadat hloupě, a tak jsem řekl jen: „Aha.“

Došli jsme skoro ke škole a tam to z něj vypadlo. Nevinně, jako by se nechumelilo: „Přihlásil jsem se do souboru lidových tanců.“

„Do čeho?“

„Lidové tance. Znáš to…“ A zvedl ruce nad hlavu a legračně zašoupal nohama. „Pas de basque.“

Už jsem si pomalu myslel, že mu mezitím, co jsem byl pryč, přeskočilo.

„Padebask?“

„To je taneční krok, ty troubo.“

Ohromeně jsem na něj vyvalil oči. „Tancování? Ty? Artaire, tancování je pro holky!“ Nechápal jsem, co se mu přihodilo.

Pokrčil rameny a zjednodušil celou věc způsobem, kterého bych se nenadál. „Vybrala mě paní Mackayová. Neměl jsem jinou možnost.“

A mě poprvé napadlo, že ležet doma s chřipkou bylo možná štěstí. Jinak by paní učitelka třeba vybrala mě. Upřímně jsem Artaira litoval. Pochopitelně jen do chvíle, kdy jsem se dozvěděl pravdu.

To odpoledne jsme ve tři hodiny doprovázeli Marsaili kousek domů. Nebyl jsem si vůbec jistý, zda mě vidí ráda. Když jsem se posadil do lavice vedle ní, pozdravila mě chladným „ahoj“ a zbytek dne mě ignorovala. Tak mi to alespoň připadalo. Kdykoli jsem se na ni podíval nebo se snažil zachytit její pohled, zdálo se mi, že ona se mému důsledně vyhýbá. O přestávkách se na hřišti neustále držela ostatních dívek, skotačila s nimi, recitovala říkanky a skákala panáka. Teď, když jsme mířili k hlavní silnici obklopeni skupinkami dalších školáků, oslovila Artaira: „Řekla ti paní učitelka Mackayová, kdy se jede do Stornoway?“

Přikývl. „Mám potvrzení pro rodiče, aby ho podepsali.“

„Já taky.“

„Ono se jede do Stornoway?“ Neomylně jsem cítil, že jsem mimo hru. Je fascinující, kolik toho člověk může za čtrnáct dní propást.

„Na taneční soutěž,“ vysvětlovala Marsaili. „Školy z celého ostrova budou soutěžit na bývalé radnici.“

„V tanci?“ Na okamžik jsem nic nechápal, a pak – jako když se za teplého letního rána zdvihne opar na severním pobřeží – mi najednou všechno bylo jasné. Marsaili chodila na lidové tance. Proto se na ně Artair přihlásil, třebaže riskoval, že se mu budou ostatní kluci posmívat. Vrhl jsem na něj vražedný pohled. „Neměl jsi na vybranou, co?“

Jen pokrčil rameny. Všiml jsem si, že Marsaili mě pozoruje, a poznal jsem, že ji má reakce těší. Ještě si přisadila: „Když budeš chtít, můžeš vedle mě sedět v mikrobusu, Artaire.“

Artair se teď trochu styděl, a tak se tvářil, že je nad věcí.

„Možná. Uvidíme.“

Přešli jsme hlavní silnici tam, kde končila asfaltka k Mealanais, a já jsem se v duchu ptal, jestlipak ji asi doprovázel až domů v době, co jsem byl pryč. Ale zastavili jsme a bylo zřejmé, že Marsaili neočekává, že půjdeme s ní. „Tak ahoj v sobotu,“ loučila se s Artairem.

„Jasně.“ Vrazil ruce hluboko do kapes a společně jsme se vydali směrem k silnici na Crobost. Ohlédl jsem se a viděl, jak Marsaili bezstarostně hopsá cestou k Mealanais. Artair kráčel daleko rychleji než jindy, musel jsem skoro utíkat, abych mu stačil.

„V sobotu? To máte tu soutěž?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, ta bude ve školní den.“

„Tak co se děje v sobotu?“

Artair nespouštěl oči z jakéhosi bodu před námi na silnici. „Jedu si hrát k nim na farmu.“

Nemohl jsem tomu uvěřit. Tehdy jsem to ještě nedokázal přesně rozpoznat, ale vykazoval jsem všechny typické příznaky žárlivosti. Hněv, bolest, zmatení, melancholii. „To ti vaši nedovolí!“ chytal jsem se posledních stébel.

„Dovolí. Máma s tátou se s Marsailinými rodiči znají z kostela a přátelí se. Máma mě dokonce minulou sobotu do Mealanais odvezla autem.“

Myslím, že jsem měl pusu dokořán. Kdyby byl červen, nachytal bych do ní mouchy. „Ty už jsi tam byl?“ Tohle znělo opravdu neuvěřitelně.

„Několikrát.“ Mrkl na mě a samolibě se usmál. „Hráli jsme si ve stodole na indiány a kovboje.“

Jako v děsivém snu jsem před sebou viděl Marsaili, jak svazuje Artaira týmž provazem a zakrývá mu oči týmž červeným šátkem. S ústy vyschlými tak, že jsem jen stěží dokázal promluvit, jsem se zeptal: „Dala ti pusu?“

Artair se na mě prudce podíval a tvářil se naprosto znechuceně a nechápavě. „Pusu?“ V jeho hlase jsem slyšel zděšení. „Proč by mi, proboha, měla dávat pusu?“

Což bylo v hlubinách mého utrpení alespoň zrnko útěchy – když už nic jiného.

V sobotu vál severovýchodní vítr. Krutý únorový vichr, který přinesl déšť se sněhem. Stál jsem u naší brány ve žluté pláštěnce, klobouku do deště a černých holínkách a vyhlížel jsem, až okolo pojede avenger Artairových rodičů. Maminka na mě několikrát volala, že prý si tam venku uženu smrt a ať si jdu hrát dovnitř. Ale já byl odhodlaný čekat. Část mého já nejspíš doufala, že si ze mě Artair s Marsaili jen krutě vystřelili. A byl bych tam vesele stál až do oběda, kdyby to auto bývalo do té doby neprojelo. Jenže ono projelo. Jen chvíli po půl desáté. Řídila Artairova matka a na zadní okénko se tiskl Artairův obličej, zastřený zamlženým sklem, ale i tak zřetelně se usmívající od ucha k uchu. Triumfálně mi pokynul, jako princ, který si osvojuje zásady etikety. Zlostně jsem se za ním v tom nečase díval. Déšť se sněhem mě bodal do zrudlého obličeje a maskoval mé slzy. Já však cítil jejich horké stopy, jak se mi koulely po tvářích.

V pondělí ráno jsem paní učitelku Mackayovou překvapil svým návrhem: Jelikož si už s angličtinou vystačím skoro sám a nepotřebuji, aby mi někdo překládal, může mě přesadit podle abecedního pořádku, jak původně zamýšlela. Ten nápad se musel jejímu smyslu pro pořádek jistě zamlouvat, protože ochotně souhlasila. Z první řady jsem se přemístil do druhé, takže mě od Marsaili dělilo několik lavic. Marsaili neskrývala, jak je z toho nešťastná. Otočila se, lehce sklonila hlavu a vzhlédla ke mně svýma laníma očima s výrazem raněného zvířete. Neoblomně jsem ji ignoroval. Jestli měla v plánu vzbudit ve mně žárlivost, tak se jí to podařilo. Ale obrátilo se to i proti ní, protože od této chvíle jsem s ní nechtěl mít nic společného. Všiml jsem si, jak se Artair o dvě lavice dál spokojeně ušklíbl. Od teď nebudu mít nic společného ani s ním.

O přestávce jsem se od nich od obou držel co nejdál, a když zvonek ohlásil konec vyučování, vyběhl jsem ze třídy jako první. Než Marsaili s Artairem přešli hřiště, byl jsem už v půli cesty. U hlavní silnice jsem se ohlédl a spatřil Marsaili, jak utíká za mnou a za ní se trochu zadýchaně drží Artair. Ale já se rezolutně odvrátil a zamířil ke crobostské silnici tak rychle, jak jsem jen dokázal, aniž bych se dal do běhu.

Problém s pomstou ze žárlivosti je ten, že ačkoli se člověku podaří ranit druhou stranu, jeho vlastní bolest to nijak neumenší. Takže jsou nakonec nešťastní všichni. A jakmile člověk zaujme určitý postoj, je pochopitelně těžké ho změnit, aniž by se přitom shodil. Nikdy dřív jsem se necítil tak nešťastný jako ty dva dny, které následovaly, a nikdy jsem nebyl odhodlanější to vydržet.

Ve čtvrtek v poledne vyrážel taneční soubor školním minibusem do Stornoway. Pozoroval jsem je oknem v jídelně. Otřel jsem si kousek zamlženého skla a viděl jsem, jak stojí u brány a čekají, až minibus vyjede z garáže. Čtyři dívky a dva chlapci, Artair a Calum. Artair něco překotně vykládal Marsaili a snažil se udržet její pozornost. Bylo však jasně znát, jak je roztěkaná – vyhlížela ke škole v naději, že zahlédne, jak se dívám. Pociťoval jsem jakési masochistické uspokojení. Viděl jsem, jak Artair zašátral po inhalátoru a dvakrát se z něj hluboce nadechl. Bezpečný signál, že je ve stresu. Ztrácel její pozornost.

To všechno mi však onoho zdánlivě nekonečného odpoledne nebylo pražádnou útěchou. Nás pět, kteří jsme zůstali ve třídě, dostalo za úkol opisovat slova z tabule. Nejdřív velkými tiskacími písmeny, pak malými. Neustále jsem zíral z okna na ohromný mrak, který se hnal od Atlantiku, trhal se nad pobřežím a mezi chvilkovými záblesky slunečního svitu sesílal na zem prudké přeháňky. A paní učitelka si mě vzala důkladně do parády za to, že nedávám pozor. To je prý můj problém. Chybí mi soustředění. Jsem snílek. Velký potenciál, ale žádná vůle k práci. Po pravdě řečeno jsem neměl vůli vlastně vůbec k ničemu. Byl jsem jako nešťastné, láskou se soužící štěně zamčené o samotě někde v komoře. Když se na to podívám zpětně, je zvláštní, v jak raném věku mě takové pocity zasáhly.

Než zazvonil zvonek, málem jsem se už dusil. Nemohl jsem se dočkat, až vyběhnu do poryvů ledového vichru a plíce mi naplní čerstvý, slaný vzduch. Pak jsem se vláčel a šoural po silnici až ke koloniálu. Chtěl jsem si za poslední kapesné koupit tabulku smetanového fondánu. Cítil jsem, že potřebuji něco sladkého pro útěchu. Přímo naproti obchodu je brána, která vede na cestu pro traktory vinoucí se vzhůru k rašelinovým výkopům zanechaným zde celými generacemi crobostských obyvatel. Tuto bránu jsem přelezl a s rukama hluboko v kapsách jsem se plahočil bahnitou cestou k rašelinovým polím. Odtamtud se nabízel výhled na školu a dohlédl jsem i na asfaltky k Mealanais a Crobostu. Byla vidět celá hlavní silnice do Swainbostu a ještě dál – takže uvidím, až se autobus bude vracet, říkal jsem si. Tam nahoru jsem zavítal už loni v květnu se svými rodiči, kopali jsme rašelinu. Je to těžká dřina. Měkká rašelina se ukrajuje speciálním rýčem, pak se drny v hromádkách po pěti skládají na okraj výkopu, aby je teplé jarní větry vysušily. Za čas je člověk musí přijet obrátit, a když důkladně proschnou, naloží se na valník za traktor a odvezou domů, aby se z nich postavila veliká, hrbatá kupa poskládaná diagonálně do stromečkového vzoru – to kvůli drenáži. Když se rašelina nechala správně vyschnout, nepropouštěla vodu a zajistila palivo pro dlouhou zimu. Ale kopání bylo nejhorší. Obzvlášť pokud zavládlo bezvětří. Protože to se na člověka vrhli pakomárci. Malé žravé mušky. Skotská kletba. Pakomárci jsou tak titěrní, že je skoro nevidíte. Slétají se však do rojů, až jsou jich celá černá mračna, nalétají vám do vlasů, do oblečení a pochutnávají si na vás. Kdyby vás někdo uvěznil do místnosti plné pakomárců, do večera zešílíte. A takhle nějak to občas vypadalo i při kopání rašeliny.

Toho dne, v hloubi hebridské zimy, tam však žádní pakomárci nebyli. Jen vítr se proháněl mrtvými stébly trávy a nebe si vylévalo svůj hněv. Světlo se blížilo rychle. Než jsem si uvědomil, co to je, spatřil jsem, jak se nad svahem od Crossu vynořily reflektory minibusu. V místě, kde se cesta stáčela dolů ke škole, zastavil se zapnutými blinkry a nechal vystoupit crobostské děti. Byli to jen Marsaili, Artair a Calum. Když autobus odjel, zůstali chvíli stát a povídali si. Pak se Artair a Calum rychle vydali ke crobostské silnici a Marsaili se pustila asfaltkou k Mealanais. Chvíli jsem tam seděl, cucal chroupavý cukrový fondán a pozoroval Marsaili na cestě pode mnou. Vypadala odtamtud maličká a tak nějak osamělá – osamělá způsobem, který nejde dost dobře popsat. Něco v držení těla, něco v jejích ztěžklých krocích prozrazovalo, že je nešťastná. Náhle mi jí bylo nevysvětlitelně líto a chtěl jsem se rozběhnout za ní dolů, pevně ji obejmout a říct jí, že mě to mrzí. Že mě mrzí, jak jsem žárlil a ubližoval jí. Ale něco mě zadrželo. Odpor k vyjadřování citů, který mě pronásledoval po většinu života.

Skoro mi zmizela z dohledu v zimním šeru, ale vtom ve mně pro jednou cosi tu vrozenou rezervovanost překonalo a hnalo mě to z kopce za ní, s divoce máchajícíma rukama, abych si udržel rovnováhu, jak jsem neohrabaně škobrtal v holínkách čvachtajícím rašeliništěm. Zakopl jsem o ohradník, ostnatý drát mi udělal skobu na kalhotách a ovce se přede mnou daly na zděšený úprk. Napůl v běhu jsem v holínkách klapal za Marsaili. Když jsem ji dohonil, byl jsem zadýchaný, ale ona se ani neotočila. A já bych se byl tak rád dozvěděl, jestli věděla, že jsem celou tu dobu seděl na kopci a pozoroval ji. Přidal jsem se k ní a chvíli jsme vedle sebe šli mlčky. Pak jsem konečně nabral dech a zeptal jsem se: „Tak jak to dopadlo?“

„Tancování?“

„Jo.“

„Katastrofa. Když Artair uviděl všechny ty lidi, zpanikařil, musel si pořád stříkat sprej a nedokázal vylézt na jeviště. Nezbylo nám než pokračovat bez něj. Ale neměli jsme šanci, protože jsme nacvičovali v šesti, takže v pěti to prostě nešlo. Už to nikdy dělat nebudu!“

Nemohl jsem si pomoct, abych nepocítil určité uspokojení, které hraničilo s divokou radostí. Udržel jsem si však zasmušilý tón: „To je škoda.“

Rychle na mě pohlédla, možná mě podezírala ze sarkasmu. Ale já se nad její zprávou tvářil přiměřeně zkormouceně. „Vlastně ani ne. Mě to stejně nebavilo. Tancování je pro hloupé holky a kluky, co jsou bábovky. Přihlásila jsem se jen proto, že maminka říkala, že bych měla,“ prohlásila Marsaili.

Opět jsme se ponořili do mlčení. V dolíku před námi jsem už viděl světla mealanaiské farmy. Na cestu domů mě tedy čekala černočerná tma, ale maminka mi vždycky dávala do tašky malou baterku, protože v zimě byly dny tak krátké, že člověk nikdy nevěděl, kdy ji bude potřebovat. Zastavili jsme se u brány a chvíli tam tak stáli.

Nakonec se zeptala: „Proč jsi mě přestal doprovázet ze školy?“

Já na to: „Myslel jsem, že chceš být radši s Artairem.“

Podívala se na mě. Její modré oči probodávaly tmu a já pocítil podivnou slabost v nohou. „Artair je otrava. Všude za mnou leze. I do tanečního souboru se přihlásil jen proto, že jsem tam chodila já.“ Nevěděl jsem, co na to říct. Pak dodala: „Je to jen moula. To tebe mám ráda, Fine.“ A vtiskla mi chvatný, lehký polibek na tvář. Pak se otočila a utíkala cestičkou dolů k farmě.

Dlouho jsem tam stál ve tmě a cítil, kde se mě na tváři dotkly její rty. Cítil jsem jejich hebkost a teplo ještě dlouho poté, co zmizela. Pak jsem si prsty sáhl na obličej, abych to kouzlo zlomil. Otočil jsem se, rozběhl se ke cross-skigerstské silnici a s každým nádechem se mi hruď dmula štěstím a pýchou. Doma mě čekalo hrozné kázání. Ale mně to bylo úplně jedno.

OSMÁ KAPITOLA

Jakmile do kuchyňských dveří vešel Artair, Marsaili se otočila od dřezu. V očích jí vřel hněv a na rtech visela slova výčitek. Pak si všimla, že Artair nepřichází sám. Fin ještě nestál ve světle vrchního schodu, takže netušila, kdo to je. Zatím jen stín v Artairových stopách.

„Promiň, že jdu pozdě. Potkal jsem ve městě starého kamaráda. Přivezl mě. Říkal jsem si, že bys ho možná chtěla pozdravit.“

Mužům nemohl uniknout šok, který se objevil v Marsailině tváři, jakmile Fin vkročil do ostrého kuchyňského světla. A šok následovaly okamžité rozpaky. Ruce zrudlé od vody na nádobí si chvatně otřela do zástěry a jedna se bezděčně vydala k obličeji, aby uhladila zbloudilé vlasy. Působila jako mladá žena, ani ne ve středním věku, které na sobě jednoduše přestalo záležet. A přestalo jí záležet i na tom, co si o ní myslí ostatní. Až do této chvíle.

„Ahoj, Marsaili,“ hlesl Fin.

„Ahoj, Fine.“

Už jen slyšet ji vyslovit ono jméno, které mu před dávnými lety dala, ho naplnilo smutkem. Smutkem nad něčím drahocenným, co navždy ztratil.

Marsailiny rozpaky přerůstaly ve stud. Opřela se o dřez a ruce si založila na prsou v obranné póze. „Co tě přivádí na ostrov?“ V její otázce, která se jevila za daných okolností zcela prozaická, nebylo nic z Artairova kousavého tónu.

Artair odpověděl místo Fina. „Vyšetřuje vraždu Angela Macritchieho.“ Marsaili jen netečně přikývla, žádný výraznější zájem neprojevila. „Jsi tu nadlouho?“

„Nejspíš ne. Tak na den, na dva.“

„To si jako myslíš, že toho vraha chytíš takhle rychle?“ zapochyboval Artair.

Fin zavrtěl hlavou. „Jakmile se vyloučí souvislost s tou vraždou v Edinburghu, pošlou mě nejspíš zpátky.“

„A podle tebe žádná souvislost není?“

„Nezdá se, že by byla.“

Marsaili vypadala, že naslouchá, ale stále bez zájmu. Nespouštěla z Fina oči. „Nezměnil ses.“

„Ty taky ne.“

A ona se zasmála, s upřímným pobavením v očích. „Pořád stejně špatný lhář.“ Odmlčela se. Fin stál ve dveřích a netvářil se, že by se chtěl zdržet. „Už jsi jedl?“

„Dám si smaženou rybu ve Stornoway.“

„Ale hovno,“ zavrčel Artair. „Než se dostaneš zpátky, budou mít všude zavřeno.“

„Mám v troubě quiche,“ ozvala se Marsaili. „Za čtvrt hodiny bude teplý. Nikdy nevím, kdy Artair přijde domů.“

„Jo, přesně tak.“ Artair zabouchl za Finem dveře. „Na starouše Artaira není spoleh. Přijde brzo, přijde pozdě? Bude mít v hlavě, bude střízlivý? Život je hned zajímavější, co, Marsaili?“

„Jinak by byl k politování fádní.“ Marsailin tón zněl neutrálně. Fin pátral po známce ironie, ale žádnou nenalézal. „Dám vařit trochu brambor,“ řekla Marsaili a otočila se ke sporáku.

„Pojď si dát panáka,“ vyzval Fina Artair a z kuchyně ho odvedl do malého obývacího pokoje, který ještě zmenšovala masivní trojdílná sedací souprava a dvaatřicetipalcová televize. Běžela s vypnutým zvukem. Nějaká příšerná televizní soutěž. Mizerný příjem a barvy tak přesycené, že se na to skoro nedalo dívat. Závěsy byly zatažené a oheň v krbu hřál a dodával místu na útulnosti. „Posaď se.“ Artair otevřel dvířka skříňky, za nimiž se objevila sbírka lahví. „Co si dáš?“

„Nic, děkuju.“ Fin se posadil a pokoušel se dohlédnout do kuchyně.

„Ale no tak. Potřebuješ něco pro zlepšení chuti k jídlu.“

Fin vzdychl. Neměl šanci z toho vybruslit. „Tak jen kapičku.“

Artair nalil dvě pořádné whisky a jednu mu podal. „Slàinte.“ Pozvedl sklenku ke gaelskému přípitku.

„Slàinte mhath.“ Fin usrkl. Artair do sebe hodil polovinu skleničky a vzhlédl ke dveřím do chodby, které se za Finem otevřely. Fin se otočil a spatřil v nich dospívajícího chlapce kolem šestnácti, sedmnácti let. Byl štíhlé postavy, nijak zvlášť vysoký, tak sto sedmdesát osm, možná sto osmdesát centimetrů. Slámově plavé vlasy měl po stranách vyholené nakrátko, na vršku hlavy delší a nagelované na ježka. V pravém uchu mu visela náušnice a byl oblečen do mikiny s kapucí a plandavých modrých džín, které se mu shrnovaly kolem humpoláckých bílých tenisek. Chrpově modré oči po matce. Pohledný kluk.

„Pozdrav se se strejdou Finem,“ vyzval ho Artair a Fin vstal a potřásl si s chlapcem rukou. Důkladný, pevný stisk a přímý pohled páru očí, které se až příliš podobaly matčiným.

„Zdar,“ pozdravil.

„Dali jsme mu jméno Fionnlagh,“ ozval se Marsailin hlas, a když se Fin ohlédl, uviděl, jak stojí ve dveřích do kuchyně a dívá se na ně s podivným výrazem. Tváře, které byly předtím bledé, se jí zbarvily.

Slyšet své vlastní jméno Fina vyvedlo z míry. Podíval se znovu na chlapce a v duchu se ptal, jestli ho pojmenovali po něm. Ale proč by to dělali? Na ostrově bylo toto jméno poměrně běžné. „Rád tě poznávám, Fionnlaghu,“ řekl Fin.

„Budeš s námi jíst?“ zeptal se Artair.

„Už je po jídle,“ odpověděla Marsaili.

„Tak si s námi může alespoň připít.“

„Pořád se snažím vyřešit ten problém s počítačem,“ řekl Fionnlagh. „Asi bude v háji mateřská deska.“

„Všimni si, mateřská deska,“ pronesl Artair k Finovi. „Nikdy otcovská. Potíž je vždycky s matkami.“ Obrátil se k synovi. „A co to znamená?“

„To znamená, že je kaput.“

„Copak to neumíš spravit?“

Fionnlagh zavrtěl hlavou. „Musím ji vyměnit. A to by stálo nejspíš tolik co nový počítač.“

„Nemáme peníze na to, abychom kupovali nějaký zasraný nový počítač,“ odsekl Artair. „Až si seženeš flek, ušetři si na něj sám.“

Fin se zeptal: „Co je to za typ?“

„IMac. G3. Takový ten starý, co vypadá jak želé malina.“

„A proč myslíš, že je to základní deskou?“

Fionnlagh ztrápeně vzdychl. „Obrazovka zmodrala a ztmavla tak, že se z ní dá sotva číst, a obraz se smrštil jako při kompresi.“

„Jaký systém používáš?“

„Ale, jsem sto let za opicema. Zrovna jsem z devítky upgradoval na Jaguara. Na Snow Leoparda bych potřeboval lepší komp.“

Artair si odfrkl. „Copak, do prdele, nemůžeš mluvit tak, aby ti bylo rozumět?“

„Taková slova nejsou třeba, Artaire,“ řekla Marsaili tiše. Fin se na ni po očku podíval přes pokoj a viděl, jak je jí to celé nepříjemné.

„Ty chápeš, o čem mluví?“ zeptal se Artair Fina. „Pro mě je to španělská vesnice.“

„To dálkové studium dělám v oboru informatika,“ vysvětlil Fin.

„A heleme ho, fajnovku. Kluk, co neuměl anglicky, teď umí informaticky,“ popíchl ho Artair.

Fin oslovil Fionnlagha: „Objevil se ten problém, když jsi nainstaloval nový systém?“

Chlapec přikývl. „Jo, den na to, co jsem upgradoval. Za paměťovou kartu jsem dal taky pěknou pálku.“

„O tom něco vím, když jsem to cáloval já,“ zavrčel Artair a vyprázdnil skleničku. Shrbil se, aby si dolil.

„Kde máš ten počítač? V pokoji?“ ptal se Fin.

„Jo.“

„Můžu se na něj podívat?“

„Jasně.“

Fin položil whisky na konferenční stolek a vyšel za Fionnlaghem do chodby. Do podkroví vedlo schodiště. „Změnilo se to tady, cos tu byl naposled,“ ozval se Artair, který je následoval. „Klukovi jsem zařídil pokoj v podkroví. My s Marsaili spíme v tom po rodičích a mámu jsem dal k sobě. Otcovu studovnu používáme jako pokoj pro hosty.“

„Ne že bychom kdy nějaké měli,“ zamumlal Fionnlagh, když došel na konec schodiště.

„Cos to řekl?“ zavolal na něj otec.

„Jen jsem Fina varoval, aby si dal pozor na uvolněný koberec na horním schodě.“ Fionnlagh se na okamžik podíval Finovi do očí a v tu chvíli jako by se stali spiklenci v komplotu, o němž se kromě nich dvou nikdy nikdo nedozví. Fin mrkl a Fionnlagh mu odpověděl neznatelným úsměvem.

Fionnlaghův pokoj se rozprostíral od jednoho konce podkroví k druhému v severní části domu. Na každé straně byl do stropu zasazen vikýř. Východní okno poskytovalo ničím nerušený výhled na Minch. Počítač stál na stole u severního štítu. Polévalo ho světlo stolní lampičky, které jako by tmu v ostatních koutech pokoje spíše prohlubovalo, než aby ji rozptýlilo. Fin matně rozeznával plakáty na stěnách. Fotbalové hráče a popové hvězdy. Z věže, kterou Fin neviděl, kveruloval Eminem.

„Vypni tu sračku,“ vyzval ho Artair, který přišel za nimi a opíral se o zárubeň se skleničkou v ruce. „Ten rap se nedá poslouchat. Je to t-rap-ný,“ uchechtl se svému vtípku. „Chápeš?“

„Já mám Eminema rád,“ ozval se Fin. „Důležitý je text. Pro současnou generaci je to takový Bob Dylan.“

„No ty vole,“ vybuchl Artair. „Vidím, že vy dva si budete skvěle rozumět.“

„Většinu skladeb mám uloženou v počítači,“ vysvětloval Fionnlagh. „Ale protože ten monitor…“ Bezradně pokrčil rameny.

„Máš přístup na internet?“ zeptal se Fin.

„Jo, zrovna před pár měsíci jsme přešli na vysokorychlostní.“

„Můžu se podívat?“

„Jasně.“

Fin si sedl k iMacu, zahýbal myší a počítač se probral z režimu spánku. Obrazovka se rozsvítila tmavou modří, pokřivená, přesně jak Fionnlagh popisoval. Pracovní plochu s oknem správce souborů a lištou programů v dolní části nebylo skoro vidět. „Naběhla ti obrazovka někdy normálně, potom co jsi nahrál nový systém?“

„Jo, první večer to běhalo bezvadně. Tohle se mi stalo až druhý den.“

Fin přikývl. „Vsadím se, že jsi neaktualizoval firmware.“

Fionnlagh svraštil čelo. „Firmware? Co to je?“

„Řekněme že taková součást mozku počítače, která umožňuje hardwaru komunikovat se softwarem. Apple to vážně zpackal, protože lidem neřekl, že přechod na systém G3 vyžaduje taky upgrade firmwaru.“ Fin si všiml konsternovaného výrazu ve Fionnlaghově tváři a široce se usmál. „To nic, společností ti budiž půlka majitelů Applu po celém světě. Lidi vyhazovali své počítače, a přitom stačilo stáhnout jednoduchou aktualizaci firmwaru. Bylo kolem toho dost zlé krve.“

„A to my můžeme?“ zeptal se Fionnlagh, jako by to znělo až moc skvěle, než aby to mohla být pravda. „Můžeme stáhnout aktualizaci firmwaru?“

„Jasně.“ Fin otevřel slisovaný webový prohlížeč a naťukal adresu URL. O chvilku později už na webových stránkách společnosti Apple klikal na stažení firmwaru pro G3. Stažení netrvalo ani dvě minuty, a když se na ploše objevila ikona, dvakrát na ni poklepal a spustil instalaci. „Zabere to tak třicet vteřin. Pak by to snad po restartu mělo fungovat bez problémů.“ Jakmile doběhla instalace, rozbalil hlavní menu a zvolil restart. Obrazovka zčernala, iMac spustil svou fanfáru na uvítanou a začal načítat operační systém. Půl minuty na to naskočila obrazovka s pracovní plochou, jasnou, zřetelnou a bez deformací. „Et voilà.“ Fin se opřel, spokojený sám se sebou.

„Ty jo! To je fantastický!“ Fionnlagh se radostí celý rozplýval. „To je prostě fantastický.“ Oči mu zářily nadšením.

Fin vstal, aby mu uvolnil místo. „Tak prosím. Užívej si ho. Je to skvělý systém. Kdyby něco, dej vědět.“

„Dík, Fine.“ Fionnlagh dosedl na židli a za okamžik už kurzorem křižoval obrazovku, otevíral okna a rozbaloval nabídky, dychtivý vyzkoušet všechny ty možnosti, o kterých si už myslel, že jsou ztracené.

Fin se otočil a uviděl, že se Artair stále ještě opírá o zárubeň a zamyšleně je pozoruje. Od té studené sprchy s Eminemem nepromluvil. „Chytrý,“ řekl tiše. „Tohle já bych pro něj nedokázal udělat ani za milion let.“

Fin se ošil, celý nesvůj. „Člověk by ani neřekl, co při tom dálkovém studiu uvízne v hlavě.“ Rozpačitě si odkašlal. „Asi jsem si nechal dole skleničku.“

Ale Artair se nehýbal. Místo toho pohledem sklouzl k jantarové tekutině na dně své skleničky. „Tys byl vždycky chytřejší než já, viď, Fine? Otec to věděl. Proto ti věnoval víc času, než kdy investoval do mě.“

„V tom pokoji dole jsme strávili spoustu času oba,“ namítl Fin. „Vděčím tvému otci za hodně. Nemůžu uvěřit, že byl tak velkorysý a obětoval veškerý svůj volný čas tímhle způsobem.“

Artair prudce vztyčil hlavu a dlouze a tvrdě se díval na Fina. Po čem pátral? Fina jeho pohled uváděl do rozpaků. „No, aspoň u tebe to mělo nějaký výsledek,“ řekl konečně Artair. „Dostal ses z ostrova a na univerzitu. Mě to nedostalo dál než na konečnou v Lewis Offshore.“

Ticho mezi nimi přerušovalo jen Fionnlaghovo ťukání do klávesnice. Vypadalo to, že je chlapec sotva vnímá, ztracený v éterickém světě počítačů a internetu. Zezdola zavolala Marsaili, že quiche je hotový, a trapnost okamžiku pominula. Artair se vytrhl z transu: „Pojď, dolijeme ti a dostaneš něco do žaludku.“

Když sešli po schodech, ozvalo se tiché volání z opačného konce chodby: „Artaire… Artaire, jsi to ty?“ Slabý, třaslavý hlas staré ženy.

Artair zavřel oči, zhluboka se nadechl a Fin viděl, jak se mu zatínají čelisti. Pak oči otevřel. „Už běžím, mamaidh.“ A potichu dodal: „Sakra. Vždycky pozná, že jsem doma.“ Prošel rázně kolem Fina a zamířil k místnosti na konci chodby. Fin si došel do obývacího pokoje pro skleničku a pak pokračoval do kuchyně. Marsaili seděla u rozkládacího stolu, který odsunula ode zdi. Na něm se kouřilo ze tří talířů s porcí quiche s brambory. U každého z nich stála přistrčená židle.

„Šel za ní?“

Fin kývl a všiml si, že Marsaili se na rtech objevila slabounká červeň a nalíčila si řasy. Rozpustila si vlasy a rozčesala si je. Změnilo ji to. Ne dost na to, aby to komentoval, ale dostatečně, aby si všiml. Pokynula mu k židli naproti a on se posadil. „Tak jak se ti vede?“ zeptal se jí.

Její úsměv byl unavený. „Jak vidíš.“ Pustila se do jídla. „Na Artaira nečekej. Může mu to trvat dost dlouho.“ Pozorovala ho, jak si bere sousto quiche. „Co ty?“

Fin pokrčil rameny. „Mohlo by to být i horší.“

Marsaili smutně potřásla hlavou. „A to jsme chtěli změnit svět.“

„Svět je jako počasí, Marsaili. Nemůžeš ho změnit. A nemůžeš ho formovat. Ale ono formuje tebe.“

„No jo, filozof jako vždy.“ A aniž by to čekal, napřáhla k němu přes stůl ruku a bříšky prstů ho lehce pohladila po tváři. „Jsi pořád hrozně hezký.“

Fin se proti své vůli začervenal. Pokusil se o smích, aby zakryl rozpaky. „Neměl bych takové věci říkat spíš já tobě?“

„Jenže ty jsi nikdy neuměl přesvědčivě lhát. A stejně, vždycky jsi byl krásný kluk. Pamatuju si, že když jsem tě ten první školní den uviděla, pomyslela jsem si, že jsem nikoho takhle krásného ještě nepotkala. Proč myslíš, že jsem s tebou chtěla sedět v lavici? Ani netušíš, jak ostatní holky žárlily.“

Netušil. Měl oči vždy jen pro Marsaili.

„Kdybych tak tenkrát věděla, jaký jsi hajzl, mohla jsem nám ušetřit spoustu trápení.“ Naložila si do úst další sousto quiche a široce se usmála. Její koutky zvednuté do téže křivky, kterou si Fin tak dobře pamatoval. Hluboké dolíčky ve tvářích. Stejně rošťácký pohled.

„Měl jsem pravdu,“ řekl. „Vážně ses nezměnila.“

„Zato ty ano. Víc, než sám tušíš. Víc, než bys vůbec chtěl tušit.“ Marsaili náhle vypadala, jako by byla ztracená v rozjímání nad svým quichem. „Často jsem na tebe během těch let myslela. Jaký jsi býval. Jací jsme bývali jako děti.“

„Já taky.“ Fin sklonil hlavu s neznatelným úsměvem na rtech. „Pořád ještě mám to psaníčko, co jsi mi poslala.“ Svraštila obočí, protože si nemohla vybavit které. „Ta zpráva před bálem v posledním ročníku na základce. Podepsala ses ‚Holka z farmy‘.“

„Panebože.“ Ruka jí vystřelila k ústům, jak se odkudsi vynořila vzpomínka, kterou už dávno pohřbila, aby si ušetřila všechny ty trapné pocity kolem ní. „Ty ji ještě máš?“

„Je trochu ušmudlaná a v přehybech potrhaná, ale mám ji.“

„Co máš?“ Artair vešel do kuchyně a ztěžka žuchl na židli. Atmosféra mezi Finem a Marsaili se okamžitě změnila. Artair si vložil do pusy veliké sousto a podíval se na Fina. „No?“

Fin sebral síly k další lži. „Starou školní fotku ze sedmičky.“ Chvatně vzhlédl k Marsaili, ale ta se jeho pohledu vyhýbala.

„Na tu si pamatuju,“ řekl Artair. „Na té jediné nejsem. Byl jsem tehdy nemocný.“

„No jo, pravda. Noc před focením jsi dostal hrozný záchvat astmatu.“

Artair si nacpal do pusy další kus quiche. „Málem jsem skápnul. Měl jsem na kahánku.“ Podíval se z jednoho na druhého a zazubil se. „Možná by to pro nás všechny bývalo lepší, co?“ Spláchl jídlo whisky. Fin zaregistroval, že si zase dolil až po okraj. „Cože? Copak nikdo neřekne: ‚Ale ne, Artaire, to by byla hrůza, kdybys tehdy umřel. Život bez tebe by nebyl totéž?‘“

„To je ovšem pravda,“ podotkla Marsaili a on na ni vrhl krátký pohled.

Poté jedli mlčky, až byl Artairův talíř prázdný a on ho odstrčil. Podíval se na Finovu prázdnou skleničku. „Potřebuješ dolít, synku.“

„Já už budu muset vyrazit.“ Fin vstal a utíral si ústa jedním z papírových ubrousků, které Marsaili dala na stůl.

„Vyrazit kam?“

„Zpátky do Stornoway.“

„Jak?“

„Zavolám si taxíka.“

„Přestaň kravit. Prosekneš prdel. Přespíš u nás a zítra tě hodím do města.“

Marsaili vstala a sklidila ze stolu prázdné talíře. „Ustelu v pokoji pro hosty.“

Když se Marsaili vrátila, usadili se už Artair s Finem s dolitými skleničkami v obývacím pokoji. V televizi s vypnutým zvukem stále ještě běžel fotbal. Artair už byl tou dobou ve značně pokročilém stadiu opilosti. Oči měl skelné, napůl přivřené a blábolil něco o jakémsi karambolu na kole, na který si Fin nevzpomínal. Fin oznámil, že si musí do whisky přidat vodu, a zmizel v kuchyni, kde jí vylil půlku do výlevky. Nyní seděl, celý nesvůj, obezřetně usrkával ze své sklenice a přál si, kéž by tak snadno nebyl dal na Artairovo přemlouvání, aby zůstal přes noc. Dychtivě vzhlédl s nadějí na záchranu, protože do místnosti vešla Marsaili. Vypadala však unaveně. Pohlédla na Artaira, ve tváři podivný, pasivní výraz. Možná rezignace. Pak odešla do kuchyně a zhasla. „Jdu spát. Uklidím to ráno.“

Když Marsaili odcházela, zklamaný Fin se zvedl. „Dobrou noc.“ Na krátký okamžik se ve dveřích zastavila a jejich pohledy se letmo setkaly. „Dobrou noc, Fine.“

Potom se dveře zavřely a Artair dodal: „No zaplaťpánbůh.“ Snažil se zaostřit na Fina. „Víš, nebýt tebe, tak bych si ji, kurva, nikdy nevzal.“

Po účinku sžíravé nenávisti, která zazněla v jeho hlase, zůstal Fin jako opařený. „Neblázni. Snažil ses Marsaili ulovit už od prvního týdne ve škole.“

„Ani bych si jí nevšiml, nebýt toho, že dostala do spárů tebe. O ní mi, do prdele, nikdy nešlo. Jen jsem se ji snažil držet dál od tebe. Byl jsi můj kámoš, Fine. Byli jsme kamarádi, ty a já, od chvíle, co jsme se naučili chodit. A od toho prvního školního dne mi tě chtěla vzít. Vrážela mezi nás klín.“ Zasmál se. Smíchem bez radosti, sarkastickým a trpkým. „A dneska je to totéž v bledě modrém. Myslíš, že jsem si nevšiml té rtěnky, co? Nebo že si namalovala řasy? To si myslíš, že to udělala kvůli tobě? Kdepak. Byl to jen způsob, jak mi ukázat prostředníček. Páč jí bylo jasný, že si toho všimnu a budu vědět, proč to udělala. Už pěkně dlouho se nesnažila, aby vypadala přitažlivě kvůli mně.“

Fin byl v šoku. Nevěděl, co na to říct. Proto jen seděl s pohledem upřeným na rašelinové uhlíky zmírající v krbu, pevně svíral svou naředěnou whisky a cítil, jak se pod jeho rukama sklo ohřívá. Vzduch v místnosti jako by náhle ochladl. Rozhodl se. Hodil do sebe poslední lok a vstal. „Myslím, že si půjdu lehnout.“

Ale Artair se na něj nedíval. Zíral kamsi do dálky své mysli obestřené alkoholovým oparem. „A víš, co je na tom, ty vole, největší ironie?“

Fin nevěděl a vědět nechtěl. „Uvidíme se ráno.“

Artair zaklonil hlavu a zašilhal po něm. „Ani není můj.“

Fin cítil, jak se mu sevřel žaludek. Zůstal stát jako zkamenělý v nedokončeném pohybu. „Co?“

„Fionnlagh,“ zažbrblal Artair. „Je to tvůj harant. Ne můj.“

Tapetu nedávno přemalovali. Bílou barvou s odstínem broskvové, možná spíš růžové. Dali sem nové záclony a nový koberec. A strop byl vymalovaný čistou, matnou bílou. Ale skvrna po zatékání v rohu se barvou prodrala, umíněná, invazivní a stále ve tvaru letícího tereje. I puklina v omítce tu zůstala, napříč terejem a rozdělující římsu. Popraskanou okenní tabulku nahradila dvojitá okna a v místě, kde pan Macinnes míval pracovní stůl, stála manželská postel. Poličky v knihovně naproti stále sténaly pod týmiž knihami, které si Fin pamatoval z oněch dlouhých večerů strávených nad matematikou, angličtinou a zeměpisem. Knihami s rozptylujícími exotickými názvy: Raněný slepotou, Případ blondýny s monoklem, Kluci jsou kluci, Smeddum. A ještě bizarnějšími jmény jejich autorů: Aldous Huxley, Erle Stanley Gardner, Lewis Grassic Gibbon. Stará židle pana Macinnese s opěrkami oblýskanými od jeho loktů byla přistrčená do rohu. Lidé po sobě na světě někdy zanechávají stopy ještě dlouho poté, co ho opustí.

Fina téměř přemohla melancholie. Ale melancholie, pomyslel si, nejspíš nebylo správné slovo. Dopadala tu na něj jakási strašlivá tíha, drtila ho a bránila mu dýchat. Samotný pokoj působil jako temné a znepokojivé místo. Srdce mu bušilo o závod, jako by měl strach. Strach ze světla. Zhasl noční lampičku. Strach z temnoty. Zase ji rozsvítil a uvědomil si, že se třese. Na něco se snažil rozpomenout. Na něco rozvířeného tím, co Artair řekl. Nebo možná pohledem, kterým se na něj podíval, či tónem v jeho hlase. U zdi hned za dveřmi, jak si teprve teď všiml, stál karetní stolek, u kterého strávil tolik hodin přípravami na zkoušky. Skvrna od kávy ve tvaru Kypru. Začal se potit a opět zhasl světlo. Slyšel, jak mu srdce buší a v uších pulzuje krev. Když zavřel oči, viděl jen rudou.

Jak by Fionnlagh mohl být jeho syn? Proč by mu Marsaili neřekla, že je těhotná? Jak by si mohla vzít Artaira, kdyby to věděla? Bože můj! Přál si vykřiknout a probudit se doma u Robbieho a Mony, do života, který ještě před pouhými čtyřmi týdny žil.

Skrz zeď zaslechl hněvivé hlasy. Zatajil dech a pokusil se zachytit, co říkají. Ale artikulace se ztrácela v cihlovém zdivu. Pronikal jím pouze tón. Hněv, zraňování, obviňování, popření. Bouchnutí dveří a pak ticho.

Fin si pomyslel, zda něco z toho zaslechl Fionnlagh. Možná byl na hádky zvyklý. Možná se opakovaly každou noc. Nebo se ta dnešní odlišovala – protože dnes uniklo tajemství, které se mezi všemi zúčastněnými vznášelo jako přízrak? Anebo byl Fin jen tím posledním, kdo tento přízrak spatřil, posledním, kdo také pocítil, jak mu jeho studené prsty pochybností navždy převracejí život naruby?

DEVÁTÁ KAPITOLA

Na začátku července toho roku jsem skládal závěrečné zkoušky. Škola skončila a já čekal na výsledky, které by mi potvrdily přijetí na Glasgowskou univerzitu. Mělo to být mé poslední léto na ostrově.

Ani nevím, jak mám ten pocit popsat. Vše ve mně jásalo. Jako kdybych několik posledních let žil v temnotách a nesl obrovské závaží, a teď když ze mě spadlo, lezl jsem ven, mžourající do slunečního světla. Napomáhalo tomu i nádherné počasí toho roku. Říká se, že v pětasedmdesátém a šestasedmdesátém bylo léto úžasné. Ale nejlepší léto, jaké si pamatuji, bylo právě to poslední před mým odchodem na univerzitu.

Uplynulo spoustu let, co jsem se rozešel s Marsaili. Dnes, když se na to podívám zpětně, říkám si, jak jsem mohl být tak krutý, a jediné, čím se můžu utěšovat, je skutečnost, že jsem byl tehdy tak mladý. Jenže mládí je vždycky šikovná výmluva, pokud jde o necitlivé chování. Pochopitelně, chodili jsme do stejné třídy až do konce prvního stupně základky, jenže to pro mě Marsaili najednou byla tak nějak zvláštně neviditelná. Během následujících dvou ročníků druhého stupně, stále ještě v Crobostu, se naše cesty křížily poměrně často. Ale když jsme pak přešli na Nicolsonův institut ve Stornoway, už jsem ji skoro nevídal. Občas jsem ji zahlédl na školních chodbách nebo v Přístavní s kamarády. Věděl jsem, že ve třetím a čtvrtém ročníku chodila s Artairem, ačkoli on byl na jiné škole. Občas jsem je spolu vídal na zábavách na bývalé radnici nebo na večírcích. Rozešli se v pátém ročníku, když Artair opakoval kvůli zkouškám, a zpovzdálí jsem registroval, že Marsaili nějakou dobu chodila s Donaldem Murrayem.

Na střední jsem vystřídal řadu dívek, ale s žádnou to dlouho nevydrželo. Většinu z nich odradilo setkání s tetou. Působila asi hodně podivínsky. Já si na ni jednoduše zvykl. Jako na nepořádek, který člověk jako malý nechává kolem sebe v pokoji, až ho po chvíli přestane vnímat. Ale když škola skončila, byl jsem svobodný a bez závazků a neměl jsem ani trochu v úmyslu se vázat. Glasgow nabízelo vyhlídky na nové možnosti bez hranic a já si tam nechtěl z ostrova přivézt žádné zbytečné zavazadlo.

Vzpomínám si, jak jsme šli s Artairem – právě někdy ten první červencový týden – na pláž v Port of Ness. Naše nálady výrazně kontrastovaly. Během příprav na zkoušky jsem proseděl dlouhé, těžké hodiny zavřený v pracovně jeho otce a učil se. Pan Macinnes byl ke mně tvrdý a bez ustání mě neoblomně poháněl vstříc úspěchu. Když Artair neudělal závěrečné zkoušky ve čtvrtém ročníku, přestal ve svého syna věřit. I přesto, že se Artair rozhodl opakovat předměty v pátém ročníku. Jako by do mě tehdy pan Macinnes vkládal veškeré naděje a ambice, které dříve směroval k Artairovi. Mezi mnou a Artairem to vytvářelo napětí, které nejspíš pramenilo z jeho žárlivosti. Občas jsme se po mých hodinách doučování setkali a procházeli jsme vesnicí v napjatém a obtížném tichu. Pamatuji si, jak jsme stáli u ústí lodního skluzu v crobostském přístavu a víc než hodinu házeli žabky, aniž by mezi námi padlo jediné slovo. Nikdy jsme o doučování nemluvili. Leželo mezi námi jako nevyslovený stín.

To všechno ale bylo najednou za mnou a onen den jako by zrcadlil mou náladu. Jasné slunce se třpytilo na klidné hladině zálivu, teplým vzduchem se vlnil jen lehounký vánek. Stáhli jsme si tenisky a ponožky, vyhrnuli si džíny a bosi běželi mírně svažitou pláží, občas náš krok se šplíchnutím dopadl do drobounkých vlnek lámajících se o břeh a naše chodidla zanechávala v neporušeném písku dokonalé otisky. Měli jsme s sebou igelitový pytel, takový, co se používá k průmyslovému balení rašeliny, a chtěli jsme si nalovit kraby v tůňkách, které za sebou zanechal odliv mezi skalnatými výběžky na konci pláže. Připadalo mi, že léto se přede mnou rozprostírá jako nekonečný sled dnů, jako byl dnešní, naplněných těmi nejprostšími radostmi života, neuchvátaných ani věkem, ani ambicemi.

Artairova nálada byla však chmurná a depresivní. Přijali ho do učení coby svářeče v Lewis Offshore, kde měl začít od září. Pozoroval, jak mu jeho léto protéká mezi prsty jako písek. Poslední chlapecké léto, na jehož konci ho čekala jen dřina v zaměstnání bez perspektivy a odpovědnost dospělosti.

Tam, mezi skalními tůňkami, skrytý před realitou života, existoval jiný svět. Ozýval se tu jen křik racků a moře, něžně pospíchající do náručí pobřeží. Voda, která zůstala uvězněná v pasti skalních trhlin, byla křišťálově čirá, zahřívalo ji slunce a prostupovala ji barva korýšů tvrdošíjně přichycených k černé skále. Mořské řasy se jemně vlnily – jediný pohyb kromě hemžení krabů. Nasbírali jsme jich do pytle snad přes dvacet a šli jsme si dát cigaretu. Přestože jsem byl světlovlasý, kůži jsem měl jako otec a na sluníčku se hezky opálila. Svlékl jsem si tričko a sroloval si ho pod hlavu. Natáhl jsem se na kameny, slunil se se zavřenýma očima a poslouchal moře i ptáky, kterým skýtalo obživu. Artair seděl s koleny pod bradou, rukama si objímal holeně a zachmuřeně pokuřoval cigaretu. Kupodivu se nezdálo, že by kouření mělo na jeho astma nějaký vliv.

„Pokaždé když se podívám na hodinky,“ ozval se, „je minuta pryč. Pak hodina, pak celý den. Brzy to bude týden, pak měsíc. A další. A pak si odpíchnu první den v práci.“ Zakroutil hlavou. „A zanedlouho si odpíchnu ten poslední. A pak mě zahrabou do hlíny na crobostském hřbitově. A o čem to celé bylo?“

„Ty jo, chlape, mluvíme tu o nějakých šedesáti, sedmdesáti letech. A ty je takhle jedním vrzem smeteš. Máš před sebou celý život.“

„Ty jsi za vodou. Odjíždíš. Cestu úniku máš naplánovanou. Glasgow. Univerzita. Svět. Kamkoli, jen pryč odsud.“

„Ty vole, rozhlídni se kolem sebe.“ Nadzvedl jsem se na lokti. „Nic lepšího než tohle nenajdeš.“

„Jo,“ opáčil Artair uštěpačně. „Proto tak děsně pospícháš, abys už byl pryč.“ Na to jsem neměl žádnou odpověď. Podíval se na mě. „Ztratil jsi řeč?“ Odcvrnkl nedopalek přes kameny a lehce vanoucím povětřím se roztančily rudé jiskry. „Na co bych se měl těšit? Na učení ve fabrice na těžní věže? Na ty roky, co budu trčet za štítem a plamenem navařovat zasraný housenky? Už teď cítím, jak to smrdí. Léta se vláčet mezi Ness a Stornoway a na konci toho všeho mě čeká jenom díra v zemi.“

„Takhle žil můj táta,“ podotkl jsem. „Nebylo to zrovna to, co si přál, ale nikdy jsem neslyšel, že by si stěžoval. Vždycky nám říkával, že žijeme dobrý život. A většinu se ho snažil vtěsnat do těch okamžiků, kdy zrovna nepracoval ve fabrice.“

„A co z toho měl, panečku,“ uniklo Artairovi, než si stihl uvědomit, co říká. Rychle se na mě otočil, s lítostí v očích. „Promiň, Fine, já to tak nemyslel.“

Přikývl jsem. Připadalo mi, jako by ten jediný mráček na obloze vrhl svůj stín právě na mě. „Já vím. Ale máš asi pravdu,“ pustil jsem hořkost do svých slov také já. „Možná že kdyby nezasvětil tolik času svému Bohu, zbylo by mu ho víc k životu.“ Pak jsem se ale zhluboka nadechl a rozhodně jsem se pokusil se z toho stínu vymanit. „A vůbec. S univerzitou to ještě není vůbec jisté. Bude záležet na výsledcích zkoušek.“

„Dej pokoj,“ zamítl mé pochybnosti Artair. „To dáš. Táta říká, že by ho zklamalo, kdybys nedostal samá áčka.“

V tu chvíli jsme zaslechli dívčí hlasy. Nejprve v dálce, štěbetaly a smály se, pak čím dál blíž, jak dívky přicházely po pláži směrem k nám. Z našeho místa jsme na ně neviděli a ony na nás pochopitelně také ne. Artair si přiložil prst k ústům a naznačil mi, abych ho následoval. Bosi jsme se škrábali přes skály, až jsme je uviděli ani ne třicet metrů od nás. Rychle jsme se skrčili, aby si nás nevšimly. Byly čtyři. Místní holky z našeho ročníku. Vykoukli jsme přes okraj skály, abychom měli lepší výhled. Vytahovaly z košíků osušky a rozprostíraly je na písku pod útesy. Jedna z nich rozložila proutěnou rohožku a postavila na ni lahve zázvorové limonády a balíčky chipsů, které přinesla v tašce. Pak si začaly svlékat trička a kalhoty, pod kterými se objevila bílá těla a bikiny.

Skutečnost, že je mezi nimi Marsaili, jsem myslím podvědomě zaznamenal hned, ale teprve když jsem ji spatřil stát v plavkách a se zdviženými pažemi, jak si váže vlasy do uzlu, uvědomil jsem si, že už to není ta malá holka, které jsem dal na základce kopačky. Vyspěla ve velmi atraktivní mladou ženu. A ten pohled na měkké sluneční světlo vykreslující stíny kolem křivky jejího pozadí, jež pokračovalo dlouhýma, elegantníma nohama, a kolem bujného poprsí, které se tak tak vešlo do skrovného vršku od plavek, vzbudil v mých slabinách neklid. Schovali jsme se zpět za skálu.

„To mě podrž,“ zašeptal jsem.

Artaira se zmocnila divoká radost. Ve vteřině byla jeho deprese ta tam a její místo zaujala lotrovina v očích a darebácký úsměv. „Mám super nápad,“ řekl a zatahal mě za paži. „Dělej.“

Posbírali jsme trička a pytel s kraby a já následoval Artaira přes skalní výčnělky zpět k útesům. Vedla tudy stezka, po které jsme někdy slézali dolů ke skaliskům, abychom nemuseli oklikou k Portu a zase zpátky na pláž. Byla to strmá a kamenitá, hluboká trhlina ve skále zasazená do jejího povrchu ledovcovou erozí během některé z dob ledových. Asi ve dvou třetinách stoupání stěnu diagonálně přetínala úzká římsa. Pak se cesta stočila zpět a konečně vyústila na vrchol několika přírodními schody. Stáli jsme asi devět metrů nad pláží. Pod nohama jsme měli měkké, houbovité drny, které se mohly ve zrádném rašelinovém podloží snadno utrhnout – kdyby se člověk dostal příliš blízko k okraji. Záměr se vydařil. Dosáhli jsme vrcholků útesů, aniž by nás někdo zahlédl, a obezřetně jsme se blížili k místu, kde jsme mysleli, že se dívky opalují. Okraj se tu prudce svažoval nějakých šest metrů, načež poslední tři metry spadal zcela kolmo dolů na pláž. Tenká vrstvička půdy, která pokrývala skálu, byla porostlá ostrůvky trávy připomínající rákos. Dívky jsme odtud neviděli, ale slyšeli jsme, jak se spolu natažené na osuškách baví. Finta spočívala v tom, abychom byli bezprostředně nad nimi, až vypustíme těžce vydobytý obsah našeho pytle. Nespokojili bychom se s ničím jiným než s přímým útokem.

Sedli jsme si na zadek a centimetr po centimetru se sunuli prudkým travnatým svahem dolů. Lezl jsem první, v ruce jsem svíral pytel a za mnou nás kotvil Artair, který zarýval paty do drolící se půdy a oběma rukama mě držel za levé předloktí, abych se mohl vyklonit a pokusit se holky zahlédnout. Museli jsme slézt téměř až ke srázu, abych dohlédl na čtyři páry pat v řadě vedle sebe. Ležely o kousek dál vlevo a já vyslal signál k Artairovi, že se musíme posunout. V tu chvíli se z okraje vydrolilo trochu hlíny a kamínků, které dopadly na pláž. Rozhovor ustal.

„Co to bylo?“ slyšel jsem, jak se zeptala jedna z dívek.

„Sto milionů let eroze.“ Tenhle hlas patřil Marsaili. „Asi nečekáš, že si dá pauzu jen proto, že se tady opalujeme?“

Teď už paty ležely přímo pode mnou jako čtyři páry nohou na katafalku v márnici. Naklonil jsem se, jak jsem si jen troufl, a spatřil, že dívky leží na břiše a horní díly plavek mají rozvázané, aby se jim na zádech neopálil ten typický proužek. Dokonalé. Nacházel jsem se tak čtyři pět metrů nad nimi. Zazubil jsem se na Artaira a přikývl. Do volné ruky jsem vzal pytel, rozvázal ho a vytřepal ho přes okraj. Dvě desítky krabů se rozlétly vzduchem a zmizely nám z dohledu. Jejich účinek byl však okamžitý. Prostor rozčísl vyděšený jekot, který k nám stoupal jako bouřlivý aplaus odměňující úspěch naší mise. Tak tak přemáhajíce smích jsme se sesunuli ještě o něco níž a já se natáhl, aby mi to pozdvižení na pláži neušlo.

V tu chvíli si jeden mohutný kus vyschlé zeminy usmyslel, že se z rozpadající se skály utrhne, a já se navzdory Artairově nejlepší snaze mě udržet rozjel po svahu dolů přes okraj srázu. Tak jako prve naši krabi jsem se i já řítil tři metry vzduchem až na pláž, kde jsem přistál naštěstí na nohou, ačkoli gravitace mě bez prodlení ztěžka posadila na zadek.

Vyděšení krabi prchali na všechny strany. Hleděl jsem vzhůru na čtyři zaskočené dívky, které se zase dívaly na mě. Čtyři páry nahých prsů se pohupovaly ve slunci. Chvíli jsme na sebe jen zírali, oněmělí, ztuhlí v okamžiku svorné nevěřícnosti. Pak jedna z nich zaječela a tři dívky si své poprsí zakryly teatrálním gestem falešné cudnosti. S předstíranou stydlivostí se začaly chichotat. Ale myslím si, že je náhlé a nečekané zjevení mé osoby ve skutečnosti zas tak úplně nevyděsilo.

Marsaili se ovšem nic zakrývat nepokoušela. Několik vteřin stála s rukama v bok, prsa vzdorně vypnutá. Pevná, krásná prsa, jak jsem si nemohl nepovšimnout, s velkými, vztyčenými a nesmírně růžovými bradavkami. Ve dvou krocích byla u mě a vrazila mi facku, až se mi před očima roztančily jiskry. „Ty úchyle!“ vyštěkla pohrdavě. Sehnula se pro horní díl plavek a rázně odkráčela pryč.

Pak jsem Marsaili skoro měsíc neviděl. V srpnu jsem se dozvěděl výsledky zkoušek. Jak předpověděl pan Macinnes, dostal jsem samá áčka – z angličtiny, dějin umění, dějepisu, francouzštiny i španělštiny. Matematiku a přírodní vědy jsem po zkouškách ve čtvrtém ročníku vzdal. Bylo to zvláštní. Měl jsem nadání na jazyky, ale nikdy mě nic netáhlo k jejich využití. Každopádně, mé přijetí na univerzitu v Glasgow bylo potvrzené a já měl zahájit magisterské studium v humanitním oboru. Nevěděl jsem, co přesně to obnáší, ale humanitní předměty mě vždycky zajímaly a připadalo mi, že jsem se na ně nemusel učit tolik jako na ostatní, přírodovědné předměty.

Z Marsailiny facky jsem se brzy zotavil, i když na mém obličeji zanechala červené stopy, které jsem ještě několik dní poté nosil jako odznak odvahy. Musel jsem Artairovi podrobně vylíčit, co jsem uviděl, když jsem přistál dole na pláži. On sám se vyškrábal zpátky na vršek útesů a nezahlédl ani bradavku. Můj příběh se šířil jako požár od vesnice k vesnici a krátkou dobu jsem se hřál v pozici kultovního hrdiny celé jedné generace pubescentních Nessanů. Avšak vzpomínka se vytrácela tak jako léto a den, kdy měl Artair poprvé nastoupit do práce, se přibližoval nevítaným tempem. Artair byl čím dál zasmušilejší.

Když jsem se za ním jednoho dne stavil, abych mu pověděl o párty na Eilean Beag, zastihl jsem ho v temné náladě. Eilean Beag je nevelký ostrůvek nacházející se pár set metrů od severního pobřeží ostrova Great Bernera, který na mapě vypadá jako oheň vycházející z dračí tlamy přímo na západ od Calanais, kde se moře zakusuje hluboko do jihozápadního pobřeží ostrova Lewis. Kdo byl organizátor, jsem nevěděl, ale Donalda Murraye pozval jeho kamarád a Donald zase nás. Na programu byl táborák a grilování a za pěkného počasí jsme měli spát pod širým nebem na pláži. Kdyby pršelo, mohli bychom se prý schovat ve staré kolibě. Jen pití jsme si s sebou měli přinést vlastní.

Artair chmurně zavrtěl hlavou a řekl, že nemůže. Otec odjel na pár dní na pevninu a matce není dobře. Musí zůstat s ní. Má bolesti na prsou, vysvětloval, a tlak vysoký až na půdu. Doktor si myslí, že to může být angina pectoris. O angině pectoris jsem do té doby neslyšel, ale moc příjemně to neznělo. Byl jsem zklamaný, že Artair nemůže. Zklamaný kvůli němu. Byl by potřeboval přijít na jiné myšlenky.

Starosti o Artaira mi však v hlavě dlouho nezůstaly. Už v pátek bledly, a když odpoledne před tetiným domem zastavil Donald Murray, aby mě vyzvedl, všechny myšlenky na Artaira odvál řev Donaldova výfuku a hnědavý oblak, který z něj vycházel. Donaldovi se kdesi podařilo sehnat červeného peugeota s odklápěcí střechou. Byl starý a měl už zjevně ledacos za sebou, ale jeho červená barva nádherně zářila a střecha byla stažená. Donald si hověl za volantem a s vlasy zesvětlenými sluncem, opáleným obličejem a slunečními brýlemi vypadal jako filmová hvězda.

„Čau, kámo,“ pozdravil mě lenivě. „Chceš se projet?“

A já samo sebou chtěl. Nezajímalo mě, kde ani jak k autu přišel. Toužil jsem jen po tom, abych si mohl sednout vedle něj, brázdit ostrov a pozorovat závistivé pohledy na tvářích ostatních. Kabriolet byl na ostrově Lewis téměř rarita. Konečně, kdy by si ho tady byl člověk užil se staženou střechou? Každoročně jen pár dní, pokud by mu přálo štěstí. A toho roku jsme měli štěstí přímo kapitální. Krásné počasí sežehlo v červenci ostrov dohněda a stále trvalo.

Do kufru jsme naložili čtyři kartony piv z tetiny kůlny, kde jsem je měl uskladněné. Donaldův otec by takový kontraband na faře nikdy nestrpěl. Teta nás přišla vyprovodit. Když o tom tak zpětně přemýšlím, řekl bych, že už tehdy jí nejspíš nebylo dobře, ačkoli se o tom slovem nezmínila. Vypadala bledší a pohublejší než kdy dřív. Její henou obarvené vlasy byly jemné a prořídlé a u kořínků více než centimetr odrostlé. Zaschlý make-up nezdravé barvy se jí drolil v rýhách pod přehnaně zvýrazněnými tvářemi. Řasy měla slepené řasenkou a níž pod nimi zel bledě růžový zářez jejích rtů. Na sobě měla jednu ze svých průsvitných kreací, různobarevné vrstvy šifonu sešpendlené do tvaru jakési peleríny. Pod ní ustřižené džíny a na nohou růžové sandály. Nehty v nich byly také nalakované narůžovo. Tlusté, zrohovatělé nehty na nohou znetvořených artritidou.

Byla to maminčina starší sestra. O deset let starší. Dvě odlišnější osobnosti si lze už jen těžko představit. Za éry hippies musela být teta třicátnice, ale šlo o určující období jejího života. Nějaký čas strávila v Londýně, San Francisku a New Yorku – jediný člověk, co se zúčastnil Woodstocku, kterého jsem kdy poznal. Je vážně zvláštní, jak málo toho o ní vím. Mladí nejsou zvědaví na to, co jsou starší členové rodiny zač. Berou je takové, jací jsou. Přeji si, abych se mohl vrátit a vyptat se jí na její život, zaplnit ta prázdná místa. Jenže člověk se pochopitelně vrátit nemůže… Nikdy se neprovdala (to jsem věděl), zato měla velký románek s kýmsi slavným. A bohatým. A ženatým. Když se vrátila na ostrov, koupila starý bílý dům s výhledem na crobostský přístav a žila v něm sama. Pokud vím, nikdy nikomu neřekla, co se doopravdy stalo. Možná se svěřila mé matce, ale tehdy jsem byl moc malý na to, aby mi maminka něco řekla. Myslím, že v tetině životě existovala jen jedna velká láska, v životě, za kterým prostě zavřela dveře, jakmile se přestěhovala do toho starého domu. Nemám tušení, jak žila, odkud brala peníze. Luxus jsme si dovolit nemohli, ale nikdy jsem neměl nouzi o jídlo ani oblečení, ani o věci, které jsem si skutečně přál. Když zemřela, měla na účtu v bance deset liber.

Moje teta byla hádanka, jedna z neprozkoumaných záhad mého života. Žil jsem s ní devět let, a přesto nemohu říct, že jsem ji znal. Ráda mě neměla, to mohu tvrdit se značnou mírou jistoty. Ani já ji. Myslím si, že mě tolerovala. Ovšem nikdy pro mě neměla jediné tvrdé slovo. A kdykoli se svět spikl proti mně, vždycky se postavila na mou stranu. Mezi námi dvěma panovala… jak to vyjádřit… jakási nevyslovená, téměř neochotná náklonnost. Nemám dojem, že bych ji kdy políbil, a co si pamatuji, ona mě objala jedinkrát – tu noc, kdy zemřeli mí rodiče.

Auto jí učarovalo. Určitě muselo rezonovat s jejím dávno ztraceným svobodomyslným duchem. Zeptala se Donalda, jestli by ji nesvezl, a on ji vyzval, ať si nasedne. Já seděl vzadu a Donald vystřelil po asfaltové cestě vedoucí po útesech a dál na Skigerstu. Z cigarety, ze které se teta umanutě pokoušela pokuřovat, odletovaly jiskry. Vlající vlasy odhalovaly křehký, kostnatý obličej, jehož výčnělky a úhly obepínala krepová pleť, těsně jako posmrtná maska. A přesto jsem ji snad nikdy neviděl takhle šťastnou. Při návratu k domu celá zářila a řekl bych, že si možná přála odjet s námi. Když se potom auto přehouplo přes vršek kopce ke Crobostu, ohlédl jsem se a ona tam ještě pořád stála a dívala se, jak se vzdalujeme.

Pod kopcem jsme vyzvedli Seonaidha s Iainem a další pivo a vyrazili jsme po západním pobřeží na jih, směrem na Great Bernera. Byla to spanilá jízda. Teplý vítr nám narážel do tváří a slunce nám spalovalo kůži. Nikdy jsem oceán nezažil tak klidný, třpytící se až k mlžnému horizontu. Mírně se vzdouval, jako by klidně a pravidelně dýchal, a to byl jediný viditelný pohyb. Ve vesnici za vesnicí nám mávala mládež. Siadar, Barvas, Shawbost, Carloway. A ti starší se někdy zastavovali, ohromeně nás sledovali a bezpochyby si mysleli, že jsme turisté z pevniny, šílenci, které přes vody ve svém břiše přivezla Suilven. Proti západnímu nebi se v řadě tyčily němé siluety calanaiských menhirů, další ze záhad života, kterou jsme my těžko kdy mohli odhalit.

Než jsme našli molo na severovýchodním výběžku ostrova Great Bernera, začalo slunce na obloze klesat a zalévalo oceán svým oslnivým, tekutým zlatem. Viděli jsme Eilean Beag, jak sedí nízko ve vodě jen pár set metrů od břehu. Na délku nemůže mít víc než půl míle a nějakých tři sta, čtyři sta metrů na šířku. Přístřešek pro pastevce stál nedaleko břehu. Kolem něj a na pláži už hořelo několik ohňů a nad ostrůvkem se v nehybném vzduchu vznášel kouř. Dohlédli jsme i na pohybující se postavy a přes úžinu se jasně nesla hudba.

Vyložili jsme pivo a Donald zaparkoval auto na břehu vedle několika desítek dalších. Seonaidh zazvonil na zvon na molu a za pár minut už pro nás někdo vesloval s pramicí.

Eilean Beag je poměrně plochý a bezvýrazný. Letní pastva pro ovce. Podél jižního okraje má však pěknou písčitou pláž a na severozápadní straně ještě jednu, oblázkovou. Toho večera na něm muselo být skoro sto lidí. Téměř nikoho z nich jsem neznal. Hodně jich tam asi přijelo z pevniny. Srocovali se do živých skupinek podle toho, jak se navzájem znali, každá se svým ohněm a každá se svým přehrávačem, ze kterého duněla hudba. Vzduch prostupovala vůně grilovaného masa a ryb. Dívky rozdělovaly jídlo do alobalových balíčků, které se pak zahrabávaly do uhlíků. Nevěděl jsem sice, čí párty to je, ale vypadala pozoruhodně dobře organizovaná. Když jsme se vylodili, Donald mě plácl po zádech a řekl, že se uvidíme později. Měl dostaveníčko se sedmi gramy hulení. Já s Iainem a Seonaidhem jsme naskládali pivo ke zbytku pití v přístřešku a otevřeli si pár plechovek. Potkali jsme hrstku známých lidí ze školy a dalších několik hodin jsme strávili popíjením, tlacháním a pojídáním ryb a kuřat přímo z ohně.

Noc přišla jakoby náhle, tma nás zastihla bez varování. Obloha na západě ještě červeně žhnula a do ohňů se naložilo naplavené dříví, aby poskytovaly více světla. Nevím proč, ale s temnotou na mě padla jakási melancholie. Možná jsem byl příliš šťastný a uvědomoval jsem si, že to štěstí jednou skončí. Možná proto, že to bylo mé poslední léto na ostrově Lewis, ačkoli jsem tehdy neměl ani tušení, že se na něj vrátím už jen jednou, na pohřeb. Otevřel jsem si novou plechovku a toulal se mezi ohni rozesetými podél pobřeží. Veselé tváře odrážely jejich záři, smály se, pily, kouřily. S vůní kouře z ohňů a grilovaného jídla se nyní mísilo dřevité aroma marihuany. Stál jsem těsně u vody, vzhlédl jsem k nebi, které nenarušoval žádný světelný smog, a cítil, jak mě naplňuje úžas nad jeho nesmírnou, inkoustovou rozlohou rozzářenou hvězdami. Jsou chvíle, kdy se člověk podívá na oblohu a má pocit, že se všechno točí kolem něj, a jindy si pod ní zase přijde úplně malinký. Té noci jsem si připadal jako to nejtitěrnější smítko prachu v dějinách nekonečna.

„Hej, Fine!“ Obrátil jsem se za zvukem svého jména a u nejbližšího ohně jsem spatřil Donalda s pár dalšími lidmi. Paží objímal nějakou dívku. Většina z nich vypadala, že tu jsou v párech. „Co blázníš, takhle sám a ve tmě? Pojď k nám.“

Upřímně řečeno se mi dvakrát nechtělo. Tak trochu jsem se vyžíval ve své melancholické náladě a užíval si samotu. Ale nechtěl jsem urazit. Když jsem vstoupil do světelného kruhu kolem ohniště, muchloval se Donald se svou dívkou. Pak si však všiml, že už tam stojím, a přestal. V tom okamžiku jsem v té dívce poznal Marsaili a ucítil jsem, jak mi jako elektrický proud tělem projel záchvěv žárlivosti. Určitě jsem ve tváři zrudl, ale moje rozpaky skryla záře ohně.

Marsaili se na mě usmála, povýšeně, s chladnou vypočítavostí v očích. „Ale podívejme, kdo to přišel. Pan Šmírák.“

„Pan Šmírák?“ Donald se nerozhodně a zmateně usmál. Musel být jediným klukem v Ness, který o té epizodě s kraby ještě neslyšel. Možná byl zrovna na pevnině pro svůj červený kabriolet. Tak mu Marsaili všechno vyprávěla, ačkoli ne zrovna tak, jak bych to vyprávěl já, a on se smál, až jsem myslel, že se snad zalkne.

„Tak to je fór za všechny prachy. Posaď se, hergot. Dej si s námi jointa a zrelaxuj.“

Sedl jsem si, ale nabídnutý joint jsem mávnutím ruky odmítl. „Dík, zůstanu u piva.“

Donald na mě vrhl vědoucí pohled a pohodil hlavou. „Panic přes hulení, co?“

„Nejspíš nejen přes hulení,“ dodala Marsaili.

Zase jsem se začervenal. „Jasně že ne.“ Ale bylo to tak. A jak naznačila Marsaili, nejen v tomto ohledu.

„Tak nech těch řečí o pivu,“ řekl Donald. „Dáš si s námi, že jo?“

Pokrčil jsem rameny. „Jasně.“ A upíjel jsem pivo a pozoroval, jak pečlivě balí – jak by se dnes řeklo – špeka. Slepil k sobě čtyři cigaretové papírky, doprostřed nasypal tabák a pak po celé délce rozdrobil konopnou pryskyřici. Na jeden konec položil proužek tvrdého papíru a vše sroloval do tvaru dlouhé cigarety. Olízl okraj papírku s lepidlem, přilepil a zbytek na konci pevně zakroutil. Pak ho zapálil a dlouze potáhl. Zhluboka vdechl kouř do plic, kde ho zadržel, a podal cigaretu Marsaili. Zatímco potahovala ona, Donald dlouze vydechl. Kouř odplouval do noci a já na Donaldovi téměř okamžitě pozoroval účinky, s nimiž se na něj jako závoj ze tmy snesl klid a mír. Marsaili mi podala joint, jehož konec byl zvlhlý od jejích slin. Občas jsem si dal cigaretu, tak jsem nečekal, že se znemožním například tím, že se při vdechnutí začnu dusit. Ale netušil jsem, že kouř bude tak horký, a plíce mi do krku vyslaly salvy kašle. Když jsem ho potlačil, spatřil jsem, jak mě Donald s Marsaili sledují a významně se usmívají. „Chytil jsem to do krku,“ vysvětloval jsem.

„Tak to si dej radši ještě jednou,“ vyzval mě Donald a já neměl jinou možnost než učinit další pokus. Tentokrát se mi podařilo udržet kouř v plicích asi deset vteřin. Podal jsem joint Donaldovi a pomalu vydechl.

Pochopitelně mi mělo být jasné, že se jako nováček prozradím hihňáním. Následujících patnáct minut jsem strávil záchvaty smíchu dočista nad čímkoli. Je až neuvěřitelné, jak vtipné mi všechno připadalo. Poznámka, pohled, výbuch smíchu od sousedního ohně. Cokoli z toho mě zase dokázalo nastartovat. Donald s Marsaili mě pozorovali s ležérním odstupem zkušených kuřáků, dokud mé záchvaty neustaly. Když jsme dokouřili druhou cigaretu, byl jsem už v nanejvýš povznesené náladě. Zíral jsem do plamenů a viděl v nich všemožné odpovědi na ony otázky o životě, které si mládí s oblibou pokládá. Odpovědi, které jsou stejně prchavé jako ty plameny a které později ráno po probuzení vždycky nenávratně zmizí.

Nejasně jsem vnímal, jak kdosi zavolal od pláže a jak se Donald zvedl a odešel pryč. Rozhlédl jsem se a zjistil, že ostatní se od našeho ohně už také rozptýlili a zůstali jsme tu sedět jen my dva s Marsaili. Nedosáhli bychom na sebe, ale pozorovala mě s velmi podivným výrazem.

„Pojď sem,“ poplácala dlaní do písku vedle sebe.

Jako poslušný pejsek jsem si poposedával, až můj zadek vyplnil důlek, který v pláži vyhloubila její ruka. Ucítil jsem dotyk jejího stehna na svém a teplo jejího těla vedle mého.

„Ty jsi fakt hajzl, víš to?“ Její hlas byl však mírný a bez zášti. Samozřejmě že jsem to věděl, a tak jsem si netroufl odporovat. „Ukradl jsi mi srdce, když jsem byla ještě moc mladá, než abych z toho měla rozum, a pak ses na mě vykašlal a ponížil mě.“ Pokusil jsem se o úsměv, ale výsledkem byla určitě jen jakási strašlivá grimasa. Soustředěně se na mě podívala a zakroutila hlavou. „Nechápu, proč k tobě pořád cítím něco takového.“

„Co?“

Naklonila se ke mně a stejnou rukou, kterou mi tehdy uštědřila políček, natočila můj obličej k sobě a políbila mě. Dlouhým, hebkým polibkem s otevřenými ústy, ze kterého se mi rozechvělo tělo a krev se nařinula do slabin.

Když se mnou byla konečně hotová, řekla: „Tohle.“ Chvíli seděla a dívala se na mě. Pak vstala a vzala mě za ruku. „Pojď.“

Drželi jsme se za ruce a procházeli mezi ohni. Defilé neostrých tváří, prolínající se melodie, do noci tiše šuměly hlasy, tu a tam se rozezněl smích. Vše kolem sebe jsem vnímal zostřeně, zvuky moře, hloubku noci, blízkost hvězd podobných hrotům doběla rozžhavených jehel, k nimž by se člověk mohl natáhnout, dotknout se jich a popíchat si o ně prsty. Vnímal jsem také teplý dotyk Marsailiny ruky ve své, hebkost její kůže. Znovu a znovu jsme se zastavovali a líbali se. Její ňadra se mi měkce tiskla na hrudník. Džíny se mi napínaly ztopořeným penisem, který se tlačil na její břicho. Cítil jsem, jak její ruka sklouzla níž a sevřela ho v dlani.

Hlavní místnost v přístřešku byla při našem příchodu prázdná. Na hliněné podlaze se válely prázdné plechovky od piva a stály tu naskládané bedny s pitím a pytle plné zbytků po grilování. Vypadalo to, že Marsaili ví, kam jdeme, a vedla mě ke dveřím v zadní části místnosti. Když jsme k nim došli, vynořil se z nich chichotající se pár, ne o moc starší než my, a prošel kolem nás, aniž by nám věnoval pozornost. Zadní místnost byla o hodně menší a osvětlovaly ji svíčky rozestavěné podél zdi. Vzduch prostupovala vůně marihuany, hořícího vosku a pach lidských těl. Na podlaze byla rozprostřená celta, na které ležely deky, polštáře a spacáky s rozepnutými zipy, rozevřené jako přikrývky.

Marsaili se usadila na jednu z přikrývek, mou ruku stále ještě ve své. Zatáhla mě za ni, abych si k ní přisedl. Ještě než jsem se zadkem vůbec stihl dotknout podlahy, povalila mě na zem, překulila se na mě a začala mě líbat s dravostí, jakou jsem nikdy dřív u žádné dívky nezažil. Pak se na mě obkročmo posadila, napřímila se, svlékla si tričko a ta krásná ňadra s růžovými bradavkami, která jsem spatřil na pláži, se s houpnutím osvobodila. Vzal jsem jejich něžnou pevnost do dlaní a na kůži jsem cítil, jak bradavky tvrdnou. Marsaili mi sáhla po zipu, rozepnula mi kalhoty a zbavila mě jejich pout. Mou otupělostí navozenou konopím se prodral tenký osten strachu.

„Měla jsi pravdu, Marsaili,“ šeptl jsem.

Shlédla na mě. „V čem?“

„Já to ještě nikdy nedělal.“ Za bílého dne bych se k něčemu takovému nikdy nepřiznal.

Zasmála se. „Žádný strach, já ano.“

Naplnilo mě nevysvětlitelné rozhořčení a napřímil jsem se. „S kým?“

„Do toho ti nic není.“

„S Artairem?“ Z nějakého důvodu mi připadalo hrozně důležité, aby to nebylo s ním.

Vzdychla si. „Ne, s Artairem ne. Bylo to s Donaldem, když už to musíš vědět.“

Tak nějak mě to zaskočilo i uklidnilo zároveň. A cítil jsem zmatek. Nejspíš mě pivo, marihuana a vůbec všechno, co se se mnou té noci dělo, společnými silami připravily o rozum. Ale i o žárlivost. A já se poddal Marsailiným zkušenostem. Moc si z toho prvního sexuálního zážitku nepamatuji. Jen to, jak se mi zdálo, že to skončilo neuvěřitelně rychle. Léto toho roku nám však, jak se později ukázalo, mělo poskytnout ještě mnoho dalších příležitostí naši techniku trénovat a zdokonalovat.

Když jsme pak zápasili s oblékáním, dveře se prudce rozlétly a v nich stanul Donald. Zářivě se usmíval a pod každou paží si vedl jednu dívku. „Tak budete už, sakra? Je tu děsná fronta.“

DESÁTÁ KAPITOLA

Ticho potemnělé ložnice naplňovalo ťukání klávesnice. Světlo obrazovky se odráželo na Finově tváři, soustředění měl vepsané ve vráskách kolem očí a u kořene nosu. Tyhle zkoušky jsou tak důležité. Vše závisí na nich. Celý zbytek života. Soustřeď se, soustřeď se. Otočil se za pohybem, který periferně zpozoroval, a ucítil, jak mu na pažích a ramenou naskočila husí kůže. Už tu byl zase. Ten neskutečně vysoký muž ve větrovce s kapucí a s mastnými vlasy spadajícími přes uši. Jen stál ve dveřích, jako předtím, hlavu sehnutou pod stropem, veliké ruce svěšené podél boků. Tentokrát se jeho rty pohybovaly, jako by se snažil něco říct. Fin se usilovně pokoušel naslouchat, ale z mužových úst nevycházela žádná slova, pouze odporný, hořký pach starého tabáku v ohavném dechu, který jako by prostupoval celým pokojem.

Fin se vyděšeně posadil a na tváři ucítil odér zbytkového alkoholu a cigaret. Tenkými závěsy prosvítalo denní světlo a prosakovalo po jejich okrajích. Nad Finem se vznášel Artairův unavený, oteklý obličej. Jednou rukou třásl jeho ramenem. „Fine! Vzbuď se, do prdele. Fine!“

Fin se vymrštil do sedu a ztěžka dýchal, jak byl dezorientovaný a vyděšený. Kam, sakra, zmizel? Pak mu pohled padl na karetní stolek složený u zdi a na kávovou skvrnu ve tvaru Kypru. Vzhlédl ke stropu, kde spatřil letícího tereje. „Panebože.“ Stále ještě popadal dech.

Artair poodstoupil a zvědavě se na něj díval. „Jsi v pořádku?“

„Jo, v pohodě. Jen nějaká noční můra.“ Fin se zhluboka nadechl ohřátého, zkyslého vzduchu. „Kolik je hodin?“

„Šest.“

Skoro nespal. Neustále se otáčel k digitálním hodinám na nočním stolku. Dvě. Dvě čtyřicet pět. Tři patnáct. Tři padesát. Když se díval naposled, bylo skoro pět ráno. Zdříml si maximálně na hodinu.

„Musíme vyrazit.“

Fin byl zmatený. „Takhle brzy?“

„Musíme s Fionnlaghem zajet do Port of Ness, než půjdu do práce. Pomůžeme chlapům naložit náklaďák se zásobami na An Sgeir.“

Fin odhrnul přikrývku a nohy přehodil přes okraj postele. Mnul si unavené oči. „Za minutku se obléknu.“

Ale Artair se k odchodu neměl. Fin vzhlédl ke svému bývalému spolužákovi, který se na něj upřeně díval s podivným výrazem v očích. „Ty, Fine. To, co jsem včera večer řekl… byl jsem namol, jo? Zapomeň na to.“

Fin jeho pohled opětoval. „Je to pravda?“

„Byl jsem namol.“

„In vino veritas.“

Artairovi došla trpělivost. „Tak hele, byl jsem úplně na sračky, jasný? Sedmnáct let to bylo fuk, tak proč by najednou nemělo?“ Fin slyšel, že mu v hrdle hrčí hleny. Pak se Artair otočil a prudce vyšel z pokoje. Fin zaslechl, jak se dvakrát nadechl ze svého inhalátoru. Pak se jeho kroky hněvivě vzdálily směrem k obývacímu pokoji.

Fin se oblékl a v koupelně si opláchl obličej studenou vodou. Ze zrcadla na něj zíral pár zarudlých očí. Vypadal příšerně. Na prst si z tuby vymáčkl trochu zubní pasty a rozetřel si ji po zubech a dásních. Vypláchl si ústa ve snaze zbavit se pachuti včerejšího večera. Jak jen se bude moci Fionnlaghovi podívat do očí, když teď ví, co ví, říkal si. Znovu na sebe pohlédl do zrcadla a zase se rychle odvrátil. Vždyť se sotva dokázal podívat do očí sám sobě.

Na cestě nad domem stála nastartovaná Artairova astra. Vrčení motoru skrz výfuk znělo, jako by autu bylo stejně nevalně jako Finovi. Artair seděl zamračeně za volantem, Fionnlagh ve své mikině s kapucí vzadu, sepjaté ruce položené na sedadle mezi nohama, obličej napuchlý nedostatkem spánku. A přesto si zjevně našel chvilku, aby si nageloval vlasy do špiček. Fin vklouzl na sedadlo spolujezdce a ohlédl se. „Čau.“ To bylo jediné, na co se zmohl. Obrátil se zpátky, čelem po směru jízdy, zapnul si bezpečnostní pás a připadal si zoufale neschopný.

Artair se zahrčením zařadil jedničku, uvolnil ruční brzdu a vůz se cukavě rozjel po silnici. Fin si byl naprosto jistý, že kdyby Artaira zastavili, neprošel by dechovou zkouškou.

Nebe bylo olověné, ale na déšť to nevypadalo. Kdesi nad oceánem se šikmé sluneční paprsky prodraly průrvou v mracích, kterou nebylo vidět, jako neviditelný reflektor vrhající kruh světla na hladinu. Letní trávou škubal silný vítr. Když projeli kolem kostela, dohlédli až k Port of Ness a astra se kodrcala dál, z kopce na hlavní silnici.

Mlčení v autě připadalo Finovi téměř nesnesitelné. Aniž by se otočil, oslovil Fionnlagha: „Tak jak to šlo s počítačem?“

„Super.“

Fin čekal, že to Fionnlagh rozvine, ale tím chlapec skončil.

„Netěší se na An Sgeir,“ vysvětloval Artair.

Fin natáhl krk a otočil se na chlapce. „Proč?“

„Není to zrovna moje parketa. Zabíjení není nic pro mě.“

„Kluk je měkkota,“ konstatoval pohrdlivě Artair. „Prospěje mu to, udělá to z něj chlapa.“

„Jako z nás?“

Artair se na Fina opovržlivě podíval a pak se pohledem vrátil zpět na silnici. „Iniciační rituál, o to jde. Z chlapců se stávají muži. Nikdo netvrdí, že to musí být snadné.“

V Port of Ness už žádní policisté nehlídkovali. Možná jim připadalo, že už to není potřeba, nebo nevěřili, že by někdo vstával tak brzy. Policejní pásku přes cestu k pobřeží dal někdo stranou a omotal ji kolem oranžového dopravního kužele. Úzká asfaltová silnička se vinula dolů k přístavu, kde bylo vidět nákladní auto stojící na molu a sedm nebo osm dalších vozů zaparkovaných kolem loděnice. Boudu stále ještě označovala černožlutá páska třepotající se ve větru, a když Artair zaparkoval a všichni tři procházeli kolem ní, každý z nich vrhl chvatný pohled dovnitř. Byl tu zavražděn člověk. Člověk, kterého znali. A na všechny dopadal pocit, že tam v přítmí je Angel Macritchie svým způsobem pořád přítomen, jako duch, který nedokáže spočinout, dokud nebude dopaden jeho vrah.

Macritchieho přítomnost vnímala i desítka mužů shromážděných kolem nákladního auta už jen proto, že mezi nimi nebyl. Jezdil s nimi osmnáct let. Měl s nimi jet i dnes a pomáhat jim nakládat zásoby složené podél mola: pytle rašeliny jako palivo do ohně, pitnou vodu v plechových sudech, matrace, celty, bedny s jídlem, nástroje, autobaterii jako zdroj pro rádiové spojení, více než čtyřicet pytlů soli pro konzervování guga, které ležely navršené do výšky jednoho metru podél přístavní zdi.

Fin zjistil, že řadu tváří v přístavišti zná. Některým bylo kolem padesáti, veteráni z toho roku, kdy na skálu jeli i Fin s Artairem, zkrátka muži, kteří se stále ještě na tuto pouť každoročně vydávali. Byl tu i jeden či dva Finovi vrstevníci ze školy a potom mladší muži, kterým bylo něco přes dvacet a které Fin neznal. Přesto však mezi nimi vládlo nevyslovené pouto. Byla to liga výjimečných a členství v ní se těšila jen hrstka mužů už přes pět set let. Aby se k nim člověk mohl zařadit, stačilo se jen jedinkrát vydat na An Sgeir, dokázat svou sílu a odvahu a schopnost vzdorovat živlům. Jejich předkové absolvovali cestu skalnatým mořem v nekrytých lodích, protože museli – aby přežili a nakrmili hladové vesničany. Nyní se tam muži vydávali trawlerem a sice proto, aby přivezli lahůdku, kterou si dobře živení ostrované tak žádali. Ale jejich pobyt na skále nebyl o nic méně nebezpečný, o nic méně náročný než pro ty, kteří se na ni vypravovali před nimi.

Fin se se všemi pozdravil a s každým si slavnostně potřásl rukou. Poslední z nich přijal Finovu pravici oběma rukama. Robustní muž střední výšky s mohutným černým obočím a kšticí hustých černých vlasů, jen tu a tam protkaných šedí. Postavou to nebyl člověk nijak velký, ale vyzařoval nesmírnou autoritu. Gigs MacAulay nedávno překročil padesátku. Měl za sebou víc výprav na skálu než kdokoli z ostatních přítomných. Když tímto prastarým rituálem procházeli Fin a Artair, byl na An Sgeiru už počtrnácté či popatnácté. Tehdy ho všichni v tiché dohodě považovali za vůdce výpravy. A tak tomu bylo i dnes. Gigs stiskl Finovu ruku ještě o něco pevněji a vřeleji a upřeně se na Fina díval hluboce modrýma keltskýma očima. „Rád tě vidím, Fine. Vedeš si dobře, jak jsem slyšel.“

Fin pokrčil rameny. „Asi ano.“

„Když děláme, co je v našich silách, nemůže po nás Bůh žádat víc.“ Jeho pohled krátce zalétl k Artairovi a pak zpět k Finovi. „Je to dávno.“

„Je.“

„Musí to být… kolik? Dobrých sedmnáct, osmnáct let?“

„Určitě.“

„Artairův kluk s námi jede letos poprvé.“

„Já vím.“

Gigs se podíval na chlapce a zazubil se. „Ale tu pomádu na skále nejspíš potřebovat nebude, co ty na to, synku?“ Ostatní se zasmáli a Fionnlagh se začervenal, odvrátil hlavu a zíral mlčky přes oceán. Gigs s tlesknutím spojil dlaně. „Fajn, asi bychom se do toho měli pustit a naložit ty věci na náklaďák.“ Podíval se na Fina. „Pomůžeš nám s tím?“

„Jasně,“ ujistil ho Fin, svlékl si větrovku a sako, odhodil je na stoh prázdných košů a vyhrnul si rukávy.

Pracovali metodicky, v řetězu jako správný tým. Podávali pytle a krabice jeden druhému až nahoru k těm, kteří je skládali na korbu. Fin si uvědomil, že Fionnlagha pozoruje a hledá na něm něco ze sebe, když byl ještě kluk. Nějaké znamení, že je to skutečně jeho vlastní krev. Barvu vlasů měli podobnou, ale Marsaili byla také světlovlasá. A měl také matčiny bledě modré oči. Finovy byly zelené. Pokud v sobě měl něco z Fina, zevnějšek to pravděpodobně nebyl. Spíše něco v jeho chování, jeho tichá mlčenlivost.

Fionnlagh ho přistihl, jak se na něj dívá, a Fin se okamžitě zahanbeně odvrátil. Gigs mu naložil do náručí pytel soli. Byl těžký a Fin zabručel. „Za nás to bývalo snazší,“ ozval se, „tehdy stačilo naložit všechno rovnou na trawler tady v Portu.“

„Bývalo,“ potřásl Gigs vážně hlavou. „Jenže kvůli poškození přístavu se sem trawlery už nedostanou, a tak musíme všechno přepravit do Stornoway.“

„Vy ale odjíždíte pořád odsud?“

„Většina z nás ano. Tamhle v té menší lodi.“ Gigs kývl hlavou k otevřenému člunu, který byl uvázaný u mola s motorem vytaženým z vody. „Vyjedeme trawleru naproti tam do zátoky a loďku vytáhneme na palubu. Stejně ji na konci cesty potřebujeme, abychom všechno dopravili z lodi na skálu.“

„Tak co, už se nějak rýsuje, že chytíte Angelova vraha?“ zeptal se Fina náhle jeden z mladších mužů, kterého přemohla zvědavost.

„Já pátrání nevedu,“ odpověděl Fin. „Vlastně pořádně nevím, jak to pokračuje.“

„No, podle všeho si myslí, že ho odhalí testy DNA,“ přidal se k rozhovoru další.

To Fina překvapilo. „Vy o tom už víte?“

„To si piš,“ řekl Gigs. „Řekl bych, že vyšetřovatelé včera zavolali každému chlapovi z Crobostu. Musíme se někdy během dneška stavit na stanici ve Stornoway nebo u našeho doktora kvůli odebrání vzorku.“

„Je to ale dobrovolné,“ poznamenal Fin.

„Jo,“ ozval se Artair, „ale ty si myslíš, že se na to někdo vykašle? Vždyť by to vypadalo po čertech podezřele.“

„Já tam nepůjdu,“ oznámil Fionnlagh a všichni se zarazili a podívali se na něj.

„Proč ne?“ chtěl vědět Artair.

„To je jen začátek.“ Fionnlaghova tvář žhnula podivným zanícením. „Začátek policejního státu. Nakonec budeme všichni někde v databázi pod čárovým kódem DNA a už nic neuděláme a nikam nepůjdeme, aniž by někdo věděl proč, odkud jsme a kam jdeme. Jednou nám odmítnou dát hypotéku nebo životní pojištění, protože pro pojišťovnu budeme moc velké riziko. Všechno si najdou v databázi podle DNA. Umřel ti děda na rakovinu nebo máš třeba v matčině rodině nějakou srdeční vadu? Nedají ti práci, protože budoucí zaměstnavatel zjistí, že tvoje prababička seděla nějakou dobu v blázinci a tvůj čárový kód se zatraceně podobá jejímu.“

Artair se rozhlédl po okolo stojících mužích, kteří naslouchali s otevřenými ústy. Nakládání zcela ustalo. „No slyšíte ho? Mluví jako nějakej levičáckej radikál. Karl, ty vole, Marx. Já nevím, kam na ty hovadiny chodí.“ Oči mu na vteřinu zalétly k Finovi, pak se otočil na Fionnlagha. „Na ten test půjdeš a basta.“

Fionnlagh zavrtěl hlavou. „Ne,“ odpověděl s tichou rozhodností.

„Tak hele…“ nasadil Artair trochu smířlivější tón. „My na něj půjdeme všichni, že jo?“ Rozhlédl se a hledal oporu. Všichni přikyvovali a pod vousy bručeli na souhlas. „Takže bude vypadat náramně podezřele, když ty nepůjdeš. To bys chtěl? Jo? Chceš, aby si mysleli, žes to udělal ty?“

Ve Fionnlaghově tváři se objevila chmurná rezignace. „No, ten, kdo to udělal, by měl dostat metál,“ pronesl. Finovi neunikla ozvěna Artairových slov. Fionnlagh se podíval na všechny ty obličeje otočené k němu. „Ten chlap byl řezník a grázl a vsadím se, že ani jeden z vás, co tu stojíte, si nemyslí, že nedostal, co si zasloužil.“

Nikdo nic neříkal. Z několika vteřin ticha bylo už půl minuty. Rušil ho jen zvuk větru, jak pospíchal travinami na útesech. Nakonec se, jen aby ticho přerušil, ozval jeden z mužů: „A bolí to? Ten test DNA?“

Fin se usmál a zavrtěl hlavou. „Ne. Vezmou takovou velkou vatovou tyčinku a otřou ti s ní vnitřek tváře.“

„Doufám, že ne tý zadní,“ podotkl hubený muž s ryšavými vlasy a plátěnou čepicí a všichni se rozesmáli, vděční, že se napětí uvolnilo. „Protože do mý řiti nikdo žádnej velkej uchošťour strkat nebude.“

Smích zapůsobil jako signál, aby pokračovali v nakládání, a muži se znovu pustili do podávání pytlů se solí jeden druhému až na vůz.

„Jak dlouho potrvá, než budou mít výsledky toho testu DNA?“ zeptal se Artair.

„Nevím,“ odpověděl Fin. „Asi tak dva až tři dny. Podle toho, kolik vzorků odeberou. Kdy byste chtěli vyrazit na skálu?“

„Zítra,“ řekl Gigs. „Možná dokonce už dnes večer. Podle počasí.“

Fin převzal další pytel se solí, procedil vzduch mezi zuby a cítil, jak mu na čele vyráží pot. Až se dostane zpátky do Stornoway, dá si sprchu. „Co ale nechápu, je, proč jste ho s sebou pořád brali.“

„Angela?“ zeptal se Gigs.

Fin přikývl. „Vždyť jste mu nikdo nemohl přijít na jméno. Co jsem přijel, nepotkal jsem jediného člověka, který by pro něj měl dobré slovo.“

Komik s ryšavými vlasy se pokusil o vysvětlení: „Angel byl kuchař. Dobrý kuchař.“ Ozvalo se souhlasné mručení.

„A komu jste nabídli, aby jel místo něj?“

„Asterix pojede.“ Gigs kývl hlavou k drobnému muži s dlouhým ježatým knírem. „Ale neříkali jsme mu. Nikdy nikomu neříkáme, Fine. Rozhlásíme, že se uvolnilo místo, a pokud někdo chce jet, přijde se nás zeptat.“ Odmlčel se, s těžkým pytlem v náručí. Břemeno jako by však ani nepociťoval. „Tak nám nikdo nemůže klást za vinu, když se něco přihodí.“

Když skončili s nakládáním, dali si přestávku na cigaretu. Klidná chvilka strávená pospolu, než se toto nepravděpodobné uskupení tkalců, pachtýřů, elektrikářů, truhlářů a zedníků rozejde zpátky na svá hospodářství a do práce. Fin se procházel po molu kolem zrezivělých navijáků a chuchvalců zelených rybářských sítí. Cestu i zeď pokrýval v místech, kde nedávno proběhly opravy škod způsobených rozlícenými vodami, čerstvý beton. Z vody se ve vnitřním přístavu nořila mohutná, travnatá skála. Jako malý kluk na ni Fin za odlivu lezl, seděl tu a pozoroval okolí. Král přístavu. Až ho jednou příliv zastihl dřív, než stihl slézt. Jako většina jeho vrstevníků z ostrova se nikdy nenaučil plavat. Když se tenkrát konečně dostal domů, čekalo ho boží dopuštění.

„Nikdy jsme si pořádně nepromluvili o tom, co se tehdy stalo.“ Gigsův hlas, který se ozval těsně u jeho ramene, ho vylekal. Fin se otočil a spatřil, že ostatní stále ještě postávají v hloučku na opačném konci mola, pokuřují a povídají si. „Potom, co jsme se vrátili, jsi nebyl ve stavu, aby se s tebou dalo mluvit. Tak jako tak sis toho moc nepamatoval. A pak jsi odjel na univerzitu a nikdy ses už nevrátil.“

„Nemyslím, že by bylo moc o čem mluvit,“ namítl Fin.

Gigs se opřel o záchranný kruh visící na přístavní zdi a upřeně hleděl za nyní mořem rozdrcený vlnolam, kde dříve kotvíval trawler, který se vracel s úlovkem z An Sgeiru. „Dřív tu na molu stávaly stovky lidí ve frontě, co se táhla po silnici až k vesnici, jen aby měli jistotu, že se na ně dostane alespoň jedno guga.“ Vítr mu trhal cigaretový dým od úst.

„Pamatuju si na to,“ řekl Fin. „Z doby, kdy jsem byl kluk.“

Gigs naklonil hlavu a pátravě se na něj zadíval. „A co si, Fine, ještě pamatuješ z toho roku, kdy jsi jel s námi?“

„Vzpomínám si, že jsem málem přišel o život. Něco takového nejspíš nezapomenu.“ Cítil, jak ho Gigs probodává očima podobnýma dvěma světlometům, které se snaží vrhnout světlo na jakési temné místo hluboko uvnitř. Vyvádělo ho to z míry.

„Jeden muž o něj přišel.“

„Na to taky těžko kdy zapomenu.“ Ve Finovi se vzedmula vlna emocí. „Uplyne sotva jediný den, abych na to nepomyslel.“

Gigs ještě chvíli upíral pohled na Fina a pak ho odvrátil k rozpadlému vlnolamu. „Na skále jsem byl už víc než třicetkrát, Fine. A vybavuju si každou cestu. Jako písně v knize žalmů – každá byla jiná.“

„To asi ano.“

„Možná si říkáš, že ti jednou po těch víc než třiceti letech musí začít připadat všechny stejné, ale já si vzpomínám na každou podrobnost ze všech do jedné, jako by to byla právě ta poslední.“ Pauzu plnilo mnoho nevyřčeného. „Vzpomínám si na ten rok, co jsi jel s námi, jako by to bylo včera.“ Zaváhal a zdálo se, že pečlivě volí slova. „Ale mimo okruh těch, kteří tam tehdy byli, se o tom nikdy nemluvilo.“

Fin se ošil, celý nesvůj. „Nebylo to zrovna tajemství, Gigsi.“

Gigs se na něj znovu prudce otočil, v očích opět tentýž pátravý pohled. A pak Gigs řekl: „Jen abys věděl, Fine. Takové je nepsané pravidlo. Cokoli se na skále přihodí, tam taky zůstane. Vždycky to tak bylo a vždycky bude.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Zpráva, že se toho roku s Artairem připojíme k výpravě na An Sgeir, mi zkazila poslední léto na ostrově. Přišla jako blesk z čistého nebe a uvrhla mě do hluboké, temné deprese.

Do mého odjezdu do Glasgow zbývalo pouhých šest týdnů a já je chtěl prožít jako ty předchozí dva. Od našeho setkání na ostrůvku Eilean Beag jsme s Marsaili trávili skoro každý den spolu. Už jsem se ani nemohl dopočítat, kolikrát jsme se milovali. Někdy divoce a vášnivě jako dva lidé, kteří se bojí, že už k tomu nikdy nebudou mít příležitost – třeba tenkrát ve stodole, vysoko mezi balíky sena, tam, kde si ode mě Marsaili před léty ukradla první polibek. Jindy zase s pozvolným, lenivým požitkem, jako bychom věřili, že ty idylické letní dny plné slunce a sexu nikdy neskončí.

Tehdy se zdálo neuvěřitelné, že by někdy měly skončit. Marsaili také přijali na univerzitu v Glasgow a před námi se rozprostíraly další čtyři společně strávené roky. Jednou v týdnu jsme zajeli do Glasgow hledat bydlení. Tetě jsem řekl, že jedu s Donaldem. Ne že by ji dvakrát zajímalo, s kým cestuji. Marsailini rodiče si zase mysleli, že dcera jede se skupinkou kamarádek ze školy. Dva dny jsme měli jen pro sebe v jednom pokojíku se snídaní a prolenošili jsme v posteli jeden druhému v náručí celé dopoledne, než přišla majitelka a vyhodila nás. Představovali jsme si, že až začneme chodit na univerzitu, bude takový každičký den. Spát v jedné posteli, milovat se každou noc. Takové štěstí se zdálo až nemožné. Dnes pochopitelně vím, že nemožné také bylo.

Celé hodiny jsme procházeli čtvrtí West End, chodili jsme podle inzerátů v novinách, propracovávali jsme se seznamem, který nám poskytla univerzita, nebo jsme zkoušeli tipy od ostatních studentů, které jsme potkali v barech na Byres Road předchozího večera. A štěstí se na nás usmálo. Samostatný pokoj v prostorném bytě z doby Edwarda VII. na Highburgh Road s dalšími šesti nájemníky. První patro, činžovní dům z červeného pískovce, vitráže, dřevěné obložení. V životě jsem nic takového neviděl. Všechno mi připadalo tak neskutečně exotické. Hospody s otvírací dobou dlouho do noci. Čínské, italské, indické restaurace. Lahůdkářství obsluhující do půlnoci, malé krámky otevřené dvacet čtyři hodin denně. Obchody, hospody a restaurace otevřené v neděli. Skoro se tomu nedalo uvěřit. Představoval jsem si, s jakým sladkým požitkem ze zakázaného ovoce si koupím nedělní noviny v neděli a přečtu si je nad pintou piva v hospodě. Tehdy na ostrově člověk nedělní noviny viděl nejdřív v pondělí.

Večer předtím, než jsem se dozvěděl o An Sgeiru, jsme šli s Marsaili dolů na pláž v Port of Ness. Opatrně jsme si ve tmě hledali cestu mezi skalkami na jižním konci pláže. Měli jsme namířeno k eony vyhlazené rulové tabuli skrývající se před zbytkem světa za vrstvami horniny, kterou jako by kdysi někdo nařezal do gigantických plátů a postavil je na výšku, ale ony se překotily a polehaly si do křivolakých kup. Nad námi se zvedaly útesy do nočního nebe nekonečných možností. Byl odliv, ale slyšeli jsme, jak moře lehce dýchá u břehu. Teplý větřík harašil ve sluncem vysušeném vřesu, který rostl v rozcuchaných, nepěstěných trsech na římsách a převisech útesů. Rozložili jsme si spacák, který jsme si s sebou přinesli, svlékli jsme se do naha, lehli si a dlouze a pomalu se milovali v rytmu oceánu, v souzvuku s nocí. Bylo to naposledy, kdy mezi námi vládla opravdová láska. Její sladká intenzita byla téměř zdrcující a oba nás zanechala bezvládné a bez dechu. Pak jsme nazí přelezli přes skály na tvrdý písek, který tu zbyl po ustupujícím odlivu, utíkali jsme až k místu, kde moře třísnilo břeh měsíční září, a s křikem, jak nás na kůži pálila studená voda, a s vysoko nadzvihávanými koleny jsme ruku v ruce vběhli do tříštících se vln.

Když jsme se vrátili ke spacáku, otřeli jsme jeden druhého a drkotajíce zuby jsme se oblékli. Vzal jsem Marsailinu hlavu do dlaní. Z jejích zacuchaných zlatých vlasů ještě kapala voda a já ji dlouze a pomalu políbil. Když jsme se odtrhli, pohlédl jsem jí hluboko do očí a svraštil čelo, protože jsem si poprvé povšiml, že mi na ní něco chybí.

„Kde máš brýle?“

Usmála se. „Nosím čočky.“

Jen těžko si dnes vybavím, proč jsem tak bouřlivě reagoval na myšlenku, že se mám připojit k výpravě na lov guga, ačkoli mě napadá celá řada možných důvodů, proč se mi tam nechtělo jet.

Nebyl jsem zrovna tělesně zdatný a věděl jsem, že pobyt na An Sgeiru bude od začátku do konce drsný, fyzicky vyčerpávající a plný nebezpečí a nepohodlí.

Vyhlídka na vraždění dvou tisícovek ptáků mě nijak netěšila. Jako většině mých vrstevníků guga chutnalo i mně, ale jak se mi dostává na talíř, jsem poznat netoužil.

Odjezd by znamenal také odloučení od Marsaili na dva dlouhé týdny, možná i víc. Počasí občas lovce na skále uvěznilo i o několik dní déle, než plánovali.

Ale bylo v tom ještě něco. Připadalo mi, jako bych padal zpět do té černé jámy, ze které jsem se právě vynořil. Nedokážu vysvětlit proč. Prostě to tak bylo.

Zašel jsem za Artairem, abych se zeptal, jak se daří jeho matce. Posledních pár týdnů jsem ho skoro nevídal. Našel jsem ho, jak sedí na staré pneumatice od traktoru u stohu rašeliny a zírá přes Minch směrem k pevnině. Teprve teď jsem si všiml, že se proti pastelovému nebi jasně a zřetelně rýsují hory v Sutherlandu, a hned jsem věděl, že přijde změna počasí. Artairův výraz ve mně vyvolal strach, že snad došlo na nejhorší. Sedl jsem si k němu na pneumatiku.

„Jak je s mámou?“

Otočil se ke mně a díval se na mě dlouhým, prázdným pohledem, jako by viděl skrz moje tělo.

„Artaire…?“

„Co?“ Jako by se právě probudil.

„Jak je s mámou?“

Lhostejně pokrčil rameny. „V pohodě. Je jí líp.“

„To je fajn.“ Čekal jsem, a když už nic dalšího neříkal, zeptal jsem se: „Tak co se přihodilo?“

Vytáhl z kapsy sprej, uchopil ho tím starým známým způsobem, při němž mu zpola zakryl obličej, stiskl stříbřitý zásobník a nadechl se obsahu vycházejícího z trysky. Nestihl však odpovědět, protože se za námi ozvalo bouchnutí dveří a hlas jeho otce volajícího na nás ze schodu: „Už ti Artair oznámil tu skvělou zprávu, Fine?“

Otočil jsem se k panu Macinnesovi, který přicházel k nám. „Jakou zprávu?“

„Na letošní výpravě na An Sgeir se uvolnila dvě místa. Přemluvil jsem Gigse MacAulaye, abyste s námi mohli jet vy dva.“

Kdyby mě byl vší silou udeřil do tváře, těžko mě mohl omráčit víc. Nevěděl jsem, co říct.

Úsměv pana Macinnese ochabl. „Nevypadáš, že bys z toho měl zrovna velkou radost.“ Pohlédl na svého syna a vzdychl. „Jako Artair.“ Pak v plamenném rozhořčení zakroutil hlavou. „Já vám, chlapci, nerozumím. Víte vůbec, jaká to je čest, smět se připojit k výpravě na skálu? Jsou to chvíle velkého přátelství a sounáležitosti. Vydáte se na cestu jako chlapci a vrátíte se coby dospělí muži.“

„Já nechci,“ ozval jsem se.

„Nebuď směšný, Fine!“ zavrhl mou námitku Artairův otec. „Starší z vesnice s tím souhlasí, skupina vás přijala. Samozřejmě že pojedete. Vždyť bych byl všem pro smích, kdybyste teď vycouvali. Šel jsem proti všem, aby přijali zrovna vás dva. Takže pojedete. Konec diskuse.“ Otočil se a zlobně odmašíroval k domu.

Artair se na mě jen podíval. Nemusel vůbec nic říkat, abych pochopil, že myslíme na totéž. Ani jeden z nás nechtěl být nablízku pro případ, že by pan Macinnes znovu vyšel ven, a tak jsme se vydali vzhůru po silnici ven ze vsi, směrem k tetinu domu a k maličkému přístavu pod ním. Bylo to naše oblíbené místo. Většinou tam vládl klid, pramice ležely vytažené podél jedné strany prudkého skluzu a z malého mola u jeho ústí měl člověk výhled na čisté zelenavé vody pod záhyby útesů, které přístav chránily. Seděli jsme vedle navijáku a dívali se, jak voda zkresluje kraby v koších, které rybáři nechávali pod hladinou, dokud nestoupne cena. Nevím, jak dlouho jsme tam tak mlčky seděli – jako dřív po mých hodinách doučování – a poslouchali, jak se moře zvedá a klesá a snaží se s sebou stáhnout černé a blyštící se skály, které z něj vyrůstaly, i žalující křik racků na vrcholcích útesů. „Nepojedu,“ prohlásil jsem konečně.

Artair se na mě otočil s bolestí v očích. „Nemůžeš mě v tom nechat samotného, Fine.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Promiň, Artaire, to je tvoje volba. Já nepojedu a nikdo mě k tomu nedonutí.“

Jestli jsem čekal, že najdu spojence v Marsaili, krutě jsem se zmýlil.

„Proč nechceš jet?“

„Prostě nechci.“

„To není zrovna důvod, že?“

Nesnášel jsem, jak Marsaili vždycky uplatňovala logiku v situacích, které byly čistě emocionální. Skutečnost, že nechci, by měla jako důvod stačit. „Nepotřebuju důvod.“

Seděli jsme nahoře ve stodole mezi balíky sena. Měli jsme tu deky a tajné zásoby piva a tu noc jsme se chtěli zase milovat. Všenky nevšenky.

„V Ness je plno kluků ve tvém věku, kteří by udělali cokoli, jen aby směli jet,“ argumentovala. „Těchhle chlapů si každý váží.“

„Jistě. Povraždit mraky bezbranných ptáků je skvělý způsob, jak si získat vážnost.“

„Ty se bojíš?“

Ostře jsem se ohradil: „Nebojím se!“ Ačkoli to možná nebyla tak docela pravda.

„Lidi si to ale budou myslet.“

„Je mi fuk, co si lidi myslí. Nepojedu a dost.“

V jejích očích se zračila podivná směs účasti a zklamání – účasti nejspíš kvůli tomu, že mé emoce byly tak intenzivní, a zklamání proto, že jí nechci prozradit jejich důvod. Měkce zavrtěla hlavou. „Artairův otec…“

„…není můj,“ utnul jsem ji. „Nemůže mě donutit, abych jel. Půjdu za Gigsem a řeknu mu to sám.“ Vstal jsem, ale Marsaili mě rychle chytila za ruku.

„Fine, nedělej to. Prosím, sedni si. Promluvme si o tom.“

„Není o čem.“ Výprava měla vyrazit už za pouhých pár dní. Myslel jsem si, že u Marsaili naleznu morální oporu, která by mě podržela v rozhodnutí, jež bude mít své následky. Věděl jsem, co se bude povídat. Věděl jsem, že si ostatní budou šuškat, jaký jsem zbabělec, zrádce hrdé tradice. Když už někoho přijali do výpravy na An Sgeir, musel mít zatraceně dobrý důvod, aby zase vycouval. Mně to ale bylo fuk. Chystal jsem se z ostrova odjet, uniknout té klaustrofobii vesnického života, té škorpivosti a malichernosti, pěstované zášti. Nepotřeboval jsem důvod. Ale podle Marsaili zjevně ano. Mířil jsem k východu mezi balíky a vtom mě zastavila náhlá myšlenka. Otočil jsem se. „Ty si snad myslíš, že mám strach?“

Váhala až příliš dlouho. Pak odpověděla: „Já nevím. Vím jen, že se chováš hrozně divně.“

To byla poslední kapka. „Tak jdi do prdele.“ Seskočil jsem na balíky pod sebou a utíkal ze stodoly pryč do houstnoucího soumraku.

Gigsovo hospodářství leželo s několika dalšími na nižších svazích pod Crobostem. Byl to úzký pruh země svažující se až k útesům. Gigs choval ovce, slepice a pár krav a pěstoval zeleninu a ječmen. Také trochu rybařil, ale spíš pro osobní spotřebu než na prodej, a nebýt toho, že jeho žena pracovala na půl úvazku jako servírka v jednom stornowayském hotelu, nedokázali by vyjít.

Když jsem se vrátil z Mealanais, padla už tma a já se posadil na kopec nad domem MacAulayových a pozoroval jediné světlo, které vycházelo z jejich kuchyňského okna. Dopadalo v dlouhém, širokém paprsku na dvorek a já v něm zahlédl kočku, jak číhá na něco ve tmě. Kdosi jako by byl uvězněný v mých prsou a perlíkem se snažil probít ven. Zvedal se mi žaludek.

Na západě bylo ještě trochu světlo: dlouhé bledé pásy mezi liniemi šedofialových mraků. Ani trocha červánků, a to nebylo dobré znamení. Pozoroval jsem, jak denní světlo skomírá, a poprvé za celé týdny mi začala být zima. Vítr se otočil. Ten teplý, téměř hladivý jihozápadní vánek se obrátil a nyní s sebou nesl chlad rovnou z Arktidy. Rychlost větru narůstala a já ho slyšel, jak hvízdá mezi uschlými stébly. Změna byla na cestě. Když jsem se podíval zase na domek, spatřil jsem v kuchyňském okně postavu. Byl to Gigs. Myl ve dřezu nádobí. Na příjezdové cestě nestálo žádné auto, což znamenalo, že se jeho žena ještě nevrátila z města. Zavřel jsem oči, zaťal pěsti a rozhodl se.

Trvalo mi pouhých pár minut, než jsem sešel na jejich pozemek, ale jen co jsem dorazil na asfaltku, vynořila se náhle nad kopcem světla auta a pročesávala vřesoviště mým směrem. Vrhl jsem se k zemi u plotu, seděl jsem skrčený v rákosí a sledoval, jak auto odbočilo k domu a zaparkovalo před ním. Vystoupila z něj Gigsova žena. Byla mladá, tak kolem pětadvaceti. Pohledná. Na sobě ještě měla bílou halenku a černou sukni. Vypadala unaveně. Když otevírala dveře do kuchyně, v jejích pohybech bylo něco ztěžklého. Viděl jsem, jak ji Gigs vzal do náručí, dlouze ji objal a pak políbil. Pocítil jsem palčivé zklamání. O něčem takovém bych s Gigsem nemohl mluvit, měla-li by u toho být jeho žena. Vstal jsem z vysoké trávy, přeskočil plot, ruce vrazil hluboko do kapes a vyrazil k bothanu u silnice na Habost.

Těchto nelegálních náleven zbylo po mohutném zátahu policie jen pár. Nikdy jsem vlastně pořádně nepochopil, v čem byl problém. Neměly sice licenci, ale zisk jejich účelem nebyl. Šlo prostě jen o místo, kde se chlapi scházeli na skleničku. Ale ačkoli se jednalo o nelegální podnik, dovnitř by mě nepustili, protože jsem byl ještě nezletilý. Pořád tam přetrvávala jakási podivná etika. Což ovšem neznamenalo, že bych nemohl sehnat nic k pití. V kamenném přístěnku za bothanem jsem nalezl skupinku svých vrstevníků, jak sedí kolem zbytků starých zemědělských strojů a nalévají se pivem z plechovek. Za peníze či cigarety starší kluci čas od času vynesli něco k pití i mládeži v přístěnku, ze kterého se tak stával jakýsi bothan juniorské kategorie. Někdo sehnal šest kartonů po šesti pivech a ve vzduchu se vznášel pach marihuany a hnoje ze sousedního kravína. Ze stropních trámů visela petrolejka tak nízko, že když si člověk nedával pozor, vrazil do ní hlavou.

Seděl tu Seonaidh s Iainem a pár dalších kluků, které jsem znal ze školy. Tou dobou jsem už byl v hluboké depresi a mým jediným cílem bylo se opít. Začal jsem se prolévat pivem, jako bych se už nikdy neměl probudit. Pochopitelně se už vědělo, že s Artairem pojedeme na An Sgeir. V Ness se novinky šíří jako oheň vyschlým rašeliništěm, oheň rozdmýchávaný větrem spekulací a fám.

„Ty máš ale z prdele kliku,“ konstatoval Seonaidh. „Táta se mě tam letos taky snažil protlačit.“

„Vyměním si to s tebou.“

Seonaidh se zašklebil. „No jistě.“ Samozřejmě si myslel, že si z něj utahuju. Byl bych se snad utopil v modrém z nebe, které by mi té noci ochotně snesli za moje místo mezi členy výpravy. A ironií bylo, že tohle místo mohli dostat zadarmo. Kdokoli z nich. Jenže to jsem jim přirozeně říct nemohl. Nebrali by mě vážně, a i kdyby, měli by za to, že mi přeskočilo. Takhle si můj nedostatek nadšení zjevně vykládali tím, že si hraju na frajera. Těžko jsem se smiřoval s jejich závistí. A tak jsem jen dál pil. A pil.

Angela jsem přijít neslyšel. Byl starší než my a většinu toho večera už proseděl v bothanu a opíjel se. Přinesl pár piv výměnou za joint. „Ale podívejme se, náš siroteček,“ zvolal, když mě uviděl. Jeho kulatý obličej měl ve světle petrolejky žlutý nádech a v příšeří přístavku se vznášel jako světélkující balon. „Bejt tebou, tak se nachlastám, co to dá, mladej, protože na An Sgeiru budeš mít utrum. V tomhle Gigs nepovolí. Žádnej chlast na skále. Zkus tam propašovat třeba jen stopičku a poletíš z útesu.“ Kdosi mu podal ubalenou marihuanovou cigaretu a on si ji zapálil, vdechl hluboko do plic a zadržel dech. Když konečně vyfoukl kouř, dodal: „A to víš, že letos jedu jako kuchař?“ Nevěděl jsem to. Věděl jsem, že už na skále byl a že jeho otec, Murdo Dubh, dělal kuchaře celá léta. Ale věděl jsem také, že jeho otec v bouřlivém únoru toho roku přišel o život při nehodě na trawleru. Kdybych o tom býval přemýšlel, přišlo by mi vlastně logické, že měl Angel pokračovat v otcových stopách. Tak to muži z Ness dělali už celá staletí. „Neboj,“ ujišťoval mě Angel. „Však já už se postarám, abys ve svačině dostal svou spravedlivou dávku škvorů.“

Poté, co Angel odešel, někdo zapálil další joint a nechal ho kolovat. To už mi bylo zle a po pár šlucích začala ta dusivá stísněnost přístěnku roztáčet okolní svět jako na kolotoči. „Musím jít.“ Rozrazil jsem dveře do chladného nočního vzduchu a okamžitě jsem se na dvorku pozvracel. Opřel jsem se o zeď, tiskl jsem se obličejem na chladný kámen a říkal si, jak se proboha dostanu domů.

Svět kolem mě míjel jako rozmazaná šmouha. Vůbec netuším, jak jsem se dokázal dostat až na crobostskou silnici. Reflektory nějakého velkého auta mě zasáhly plným světlem a já ztuhl jako králík. Kymácel jsem se u kraje silnice a vtom auto proletělo vedle mě a náraz vzduchu mě srazil do příkopu. Nepršelo sice už celé týdny, ale zbylá voda, která se držela v rašelině, stekla do hustého hnědého bláta na dně strouhy. Pokrylo mě jako malta, ulpělo na oblečení a stékalo mi po obličeji. Leknutím jsem zalapal po dechu a zaklel. Vyškrábal jsem se nahoru a překulil se na pichlavý okraj příkopu. Připadalo mi, že tam ležím celé hodiny, i když to nejspíš byly jen minuty. Stačilo to ale, aby mnou ten chlad čerstvého severního větru pronikl skrz naskrz. S námahou jsem se zvedl na všechny čtyři a drkotal zuby. Vzhlédl jsem. Blížilo se ke mně další auto a jeho reflektory ozářily mou zuboženou postavu. Jak se přibližovalo, odvrátil jsem hlavu a zavřel oči. Auto zastavilo a já jsem slyšel, jak se otevřely dveře, a pak hlas: „Pro Kristovy rány, chlapče, co tu děláš?“ Mohutné ruce mě téměř zdvihly na nohy a já se ocitl tváří v tvář zamračenému Gigsi MacAulayovi. Předloktím mi setřel z obličeje bláto do rukávu svých montérek. „Fin Macleod,“ konstatoval, když mě konečně poznal. Ucítil, jak ze mě táhne alkohol. „Proboha, hochu, v tomhle stavu nemůžeš domů!“

Chvíli mi trvalo, než jsem se zase zahřál. Seděl jsem u krbu s hořící rašelinou, přes ramena deku a v obou rukou jsem svíral hrnek horkého čaje. Pokaždé když jsem z něj usrkl, projel mnou třas. Bláto už uschlo, jeho vrstva ztvrdla jako lejno a pukala mi na oblečení a kůži. Bůhví, jak jsem musel vypadat. Tenisky mě Gigs nechal zout u dveří, ale stejně od nich ke krbu vedla cestička zaschlého bláta. Gigs seděl ve svém křesle z druhé strany krbu a pozorně mě sledoval. Kouřil starou, zčernalou dýmku, ze které se do záře petrolejky na stole vinul modravý dým. Voněl sladce jako ořechy, o něco silněji než příjemná topinková vůně rašeliny. Jeho žena mi předtím vlhkým ručníkem otřela obličej a ruce, uvařila mi čaj, a pak – jako na nějaké tiché znamení – odešla spát.

„Mno,“ ozval se konečně Gigs, „doufám, Fine, že se ti tohle podaří dostat z těla, než vyrazíme na skálu.“

„Já nejedu,“ řekl jsem tak tiše, že to znělo sotva hlasitěji než šepot. Nejspíš jsem byl ještě opilý, ale díky šoku z pádu do příkopu jsem trochu vystřízlivěl a čaj mi také pomohl.

Gigs chvíli nereagoval. Lehce pobafával z dýmky a hloubavě si mě prohlížel. „Proč ne?“

Už si nevzpomínám, co jsem mu té noci vyprávěl, jak jsem vyjádřil ty pocity hlubokého, temného děsu, které ve mně vzbuzovalo jen pouhé pomyšlení na cestu na skálu. Patrně si jako všichni ostatní musel myslet, že to je prostě a jednoduše strach. Ale zatímco ostatní by mou zbabělostí pravděpodobně pohrdali, Gigs vypadal, že mě chápe – způsobem, který jako by ze mě sejmul tu strašlivou tíhu, jež mě stravovala od okamžiku, kdy jsem se novinu o svém odjezdu dozvěděl od Artairova otce. Naklonil se ke mně přes krb, jeho modré keltské oči pevně hleděly do mých a v ruce mu slabě kouřila dýmka. „Tam na skále nejsme jako dvanáct jednotlivců, Fine. Je nás tam dvanáct pospolu. Jsme tým. Každý z nás spoléhá na ostatní a pomáhá jim. Je to těžké, ano. Je to zatraceně těžké, chlapče. A nebezpečné. Netvrdím nic jiného. A Pán nás bude zkoušet až k samotné hranici naší vytrvalosti. Ale obohatí tě to. A budeš k sobě upřímnější. Protože poznáš sám sebe jako nikdy dřív, a možná ani potom. A pocítíš to pouto, které cítíme my všichni – pouto s každým z oněch mužů, jež tu byli před námi, pouto, které sahá nazpět celá staletí. Podáme si ruce se svými předky. Budeme spát na místech, kde spali i oni, stavět mohylky vedle těch, které tam zanechali.“ Dlouze se odmlčel, pokuřoval a dým, který vydechoval, se svíjel kolem jeho rtů a nosních dírek a stoupal do ticha v modravých gloriolách kolem jeho hlavy. „Ať už je tvůj nejstrašlivější strach jakýkoli, ať už máš jakoukoli největší slabinu, musíš se jim postavit čelem. Je to něco, s čím se musíš utkat, jinak toho budeš po zbytek života litovat.“

A tak jsem toho roku se srdcem plným obav vyjel na An Sgeir, i když dnes bych si z hloubi duše přál, abych to býval nedělal.

Ve dnech zbývajících do odjezdu jsem se držel v ústraní. Vítr se ještě více stočil, vál teď ze severovýchodu a do ostrova dva dny bušila bouře, která zvěstovala konec léta. Vichřice o síle deseti stupňů Beaufortovy škály hnala od průlivu Minch příčně padající déšť a půda ho žíznivě pila. S Marsaili jsem se po našem posledním rozhovoru neusmířil a Mealanais jsem se vyhýbal. Zůstával jsem doma, četl jsem si v pokoji a poslouchal, jak na okna bubnuje déšť a vítr zdvihá tašky na střeše. V úterý večer přišel Artair a oznámil mi, že se na An Sgeir odjíždí už následující den.

Nemohl jsem tomu uvěřit. „Ale počasí přichází ze severovýchodu. Vždycky se říkalo, že když fouká odněkud z východu, tak se na skále přistát nedá.“

„Přichází nová fronta,“ vysvětlil Artair. „Severozápadní. Gigs má za to, že budeme mít čtyřiadvacet hodin na to, abychom se na skálu dostali. Takže se odjíždí zítra večer. Trawler v Portu musíme naložit zítra odpoledne.“ Vypadal, že z toho nemá o nic větší radost než já. Dlouho mlčky seděl na kraji mé postele. Pak se zeptal: „Takže jedeš taky?“

Nedokázal jsem se přinutit ke slovům. Přitakal jsem neznatelným přikývnutím.

„Dík,“ řekl, jako bych to snad dělal kvůli němu.

Trvalo nám několik hodin, než jsme druhý den naložili Purpurový ostrov kotvící u vlnolamu v Port of Ness. Veškeré zásoby pro dvanáct mužů nutné na dva týdny strávené na skalisku uprostřed oceánu. Na An Sgeiru nebyl žádný pramen, takže jsme si všechnu vodu brali s sebou ve starých sudech od piva. Vezly se nesčetné bedny potravin, dvě tuny soli k nakládání, nástroje, nepromokavé oblečení, matrace ke spaní, provazem svázaná čtyřapůlmetrová anténa pro rádiové spojení a samozřejmě rašelina jako palivo pro oheň, který nám bude poskytovat teplo i možnost si uvařit. Úmorná dřina vynaložená k přenesení toho všeho z mola na trawler a k uložení do nákladního prostoru odvedla mé myšlenky od bezprostředně hrozícího odjezdu. Ačkoli se vichřice ztišila, na moři se ještě stále dmuly vysoké vlny a trawler u mola stoupal a zase klesal, takže přenést náklad na něj byl úkol obtížný a občas i nebezpečný. Také jsme promokli až na kůži, protože moře se znovu a znovu tříštilo o vlnolam a zalévalo nás při práci vodními sprškami. Předchozího dne bily vlny o zeď vlnolamu tak zuřivě, že vybuchovaly do výše patnácti metrů a metaly na přístav oblouky pěny, které ho při každém tepu oceánu zcela zakryly jakémukoli pohledu.

Vypluli jsme s půlnočním odlivem. Za dunění dieselových motorů jsme z relativního bezpečí přístavu vyklouzli do zálivu, kde jsme se střetli s mohutným vlnobitím, které se lámalo o příď a polévalo palubu pěnícími se řekami. Když pak světla Ness spolkla noc, zdálo se mi, že uplynul kratičký okamžik – a přitom jsme už změnili kurz a příď zamířila na otevřené moře za mysem Butt of Lewis. Jako poslední nám z dohledu zmizely útěchu skýtající záblesky majáku, a jakmile se ztratily i ty, zbýval jen oceán. Nekonečné míle rozbouřeného oceánu. Kdybychom skálu minuli, příští zastávkou by byla už jen Arktida. Zíral jsem do temnot a pociťoval cosi, co lze popsat jedině jako naprostý děs. Gigs mě zatahal za nepromokavý oděv a řekl mi, ať jdu do podpalubí. Vyhradili nám tam s Artairem dvě lehátka a měli jsme se trochu vyspat. První a poslední den na skále, řekl, jsou vždycky ty nejtěžší.

Nevím, jak jsem dokázal usnout, natěsnaný na úzké pryčně u stropu na levoboku, třesoucí se, promáčený a nešťastný. Ale usnul jsem. Osm hodin jsme se probíjeli běsnícím mořem, abychom překonali těch padesát mil jedněmi z nejnechvalněji proslulých vod na světě, a já to celé prospal. Myslím, že mě probudila změna ve zvuku motorů. Artair se už škrábal po žebříku do lodní kuchyně. Protřel jsem si oči, slezl z lehátka, obul si vysoké boty a oblékl nepromokavý oděv a následoval ho na palubu. Byl už bílý den. Nebe roztrhané větrem periodicky zastíraly nárazy přeháněk jemného deště, který se nám hnal do tváří.

„Panebože,“ ozval jsem se, „co to tu tak smrdí?“ Byl to ostrý, palčivý puch, směsice výkalů a čpavku.

„To je guáno, sirotečku.“ Angel se na mě zazubil. Zdálo se, že je ve svém živlu. „Ptačí hovna nashromážděná za deset tisíc let. Zvykni si. Příštích čtrnáct dní ti budou dělat společnost.“

Díky tomu jsme zjistili, že se blížíme ke skále. Podle zápachu ptačího trusu. Ještě jsme ji neviděli a už jsme věděli, že je před námi. Purpurový ostrov zpomalil jen na pár uzlů. Vlnobití víceméně ustalo a oceán se značně ztišil, takže nyní jsme pluli spíše s ním, než abychom proti němu bojovali.

„Tamhle je!“ vykřikl kdosi a já se snažil prohlédnout mlhami a deštěm a poprvé ono legendární místo zachytit pohledem. A pak jsem ji uviděl. Sto metrů kolmého černého útesu, bíle potřísněného, který před námi vyrůstal přímo z oceánu. Skoro v témže okamžiku se mlha rozplynula, štěrbinami v mracích pronikly úlomky slunečních paprsků a zostřily blyštící se skálu náhlým kontrastem světla a stínu. Na vrcholku jsem spatřil cosi, co vypadalo jako nepřetržitý proud poletujících sněhových vloček, a vtom jsem si uvědomil, že jsou to ptáci. Nádherní bílí ptáci s černomodrými letkami a žlutou hlavou a s rozpětím křídel skoro dva metry. Terejové. Tisíce terejů. Plnili oblohu a natáčeli se ve světle, unášeni turbulentními vzdušnými proudy. Je to jedna z nejdůležitějších přežívajících kolonií terejů na světě a každý rok se na toto nehostinné místo vrací rostoucí počet těchto ptáků, aby tu nakladli vejce a vyvedli své potomky. A to i přes každoroční loveckou výpravu crobostských mužů a ty dva tisíce ptačích mláďat, která jsme se jim z hnízd chystali vzít i tentokrát.

An Sgeir se rozkládá podél pomyslné linie táhnoucí se přibližně z jihovýchodu na severozápad. Vysoko čnící skalní hřbet klesá od nejvyššího bodu na jihu k vyrudlé křivce šedesátimetrových útesů na severním konci a připomíná rameno nastavené počasí, jemuž dominují bičující vichřice a hrozivé vlny, které se zdvihají z jihozápadu a útočí na neústupnou rulu. Na západní straně An Sgeiru se do oceánu noří tři skalní výběžky. Voda se o ně bělostně tříští a zuřivě pění ve vírech tam, kde skalní stěny klesají do podmořských propastí.

Nejbližšímu z těchto skalních žeber se říká Majákový mys, protože na něm – v místě, kde se připojuje k ostrovu – stojí bezobslužný maják, který se teď nad námi zlověstně tyčil. Za ním vytváří druhý nejdelší výběžek zátoku, která se zařezává hluboko do srdce ostrova. Otevírá se k východu, ale útočiště poskytuje od západu a severu. Je to jediné místo na An Sgeiru, kde lze vyložit zásoby na pevninu. Čas a nikdy nepolevující nápor živlů tu do skály vytesaly jeskyně hluboké tak, že nakonec prorazily skrz ke kolmým útesům na opačné straně. Gigs tvrdil, že se jimi dá proplout v pramici či na gumovém člunu, těmi monumentálními přírodními katedrálami zdvihajícími se dvanáct, patnáct metrů do temnot, a vynořit se na druhé straně ostrova. Ale jen pokud je moře naprosto klidné, což znamená skoro nikdy.

An Sgeir je sotva půl míle dlouhý a jeho páteř měří na šířku necelých sto metrů. Není na něm žádná půda, travnaté svahy ani rovné planiny, žádné pláže. Jen trusem pokrytá skála trčící rovnou z moře. Sotva bych si dokázal představit nehostinnější místo.

Kapitán opatrně vmanévroval Purpurový ostrov do oné zátoky, které se říkalo Gleann an Uisge Dubh, Zátoka černé vody, a spustil kotvu, jež opustila loď s hlomozným řinčením zrezivělého řetězu. Když motory utichly, poprvé jsem si uvědomil hluk, který vydávali ptáci. Povětří bylo plné ohlušující kakofonie vřeštících, volajících a štěbetajících tvorů a pachu guána. Kamkoli se člověk podíval, na každičké skalní římse, výběžku, v každé puklině seděli ptáci, v hnízdech či tísnící se ve skupinách. Terejové a alkouni, rackové a buřňáci. Zátoka se hemžila mladými kormorány, kteří se svými dlouhými hadími krky nořili pod vodu a zase se vynořovali zpět, jak hledali ryby. Bylo zvláštní, že tak nepřátelské a exponované místo může skýtat útočiště takové spoustě života. Gigs mě plácl po zádech. „Tak pojď, chlapče, práce čeká.“

Spustili jsme člun na lehce se vzdouvající hladinu a dali jsme se do převážení našich zásob z lodi na skálu. Jel jsem s prvním nákladem. Gigs přidal plyn a zamířil s člunem k místu, kde bylo možné přirazit. V poslední chvíli motor vypnul, otočil člun bokem a vlny nás jemně zdvihly ke břehu. Já jsem měl vyskočit s lanem na římsu širokou sotva něco přes půl metru a uvázat ho k masivnímu kovovému kruhu zasazenému do skály. Když mi nohy podklouzly na slizkém povlaku sírově žlutých lišejníků, málem jsem upadl na zadek. Ale udržel jsem rovnováhu a lano uvázal ke kruhu. Člun byl zajištěn a my se pustili do vykládání. Nejistě jsme balancovali s bednami, sudy a pytli po skalních římsách a výčnělcích, až to vypadalo, jako by všechno, co jsme přinesli, někdo z velké výšky shodil na nižší patro útesů. Pokaždé když se člun vrátil, vyskočili z něj na pevninu další členové výpravy. Hned za místem, kde jsme s člunem přirazili, skála ustupovala do jedné ze svých jeskynních katedrál. Byla temná a děsivá. Odněkud z hlubin její temnoty se ozvěnou nesl strašidelný zvuk proudů, které jako by se snažily skálu strhnout s sebou, zvuk podobný chroptění nějakého živého tvora. Nebylo těžké si představit, proč taková místa dala vzniknout legendám o mořských netvorech a dracích.

Po čtyřech hodinách jsme na břeh přenesli poslední zásoby a znovu se spustil déšť. Padal v mlhavých clonách, promáčel všechno skrz naskrz a každou plošku skály porostlou řasami změnil ve zrádnou past. Jako poslední jsme na ostrov přivezli malý gumový člun a čtyři členové výpravy ho vytáhli po svahu asi patnáct metrů nad zátoku. Měl sloužit pro případ nouze, ale neuměl jsem si představit, jaká nouze by mě dokázala přinutit k tomu, aby se mi v něm chtělo vyjet na moře. Ke svému úžasu jsem si všiml Angela, který si dřepl v mělké skalní rozsedlině a s pomocí vlastního těla jako větrolamu rozdělal z rašeliny malý ohníček. Už na něm stála konvice s vodou blížící se k varu. Purpurový ostrov v zátoce zatroubil mlhovou sirénou a já se otočil a díval se, jak vytahuje kotvu a vyráží na otevřené moře. Byl to strašlivý pocit, vidět ho, jak nás opouští a jak nám ze zádi mává první důstojník. Loď byla naším jediným spojením s domovem, jedinou cestou zpátky. Zmizela a zanechala nás opuštěné na holém kusu skály vzdáleném padesát mil od nejbližší pevniny. Ať už to mělo dopadnout jakkoli, byl jsem tam a nezbývalo než se s tím smířit.

Jako zázrakem pak Angel nechával kolovat hrnky horkého čaje a otevřely se plechové krabice se sendviči. Krčili jsme se na kameni, vdechovali rašelinový kouř a moře nám chňapalo po nohou. Pili jsme, abychom se zahřáli, a jedli, abychom načerpali síly. Pro začátek bylo třeba všechny ty bedny, barely a pytle dovléci na osmdesát metrů vysoký vrchol ostrova.

Jednu věc jsem však nečekal. Totiž, jak byli lovci guga důmyslní. Na některé z předchozích výprav s sebou přivezli dřevěná prkna a vybudovali skluzavku, šedesát centimetrů širokou a skoro šedesát metrů dlouhou. Skládala se z třímetrových dílů, které se každý rok zabalily do plachtoviny a uskladnily přímo na An Sgeiru. Tyto díly muži jeden po druhém přinesli, sestavili k sobě a zapřeli o skálu pomocí pevných podstavců a vzpěr. Hotová skluzavka vypadala jako jedno ze starých dřevěných koryt, která člověk znal z černobílých fotografií z období zlaté horečky na Klondiku. Z vršku se s duněním přiřítil vozík na kolečkách přivázaný k lanu a transport beček, pytlů a srolovaných matrací vzhůru začal. Menší bedny si muži podávali v řetězu z ruky do ruky až na vrchol. Já s Artairem jsme si je mlčky předávali jeden druhému a pak panu Macinnesovi, který nám ke všemu neustále poskytoval komentář. Vysvětloval, jak se skluzavka nechá na místě po celé dva týdny, co budeme na skále, a na konci pobytu se použije k tomu, aby se guga – oškubané, vyvržené a nasolené – jedno po druhém poslalo dolů na loď. Dva tisíce kusů. Vůbec jsem si nedokázal představit, jak bychom takové množství ptáků mohli pobít a zpracovat za pouhé dva týdny.

Uběhla polovina odpoledne, než jsme všechny zásoby dopravili na vrchol skály a my s Artairem unaveně vylezli nahoru za ostatními. Tam jsme, v úkrytu mezi skalami a balvany, poprvé spatřili pozůstatky starého černého domu, který byl postaven před více než dvěma sty lety a který lovci guga každoročně udržovali a používali jako přístřeší. Skládal se jen ze čtyř zdí a sluncem a solí vyběleného krovu neexistující střechy. Nemohl jsem uvěřit, že tohle má být příštích čtrnáct dní naším domovem.

Pan Macinnes si určitě všiml, jak se s Artairem tváříme. Široce se usmál. „Žádný strach, kluci. Za hodinku ho proměníme. Bude o hodně útulnější, než teď vypadá.“ Proměna ve skutečnosti netrvala ani tu hodinu. Abychom se dostali k domu, museli jsme překlopýtat změť balvanů na vrcholku ostrova. Smekali jsme se a klouzali v tom špenátu z lišejníku, guána a bahna, který vše pokrýval, ve snaze vyhnout se hnízdícím buřňákům nasoukaným skoro v každé skalní rozsedlině. Celé temeno ostrova jako by bylo živé – tvořené samými ptáky. Všude ležela hnízda spletená z roztřepených útržků barevných vláken, zbytků roztrhaných rybářských sítí ukořistěných z moře. Zelených, oranžových, modrých. Naprosto se nehodících na toto prehistorické místo. Neohrabaně jsme se mezi nimi potáceli a nedokázali jsme uniknout vývržkům malých buřňáků, jejich reflexivní reakci na naši náhlou a nečekanou přítomnost. Zatímco jsme kolem nich procházeli, jejich odporně zelené výměšky nám třísnily boty i oblečení a páchly téměř stejně strašně jako výkaly, které pokrývaly každou zrádnou plochu.

Zpoza zdí domu muži vytáhli široké pláty vlnitého plechu zabalené do nepromokavé plachtoviny. Rozbalili jsme je a začali je přibíjet na šikmé střešní trámy. Pak jsme přes ně přehodili plachty a následně i rybářskou síť. Na tu jsme navázali jako zátěž kameny, které zůstaly volně viset podél zdí. Náš příbytek nyní poskytoval ochranu proti větru i dešti. Uvnitř byla tma a vlhko a pach guána nás téměř porazil. Po podlaze se válely zbytky materiálu použitého ptáky ke stavbě hnízd a naším prvním úkolem bylo ji uklidit, odstranit hnízda sedící v každičké skulině a škvíře ve zdech a opatrně je umístit někam ven mezi kameny. V šesti otevřených barelech se rozdělal oheň, aby deštěm nasáklé zdi vyschly, a my jsme nanosili veškeré zásoby do místnosti v zadní části domu, kde by v tradičním obydlí byla ustájena hospodářská zvířata.

Prostor brzy zaplnil hustý, dusivý dým – dezinfekce, která vytlačila pach trusu a vypudila zástupy škvorů ze všech štěrbin a děr, co jich ve zdech bylo. Oči nám slzely. Artair, jehož dýchací cesty začaly na kouř reagovat, se vyřítil ven. Lapal po dechu. Utíkal jsem za ním a našel ho, jak zoufale inhaluje ze svého spreje. Jeho panika opadla, až když se průdušky uvolnily a plíce se naplnily kyslíkem.

Gigs nám řekl: „Běžte si prohlédnout skálu, kluci. Teď už tu pro vás práce není. Zavoláme vás, až bude menáž.“

A tak jsme se ve větru, který nás šlehal po nohou, a v dešti stékajícím proudem po našem nepromokavém oblečení zvolna a opatrně vydali po skále na sever, směrem ke třetímu výběžku, mohutné klenbě z hladkého kamene, kterou od mateřského ostrova téměř odřízla hluboká vymletá úžlabina. Viděli jsme tam spousty mohylek, jak se rýsují proti šedé obloze. Kupky kamenů pečlivě poskládaných na sebe, které vytvářely pilíře vysoké šedesát centimetrů i více, jako náhrobní kameny. Na výběžku vedle mohylek jsme nalezli pozůstatky nevelkého obydlí podobného včelímu úlu, jehož střecha se už dávno propadla. Našli jsme si ploché kameny, na které jsme se usadili, a s jistou dávkou obtíží jsme si zapálili cigaretu. Ani v tu chvíli jako bychom si neměli co říct. A tak jsme jen mlčky seděli a dívali se zpět na An Sgeir. Měli jsme odtamtud fantastický výhled na skálu, jak stoupá k vrcholu s majákem, který představovala nízká, podsaditá betonová stavba s dvířky pro údržbu a s podivně strukturovanou skleněnou střechou, jež chránila reflektor. Kolem ní v tisících kroužili ptáci. Vedle majáku se nacházelo jediné rovné prostranství na ostrově. Čtverec betonu zalitý do skály, sloužící jako přistávací plocha pro vrtulník, který sem dvakrát ročně dopravoval servisní personál. Všude jsme viděli oceán – obklopoval nás ze všech stran, šedozelený a olověně šedý, lámal se o skálu ve věncích smetanové pěny a stoupal a klesal do dálky zastřené deštěm. Navzdory tomu, že na ostrově bylo dalších deset mužů a můj nejlepší kamarád seděl vedle mě, nevzpomínám si, že bych si kdy připadal tak osamělý. Deprese mě obestřela jako rubáš.

V dálce jsme spatřili, že se k nám po skále blíží nějaká postava. Jak se vzdálenost mezi námi krátila, ukázalo se, že je to Artairův otec. Zavolal a zamával a začal šplhat vzhůru k nám. Přes vítr a déšť, který mi bubnoval na kapuci, jsem zaslechl Artaira: „Proč nás nemůže prostě nechat na pokoji, do prdele!“ Otočil jsem se, abych zjistil, jestli ta poznámka nebyla určená mně. Ale on zíral přímo před sebe na svého blížícího se otce. Zarazilo mě to. Ještě nikdy jsem neslyšel, že by Artair o svém otci mluvil takhle.

„Neměl bys kouřit, Artaire,“ byla první slova pana Macinnese, když k nám dorazil. „S tvým astmatem.“ Artair na to neřekl nic a kouřil dál. Pan Macinnes se posadil vedle nás. „Znáte příběh, který se váže k tomu zřícenému obydlí tady?“ Ukázal ke zborcenému úlu. Zavrtěli jsme hlavou. „Jsou to pozůstatky klášterní cely z dvanáctého století, kterou, jak někteří tvrdí, obývala sestra svatého Ronana, Bruinhilda. Asi deset mil na západ odsud, blízko North Rona, byste na ostrůvku zvaném Sula Sgeir našli ještě jednu podobnou. Podle legendy byly Bruinhildiny ostatky nalezeny v jedné z nich, jestli to bylo zde, nebo na Sula Sgeir, nevím. Její kosti živly vybělily jako naplavené dříví a v jejích žebrech hnízdil kormorán.“ Zavrtěl hlavou. „Těžko uvěřit, že by tady někdo dokázal žít sám.“

„Kdo postavil ty mohylky?“ zeptal jsem se. Z místa, kde jsme seděli, jsem si všiml, že se jich po povrchu výběžku rozprostírají celé desítky jako na nějakém hřbitově.

„Lovci guga,“ odpověděl pan Macinnes. „Každý z nás má svoji. Rok co rok přidáme další kámen a po naší poslední cestě připomínají všem, kteří přijdou po nás, že jsme tu byli před nimi.“

Naši pozornost pak upoutalo volání od základny a viděli jsme, jak na nás někdo mává, že se máme vrátit.

„To už bude hotové jídlo,“ odtušil pan Macinnes.

Když jsme došli k domu, z kouřového otvoru ve střeše se valil dým. Uvnitř bylo překvapivě teplo a méně zakouřeno než předtím. Oheň, který Angel používal k vaření, hořel v otevřeném barelu uprostřed podlahy. Nad ním na řetězu ze stropu visel kotlík, nad plameny byl položen gril z drátěného pletiva k opékání toastů a na něm už stála i pánev s vřícím olejem. Pach guána a ptačích vývržků byl ten tam a nahradila ho vůně uzených ryb, které se smažily na pánvi. V kotlíku se vařily brambory a Angel připravoval komínek kouřem vonících toastů, abychom jimi mohli vytřít šťávu. Pro zapití jídla tu byly připravené dva velké hrnce čaje.

Šedesát centimetrů široké římsy kolem zdí někdo pokryl plachtovinou a položil na ně matrace, které jsme sem předtím vyvláčeli po skalách. Naše lůžka. Ve žlutém světle mihotajících svíček pravidelně rozmístěných podél místnosti jsem viděl, že po matracích všude lezou brouci a škvoři. Otřásl jsem se při pomyšlení, že bych tu měl strávit jedinou noc, natož čtrnáct. Nebo i víc.

Než jsme se dali do jídla, umyli jsme si ruce ve vodě uschované od loňské výpravy, hnědém, kalném moku v seříznutém barelu, a pak jsme se shromáždili kolem ohně, usadili se na zemi a Gigs otevřel bibli a předčítal nám z ní v gaelštině. Skoro jsem ten monotónní ševel jeho hlasu neposlouchal. Z nějakého důvodu mě plnil pocit děsu, očekávání, možná předtuchy. Snad ve mně kdesi hluboko, naprogramované v tom časoprostorovém kontinuu, něco vědělo, co se má stát. Roztřásl jsem se, a když Gigs dočetl, snědl jsem svou rybu rozechvělými prsty.

Nevzpomínám si, že by se první noci u ohně mnoho mluvilo. Byli jsme vážná sešlost, ztýraní počasím a mobilizující rezervy své zmužilosti a odhodlání, abychom dokázali čelit nadcházejícím dnům. Slyšeli jsme, jak kolem našeho starobylého kamenného příbytku skučí vítr a jak do střechy buší déšť. Nevzpomínám si ani na to, že bych si šel lehnout, ale velmi zřetelně si vybavuji, jak ležím na provlhlé matraci na nepoddajné kamenné římse, úplně oblečený a zabalený do dek, a přeji si, kéž bych byl dost malý na to, abych směl beztrestně plakat. Ale velcí kluci nepláčou. Tak jsem se udržel a nechal se unést přílivem lehkého, neklidného spánku.

Druhý den mi bylo lépe. Je fascinující, co dokáže pár hodin spánku. Můj zlomený duch se opět vzchopil. Šikmé sluneční paprsky pronikaly celtovinou nataženou přes dveře a v jejich světle se vznášel modrý kouř z rašeliny. Skulil jsem se z lůžka, zamžikal jsem, abych se zbavil ospalků, a vmáčkl se do kruhu mužů shromážděných kolem ohně. Teplo ze žhoucí rašeliny mě téměř uspávalo. Někdo mi podal misku ovesné kaše a já si do té horké lepivé břečky nalámal veliké kusy začouzeného toastu a pustil se do jídla. Do hrnku jsem si nalil horký čaj a pomyslel si, že jsem nikdy nic lahodnějšího neochutnal. První noc je nejspíš ta nejhorší, asi něco jako první noc ve vězení. Po ní už člověk zná to nejhorší a prostě se s tím vyrovná.

Skupinka ztichla, když si všimla, že Gigs otevřel svou bibli, tlustou, odřenou knihu, poškrábanou a otrhanou neustálým používáním. Jeho hlas při čtení stoupal a klesal v tichém zaříkávání a my naslouchali, ve slavnostním světle prvního dne. „Tak,“ řekl, poté co knihu zavřel. A to byl jeho signál, nebo jsem si to tak alespoň vysvětloval, že první vražedné orgie letošní výpravy mají začít. „Fin, Donnie a Pluto půjdou se mnou.“ Pocítil jsem nezměrnou úlevu, že první den můžu být s Gigsem. Artair se dostal do jiného týmu. Pokoušel jsem se zachytil přes oheň jeho pohled a povzbudivě se na něj usmát, ale díval se jinam.

Čekal jsem, že se vydáme rovnou k útesům a začneme s lovem, ale ve skutečnosti jsme většinu dopoledne strávili konstruováním bizarní sítě podpěr a ocelových lan. Náš výtvor vedl přes vrchol ostrova – z lovišť až ke stanovišti nahoře u mohylek, kde se měli ptáci zpracovávat, a pak zase dolů k hornímu konci skluzavky. Tyto visuté lanovky táhnoucí se stovky metrů byly ukotveny hrubými dřevěnými trojnožkami a pomocí napínacích kladek se dosáhlo jejich správného vypnutí. Tato důmyslná soustava nám měla umožnit posílat pytle s mrtvými ptáky zavěšené na hácích a kladkách z jednoho místa na druhé, a to jen s minimálním úsilím. Vše záviselo na úhlu a napětí lan, díky kterým většinu práce odvedla gravitace, a Gigs všechny tyto faktory vyladil pedantským přístupem k dokonalosti. Každý pták vážil kolem čtyř kilogramů a do jednoho pytle se jich vešlo deset. Pokoušet se tato neforemná břemena ručně vláčet ošidnou a členitou měsíční krajinou ostrova by bylo šílenství. A přece, než Gigs přišel se svým nápadem použít lana a kladky, museli lovci guga určitě něco takového podstupovat celá staletí, po která své výpravy podnikali.

Kolem poledne jsme dospěli do blízkosti Majákového mysu a já jsem spatřil, jak se k nám po skále blíží Angel. Byla to ukázka neobyčejné schopnosti udržet rovnováhu. V jedné ruce nesl velkou černou konvici horkého čaje, ve druhé držel plastovou krabici s koláčem a sendviči, z níž se houpalo dvanáct našich hrnků přivázaných provázky za ouška. Každý den v poledne a pak v pět jsme vyhlíželi, až si k nám jeho upachtěná postava bude hledat cestu po skalách s horkým čajem a svačinou, které nás udrží na nohou. Ani přes svou značnou averzi k Angelovi Macritchiemu jsem si na jeho jídlo nemohl stěžovat. Vše, co dělal, dělal nanejvýš pečlivě, stejně jako – podle veteránů – jeho otec před ním. Ostatní od něj něco očekávali, a on jednal tak, aby tato očekávání naplnil. A řekl bych, že ačkoli ho nikdo neměl rád, podařilo se mu alespoň získat si respekt.

Posedali jsme si kolem majáku, jedli sendviče a koláč a zapíjeli je plnými doušky horkého čaje. Ubalili jsme si cigarety a za příjemného mlčení kouřili v záblescích slunce, které pronikalo průrvami v mracích a zase se schovávalo a mírnilo chlad větru, jenž přicházel stále ještě ze severozápadu. Za pár minut měla začít jatka a mám za to, že právě konec tolika životů byl předmětem našeho tichého rozjímání. Je těžké začít zabíjet. Poté, co se začne, je to snazší.

My začali v koloniích na útesech Majákového mysu obrácených k východu. Dva týmy po čtyřech vyrážely každý z opačného konce a postupovaly směrem k sobě jako čelisti kleští. Třetí tým měl pracovat na vrcholku. Jakmile jsme slezli k útesům, z hnízd se zvedly tisíce dospělých terejů. Když jsme je začali připravovat o jejich mláďata, křičeli a kroužili nad námi. Jako bychom pracovali uprostřed sněhové bouře. Oči jsme měli plné míhající se bělosti jejich peří, v uších nám zněl jejich hněv, úzkost a tlukot jejich křídel proti větru. Když člověk šplhal v úrovni hnízd, musel si dávat pozor, aby mu vyplašená mláďata nevyklovla oko reflexivně vystřeleným zobákem.

Gigs vedl naši skupinu po skalních římsách, puklinách a plošinách a každé hnízdo prohlížel. Nesl s sebou téměř dvoumetrovou tyč s pružinovou kovovou čelistí na konci. Sáhl s ní do hnízda, odkud mládě vytáhl, a rychle ho podal druhému členovi skupiny. Donnie, zamlklý muž, kterému už nejspíš táhlo na šedesátku, byl po více než deseti výpravách na skále veteránem. Do čela měl vždy naraženou plátěnou čepici a ve tváři, na níž se tvrdě podepsal věk i počasí, se ježily stříbřité vousy. V ruce držel tlustou palici, a když mu Gigs na tyči podal ptáka, uchopil ho a zabil jediným zkušeným úderem. Pak jsem byl na řadě já. Gigs se rozhodl, že mi dá do slova a do písmene přičichnout ke krvi. Dostal jsem mačetu a mým úkolem bylo useknout ptákovi hlavu a podat ho Plutovi. Ten je skládal na hromady, které jsme měli posbírat cestou zpátky. Ze začátku se mi nad mou úlohou zvedal žaludek a byl jsem pomalý. Štítil jsem se krve, která mi stékala po rukou a stříkala na montérky. Cítil jsem její teplé spršky v obličeji. Jenže přísun ptáků začal být tak rychlý, že veškerá rezervovanost musela stranou, a já byl nucen zcela vyprázdnit svou mysl a upadnout do mechanického, bezduchého rytmu. Nad hlavami nám v nekonečných vírech křičely a kroužily tisíce terejů a buřňáků a šedesát metrů pod našima nohama se vařilo moře, které se rozbíjelo o zelený prstenec mořských řas na nejnižších skaliscích. Modré montérky mi postupně černaly krví.

Nejdřív jsem si myslel, že Gigs mláďata vybírá náhodně. Některá vzal, jiná nechával v hnízdě. Až Donnie mi vysvětlil, že mládě tereje prochází třemi stadii vývoje. Ochmýřená ptáčata v první fázi na sobě nemají skoro žádné maso a ta Gigs nechával, aby dospěla. Chytit štíhlé, černé mladé ptáky ve třetí fázi vývoje bylo obtížné. Skutečně ceněná byla mláďata ve fázi druhé. Dala se snadno poznat – podle tří chuchvalců chmýří zbylého na hlavě, na hřbetě a na nohou. Tito ptáci byli chutní, masití a nechali se chytit bez větších obtíží. Gigs se je za léta praxe naučil rozeznat na první pohled.

Postupovali jsme útesem ohromující rychlostí. Vlna zabíjení, v jejíchž stopách zůstávaly hromady mrtvých guga. Až jsme se konečně setkali s druhou skupinkou. Trvalo to jen deset minut a Gigs dal znamení, že krveprolití je pro tento den u konce. A tak jsme se vydali po svých stopách, posbírali tolik guga, kolik jsme unesli, složili je na jednu hromadu a pak jsme si je v řadě podávali vzhůru, kde vyrůstala kupa mrtvých ptáků ulovených všemi třemi skupinami. Gigs vzal tužku a malý notýsek, pečlivě ptáky spočítal a číslo zaznamenal. Pohlédl jsem zpět na útesy, na místa, z nichž jsme se právě vrátili. S jejich černí kontrastovaly rudé šmouhy krve a já si uvědomil, že jsem se ani nestihl bát. Teprve v tu chvíli jsem pochopil, že jediné uklouznutí, jediný neopatrný pohyb by znamenaly téměř okamžitou smrt.

Gigs se ke mně obrátil, a jako by mi prozrazoval velké tajemství, které mu předaly minulé generace, řekl: „Tak tohle my děláme, Fine.“

„Proč?“ zeptal jsem se. „Proč tohle děláte?“

„Je to tradice,“ nabídl se Donnie s vysvětlením. „Nikdo z nás nechce být první, kdo ji poruší.“

Ale Gigs zavrtěl hlavou. „Není to kvůli tradici. Nebo možná částečně ano. Ale povím ti, chlapče, proč to dělám já. Protože to nedělá nikdo jiný na celém světě. Jenom my.“

A díky tomu jsme „my“ byli výjimeční, jak jsem předpokládal. Jedineční. Pohlédl jsem na haldu mrtvých ptáků na skále a říkal si, zda třeba neexistuje nějaký lepší způsob, jak dosáhnout výjimečnosti.

Naložili jsme ptáky do jutových pytlů a já sledoval tu prazvláštní podívanou, při níž pytel za pytlem svištěl napříč ostrovem, v nejnižším bodě se zastavil a odtamtud ho muži na lanech vytáhli nahoru k mohylkám, kde se ptáci měli oškubat. Tam je z pytlů vysypali na celty, aby ve větru oschli.

Té noci jsem spal jako zabitý, a když jsem se probudil, zjistil jsem, že se počasí opět změnilo. Skálu bez ustání bičoval liják, který přinášel burácející jihozápadní vítr. Kolem desáté nabroušený Gigs rozhodl, že si už nemůžeme dovolit dál vysedávat a čekat, až déšť ustane. Tak jsme se mlčky a odevzdaně navlékli do nepromokavého oblečení a vydali se s tyčemi, palicemi a mačetami k útesům. Propracovávali jsme se koloniemi schovanými ve spodnějších patrech Majákového mysu a cítili jsme, jak nám boty kloužou v guánové polevě.

Rostoucí hromadu ptáků jsme tentokrát přikryli, aby nenasákla dešťovou vodou. Se škubáním se začalo, až když přestalo pršet. Což bylo až v neděli. Ale jelikož lovci guga na den Páně nepracují, mohli jsme jen odkrýt celty a přenechat práci slunci a větru, které ptáky vysušily, zatímco my jsme odpočívali.

Bylo to zvláštní. Během těch dvou týdnů na skále jsem se ani jednou neocitl v týmu s Artairem. Dokonce jsem ho téměř nevídal. Skoro jako by se nás snažili oddělit, ačkoli netuším, jaký důvod by k tomu bývali mohli mít. I během těch dvou nedělí jsem ho sotva zahlédl. Ani jeho otce. Když se nad tím zamyslím, vlastně si pana Macinnese pořádně ani nevybavuji. Ale to asi není nic překvapivého, protože jsme spolu nebyli v týmu a v rámci onoho manufakturního procesu, během něhož se ptáci oškubali, opálili od zbytků peří, vyvrhli a nasolili, jsme pracovali ve skupinách na různých stanovištích a v odlišném čase. Společně jsme se scházeli jen na jídlo, při kterém jsme se tísnili kolem hořící rašeliny v přítmí našeho příbytku, některé večery až příliš unavení, než abychom byť jen hovořili. Představovali jsme jen tváře v záři ohně. Nebylo neobvyklé, že někdy Gigs po večeři trval na tom, abychom se vrátili a pokračovali ve škubání a dohnali tak časový skluz. Občas jsme venku u mohylek seděli až do půlnoci a po hrstech škubali peří ve světle petrolejky. Do řeči nám zrovna nebylo, a pokud ano, neměli jsme si mnoho co sdělit.

Přesto mi bylo divné, že jsme se onu první neděli s Artairem nesešli – i kdybychom měli třeba jen mlčky sdílet své utrpení. Slezl jsem dolů, nedaleko místa, kam jsme první den přirazili se zásobami. Bylo trochu lépe chráněné před větrem a mořská voda lapená ve skalních tůňkách se v srpnovém slunci zvolna ohřívala. Někteří z těch, kdo už na ostrově byli dříve, seděli kolem nich, boty a ponožky v řadě na skalní římse, kalhoty vyhrnuté ke kolenům, a bosé nohy si máčeli ve vlažné vodě. Lenošivě spolu žertovali a pokuřovali cigarety, ale když jsem přišel, konverzace utichla, a tak jsem se tu nechtěl zdržovat. Raději jsem vylezl na vrchol mysu, kde jsem si našel plochý balvan skloněný k jihu, na kterém jsem se mohl natáhnout na sluníčku, zavřít oči a alespoň v myšlenkách utéct k letní idylce, kterou jsem musel tak předčasně opustit.

Bylo nádherné nic nedělat, jenom tak ležet, nechat odpočívat bolavé svaly a hřát si kosti na slunci. Později jsem se vrátil k domu a vytáhl ven svoji matraci, abych se ji pokusil zbavit vlhkosti. Vězela v ní ale tak hluboko, že by na ni slunce muselo svítit celé dny, aby úplně vyschla.

Příliš rychle se den našeho odpočinku nachýlil ke konci a my – po večeři sestávající z vajec se slaninou a topinek a po Gigsovu pravidelném večerním čtení z gaelské bible – zalézali zpátky na lůžka. Zachytil jsem Artairův pohled. Díval se na mě ze své matrace na opačné straně domu. Usmál jsem se a popřál mu dobrou noc, ale on jen beze slova odvrátil tvář ke zdi.

V pondělí jsme začali ptáky škubat. Nedělní slunce je krásně vysušilo. Posedali jsme si mezi mohylkami, vítr se nám točil kolem kotníků, a my se dali do díla. Nebyla to zrovna čistá práce. Gigs mi předvedl, jak se to dělá. Nejprve chytil ptáka mezi kolena a oškubal krk, na kterém nechal jen úzký límec peří. Pak pokračoval na hrudníku, kde vytrhával celé hrsti peří, až se dostal k ocasu. Z horní části křídel vyškubl nově narostlé letky a krycí pera. Nakonec ptáka otočil a trhal peří na zádech a nohou, až zbylo jen to nejjemnější, bílé prachové peří. Gigs dokázal guga oškubat za tři minuty. Mně to trvalo více než dvakrát tak dlouho.

Škubání byla nepolevující dřina a soutěžení. Každou hodinu jsme přestali, počítali a vykřikovali výsledky, kolik ptáků kdo stihl zbavit peří. Gigs měl vždycky nejvíc, já s Artairem nejméně. A pak jsme se do toho pustili znovu. Na konci toho prvního dopoledne mi ruce skoro vypověděly službu. Každý sval i kloub mě bolel tak, že jsem mezi palcem a ukazováčkem málem nedokázal udržet už ani peříčko. A peří bylo všude. Dostalo se do očí, do nosu, do uší i do úst. Zachytávalo se ve vlasech a ulpívalo na oblečení. Když jsme byli s prací v plném proudu a vítr hvízdal kolem nás, jako bychom uvízli v blizardu per a chmýří. Artairovo astma na to silně reagovalo a po dvou hodinách už sotva dýchal. Gigs ho z dalšího škubání omluvil a poslal ho, aby raději připravil ohně pro opalování.

Ohně se rozdělávaly v nízkých komínech o základně jeden metr čtvereční, které se stavěly z volných kamenů na prostranství ležícím téměř přímo nad místem, kde jsme poprvé přistáli. Už před desetiletími, možná staletími, se zjistilo, že to je ideální volba, protože tam má oheň správnou sílu a směr a hoří nejprudčeji. Proto se tyto pece stavěly každý rok na stejném místě. Oškubané ptáky jsme po deseti vkládali do pytlů, které s jekotem sjížděly dvě stě metrů po laně k dolnímu stanovišti, jež Gigs nazýval „fabrika“. Spatřil jsem Artaira, jak z našeho příbytku přináší v provizorních kleštích žhavé rašelinové uhlíky, aby podpálil oheň. Poté, co jsme všechny ptáky úspěšně přemístili a slezli jsme dolů za nimi, šlehaly už Artairovi ze všech pecí plameny. Opalování měl mít na starost on a Pluto. Přihlížel jsem, když Pluto Artairovi ukazoval, jak na to. Vzal ptáka a s křupnutím mu vykloubil křídla křížem přes hruď. Pak každou rukou uchopil jedno křídlo a ponořil bezvládně visící guga do plamenů, aby se v nich opálilo zbývající chmýří. Pozoroval jsem, jak mrtvého ptáka olizují plameny a na okamžik ho proměňují v ohnivého anděla, načež ho Pluto z ohně zase prudce vytáhl. Z peří zbyl jemný černý popel a nohy s plovacími blánami se spekly do zkrouceného, křupavého lupínku. Bylo důležité, aby se kůže nespálila a nezničila se tak chuť masa, ale stejně důležité bylo i zbavit ji brků, protože ty by zase znehodnotily povrchovou strukturu. Artair s Plutem se začali propracovávat tím množstvím zvířat, která jsme předtím oškubali, a onoho vichrného pondělního odpoledne postupně nechávali vzplanout celé desítky svých ohnivých andělů.

Z ohně putovaly jednotlivé kusy ke starému Seorasovi, šlachovitému a kostnatému muži s hlavou jako umrlčí lebka. Ochranné brýle tuto iluzi jen umocňovaly. Nejprve z ptáků oškrábal popel a pak je podal Donniemu a Malcolmovi, kteří prováděli jakousi kontrolu kvality, a co uniklo plamenům, opálili letovací lampou.

Následně se ptáků ujal John Angus. Sekerkou jim odsekával křídla a předával je Gigsovi se Seumasem, kteří seděli obkročmo na mohutném dubovém trámu položeném na dvou nízkých soklech poskládaných z kamenů. Tento trám sloužil svému krvavému účelu už celá desetiletí a za ta léta na skále vyzrál a vyschl. Na něm se noži ostrými jako břitva guga rozřízlo od krku k ocasu, který se usekl. Nad žebry se udělaly tři pečlivé zářezy nožem a jediný zkušený pohyb s prsty vnořenými mezi maso a kosti zbavil ptáka hrudního koše a vnitřností. Mým úkolem bylo tyto vnitřnosti odebírat z rostoucí hromady a sypat je přes okraj pecí, ve kterých Pluto s Artairem tvořili své serafy. Tuk okamžitě stékal do plamenů, syčel a prskal a přiživoval jejich dravost.

Po kuchání následovala poslední fáze. Gigs a Seumas do ptačího masa udělali čtyři úhledné zářezy nožem a do vzniklých kapes se nacpaly hrsti soli, aby se maso začalo konzervovat.

Hned u horního konce skluzavky muži rozprostřeli na zem celty, které co nejlépe narovnali, a ukládali ptáky do širokého kruhu s nohama směrem ke středu a přečnívající kůží ohrnutou vzhůru, aby nevytékaly konzervovací šťávy vytažené solí. Druhý kruh překrýval první a třetí zase druhý, čím dál blíže středu, až se vytvořila plná základní vrstva. Gigantický koláč mrtvých ptáků. Na něm se založila další vrstva a po ní další a další, až do výšky skoro jeden a půl metru. Po dvou týdnech tam měly ležet dva takové obrovské koláče, v každém po tisíci kusech. Všude kolem nás byla skála posetá ptačími křídly, která pak rozfoukaly podzimní vichřice na jejich posledním letu za svobodou.

A tak to na skále vypadalo celé dva ubíjející týdny. Postupovali jsme po útesech všemi koloniemi. Neustále se opakující cyklus: zabít, oškubat, opálit, vyvrhnout. Dokud nebudou oba koláče hotové. Bylo to otupující a po nějaké době se z toho stala činnost naprosto mechanická. Ráno člověk vstal, pracoval celý den a večer se doplazil zpátky na svou matraci. Zdálo se, že některé z mužů to dokonce těší. Jakási tichá pospolitost, tu a tam přerušená zažertováním a osvobozujícím smíchem. Jenže ve mně se cosi prostě uzavřelo a já se stáhl do sebe. Nebyl jsem součástí oné pospolitosti. Myslím, že jsem se za těch čtrnáct dní ani jednou nezasmál. Jen jsem zatnul zuby a odpočítával jeden den po druhém.

Druhou neděli jsme už byli skoro hotovi. Počasí nám relativně přálo a odvedli jsme slušný kus práce. Bylo sucho, i když ne tak slunečno jako předchozí týden. Vystoupal jsem nahoru k majáku, postavil se na betonovou přistávací plochu heliportu a rozhlédl se po ostrově. Celý An Sgeir ležel pode mnou, ostnatá křivka jeho hřebenu, jeho výběžky jako tři zlomená žebra, vše, co zbývalo po věčnosti eroze. Nedaleko severozápadního břehu jsem viděl pilíře černé skály vyrůstající ze sytě zeleného moře, které o ně zuřivě pěnilo. Jejich vrcholky halila mračna mořských ptáků, kteří se bez námahy nechávali v nekonečných kruzích unášet termickým prouděním. Otočil jsem se a vyrazil k okraji útesu. Padal kolmo dolů ve stometrovém srázu. Do něj se však zařezávaly pukliny, rozsedliny a hluboké komíny a na řadě míst ho dělily příčné římsy, které byly zcela pokryté bílými vrstvami guána vyhlazeného větrem a deštěm. Na útesu byly tisíce a tisíce hnízd. Nejbohatší loviště na celém ostrově. A nejnepřístupnější. Na tyto římsy jsme zítra měli slézt a sklidit závěrečnou žeň. V žaludku se mi sevřel uzlíček strachu. Odvrátil jsem se. Vydržet ještě jeden jediný den! A v úterý jsme měli začít bourat tábor, abychom byli hotovi, než ve středu – pokud počasí dovolí – dorazí Purpurový ostrov. Nemohl jsem se dočkat.

Ten večer jsme si dopřáli nejvybranější večeři za celou výpravu. Jedli jsme první letošní guga. Naše zásoby už docházely. Chléb byl ztvrdlý, místy plesnivý a škvory se jen hemžil. Snědli jsme i všechno maso a už nám připadalo, že se živíme jenom ovesnou kaší a vajíčky. Jediným stálým chodem každého jídla byla porce Písma a žalmů servírovaná z Gigsovy bible. A tak bylo guga manou seslanou z nebes, snad za odměnu za všechnu tu naši zbožnost.

Angel strávil přípravami večeře celé odpoledne. Vzal tři guga z prvního koláče, umyl je a oškrábal. Pak každý kus rozčtvrtil a ponořil do vařící vody ve velkém hrnci na ohni. Zatímco se maso vařilo, oloupal naše poslední brambory a dal je vařit do vody na druhém ohni. Jakmile se blížily k varu, bylo načase vyměnit vodu, ve které se vařilo guga. Opatrně vyjmul kusy ptačího masa, vylil mastnou, solí zakalenou vodu ze skály, nabral čerstvou a nechal ji přivést k varu. Pak vrátil maso do hrnce na závěrečnou půlhodinu.

Když jsme se toho večera usadili kolem ohně s talíři v rukou, bylo radostné očekávání téměř hmatatelné. Plechová krabice s příbory, která mezi námi před jídlem obvykle kolovala, tentokrát zůstala uložená na svém místě. Guga se jedlo zásadně rukama. Angel nám každému na talíř položil kus masa a my si naložili velkorysé porce brambor. Hostina začala. Seděli jsme v modravě kouřovém přísvitu ohně a naše hladová ústa se plnila mlčky vychutnávanou kůží, masem a bramborami. Maso bylo pevné, ale křehké, barvou a strukturou připomínalo kachnu, chutí však něco mezi steakem a uzenáčem.

Čtvrtka guga s bramborami byla víc než dost, aby nás zanechala přejedené a ospalé, a Gigsovu čtení z bible jsme naslouchali už v téměř hypnotickém stavu. Pak postel a vítané mlhy spánku. Pochybuji, že toho večera věnoval kdokoli z nás jedinou myšlenku nebezpečím, která nás čekala druhý den na zbývajících útesech. Kdyby to byl udělal, téměř s jistotou by nezamhouřil oko.

Vítr se opět otočil. Nyní přicházel spolu s krátkými přeháňkami ze severozápadu. Také se citelně ochladilo. Nahoře u majáku, kde mi ještě předchozího dne vál do tváře vlahý vánek, se člověk mohl do větru položit – bez obav, že by spadl. Nadcházející nelehkou práci na útesech nám tak ještě ztížil. Nejdřív mi nebylo jasné, jak se na římsy, které jsem předtím viděl, vůbec dostaneme. K první z nich útes padal třicet metrů kolmým srázem. Gigs nás však vedl úzkou průrvou vlevo, téměř úplně skrytou za ohybem skály. Postupně se z ní stal hluboký komín. V jedné stěně vytvářely pukliny a štěrbiny stupínky a člověk si mohl při sestupu pomáhat zády zapřenými o protější stěnu. Komín byl široký necelý metr a dole na úpatí se zužoval, takže nakonec se člověk musel na první římsu doslova protlačit. V tu chvíli se do vzduchu vznesly tisíce terejů, vyděšeně křičeli a kolem hlavy nám tloukla jejich křídla. Na římse se tísnila hnízda jedno vedle druhého. Guáno tu ve skále zaplnilo každičkou skulinu a vyhladilo nerovnosti a prohlubně. Pod náporem větru a soli ztvrdlo v hladký bílý povrch podobný mramoru, který byl pro pohyb záludný. V tuto chvíli jsme se naštěstí nacházeli v závětří a déšť se hnal neškodně kolem nás a nad námi. Šedesát metrů pod námi se o úpatí útesů rozbíjelo moře. Gigs nám naznačil, že si máme pospíšit, a tak jsme se vydali po římse, která byla v nejširším místě jen jeden a čtvrt metru široká, a nasadili jsme co nejrychlejší tempo. Za námi se kupili mrtví ptáci a na bílém guánovém mramoru se rozléval šarlat. Vpravo od nás si druhý tým vzal na starost další římsu. Neměl jsem ponětí, kde pracuje třetí skupina.

Celé se to stalo úplně nečekaně. Zabíjení sice otupuje smysly, ale dodnes mi není jasné, jak jsem mohl být tak hloupý. Vrátili jsme se ke komínu a u jeho ústí naskládali ulovené ptáky. Pluto vylezl na vrchol a spustil k nám lano. Přivazovali jsme na něj guga vždy po čtyřech kusech a Pluto je vytahoval vzhůru. Zrovna když Gigs hledal vhodnou cestu na další římsu, otočil jsem se a vyplašil mládě hnízdící v jedné z trhlin. S vřeštěním a třepotáním prachového peří a křídel mi vletělo do obličeje. Cítil jsem, jak se mi jeho zobák zarývá do tváře. Zdvihl jsem ruce, abych ho odehnal, a ustoupil o krok vzad. Jsem skoro přesvědčen, že jsem v tom zlomku vteřiny měl být schopen opět získat rovnováhu. Tolikrát jsem o tom přemýšlel. Ale tehdy, v tom okamžiku, mi připadalo, jako by mě útesy prostě jen lhostejně pustily do náručí osudu. Pod nohama prázdno, ruce se zoufale snažily najít něco, čeho by se mohly chytit. Ale nebylo čeho. Vybavuji si, jak mi hlavou prolétlo Gigsovo vyprávění, že co paměť sahá, nestalo se na útesech žádné neštěstí. A já měl pocit, že kazím rekord. V pádu jsem slyšel, jak se mi ptáci smějí a radují se z mého údělu. Na rozdíl od nich jsem neuměl létat. Patřilo mi to, za smrt jejich dětí. Padal jsem mlčky, příliš zaskočený, než abych pocítil strach a dal mu průchod. Snad jsem si myslel, že se to – stejně jako ve snu – neděje doopravdy. Ne mně.

Pak mnou projel první náraz podobný drtivému úderu palicí. Někde v oblasti levé paže nebo ramene. Bolest byla pronikavá a alespoň mě přinutila přerušit mlčení. Vykřikl jsem. Myslím však, že právě tato první rána mi zachránila život. Následovala řada dalších nárazů, ne tak přímých jako ten první, až se můj pád najednou zastavil. Uslyšel jsem zapraskat lebku a vědomí mě vmžiku opustilo, jako když zhasne plamen svíčky, a bolest ustala.

První věc, na kterou si pamatuji, jsou hlasy. Volající hlasy. Nerozpoznal jsem, co křičí, protože jakmile se mi vrátilo cosi jako vědomí, znamenalo to bolest. Říká se, že člověk nemůže cítit bolest na dvou místech zároveň. Ale já ji vnímal v rameni, palčivou, ostře se prořezávající kůží, svaly i šlachami až na kost. A pak v hlavě. Jako by mi ji někdo upnul do svěráku a pomalu utahoval šroub. Určitě mě bolelo i ledacos dalšího – bolest, kterou jsem si měl uvědomit až mnohem později –, ale v té chvíli byly mé smysly zaplavené dvěma jejími hlavními centry. Nemohl jsem se pohnout a v závoji utrpení jsem přemýšlel, jestli jsem si přerazil páteř. Přinutil jsem se otevřít oči a zjistil jsem, že se dívám rovnou dolů – na moře, které se rozzuřeně vrhalo proti skalním výčnělkům nějakých pětačtyřicet metrů pode mnou. Čekalo na mě, pobízelo do svého objetí i poté, co ho římsa okradla o možnost, aby stáhlo mé rozdrcené tělo do své pěnící se temnoty.

S vypětím všech sil jsem se překulil na záda směrem od propasti. Ohnul jsem nohu v koleni a kdesi v mlhách svého utrpení jsem nalezl útěchu v pomyšlení, že by moje páteř přece jen mohla být ještě celá. Skalní výstupek byl úzký, měl šedesát centimetrů, možná méně. Jako zázrakem zastavil můj pád a udržel mě přivinutého k útesu. Na rukou jsem uviděl krev a zachvátila mě panika. Pak jsem si uvědomil, že to je krev ptáků, které jsme vraždili v minutách předcházejících mému pádu. Přímo nad hlavou se mi komíhal roztřepený konec zeleného plastového lana a nějakých patnáct metrů nad sebou jsem spatřil hlavy a ramena mužů vyklánějících se tak daleko do prázdna, jak si jen troufali, a snažících se na mě dohlédnout. I ve stavu zmateného polovědomí mi docházelo, že žádná cesta dolů neexistuje. Skála byla kolmá a hladká a pokrývalo ji guáno. Jestli se ke mně měli dostat, musel by někdo sešplhat po laně.

Pořád ještě volali. Nejdřív jsem myslel, že volají na mě. Viděl jsem, jak se Artair vyklání přes okraj útesu. Obličej měl bledý a vyděšený. Také on křičel, ale slova jsem nerozeznal. Pak mi do tváře padl stín. Otočil jsem hlavu. Pan Macinnes se vytáhl na římsu vedle mě. Vypadal strašlivě. Zarostlý, žloutenkově žlutá tvář, oči vpadlé hluboko do lebky. Potil se a třásl a zdálo se, že se tak tak drží, aby nespadl. Klečel na té úzké římse a pevně se tiskl k povrchu skály. „Všechno dobře dopadne, Fine.“ Hlas měl slabý a chraplavý. „Budeš v pořádku.“ A s těmi slovy uchopil lano, několikrát si ho omotal kolem zápěstí, načež se odrazil od skály a otočil se, takže na římse pak přistál vsedě a hned vedle mé hlavy. Posunul se dozadu k útesu. Oči měl zavřené a zhluboka dýchal. Nějakým zázrakem se mu podařilo vylézt ke mně zdola. Dodnes nechápu, kde se tam vzal. Ale skoro jsem cítil pach jeho strachu. Je to zvláštní. Vzpomínám si, že navzdory vší bolesti mi ho bylo líto. Natáhl jsem ruku a on ji uchopil a stiskl.

„Dokážeš se posadit?“

Pokusil jsem se promluvit, ale nevydal jsem ani hlásku. Zkusil jsem to znovu. „Asi ne.“

„Musíme tě posadit, abych ti mohl pod rameny uvázat lano. Sám to nezvládnu, potřebuju tvou pomoc.“

Přikývl jsem. „Zkusím to.“

Jednou rukou stále svíral lano a druhou mě uchopil kolem pasu a pokusil se mě zvednout. Bolest, která mi vystřelila do paže a do ramene, byla nesnesitelná. Vykřikl jsem. Na pár minut jsem se přestal hýbat, jen jsem lapal po dechu a visel na panu Macinnesovi jako klíště. Neustále mi šeptal slova povzbuzení, slova, která byla jen jako zvuky odnášené větrem. A přesto jsem v nich našel útěchu. A odvahu. Zdravou rukou jsem se ho chytil za paži a držel se. Zapřel jsem se nohou, kterou jsem mohl ohnout, a vší silou jsem se nadzvedl, až jsem se dostal do polosedu. Zase jsem vykřikl, ale to už si mě pan Macinnes opíral o nohy, rychle mi pod rameny kolem zad provlékl lano a na prsou mi vázal mohutný, bezpečně vyhlížející uzel.

Když skončil, oba jsme vsedě těžce oddychovali, snažili jsme se nedívat dolů, ale ještě více jsme se snažili nemyslet na chvíli, až pan Macinnes uvolní své sevření a já opustím římsu. Protože v tom okamžiku se budu houpat na konci kusu roztřepené zelené umělé hmoty a můj život bude záviset na pevnosti uzlu a síle těch nad námi, kterou budou muset vyvinout, aby mě vytáhli do bezpečí. Svým způsobem bych v ten moment vzal zavděk pádem, pouhými několika vteřinami jeho trvání a rychlou smrtí na skalách pode mnou, která by ukončila mou bolest.

„Teče ti krev,“ všiml si pan Macinnes. Už když to říkal, cítil jsem, jak mi z rány kdesi nad uchem stéká po krku pramínek teplé krve. Našel kapesník a setřel mi čerstvou krev z obličeje. „Odpusť mi to, Fine,“ řekl. A já se v duchu ptal, co tím asi myslí. Nemohl za to, že jsem spadl.

Zaklonil hlavu a zavolal na ostatní, že je hotov, a třikrát prudce zatahal za lano. Odpovědělo mu zatahání z druhého konce a prověšený kus lana se napnul.

„Hodně štěstí,“ popřál mi pan Macinnes. Lano mě s trhnutím zdvihlo a já zase zakřičel bolestí. Pan Macinnes mě pustil a já se zhoupl do prázdna. Divoce jsem se točil ve větru a posouval se výš a výš, v krátkých, bolestivých záškubech. Dvakrát jsem se rozplácl o skálu, ale vzduch stoupající od moře mě zase vyhoupl do volného prostoru. A celou tu dobu mi kolem hlavy poletovali terejové, hněvivě křičeli a volali po mém pádu. „Chcípni, chcípni, chcípni,“ zněl mi jejich křik.

Když mě muži vytáhli na římsu, ze které jsem spadl, byl jsem sotva při vědomí. Kolem mě se tísnily ustarané tváře. Pak se ozval Gigs: „K čertu, hochu, už jsem myslel, že je s tebou amen.“

A pak někdo vykřikl a zděšení v jeho hlase bylo mrazivé, přikazující. Otočil jsem hlavu právě včas, abych ještě zahlédl, jak pan Macinnes plachtí vzduchem s rukama rozpřaženýma do podoby křídel, jako kdyby věřil, že dokáže létat. Zdálo se, že uplynula celá věčnost, než dospěl ke skaliskům pod námi, která jeho let prudce ukončila. Okamžik ležel tváří dolů, s rukama rozpaženýma a jednou nohou pokrčenou v koleni. Výjev podobný parodii Krista na kříži. Pak se přes něj převalila mohutná vlna a odnesla ho s sebou. Bílá pěna se zbarvila dorůžova a on navždy zmizel v bezedné zelené hlubině.

Rozhostilo se prazvláštní ticho, jako kdyby všichni ptáci vyslyšeli výzvu k minutě ticha. Jen vítr dál truchlivě skučel, až se i nad něj vznesl Artairův zdrcený nářek.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

I

Před nimi se zdvihalo pohoří Harris. Probodávalo nízký černý mrak a protrhávalo v něm díry, které odhalovaly překvapivé klůcky modré a rozčepýřené pruhy bílé. Na pajetkovou hladinu jezera zakousnutého hluboko do kopců dopadaly fragmenty slunečního světla. V zatáčce na jednom vršku projeli kolem starého, opuštěného přístřešku pro pastevce, odkud byl výhled tak nestárnoucí jako ostrov sám.

„A někdo radši sedí každý den dvě hodiny v koloně na M25,“ divil se Gunn. „No nejsou to blázni?“

Fin přikývl a říkal si, že je nejspíš jedním z nich. Kolik hodin svého života proseděl v edinburských zácpách? Cesta na Uig vinoucí se jednou z nejsyrovějších, nejkrásnějších zemí na celém světě mu připomínala, že život nemusel být takový. Ale jak se blížily modré, purpurové a temně zelené hory ověnčené mraky a mlhami, přenesla se jejich zádumčivost i na Fina a on ve stínu jejich chmurné vznešenosti upadal zpátky do deprese, se kterou se probudil.

Po návratu do Stornoway dlouho stál pod proudem horké vody v hotelové sprše a snažil se smýt vzpomínky z předchozí noci. Tvrdošíjně se ho však držely a pronásledoval ho obraz mladého Fionnlagha, kterého stejně jako v minulosti i Fina znepokojuje a trápí vyhlídka výletu na An Sgeir. Také ho vyděsila proměna jeho prvního kamaráda z dětství. Růžolící Artair, kdysi tak plný života a nezbednosti, dnes obézní, vulgární alkoholik, uvězněný v manželství bez lásky, s ochrnutou matkou a synem, který není jeho. A Marsaili. Ubohá Marsaili, semletá životem a léty, vyčerpaná, uvláčená.

Ale přesto v ní na pár okamžiků u kuchyňského stolu opět spatřil i onu mladou Marsaili, která zůstávala v zásvitu jejích očí, v jejím úsměvu, dotyku jejích prstů na jeho tváři. A v tom starém sarkastickém humoru, který kdysi zbožňoval.

Gunn se ohlédl na svého pasažéra a všiml si jeho zamyšlení. „Penny za vaše myšlenky, pane Macleode.“

Fin se probral ze zasnění a přinutil se k úsměvu. „Škoda peněz, Georgi.“

Zabočili do dlouhé rokle, kterou za miliony let do pevné skály vymlela svou neúnavnou silou voda. Kdysi mohutná řeka nebyla dnes víc než tenká stružka mezi balvany. A když se vynořili ze stínů, rozsedlinou v krajině konečně zahlédli pláž v Uigu. Nekonečné rozlohy bílého písku. Oceán odtud ani nebyl vidět.

Gunn se po úzké asfaltové cestě odklonil od pobřeží a pokračoval přes ochranné rošty proti dobytku a dál do kopců podél široké, mělké bystřiny valící se přes zubaté balvany, které v kaskádách a kupách vyrůstaly z říčního dna.

„Dostane se v Edinburghu divoký losos, pane Macleode?“

„Nedostane. Je to jen samý umělý chov.“

„To je děs, co? Všechny ty chemikálie a antibiotika, nebo jak ty chudáčky nutí plavat dokolečka. Maso je tak měkké, že jím klidně prostrčíte prst skrz naskrz.“ Gunn vrhl pohled na pěnící se řeku, která se hnala vedle nich. „Proto je asi někdo ochotný zaplatit tolik peněz za to, aby si sem mohl přijít ulovit něco pořádného.“

„A proto jsou jiní ochotni tolik riskovat při pytlačení.“ Fin se na Gunna nedíval. „Měl jste v poslední době ‚něco pořádného‘ často, Georgi?“

Gunn pokrčil rameny. „No, znáte to, tu a tam kousíček, pane Macleode. Žena zná jednoho člověka, co nám příležitostně může něco sehnat.“

„Vaše žena?“

„Ano.“ Gunn se podíval na Fina. „Já se nikdy neptám, pane Macleode. Co člověk neví, to ho netrápí.“

„V očích zákona nevědomost neomlouvá.“

„Jo. A někdy je zákon pitomec. Bůh naše řeky neobdařil nejlepším lososem na světě, pane Macleode, aby sem pak nějaký Angličan přišel a zkasíroval dalšího Angličana za to, že je odsud zase odveze.“

„A kdybyste věděl, že někdo chodí pytlačit?“

„Tak to bych ho zatknul,“ odpověděl Gunn bez zaváhání. „Je to moje práce.“ Oči upíral na cestu. „Nechtělo by se vám zajít k nám dnes na večeři, pane Macleode? Žena by určitě odněkud dokázala vyhrabat kousek ‚něčeho pořádného‘.“

„To je lákavá nabídka, Georgi. Možná vás vezmu za slovo. Ale nejdřív počkáme, co přinese dnešní den. Jeden nikdy neví. Třeba mě odpoledne posadí na letadlo domů.“

Vynořili se na vrcholku, kde končilo stoupání, a pod nimi – na břehu jakoby chvatně namalovaného jezírka – ležela chata Suainaval Lodge. Obklopoval ji hlouček borovic pečlivě vypěstovaných pod ochranou okolních kopců. Základ chaty tvořila nejspíš původní farma, kterou majitelé rozšířili a zvýšili. Nemovitost to byla impozantní. Čerstvě natřená zářivou bílou, která kontrastovala s přítmím tohoto stinného místa. K parkovišti vedle domu a k přístavišti, kde se na zčeřené hladině jezera pohupoval hlouček loděk, vedla štěrková asfaltka. Parkovalo tu jen jedno auto, poměrně otlučený Land Rover. Gunn zaparkoval vedle něj a vystoupil. Z chaty přispěchal statný muž v modrých montérkách a tvídovém saku, které doplňovala čepice se štítkem naražená do červeňoučkého, kulatého obličeje.

„Můžu vám nějak pomoct, pánové?“

Fin by ho odhadoval na čtyřicátníka, ale těžko říct. Tvář měl ošlehanou, s popraskanými žilkami. Vlasy vykukující zpod čepice byly nazrzlé, místy bělavé.

„Policie,“ oznámil Gunn. „Ze Stornoway.“

Muž si s úlevou oddychl. „To jsem vážně rád. Už jsem myslel, že jste z ministerstva a přijeli jste o den dřív.“

„Z jakého ministerstva?“ zeptal se Fin.

„Zemědělství. Přijdou spočítat ovce pro výpočet dotací. Včera byli u Coinneacha Iaina a já ještě nestihl jeho stádo přestěhovat k sobě.“ Pokynul k malému domku na opačném břehu jezera, od nějž se do svahu zdvihal vytyčený pruh půdy. Mezi vřesem bylo vidět tečky bílých ovcí.

Fin svraštil obočí. „Vždyť tam ovce už jsou.“

„To jo, ale ty jsou moje.“

„Tak proč byste sem chtěl hnát ovce Coinneacha Iaina?“

„Aby si ten člověk z ministerstva myslel, že jich mám dvakrát tolik, a přidělil mi dvojnásobnou dotaci.“

„Chcete tím říct, že se tytéž ovce počítají dvakrát?“

„Ano.“ Muže zjevně překvapovala Finova natvrdlost.

„Měl byste nám něco takového vůbec říkat?“

„Ale, to není žádné tajemství,“ mávl nad tím rukou muž. „I ten chlápek z ministerstva to ví. Když tu ovce budou, až přijede, spočítá je. Je to jediný způsob, jak se tady zvládne kdokoli z nás uživit. Proto jsem musel vzít tuhle práci na chatě.“

„Jakou práci?“

„Správce. Starám se tu o to, když tady není sir John.“

„Který sir John?“ zeptal se Fin.

„Wooldridge.“ Správce se zachichotal. „Prý ať mu říkám prostě Johnny. Ale to se mi moc nezamlouvá, když je ten sir a tak vůbec.“ Rázně k nim napřáhl mohutnou ruku. „Já jsem Kenny, vlastně.“ Zazubil se. „Další Coinneach, a tak mi tady říkají prostě Kenny. Velkej Kenny.“

Fin vyprostil rozdrcenou ruku z železného stisku Kennyho obří pracky. „No, Velkej Kenny,“ začal a protahoval si prsty, „Johnnyho tu máte?“

„Kdepak,“ vyvedl ho z omylu Kenny. „Sir John sem v létě nikdy nejezdí. Vždycky si sem bere hosty v září. Podzim je pro lov nejlepší.“

Gunn vytáhl z kapsy složený papír a rozevřel ho. „A co James Minto?“

Obličejem Velkého Kennyho přelétl stín a popraskané žilky kolem nosu mu zbrunátněly. „Jo ten. Ten tu je. Vždycky tu je.“

„Nezdá se, že byste z toho měl zrovna radost,“ odtušil Fin.

„Já sám si na toho chlapa stěžovat nemůžu, pane. Ale nikdo ho tu nemá zrovna v lásce. Někdo to pytlačení zarazit musí a jemu se to asi podařilo celkem dobře. Jenže je způsob a způsob, jestli mi rozumíte.“

„A vám se ten jeho způsob nezamlouvá,“ doplnil Gunn.

„Ne, pane. Nezamlouvá.“

„Kde bychom ho našli?“ zeptal se Fin.

„Ve starém domku mezi dunami na jižní straně uigské pláže.“ Náhle se uprostřed řeči zarazil, jako by si vzpomněl, s kým mluví. Zamračil se. „Co provedl? Někoho zabil?“

„Překvapilo by vás to?“ otázal se Fin.

„Ne, pane. To by mě ani v nejmenším nepřekvapilo.“

Mintův domek byl kdysi pronajímaná nemovitost pro letní hosty, zasazená mezi písečné přesypy na konci pobřežní cesty. Poskytoval rozhled přes celou rozlohu uigské pláže od vzdáleného oceánu na západě až na východ k Uig Lodge, působivé lovecké chatě, která stála v báječné izolaci na srázu s výhledem na písečnou pláž. Za chatou se zvedaly hory ve vlnících se vrstvách pastelové fialové a modré, jedna hora překrývala druhou jako papírové vystřihovánky položené na sebe. Přímo naproti, na opačné straně pláže, stála skupinka bíle natřených budov nesoucích název Baile-na-Cille, rodiště skotského proroka Kennetha Mackenzieho.

„V gaelštině,“ vysvětloval kdysi Finovi jeho otec, „mu pochopitelně říkáme Coinneach Odhar a svět ho zná pod jménem Brahan Seer.“ Fin si pamatoval – tak zřetelně, jako by to bylo dnes –, jak sedí na okraji machairu a otec zatím sestavuje draka a vypráví mu příběh, v němž duch jedné ženy vracející se v noci do hrobu v Baile-na-Cille řekl Coinneachově matce, aby šla do blízkého jezera hledat malý modrý oblázek. „Když prý ten oblázek dá synovi a ten se podívá skrz něj, spatří budoucnost.“

„A našla ho?“

„Ano, synku, našla.“

„A opravdu její syn spatřil budoucnost?“

„Předpověděl mnoho věcí, Fionnlaghu, které se splnily,“ vyprávěl mu otec a zasypal ho celým seznamem proroctví, jež malému Finovi nic neříkala. Teď však dospělý Fin stál a hleděl k náhrobkům na vzdáleném machairu a vybavilo se mu jedno proroctví, jehož naplnění se otec nedožil. Brahan Seer napsal, že „až budou lidé v kočárech bez koní jezdit pod mořem do Francie, Skotsko znovu povstane, prosté všeho útlaku“. Když tady na pláži s otcem pouštěli draky, chodil Eurotunel Margaret Thatcherové ještě dávno po houbách a ani nejzavilejší nacionalista by nepředpověděl, že do konce století bude v Edinburghu opět zasedat skotský parlament. Coinneach Odhar byl upálen za čarodějnictví téměř o tři staletí dříve, než se cokoli z toho splnilo.

„Je to tak trochu magické místo,“ zdvihl hlas George, aby překřičel vítr, který čeřil dlouhé traviny rostoucí na machairu do vzdouvajících se vln jako vodu.

„To ano.“ A Fin pomyslel na farmáře, jenž pod nánosy uigského písku objevil lewiské šachové figurky, které z mrožích klů vyřezali staří seveřané ve dvanáctém století. A dokázal si představit i to, co se traduje: Farmář si prý myslel, že jsou to skuteční elfové a skřítci, maličké pohádkové bytosti keltského folkloru, a tak se otočil jako na obrtlíku a utíkal odtamtud jako o život.

Když přibouchli dveře od auta, vyšel z vchodových dveří domu nějaký muž. Jeho moleskinové kalhoty byly zastrčené do černých bot sahajících až po kolena. Na tlustý vlněný svetr si oblékl bundu s koženými nášivkami na ramenou a loktech. Přes jednu ruku si nesl zalomenou brokovnici a přes rameno mu visel plátěný vak. Měl černé vlasy střižené nakrátko a hubený obličej. Ani temné letní opálení v něm však nedokázalo zakrýt žlutavé zbytky modřin a na ošklivě rozbitých rtech se rýsovalo několik hojících se jizev. Měl výrazné bledě zelené oči a Fin došel k názoru, že bude zhruba stejně starý jako on. Muž se na okamžik zarazil, pak za sebou zavřel dveře a zvolna se vydal k nim. Jako by trochu pokulhával. „Mohu vám být nějak nápomocen, pánové?“ Mluvil klidně a lehkou kadenci jeho londýnského přízvuku bylo v burácení větru sotva slyšet. Hlas však neodrážel ani ostražitost jeho podivně zelených očí, ani napětí, které Fin zpozoroval v držení těla. Čišelo z něj cosi kočičího, nataženého nadoraz a připraveného se vymrštit.

„James Minto?“ zeptal se Fin.

„Kdo se ptá?“

„Detektiv seržant Finlay Macleod.“ Fin kývl ke Gunnovi. „A detektiv konstábl George Gunn.“

„Průkazy?“ James Minto si je dál obezřetně prohlížel. Oba mu ukázali své legitimace, podíval se na ně a pak přikývl. „Dobrá, našli jste ho. Co chcete?“

Fin ukázal bradou na pušku. „Předpokládám, že na to máte zbrojní pas?“

„Co byste řekl?“ Obezřetnost se měnila v nepřátelství.

„Řekl bych, že jsem se na něco zeptal a vy jste mi neodpověděl.“

„Ano, mám zbrojní pas.“

„Co se chystáte střílet?“

„Králíky, jestli to je vaše starost, detektive seržante.“ Vykazoval veškeré znaky vojáka vysoké šarže, který vyjadřuje své opovržení podřízeným důstojníkem.

„Pytláky ne?“

„Pytláky nestřílím. Chytám je a předávám vašim lidem.“

„Kde jste byl v sobotu večer mezi osmou a půlnocí?“

Minto poprvé zapochyboval. „Proč?“

„Tady se ptám já.“

„A já neodpovím, dokud nebudu vědět proč.“

„Když neodpovíte, posadím vás v želízkách tamhle do toho auta a odvezu vás do Stornoway, kde budete obviněn z maření policejního výkonu.“

„To si zkus, kámo, a skončíš se zlomenýma rukama.“

Fin Gunnovy informace o Mintovi četl. Bývalý příslušník britských speciálních jednotek SAS, sloužil v Perském zálivu a Afghánistánu. A cosi v Mintově hlase mu říkalo, že svá slova míní vážně. Fin udržel klidný tón: „Vyhrožování policistovi je rovněž trestný čin, pane Minto.“

„No tak mi dej želízka a šoupni mě k sobě do auta.“

Fina překvapila tichá hrozba v Gunnově hlase, který se ozval vedle něj: „Myslím, že byste raději měl odpovědět na otázky tady pana Macleoda, pane Minto, jinak jediný, kdo tu skončí se zlomenýma rukama, budete vy, a jestli je někdo někomu zlomí, tak já vám, až je budu dávat do těch želízek.“

Minto ho odměnil krátkým, uznalým pohledem. Až do této chvíle Gunnovi věnoval mizivou pozornost. Jestli ho původně vyřadil ze hry jakožto nízkou hodnost, se kterou není třeba počítat, jednoznačně svůj názor přehodnotil. Rozhodl se. „V sobotu večer jsem byl doma. Díval jsem se na televizi. Ne že by tu člověk chytil nějak zvlášť dobrý obraz.“ Odtrhl pohled od Gunna a zadíval se zase na Fina.

„Může vám to někdo dosvědčit?“ zeptal se Fin.

„Jasně, mám tady v Uigu kupu kámošů. Vždycky se u mě staví na pivo a pokec.“

„Takže jste byl sám?“

„Vám to ale pálí.“

„Jaké programy jste sledoval?“ zeptal se Gunn s autoritou člověka, který se nejspíš v sobotu večer na televizi sám díval.

Minto se opět ostražitě podíval na Gunna. „Jak to mám vědět, do prdele? Večer co večer dávají totéž. Kraviny.“ Pak klouzal pohledem z jednoho na druhého. „Tak heleďte, čím dřív se mě zeptáte na to, co chcete vědět, tím dřív vám to řeknu a nemusíme si tu takhle hrát, jo?“

„Možná bychom si o tom mohli promluvit uvnitř,“ navrhl Fin. „A vy byste nám mohl uvařit trochu čaje.“ Zdálo se to jako vhodný způsob, jak nepřátelství vytrhnout doutnák.

Minto se nad tím na okamžik zamyslel. „Tak jo, proč ne.“

Na to, že tento muž žil sám, udržoval své obydlí v dokonalém pořádku. Maličký obývací pokoj byl spartánský a čistý, žádné obrazy ani ozdoby, až na šachovnici u okna. Na černých a smetanově slonovinových čtvercích proti sobě stály figurky v různých fázích konfliktu. Když policisté čekali, až Minto donese čaj, viděl Fin do kuchyně. Nikde ani jediný neumytý kus nádobí. Příbory byly spořádaně uloženy v přihrádkách na stěně, na topení se sušily pečlivě rozložené utěrky. Minto přinesl podnos s konvicí, třemi šálky s talířky, malý džbánek mléka a cukřenku s kostkami cukru. Fin by býval čekal obyčejné hrnky. Na Mintově úzkostlivé pečlivosti bylo cosi manického. Pořádkumilovnost a disciplína vštípené nejspíš léty u armády. Fin by rád věděl, co mohlo někoho přimět, aby sem přijel a žil tu sám. Mintova profese mu už ze své podstaty příliš mnoho přátel přinést nemohla. Zdálo se však, že si nadto dává tu práci, aby si získal nepřátele. Nikdo ho tu neměl příliš v lásce, jak jim řekl Velký Kenny. Fin chápal proč.

Když mu Minto naléval, Fin podotkl: „Dost těžké, hrát šachy sám se sebou.“

Minto pohlédl k šachovnici. „Hraju po telefonu. Se svým bývalým velitelem.“

„Koukám, že máte lewiské šachové figurky.“

Minto se zazubil. „Jo, ale bohužel to nejsou originály. Zatím jsem ještě nepřišel na způsob, jak vyloupit Britské muzeum.“ Na chvíli se odmlčel. „Je to krása, co říkáte?“

Fin by nečekal, že přes Mintovy rty projde zrovna slovo krása. I kdyby ho byť na okamžik podezíral, že si je vědom estetiky okolního světa, nevěřil by, že ji je schopen ocenit. Ale léta u policie Fina naučila jedno: ať už si byl člověk někým jistý, jak chtěl, lidé ho pokaždé dokázali překvapit. „Viděl jste někdy originály? Pár jich mají ve Skotském národním muzeu v Edinburghu.“

„Tam jsem nikdy nebyl,“ odpověděl Minto. „Vlastně jsem nebyl ve Skotsku nikde jinde než tady. A z ostrova jsem se nehnul, co jsem na něj před patnácti měsíci přijel.“ Fin pokýval hlavou. Pokud mluvil pravdu, vyloučilo by ho to z jakékoli souvislosti s vraždou na Leith Walk. „Nejdřív jsem si myslel, že mi jdete oznámit, který sráči mě takhle zmalovali.“

„Bohužel ne,“ řekl Gunn.

„Ne,“ protáhle zopakoval Minto. „Nevím, jak mě to mohlo napadnout. Hledíte si radši svýho jako všichni ti debilové tady, co?“ Posadil se, hodil si do čaje dvě kostky cukru a zamíchal si do něj trochu mléka.

„Dost vašich pytláků si taky odnese celkem zřízenou fasádu,“ podotkl Gunn.

„Dost mých pytláků se nechce nechat chytit.“

Fin se zeptal: „Pracujete sám?“

„Ne. Na účet sira Johna tu dělají dva další chlapi. Místní, víte. Když nejsou se mnou, nejspíš sami pytlačí.“

„Tak to musí být účet sira Johna pěkně tučný,“ odtušil Fin. „Tři zaměstnanci jen na to, aby chytali pytláky.“

Minto se zasmál. „Jako když plivne, kámo. Jezdí sem rybářské spolky, ubytují se v chatě a zaplatí deset táců týdně za jediný lov. Za sezonu to dělá pěknou škváru, chápete. A tihle chlapíci nebudou zrovna jásat, pokud vypláznou takový prachy a v řece nebude ani ploutev. Před sto lety ulovili na panství Grimersta přes dva tisíce lososů za rok. Tehdy prý majitel s jednou udicí vytáhl sedmapadesát kousků za den. Dneska můžeme být rádi, že jich dostaneme pár set za sezonu. Divoký losos je ohrožený druh, detektive seržante. Moje práce je, aby nevymřeli úplně.“

„Takže knokautujete každého, koho přistihnete, že je loví nelegálně?“

„To jste řekl vy.“

Fin bezděčně usrkl čaj a zaskočilo ho nečekané aroma Earl Greye. Pohlédl na Gunna a všiml si, že detektiv konstábl položil šálek zpět na stůl, aniž by se napil. Fin se znovu soustředil na Minta. „Vzpomínáte si na muže jménem Macritchie? Chytil jste ho asi před půlrokem, jak tady pytlačil. Policii jste ho podle všeho předal pěkně zřízeného.“

Minto pokrčil rameny. „Za poslední půlrok jsem chytil pytláků víc, kámo. A všichni byli Mac… něco. Připomeňte mi ho.“

„Byl zavražděn v sobotu večer v Port of Ness.“

Minta na okamžik opustilo jeho přirozené sebevědomí. Kolem očí se mu objevily vrásky. „To je ten chlap, co o něm tuhle psali v novinách?“ Fin přikývl. „No ty vole, a vy si myslíte, že s tím mám něco společného?“

„Před pár týdny vás surově zbil neznámý útočník, případně útočníci.“

„Jo, neznámí, protože vy jste je ještě nebyli s to chytit.“

„Takže ti, na které jste narazil, nebyli jen nějací pytláci?“

„Ne, přišli, aby si mě podali. Leželi a číhali na mě.“

„A vy jste je nedokázal identifikovat. Proč?“ chtěl vědět Gunn.

„Protože měli masky! Proč asi… Parchanti. Nechtěli, abych je poznal.“

„Což znamená, že to pravděpodobně byly známé tváře,“ konstatoval Fin.

„Páni, no vidíte! Že mě to hned nenapadlo!“ Minto se zhluboka napil čaje, jako by chtěl spláchnout pachuť ironie.

„Takže takových, kteří vás nemají moc rádi, je nejspíš celkem dost,“ vyvozoval Fin.

A Minto konečně začal chápat, kam míří. Jeho zelené oči se doširoka rozevřely. „Vy si myslíte, že to byl ten váš Macritchie. Myslíte, že jsem to věděl a zabil ho za to.“

„A zabil?“

Mintův smích byl neveselý. „Tak poslouchej, kámo. Kdybych věděl, kdo mi tohle udělal,“ ukázal na svůj obličej, „vyřídil bych to rychle a potichu. A nenechal bych po sobě žádnou stopu.“

Venku stále ještě vítr ohýbal dlouhou trávu. Mílemi udusaného písku se míhaly stíny mraků a bylo vidět, že nastal příliv a v nepatřičném spěchu postupuje písečnými plochami. U auta se Fin s Gunnem zastavili a Fin oznámil: „Rád bych zajel do Ness, Georgi, a promluvil si s pár lidmi.“

„Budu se muset vrátit do Stornoway, pane. Šéfinspektor Smith nás drží zkrátka.“

„Asi ho budu muset požádat o vůz.“

„Tak to bych nedělal, pane Macleode. Nejspíš vám prostě řekne ne.“ Gunn zaváhal. „Co kdybyste mě vyhodil na stanici a vzal si moje auto? Kdo se moc ptá, moc se dozví, co říkáte?“

Fin se usmál. „Díky, Georgi.“ A otevřel dveře auta.

Gunn se zeptal: „Tak co si o něm myslíte?“ Kývl k domku. „O Mintovi.“

„Myslím, že nebýt té projížďky tam a zpátky, byla by to ztráta času.“ Gunn mlčky přitakal. Fin měl však dojem, že tím spíše vzal jeho tvrzení na vědomí, než že by vyjadřoval souhlas. „Vy nesouhlasíte?“

„Ale ano, nejspíš máte pravdu, pane Macleode. Ale ten chlápek se mi moc nelíbil. Běhal mi z něj mráz po zádech. S takovým výcvikem bude umět celkem solidně zacházet s nožem a řekl bych, že by se dvakrát nerozmýšlel a použil ho.“

Fin si prohrábl své drobné, pevné kudrny. „Tihle chlápci z SAS mívají důkladný výcvik.“

„To ano.“

„A vy si myslíte, že byste mu dokázal zlámat ruce?“

Gunn se na Fina po očku podíval, začervenal se a na rtech mu zahrál neznatelný úsměv. „Myslím, že by mi zpřerážel všechny kosti v těle, než bych se k němu vůbec přiblížil, pane Macleode.“ Naklonil hlavu na stranu. „Ale to už nikdy nezjistí.“

II

Krámek s keramikou stál na úpatí kopce, co Fin pamatoval. Když Eachan Stewart poprvé převzal hospodářství, byl to dlouhovlasý třicátník s divokýma očima, který všem dětem z Crobostu připadal hrozně starý. Fin i ostatní kluci z vesnice věřili, že je čaroděj, a pro jednou se řídili varováním svých rodičů, aby se od krámku drželi dál, protože se báli, že by je Eachan mohl uhranout. Nebyl z ostrova, ačkoli o jeho otci se říkalo, že pocházel z Carloway, což byl tehdy lewiský ekvivalent Divokého západu. Protože se narodil kdesi v severní Anglii, pokřtili ho jménem Hector, ale poté co se vrátil ke svým kořenům, začal si říkat gaelskou formou tohoto jména, Eachan.

Fin zastavil s Gunnovým autem na trávě u silnice naproti domku a uviděl Eachana, jak sedí před vchodem. Dnes mu táhlo na sedmdesát. Vlasy měl pořád dlouhé, avšak čistě bílé, a o něco méně divoké oči byly (stejně jako jeho mysl) zastřené léty kouření marihuany. Na oprýskaném bílém domovním štítu se dal ještě dnes přečíst nápis „Keramika“ tak, jak ho tam před třiceti lety Eachan načmáral. Chaotická zahrada zaplněná naplaveninami nasbíranými za desítky let byla ověnčená zelenými rybářskými sítěmi rozvěšenými mezi trouchnivějícími sloupky. Po boku rachitické dřevěné brány stály kůly z vyběleného, naplaveného dříví. Mezi nimi bylo roztřepenými kusy lana přivázané břevno, na němž visely bóje, plováky a značky – oranžové, růžové, žluté, bílé –, které se houpaly a rachotily ve větru. Zakrslé a větrem ošlehané keře se zarputile držely tenké vrstvy rašelinové půdy tam, kde je Eachan zasadil, když byl Fin ještě kluk.

Na cestě do školy představovaly pro děti velkou atrakci tajuplné zemní práce, které Eachan zahájil krátce po svém příchodu. Po dobu téměř dvou let se dřel na neúrodném, sítinami porostlém mokřadu kolem domu – vykopával zeminu, v kolečku ji převážel přes rašeliniště a vršil ji do ohromných hromad podobných gigantickým krtinám vzdáleným deset až patnáct metrů od sebe. Celkem šest jich bylo. Děti sedávaly v bezpečí na kopci a pozorovaly Eachana, jak hromady zarovnává a osívá trávou, a teprve tehdy pochopily, že si vybudoval miniaturní tříjamkové golfové hřiště s odpališti, greeny a praporky zastrčenými do jamek. Když se poprvé objevil v kostkovaném svetru a plátěné čepici, s golfovou taškou přehozenou přes rameno, a odpálil na první jamku, čímž pokřtil hřiště svou první hrou, s úžasem na něj zíraly. Hra mu zabrala pouhých patnáct minut, ale od té doby se z ní stala rutina, kterou dodržoval s nábožnou horlivostí každé ráno, ať už svítilo slunce nebo pršelo. Po čase se novinka dětem okoukala a začaly se zajímat o něco jiného. Eachan Stewart, výstřední hrnčíř, se všil do tkaniny místního života a stal se v zásadě neviditelným.

Fin si všiml, že golfové hřiště, které šílený hrnčíř před léty tak pracně vybudoval, je nyní zanedbané a ponechané ladem se topí v moři vysoké trávy. Jakmile vrata zadrhla o zarostlou cestičku, Eachan vzhlédl. Přicházejícího Fina pozorovaly tázavě zúžené oči. Eachan navlékal keramickou tyčkovou zvonkohru, která měla skončit po boku dalších pětadvaceti či více, které se už v řadě klinkaly podél čelní zdi domu. Vzduch plnily tlumené tóny barevně glazovaných terakotových trubiček narážejících o sebe ve větru. Eachan si prohlédl Fina od hlavy k patě. „No, chlapče, podle těch bot, co máš na nohou, bych řekl, že jsi policajt. Mám pravdu?“

„Nemáte nepravdu, Eachane.“

Eachan vztyčil hlavu. „Znám tě?“ Jeho lancashirský přízvuk ho ani po letech neopustil.

„Kdysi jste mě znal. Jestli si na mě vzpomínáte, je jiná věc.“

Eachan se mu usilovně zahleděl do tváře a Fin měl dojem, že skoro slyší vrzat a skřípat soukolí jeho paměti. Ale Eachan zavrtěl hlavou. „Budeš mi muset napovědět.“

„Teta si od vás kupovala některé, řekněme méně obvyklé kousky.“

Ve starcových očích se rozsvítilo. „Iseabal Marrová,“ řekl. „Bydlela v tom starém bílém domě u přístavu. Chtěla po mně velké hrnky v základních barvách na ty své sušené kytky a z místních byla jediná, kdo si koupil jeden párek mých šukajících prasátek. Vážně podivínka, to jo. Pokoj její duši.“ Eachanovu poznámku o tetě coby podivínce Fin považoval za podařený vtip. „A ty musíš být Fin Macleod. Páni, chlapče, naposledy jsem tě viděl, když jsem tě pomáhal vynášet z Purpurového ostrova toho roku, co starý Macinnes přišel na skále o život.“

Fin cítil, jak jeho obličej rudne a pálí, jako by dostal facku. Netušil, že Eachan byl jedním z těch, kdo ho tehdy vynášeli z lodi. Z celé cesty z An Sgeiru si nepamatoval nic, ani rychlou jízdu v sanitce přes vřesoviště do Stornoway. První věc, na kterou si vzpomínal, bylo bílé, naškrobené povlečení nemocničního lůžka a ustaraný obličej mladé sestřičky vznášející se nad ním jako anděl. Vybavoval si, jak na okamžik věřil, že umřel a dostal se do ráje.

Eachan vstal a mohutně mu stiskl ruku. „Rád tě vidím, chlapče. Jak se ti daří?“

„Dobře, Eachane.“

„A co tě přivádí zpátky do Crobostu?“

„Vražda Angela Macritchieho.“

Eachanova žoviálnost rázem ochladla. Okamžitě zpozorněl. „Už jsem policajtům o Macritchiem řekl všechno, co vím.“ Rychle se otočil a zašel do domku. Ploužící se postava v džínových lacláčích a otrhané dědkovské košili s dlouhým rukávem. Fin šel za ním. Chalupu tvořila jediná velká místnost, která sloužila jako dílna, prodejna, obývací pokoj, kuchyň i jídelna. Eachan tu bydlel, pracoval a prodával své výrobky. Na každičkém volném místě, na stolech i policích se tísnily hrnky, pohárky, talíře a figurky. Kde nebyla keramika, ležely haldy špinavého nádobí a prádla. Ze stropních trámů visely stovky tyčkových zvonkoher. Pec stála v přístěnku za domem a v polorozpadlé budce na zahradě měl Eachan suchý záchod. Na gauči, který vypadal, že ve dvojroli vystupuje také jako postel, spal pes a z malých litinových kamínek, v nichž hořela rašelina, prosakoval kouř, který kalil světlo pronikající do místnosti přeplněnými okny.

„Nejsem tu služebně,“ vysvětloval Fin. „A cokoli si tady řekneme, zůstane čistě mezi námi. Chci jen znát pravdu.“

Eachan vzal z police nad dřezem téměř prázdnou lahev whisky, ze špinavého hrnečku vypláchl čajové lístky a nalil si. „Pravda je náramně subjektivní věc. Dáš si?“ Fin zavrtěl hlavou a Eachan vyprázdnil hrnek jediným lokem. „Co chceš vědět?“

„Macritchie vám prodával drogy, je to tak?“

Eachanovy oči se úžasem rozšířily. „Jak to víš?“

„Stornowayská policie nějakou dobu Macritchieho podezírala, že dělá dealera. A celý svět ví, Eachane, že si tu a tam dáte říct s jointem, dvěma, třemi.“

Eachanovy oči se rozšířily ještě víc. „Vážně? To jako i policie?“

„I policie.“

„Ale jak to, že mě nikdy nezatkli?“

„Protože v rybníce jsou větší ryby než vy, Eachane.“

„No páni.“ Eachan žuchl na stoličku, jako kdyby mu skutečnost, že všichni vědí a vždycky věděli, že kouří konopí, zkazila veškeré to nelegální potěšení z něj. Pak se náhle vylekaně podíval na Fina. „Ty myslíš, že mi to dává motiv ho zabít?“

Fin se skoro rozesmál. „Ne, Eachane, myslím, že vám to dává motiv lhát v jeho prospěch.“

Stařec se zamračil. „O čem to mluvíš?“

„O znásilnění Donny Murrayové. O aktivistovi za práva zvířat, kterého si Angel podal přímo před vaším prahem.“

„Hele, tak moment.“ Eachanův hlas vyletěl vzhůru. „Jo, dobře. Přiznávám. Angel toho kluka zkopal do kuličky. Viděl jsem ho, přímo u sebe na prahu, zrovna jak říkáš. Ale viděla to i spousta dalších lidí. A toho kluka mi sice bylo líto, jenže si o to říkal. V Crobostu by se nenašel nikdo, kdo by tohle na Angela prásknul.“ Třesoucí se rukou si z lahve dolil zbytek whisky. „Ale malá Donna Murrayovic, ta lhala jako když tiskne.“

„Jak to víte?“

„Protože jsem šel ten večer do hospody před zavíračkou na pivo a viděl jsem, jak vyšla na parkoviště a pak se vydala nahoru po silnici.“ Otočil do sebe whisky.

„Viděla vás?“

„Ne, myslím, že ne. Vypadalo to, že má jiné starosti. Stál jsem navíc na opačné straně silnice a tam lampa nesvítí už celé měsíce.“

„A?“

„A pak jsem viděl, jak vyšel Angel. Lépe řečeno vymotal se ven. Byl na šrot. I kdyby na něj přišla chuť, neměl by čím. Studený vzduch ho praštil jak perlík a on se poblil na chodník. Držel jsem se od něj pěkně dál, ti povím. Nechtěl jsem, aby mě zmerčil. Uměl být pěkně agresivní, když se zlískal. Tak jsem stál v kruhu tmy pod tou lampou, co nesvítí, a pár minut ho pozoroval. Opřel se o zeď, vydýchal se a pak odvrávoral dolů po silnici směrem domů. Na opačnou stranu než Donna Murrayová. A já si šel dát to pivo.“

„Nikoho jiného jste tam už neviděl?“

„Ne. Ani nohu.“

„A co myslíte, proč ho obvinila ze znásilnění?“ zeptal se zamyšleně Fin.

„Jak to mám vědět, krucinál? Záleží na tom? Je po něm. Je to putna.“

Ale Fin se nemohl ubránit pocitu, že není. „Díky, Eachane. Oceňuji vaši upřímnost.“ Vykročil ke dveřím.

„Tak co se doopravdy stalo tehdy na skále?“ Eachan hlas opět ztišil, ale jeho slova nemohla mít silnější účinek, ani kdyby křičel.

Fin se zastavil ve dveřích a otočil se. „Jak to myslíte?“

„No, všichni tvrdili, že to byla nehoda. Ale nikdo o tom nikdy nemluvil. Za celé ty roky. Ani Angel, a ten nedokázal udržet tajemství ani pět minut.“

„To proto, že žádné tajemství neexistuje. Spadl jsem z útesu. Pan Macinnes mi zachránil život a sám o něj přišel.“

Ale Eachan zavrtěl hlavou. „Ne. Nezapomeň, že když připlula loď, já jsem tam byl. Vězí v tom něco víc. V životě jsem nezažil, aby tolik mužů řeklo tak málo o něčem tak důležitém.“ Zúženýma očima se přítmím díval na Fina. Fin udělal pár kroků směrem k němu. „No tak, mně to říct můžeš. Cokoli si tady řekneme, zůstane čistě mezi námi.“ V Eachanovu úsměvu bylo cosi nepříjemného.

Fin se zeptal: „Nevíte, kde bydlí Calum Macdonald?“

Eachan svraštil obočí. Nenadálá změna tématu ho vyvedla z míry. „Calum Macdonald?“

„Zhruba stejně starý jako já. Chodili jsme spolu do školy. Myslím, že dnes pracuje na tkalcovském stavu.“

„Ten mrzák?“

„Ano, ten.“

„Říkají mu Veverka.“

„Opravdu? Proč?“

„To netuším. Bydlí nahoře na kopci v tom domě s hrubou omítkou. Poslední dům ve vesnici vpravo.“ Eachan se zarazil. „Co to má společného s tím, co se přihodilo na An Sgeiru?“

„Nic,“ odpověděl Fin. „Chci jen navštívit starého známého.“ A otočil se a podklouzl pod zvonkohrami ven, do osvěžujícího severního větru.

III

Hrubou omítkou nahozený přízemní domek Caluma Macdonalda stál ve skupince tří domů hned za vrcholkem kopce. Když byl Fin v Crobostu naposledy, nacházela se tu polorozpadlá ruina bílého domu s plechovou střechou, ponechaná svému osudu. Od té doby do chátrající stavby kdosi investoval značnou sumu peněz. Nová střecha, dvojitá okna, vzadu přistavěná kuchyň. Zahrada byla obehnaná zdí omítnutou stejně jako dům. A někdo věnoval dost času i tomu, aby zkrotil divokou přírodu. Založil trávníky a záhonky osázel květinami. Fin věděl, že Calumovi vyplatili určitou kompenzaci, ačkoli žádná částka nemohla vynahradit život strávený na vozíku. Fin předpokládal, že tyto peníze, nebo alespoň jejich část, spolkl dům.

Calumova matka ovdověla, ještě než se jí syn narodil – další smrtelná nehoda na moři. Žili spolu v řadovém domku nedaleko školy. Fin věděl, že Calum matce o šikaně nikdy neřekl, ani o tom, co se stalo tu noc, kdy si zlomil páteř. Všichni žili v hrůze z toho, co by následovalo, kdyby vyšla najevo celá pravda. Ale ona najevo nevyšla. Jako všechno ostatní ve svém životě, svůj strach, své sny a tajná přání, si ji Calum nechal pro sebe a očekávaná bouře nikdy nepropukla.

Fin zaparkoval u brány a po dlažbě došel až ke kuchyňským dveřím. Místo schodů tu byla rampa. Zaťukal a čekal. Za Calumovým domem stála kromě dvou dalších domů také mohutná garáž z tvárnic s cihlově červenými vraty. Na zarostlém dvorku se válela torza rozebraných traktorů a rozbitých valníků. Zřetelný kontrast k úhledné a udržované zahrádce na přední části pozemku. Fin se otočil, protože se otevřely dveře na horním konci rampy a v nich stanula postarší žena. Přes vlněný svetr a tvídovou sukni si uvázala zástěru s potiskem. Když viděl Fin Calumovu matku naposledy, měla vlasy černé jako uhel. Dnes byly sněhově bílé. Jejich hladké vlny si však pečlivě upravovala kolem téměř stejně bílého obličeje, který byl zbrázděn jemným předivem křižujících se vrásek. Měla bledě modré, vodové oči, které na příchozího hleděly, aniž by ho poznávaly. Jakmile ji Fin uviděl, téměř se vyděsil. Nikdy si úplně nezvykl na to, že lidé v jeho věku mají ještě žijící rodiče.

„Paní Macdonaldová?“

Přemýšlela, jestli ho zná, a čelo se jí přitom krabatilo. „Ano.“

„Já jsem Fin Macleod. Kdysi jsem tu bydlel se svou tetou, kousek od přístavu. Chodil jsem s Calumem do školy.“

Přestala se mračit, ale úsměv se nedostavil. Rty se sevřely v pevnou linku. „Aha,“ řekla.

Fin rozpačitě přešlápl. „Chtěl bych se zeptat, jestli se s ním můžu vidět.“

„Dal sis trochu načas, že?“ Její hlas byl tvrdý a gaelština mu dodávala až ocelové ostří. Zazníval v něm chrapot notorického kuřáka. „Je to skoro dvacet let, co si Calum zlomil páteř, a nikdo z vás neměl ani tolik slušnosti, aby ho přišel navštívit. Kromě chudáčka Angela.“

Fin byl vnitřně rozpolcený, pocit viny se v něm mísil se zvědavostí. „Angel chodil Caluma navštěvovat?“

„Ano, každý týden. Pravidelně jako hodinky.“ Odmlčela se a sípavě se nadechla. „Ale teď už sem chodit nebude, nemám pravdu?“

Fin chvíli jen stál a nevěděl, co na to odpovědět, až došel k závěru, že žádnou přiměřenou odpověď k dispozici nemá. „Je Calum doma?“ Pohlédl do domu.

„Není. Pracuje.“

„A kde bych ho našel?“

„V kůlně na druhé straně domu. Angel ji postavil pro tkalcovský stav.“ Z kapsy u zástěry vytáhla krabičku cigaret a jednu si zapálila. „Uslyšíš ho, až půjdeš kolem. Stačí zaklepat.“ Vyfoukla oblak kouře a zavřela mu dveře před nosem.

Fin šel po cestičce vedoucí kolem domu. Dlaždice byly pečlivě položené a vyspárované, aby po nich mohl hladce projet vozík, a Fin si pomyslel, zda je to také Angelova práce. Sehnul se pod prádelní šňůrou, prověšenou vypraným prádlem, které poletovalo ve větru, a spatřil kůlnu stojící v závětří domu. Byla to prostá stavba z tvárnic, které před deštěm chránila základní omítka, a s prudce se svažující plechovou střechou. V každé stěně bylo zasazené okno a dveře směřovaly k haldě rašeliny na vřesovišti za domem. Na střípcích vody zachycené v každé jeho prohlubni se zrcadlily chvilkové záblesky slunce.

Když se Fin přiblížil ke dveřím, uslyšel rytmické klapání stavu a kola otáčející jinými koly. Mechanismus, při němž se vystřelují dřevěné člunky tam a zpět přes řady vlněné příze, a to téměř rychleji, než oko dokáže zachytit. Za Finových klukovských let bylo skoro nemožné, aby člověk prošel kteroukoli ulicí v Ness, aniž by někde v kůlně či garáži zaslechl běžící tkalcovský stav. Fin si vždycky v duchu kladl otázku, proč se tvídu tkanému na ostrově Lewis říkalo Harris. Ale ať už se mu říkalo jakkoli, tkalci na něm nikdy moc nevydělali. Tvíd Harris nebyl Harris, pokud se neutkal ručně, a v jisté době na jeho domácí výrobě pracovaly tisíce ostrovanů. Stornowayské závody jim za něj platily bezvýznamnou almužnu, načež ho prodávaly na evropských a amerických trzích s tučným ziskem. Tyto trhy se však dnes hluboko propadly, tvíd nahradily nové módní materiály a zbyla jen hrstka tkalců pracujících – opět – za bezvýznamnou almužnu.

Fin zdvihl ruku, aby zaklepal, a zaváhal. Zavřel oči a znovu pocítil příval viny, která ho pronásledovala po všechny ty roky ode dne, co se to stalo. Na okamžik zapochyboval, zda si ho Calum bude pamatovat, ale pak tuto myšlenku zavrhl jako naprosto absurdní. Samozřejmě že si ho bude pamatovat. Jak by mohl zapomenout?

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Možná to bude působit jako informace poněkud zjevná, ale škola Lews Castle sídlila toho času na stejnojmenném hradě. V internátu vybudovaném ve změti chodeb a podlaží bydlela řada studentů i učitelů. Zmiňuji se o tom jen proto, že ten rok, co jsme s Calumem vylezli na střechu, byl posledním, kdy škola na hradě skutečně sídlila. Stavba byla zanedbaná, rychle chátrala a školský úřad si nemohl dovolit její údržbu. A tak se škola přestěhovala, ale své původní jméno si ponechala.

Zvláštní bylo, že se přestěhovala na kolej Gibson Hostel na Ripley Place, kde jsem bydlel v prvním ročníku studia na Nicolsonovu institutu, třetí rok po dokončení prvního stupně základní školy.

Artaira kvůli nevalnému vysvědčení z Crobostu poslali studovat učňovský obor na Lews Castle, kde se ocitl v nesmírně milé společnosti takových starých přátel, jako byli Murdo Ruadh a jeho starší bratr Angel. Calum měl to štěstí, že se dostal na Nicolsonův institut. Nikdy o tom nemluvil, ale muselo pro něj být nesmírnou úlevou, že unikl věčné šikaně a výpraskům, které ho sužovaly po všechna ta léta v Crobostu.

Ve škole jsem na Caluma moc času neměl. Choval se trochu jako ocásek, který se za námi všude táhl, nejspíš v naději, že by na něj mohla zbýt některá z našich „odložených“ holek. Calum s dvořením moc štěstí neměl. Byl extrémně stydlivý, a jakmile ho některá dívka byť jen oslovila, zčervenal až po kořínky svých zrzavých kučeravých vlasů. Jediným způsobem, jak se mohl s některou seznámit, bylo držet se v partě. Díky tomu se nemusel zesměšňovat tím, že by sám něco inicioval. Dospívající kluk to má těžké. Dívky si to neuvědomují. Když nějakou vyzve k tanci nebo ji pozve na smaženou rybu v Přístavní, je bezbranný vůči odmítnutí, a přesto musí s kůží na trh. Příval hormonů zaplavující tělo mladého muže ho pudí riskovat, že toto odmítnutí opravdu přijde, a pokud se pak dostaví, zbude mu jen zklamání a ponížení. Jsem rád, že už mi není patnáct.

Toho roku jsme si na svatého Valentýna šli všichni zatancovat na bývalou stornowayskou radnici. Obvykle jsme se na víkend vracívali do Ness, ale tehdy jsme kvůli tancování zůstali na svých ubytovnách. Nějaká kapela hrála nejnovější hitparádové písničky. Je zvláštní, jak se k jednotlivým vzpomínkám z tohoto věku váže hudba. Většinou to bývají vjemy čichové, nějaká vůně spojená s místem či okamžikem v životě, která člověka zaskočí, přenese ho zpět v čase i prostoru a s ohromující intenzitou rozezní událost, na kterou už skoro zapomněl. Ale do doby dospívání člověka dokáže přenést nejlépe hudba. Já mám některé písně spojené s určitými dívkami. Vzpomínám si na děvče jménem Sine (vyslovuje se jako anglické Sheena). Právě Sine jsem toho února požádal o tanec. Kdykoli slyším singl „Waiting for a Girl Like You“ kapely Foreigner – stačí třeba pouhý útržek, který zaslechnu v některém z pořadů se zlatými hity v autorádiu nebo v repríze nějaké staré televizní hitparády –, pomyslím na Sine. Vybavuji si, jak jsem jako idiot křepčil za tónů „Senses Working Overtime“ od XTC a „Dead Ringer for Love“ zpěváka Meata Loafa. Ale „Waiting for a Girl Like You“ byla Sineina písnička. Pamatuji si, že ten večer jsem na Sine nepočkal. Nechal jsem ji a odešel brzy s Calumem, abych se dostal na kolej dřív, než zavřou. Taková byla alespoň moje výmluva.

Artair tou dobou ještě chodil s Marsaili a na valentýnskou diskotéku šli spolu. Do hitparády se tehdy dostala píseň zvaná „Arthur’s Theme (Best That You Can Do)“. Bylo to opravdu zvláštní, protože text o tom, jak si člověk jen užívá a nestará se o to, co od něj očekávají ostatní, jako by dokonale pasoval právě na Artaira. Říkal jsem jí Artairova písnička. Když ji ten večer hráli, Artair a Marsaili tancovali spolu, vášnivě, tělo na tělo. Já tancoval se Sine, ale nedokázal jsem je přestat pozorovat. Dřív jsem první sloku, která nebyla o Arthurovi, neposlouchal. Ale tehdy jsem ji zachytil. Mluví se v ní o dívce, která člověku zamotá hlavu a o kterou pak přijde, aniž by pořádně věděl, jak se mu to povedlo. A s těmi slovy se ve mně cosi pohnulo, jakýsi latentní pocit žárlivosti či lítosti, a já si najednou uvědomil, že tančím se Sine a přeji si, aby to byla Marsaili. Samozřejmě mě to přešlo. Opět hormony. V té době mi v hlavě dělaly psí kusy.

Pro Caluma to byl frustrující večer. Tancoval s naoko plachou černovláskou jménem Anna. Ale jen když se jí zachtělo. Calum ji žádal o tanec před každou písničkou. Někdy s ním šla, jindy ho odmítla. Úplně se do ní zbláznil a ona to věděla a pohrávala si s ním.

Někdy v polovině večera nás pár stálo na ulici, třásli jsme se, kouřili a popíjeli pivo z plechovek, které venku někdo schoval. Dunění hudby a vřava hlasů na parketu nás následovaly do té mokré únorové noci, a spolu s nimi i Calum. Ve skupince byl i Murdo Ruadh s Angelem, kteří vycítili příležitost trochu si z Caluma vystřelit.

„Jó, mladej, dneska večer se ti rýsuje epesní šukačka,“ hodil Murdo chlípný pohled na utrápeného Caluma.

„To bych kurva řek,“ přidal se Angel. „Tahle si umí s chlapama pohrávat.“

„Co ty o ní můžeš vědět?“ zeptal se rozmrzele Calum.

„Co já o ní můžu vědět?“ rozřehtal se Angel. „Všecko, mladej. Byl jsem s ní, dělal jsem to s ní.“

„Lžeš!“ vykřikl Calum. Za jiných okolností by se Angel urazil a Caluma si podal, ale z nějakého důvodu byl toho večera v dobromyslné náladě a spíš se tvářil, že má v úmyslu vzít Caluma pod svá křídla, než že by mu chtěl ublížit. Dnes samozřejmě vím, že už spřádal svůj plán.

„Anna pracuje v Lews Castle,“ vysvětloval Angel. „Dělá ve škole pokojskou. Říká se jí Anna Pokojská.“

Murdo Ruadh plácl Caluma po zádech. „Jó, mladej, dokud nepřefikneš Annu, nic jsi nezažil. Jako my všichni ostatní.“ A svíjel se smíchy nad vlastním vtipem.

Calum po něm vystartoval. Jako kočka. S vytaženými drápy a rukama jako větrný mlýn. Murda tím tak zaskočil, že upustil svou plechovku, ze které vypěnilo pivo na chodník. Spolu s Artairem jsme Caluma od Murda odtrhli a já byl doopravdy přesvědčen, že ho Murdo zabije. Ale vložil se do toho Angel, jehož dlaň se opřela o hrudník mladšího bratra. „Nech ho, Ruadhu. Copak nevidíš, že je zabouchlej jak kolík?“

Murdo soptil. Tohle byla závažná urážka na cti. „Já ho zabiju, zmrda.“

„Ne. Ten kluk je prostě mimo. Pamatuju si, že poprvý jsi byl z holky taky totálně naměkko. Bylo to fakt žalostný.“ Murdovo ponížení se stupňovalo s každým bratrovým slovem. „Musíš mít… jak se tomu říká… empatii,“ vzpomněl si Angel a široce se zubil. „Možná bychom tady mladýmu mohli prokázat malou laskavost.“

Murdo se na Angela podíval, jako by si myslel, že mu přeskočilo. „O co ti jde?“

„O koupací show.“

Na Murdově obličeji se objevil naprosto nechápavý výraz. „Koupací show? Panebože, Angele, o něco takovýho se nebudeme dělit s takovýmhle nedocucem.“

Calum se vyprostil z mého sevření a urovnával si bundu. „O čem to mluvíš?“ Ze zátoky se ozvala mlhová siréna, a když jsme se otočili, spatřili jsme světla Suilven razící si cestu k Minchi na počátku své tříapůlhodinové plavby do Ullapoolu.

Angel vysvětloval: „Školní personál má pokoje v horní části hradu. Tam na bidýlku mají společnou koupelnu, a protože okno vede na střechu, nikdy nezatahujou roletu. Naše milá Anna se koupe každou neděli přesně v deset večer. Podle mě není ve škole jedinej kluk, co si tam nahoře nezašmíroval. Je to kousek, panečku. Viď, Murdo?“

Murdo se na bratra jen zuřivě díval.

„Mohli bychom ti zařídit soukromý představení, kdybys chtěl.“

„To je nechutný!“ zvolal Calum.

Angel pokrčil rameny. „Jak je libo. My jsme ti to nabídli. Jestli nechceš, tvoje smůla.“

Viděl jsem, že Calum je rozpolcený, ale ulevilo se mi, když po dlouhém váhání pronesl: „Ani náhodou.“ A odpochodoval zpátky na diskotéku.

„To je fakt sviňárna,“ řekl jsem, „takhle ho lakovat.“

Angel předvedl hereckou etudu přemrštěné nevinnosti: „Nikdo ho nelakuje, sirotečku. Tam z vršku máš do koupelny výhled jako na dlani. Taky by sis rád zašmíroval?“

„Jdi do prdele,“ řekl jsem. Tehdy jsem byl mistr břitkých odpovědí. A vrátil jsem se na parket najít Sine.

Udělalo mi radost, že jsem po svém příchodu uviděl Caluma tancovat s Annou, ale v příští hodině ho odmítla určitě nejméně sedmkrát. Několikrát jsem ho zahlédl – seděl úplně sám na jedné z židlí u stěny a nešťastně přihlížel, jak Anna tancuje s jinými kluky. Tancovala dokonce i s Angelem Macritchiem. Živě se spolu bavili a smáli se a všiml jsem si, že se její tělo tře o jeho a že se dívá, jestli to Calum vidí. Samozřejmě že viděl. Byl to opravdu chudák a nemohlo mi ho nebýt líto.

Pak jsem na něj zapomněl a začal se zabývat tím, jak se vyvléct ze situace se Sine. Kdykoli jsem se posadil, vrhla se na mě. Dokonce mi strkala jazyk do ucha, což mi přišlo odporné. Ironií bylo, že mě nakonec zachránil právě Calum. Přišel k nám s rukama vraženýma hluboko do kapes. Vzpomínám si, že kapela hrála „Golden Brown“ od Stranglers.

„Jdu domů.“

Ostentativně jsem se podíval na hodinky. „Panebože, to už je tolik? Než se dostaneme zpátky na kolej, bude zamčeno!“ Calum otevřel ústa a chtěl něco namítnout, ale já ho utnul, než mě stihl dostat do potíží. „Budeme to muset vzít sprintem.“ Vyskočil jsem a otočil se k Sine: „Promiň, Sine. Uvidíme se příští týden.“ Všiml jsem si, jak jí spadla čelist, ale to už jsem rychle chytil Caluma pod paží a hnal ho přes parket pryč. „Ale ne, pokud tě já zahlídnu jako první,“ dodal jsem polohlasem.

„Co se děje?“

„Jen se snažím dostat se z bryndy.“

„To máš štěstí. Já se nedokážu dostat ani do ní.“

Té noci byla ve větru silně cítit vůně moře. Vál ledový únorový vichr, který by člověka rozštípl vedví. Přestalo pršet, ale ulice se pod lampami leskly jako čerstvý nátěr. V Přístavní nebylo k hnutí, a tak jsme se s Calumem prodírali k vnitřní části přístavu ke Cromwell Street a pak Church Street, načež jsme vyšli svahem na Matheson Road.

Teprve když jsme zahýbali na Robertson Road, řekl Calum, že do toho půjde.

„Do čeho?“

„Zítra večer půjdu na hrad.“

„Cože?“ Nemohl jsem tomu uvěřit. „Děláš si srandu.“

„Všechno je zařízené. Než jsme odešli z diskošky, mluvil jsem s Angelem. Zařídí to pro mě.“

„Proč?“

„Protože Angel má pravdu. Ona si jen pohrává. Až ji uvidím nahou ve vaně, bude to taková moje pomsta.“

„Já myslel, proč by to pro tebe měl Angel vůbec chtít zařídit? Doteď ti dokázal zařídit leda tak pořádný výprask. Proč by s tebou najednou měl být nejlepší kámoš?“

Calum pokrčil rameny. „Není tak zlý, jak si myslíš.“

„Jo, pravda,“ neskrýval jsem svou skepsi.

„To je jedno, ale říkal jsem si…“ zaváhal. Nad hřebeny střech jsme viděli vykukovat cimbuří na nasvícených věžích hradu stojícího na kopci na druhé straně zátoky.

„Co sis říkal, Calume?“

„Říkal jsem si, jestli bys nešel se mnou?“

„Cože? Ty si fakt děláš legraci! Ani omylem.“ Nejenže to mělo být v neděli, ale kdyby nás chytili, jak se snažíme proklouznout ven v tu dobu, tak bychom to pěkně slízli. A celá věc se mi navíc zdála krajně podezřelá. Chystali na Caluma nějakou boudu. Jakou, to jsem neměl ponětí, ale byl jsem si dost jistý, že Angel ve své povaze lidumila jen tak zničehonic neobjevil.

„Prosím tě, Fine. Nemůžu tam jít sám. Nemusíš se mnou na střechu nebo tak. Jen do toho hradu pojď se mnou.“

„Ne!“ Ale to už jsem věděl, že půjdu. Nerad. Bylo mi jasné, že na toho chudáka něco ušili. A někdo na něj musel dohlédnout. Když půjdu s ním, možná ho zastavím, než se dostane do moc velké šlamastyky, říkal jsem si. Dnes bych si přál, abych býval nešel. Možná by to dopadlo jinak.

Přišla mrazivá noc. Nepolevující vítr hnal od průlivu časté přeháňky deště se sněhem a kroupami. Vůbec se mi nechtělo opustit suché a teplé bezpečí koleje a vydat se na šílený dobrodružný podnik s nejistým výsledkem. Ale protože jsem nakonec doprovod Calumovi slíbil, těsně před půl desátou jsme se proplížili do noci s límci nepromokavých bund ohrnutými ke krku a s kšiltovkami naraženými hluboko do čela, aby zakrývaly obličej, kdyby si nás náhodou někdo všiml. Na chodbě v prvním patře jsme nechali otevřené okno, ke kterému se dalo vylézt po okapu, abychom se později dostali dovnitř. Ale vyhlídka na to, jak se tam budu škrábat za takového počasí, mě nijak netěšila.

Stornoway připomínalo město duchů. Pouliční lampy vrhaly bledé kruhy světla na temné prázdné ulice. Bohabojní obyvatelé seděli za zamčenými dveřmi a zataženými závěsy svých útulných domovů, dívali se na televizi a usrkávali horké kakao, než si půjdou lehnout. Ve vnitřním přístavu se vítr překřikoval s chřestěním a skřípěním trawlerů přivázaných u mola. Ledová černá voda byla neklidná, pleskala o betonové nosníky mola a pěnila o břeh hradního parku na opačné straně zátoky. Pospíchali jsme vylidněnou ulicí Bayhead, zatočili u komunitního centra Bridge a rychle jsme přeběhli most mezi stromy za ním. Pak v té strašlivé plískanici vzhůru do kopce a dál k silnici nad golfovým klubem. Když jsme k ní došli, nebe se vyjasnilo a po pečlivě zastřiženém golfovém hřišti rozlil měsíc výjimečně stříbřitou zář, až by byl člověk předpokládal, že uvidí hráče, jak odpalují k páté jamce na kopci.

Lews Castle byl postaven v sedmdesátých letech devatenáctého století jako panské sídlo sira Jamese Mathesona. Ten koupil ostrov Lewis v roce 1844 za prostředky vydělané prodejem opia, které se svým partnerem Williamem Jardinem dováželi do Číny, přičemž se jim podařilo proměnit šest milionů Číňanů v beznadějné narkomany. Je pozoruhodné, že neštěstí milionů lidí dokázalo způsobit proměnu maličkého hebridského ostrůvku na opačném konci světa, ale i to, že se lidé se svou půdou dají jednoduše kupovat či prodávat. Matheson vystavěl ve Stornoway nový přístav, nechal zbudovat plynofikační a vodovodní síť a cihelnu v Garrabostu. Zřídil chemické závody, v nichž se z rašeliny získával dehet, a doky pro opravu a stavbu lodí. Nechal zpevnit pětačtyřicet mil polních cest, aby po nich mohly jezdit vozy. A pochopitelně srovnal se zemí původní sídlo Seaforth Lodge na kopci nad městem, kde zbudoval svůj pseudotudorovský hrad.

Je to neobvyklá stavba z růžové žuly s věžemi, věžičkami a hradbami s cimbuřím. Dominuje kopci nad přístavem a představuje něco, co by člověk na kterémkoli z ostrovů v souostroví Hebrid čekal ze všeho nejméně.

Tehdy jsem pochopitelně celou historii hradu neznal. Lews Castle tu prostě stál, jako by tu byl odjakživa. Člověk ho přijímal se stejnou samozřejmostí jako útesy lemující mys Butt of Lewis či nádherné pláže ve Scarastě a Luskentyre.

Té noci se hradní silueta tyčila mezi stromy na vrcholku kopce hrozivě a temně. Osvětlená byla jen hrstka oken. S Calumem jsme se vyhnuli hlavnímu vchodu, mohutnému klenutému portálu s obrovskými dvoukřídlými vraty, a obešli jsme hrad zezadu, kde se měl Calum u přízemního přístavku s kotelnou potkat s Angelem. A skutečně, když jsme se blížili úzkým dvorem mezi kotelnou a prádelnou, pohnula se mezi stíny nějaká postava a kynula nám, abychom šli blíž.

„Dělejte, pospěšte si!“ S leknutím jsem si uvědomil, že je to Artair. I on byl překvapený, že mě vidí. „Co tu děláš?“ zasyčel mi do ucha.

„Hlídám Caluma,“ zašeptal jsem.

Jen nad tím zavrtěl hlavou. „Ty pitomče!“ A moje neblahé tušení se ještě prohloubilo.

Artair otevřel červené dveře do krátké temné chodby. Páchlo to tam starým zelím. Brzy jsem pochopil proč. Artair přiložil prst na ústa a v polotmě nás vedl kuchyní do takzvané Dlouhé síně. Táhla se téměř celým průčelím hradu a po celé její délce tlumeně zářila orientační světla. Když jsme se plížili podél původní knihovny a tanečního sálu, uvědomil jsem si, že jestli nás mají chytit, bude to nejspíš tady. V této šedesátimetrové hale se nebylo kde schovat. Kterékoli ze dveří na obou stranách i koncích haly se mohly každou chvíli otevřít a odhalit nás ve vší kráse.

A tak jsme pocítili určitou úlevu, když jsme se konečně dostali k hlavnímu schodišti na opačné straně síně. Následovali jsme Artaira po širokých kamenných schodech, které jsme brali po dvou, do prvního patra. Úzké točité schodiště nás zavedlo do druhého. Artair nás vedl dalšími temnými síněmi a průchody do chodby směřující k vysokému oknu na severním konci hradu. Tam ve stínech stála skupinka chlapců, kteří už na nás netrpělivě čekali. Bylo jich víc než šest. Zasvítili nám baterkami do obličeje a já zahlédl i jejich tváře. Některé jsem znal, jiné ne. Byli mezi nimi Murdo Ruadh i Angel.

„Co tu děláš, sirotku?“ zavrčel šeptem Angel jako ozvěna Artairových slov.

„Jen se chci ujistit, že se Calumovi nic nestane.“

„Co by se mu mělo stát?“

„To řekni ty mně.“

„Tak poslouchej, ty chytráku,“ drapl mě Angel za klopy bundy. „Ta mrcha poleze do vany ani ne za pět minut. Takže není moc času.“

„Já tam s ním nahoru na střechu nepůjdu.“ Vyprostil jsem se z jeho sevření.

„To teda kurva, že půjdeš,“ vydechl mi Murdo do obličeje. „Nebo by se mohl školník domáknout, že se někdo vetřel na hrad. Rozumíš, co ti říkám?“

„Tak ho zavolej,“ odpověděl jsem. „A ta vaše bouda bude důkladně v prdeli.“

Murdo na mě zuřivě hleděl, ale jelikož jsem hodil rukavici, neměl kam couvnout.

Angel vytáhl okno a vkročil na požární schodiště. „Tak pojď, Calume, polez.“

„Calume, nedělej to,“ přemlouval jsem ho. „Šijou to na tebe.“

„Drž hubu, sirotku!“ Z Angelova upřeného pohledu na mě zpoza okna koukala vražda. Pak se přestal mračit, usmál se a obrátil se k váhajícímu Calumovi. „Tak pojď, chlapče. Nic na tebe nešijeme. Akorát tak parádní podívanou. Jestli si nepospíšíš, prošvihneš ji.“ Calum nedbal mého nesouhlasu a vylezl na požární schodiště. Když jsem lezl za ním, halasně pode mnou řinčelo. Ještě jsem se nevzdával naděje, že si to nechá vymluvit.

Z požární plošiny ve druhém patře vedly schody dolů do mezipatra a pak se otočily o sto osmdesát stupňů a pokračovaly k plošině v prvním patře rovnou pod námi. Odtamtud vedly vzhůru na střechu vchodového průčelí a na opačné straně této střechy zase dolů – kolem zdi k přednímu hradnímu křídlu. Vedle okna, kde jsme stáli, byl o stěnu opřený výsuvný žebřík. Angel odjistil západku, vysunul ho téměř na maximum, a když upravil sklon, aby se po něm lépe lezlo, zase ho opřel o zeď.

„Tak lez.“

Calum vzhlédl. Žebřík dosahoval kousek nad římsu vedoucí kolem zdi, skoro metr pod zuby hradeb lemujících střechu. V Calumových očích jsem spatřil paniku. „Nezvládnu to,“ řekl.

„To se ví, že zvládneš.“ Angelův hlas zněl skoro konejšivě.

Calum se na mě podíval jako vyděšený králík. „Pojď se mnou, Fine. Výšky nejsou nic pro mě.“

„Na to jsi měl, do prdele, myslet, než jsi sem šel,“ zašeptal Murdo z okna.

„Nemusíš tam lézt, Calume,“ přemlouval jsem ho. „Pojď domů.“

Nebyl jsem připravený na prudkost, se kterou mě Angel přirazil ke zdi. „Ty tam půjdeš s ním, sirotku. Dohlídni, ať se mu nic nestane.“ Cítil jsem na tváři jeho sliny. „Kvůli tomu jsi přece přišel!“

„Na střechu nelezu!“

Angel se naklonil až ke mně a téměř intimně zašeptal: „Buď půjdeš nahoru, sirotečku, nebo půjdeš dolů. Rychlou cestou.“

„Fine, prosím,“ žadonil Calum. „Mám moc velký strach, sám to nezvládnu.“

Neviděl jsem žádné východisko. Vytrhl jsem se Angelovi. „Dobře.“ Vzhlédl jsem ke střeše a přál si, kéž bych se býval neuvolil, že sem Caluma doprovodím. Vypadalo to vlastně celkem jednoduše, vylézt po žebříku a přehoupnout se skrz zuby hradeb na střechu. Určitě tam byla rovná plocha, a jakmile by se člověk dostal na ni, pád už by nehrozil, protože zeď hradeb by ho zadržela.

„Čas běží,“ naléhal Angel. „A čím dýl tady budeme, tím spíš nás dostanou.“

„Tak lez, Calume,“ vyzval jsem ho. „Ať to máme z krku.“

„Ty půjdeš se mnou?“

„Jsem hned tady za tebou.“ Ohlédl jsem se na Artaira za oknem a ten jen pokrčil rameny, jako by říkal, že on nemůže za to, že jsem se rozhodl přijít s Calumem.

Angel nám dával instrukce: „Jakmile vylezete nahoru, uvidíte šikmou střechu nad podkrovím. Do koupelny vede střešní okno. Které, to poznáte, až se rozsvítí světlo.“

A já si celou dobu říkal, v čem bude ten háček. Co tam nahoře skutečně najdeme. Ale v tu chvíli už nebylo cesty zpět. Alespoň že se déšť už přehnal a díky měsíčnímu svitu jsme dobře viděli, kam lezeme.

Calum se vydal po žebříku, který se pod ním roztřásl a jehož řinčení se přenášelo na požární schodiště. „Nedělej, sakra, takovej kravál,“ zavolal na něj hlasitým šepotem Angel, drapl žebřík a přidržel ho. Pak se otočil na mě. „Tak, a teď ty, sirotku.“ Široce se zašklebil a já věděl, že tohle skončí brekem.

Jak jsem předpokládal, dostat se po žebříku na střechu bylo celkem snadné. I pro Caluma. Vylezl jsem za ním, přidřepl jsem si na plochém dehtovém povrchu a skrz hradby se nám naskytl výhled až dolů na přístav. Trawlery působily, jako by nebyly opravdové; hračky vyrovnané do řady podél mola. Město šplhalo vzhůru do kopce a linie ulic, křižujících se v tradiční podobě mřížky, obkreslovaly náhrdelníky lamp. Kdesi v dálce na hladině Minche jsme zahlédli světla tankeru, který se nevzrušeně šinul vzdouvajícími se vlnami na sever.

V měsíčním světle jsem šikmou podkrovní střechu viděl poměrně zřetelně. Bylo v ní několik střešních oken, ale v žádném se nesvítilo.

„Kam teď?“ zašeptal Calum.

„Dočkej času. Uvidíme, jestli se někde rozsvítí.“

Zády jsme se opřeli o hradby, s koleny pod bradou, aby nám bylo tepleji, a čekali. Podíval jsem se na hodinky. Ukazovaly skoro pět minut po desáté. Z požárního schodiště se ozývalo harašení a hihňání a já byl v pokušení to vzdát a slézt zpátky. Jenže pomyšlení na Angela čekajícího dole pod žebříkem mě přimělo, abych tomu dal ještě pár minut šanci.

Náhle se v bližším ze dvou střešních oken rozsvítilo a na střechu dopadl protáhlý čtverec žluti. Calumovy oči zazářily očekáváním. „To je určitě ona.“ Najednou byl kurážnější. „Pojď.“ A cupital po střeše k oknu. Když už jsem tu, řekl jsem si, podívám se taky. A šel jsem za ním. Asi minutu jsme se krčili pod úrovní okna a sbírali odvahu vystrčit hlavu do světla a nahlédnout dovnitř. Slyšeli jsme téct vodu a někdo se pohyboval přímo pod oknem.

„Ty první,“ rozhodl jsem. „Měli bychom si pospíšit, než se okno zapaří a nebude nic vidět.“

Calumovou tváří se mihl ustaraný výraz. „To mi nedošlo.“ Pomalu se zvedal po nakloněné střeše, dokud nestál na špičkách, a já pak viděl, jak se opatrně dívá do okna. Hlasitě zasyčel, dřepl si zpátky vedle mě a z očí mu létaly blesky. Myslím, že takhle rozzuřeného jsem ho do té doby neviděl. „Svině! Ty kurvy zasraný!“ Ani takhle nadávat jsem ho nikdy neslyšel.

„Co je?“

„Podívej se sám.“ Znovu se vztekle nadechl. „Šmejdi!“

Tak jsem se vytáhl nahoru po střeše, až jsem se tváří dostal do úrovně okna. Zrovna v okamžiku, kdy někdo na druhé straně otevřel západku a rozevřel ho směrem ven. Zíral jsem do velkého, kulatého, bílého obličeje ženy, která na sobě kromě růžové koupací čepice neměla vůbec nic. Vyděšený výraz v její tváři byl jistě jen odrazem mého. Nevím, jestli to, co jsem uslyšel, byl výkřik můj nebo její, ale zařvali jsme oba, tím jsem si jistý. Zavrávorala nazpátek, skácela se do vany, odkud hora klepajícího se bílého těla vyslala na podlahu hektolitry horké vody. Chvilku jsem zůstal paralyzovaný a v šoku zíral na nahou otylou ženu zmítající se ve vaně. Bylo jí určitě alespoň šedesát. Můj obličej musel být ve světle z koupelny zřetelně vidět, protože se na mě vytřeštěně dívala, s nohama ke stropu. Netoužil jsem zahlédnout, co odhalují, ale můj pohled byl přitahován v hrůzyplné fascinaci. Hluboký, rozechvělý nádech rozvibroval pohoří jejích růžových ňader a z hrudi se jí vydral výkřik smrtelné agonie. Měl jsem pocit, že mi snad prorazí bubínky. Sklouzl jsem dolů po střeše a málem jsem přistál na Calumovi.

Oči měl jako talíře. „Co se stalo?“

Zavrtěl jsem hlavou. „To je šumák. Musíme zmizet!“

Slyšel jsem ženu, jak křičí: „Pomoc! Znásilnění!“ A pomyslel jsem si, že tohle je jen její zbožné přání. Všude po střeše se rozsvěcela světla. Utíkal jsem k místu, kde jsme vylezli po žebříku, a za sebou jsem slyšel dusot Calumových kroků. Protáhl jsem se zubem v hradbách, otočil se a spustil jednu nohu dolů, abych dosáhl na vrchní příčku, a vtom jsem zjistil, že tam žádná není.

„Do prdele!“

„Co je?“ Calum vypadal vystrašeně.

„Ty svině nám sebraly žebřík.“

Tak tohle byl jejich plán. Uvěznit nás na střeše. Museli vědět, že se tu noc Anna koupat nebude. Možná se s ní dokonce domluvili. Nikdo z nich ale nemohl tušit, že si nás ta korpulentní dáma, která se koupat bude, všimne. Jenže žebřík byl pryč, my trčeli na střeše a celý hrad byl na nohou. Byla jen otázka času, než nás najdou, a pak začne tanec. Vylezl jsem zpátky na střechu, hněv se ve mně přetahoval se strachem z potupy, která měla následovat.

„Nemůžeme tu zůstat.“ Caluma zachvátila panika. „Najdou nás.“

„Nemáme na vybranou. Cesta dolů neexistuje, ledaže by ti zničehonic narostla křídla.“

„Nesmí nás chytit! Nesmí!“ Zmocňovala se ho hysterie. „Co na to řekne máma?“

„Myslím, že to je to poslední, co by nás teď mělo trápit, Calume.“

„Panebože, panebože,“ opakoval znovu a znovu. „Musíme něco udělat.“ Začal slézat po hradbách.

Chňapl jsem po něm. „Co blázníš?“

„Když slezeme na římsu, můžeme z ní seskočit na požární plošinu. Jsou to jen tři metry.“ A to říkal kluk, který ještě před pár minutami tvrdil, že se bojí výšek.

„Zbláznil ses? Calume, to je příliš nebezpečné.“

„Není. Dokážeme to. Dokážeme.“

„Ježíšikriste, Calume, nedělej to!“ Ale zadržet jsem ho ničím nedokázal. Rukama se chytil z každé strany mezery v hradbách a spouštěl se dolů, až jeho nohy stanuly na římse. V severní věži se svítilo. Žena ještě pořád křičela, ale její hlas už zněl z dálky. V mysli mi vytanul výjev, jak běží nahá nějakou chodbou, a otřásl jsem se.

Viděl jsem, jak Calum pohlédl pod sebe, a když se podíval zpátky na mě, jeho obličej byl v měsíčním světle bledý jako stěna. V očích měl podivný výraz a mně se sevřel žaludek. Věděl jsem jen to, že se stane něco hrozného. „Mýlil jsem se, Fine. Nedokážu to.“ Hlas se mu třásl a prudce dýchal.

„Podej mi ruku.“

„Nemůžu se hýbat, Fine. Nemůžu se hýbat.“

„To víš, že můžeš. Jen mi podej ruku a já tě vytáhnu zpátky na střechu.“

Ale on vrtěl hlavou. „Nedokážu to. Nedokážu. Nedokážu.“ A já se jen bezmocně díval, jak se prostě pustil a po zádech se mi zvrátil z dohledu. Nebyl jsem schopen se pohnout. Jako bych zkameněl. Nastalo propastné ticho a pak se ozval hrůzný rachot na požárním schodišti pode mnou. Calum nevydal ani hlásku.

Muselo uběhnout nejméně půl minuty, než jsem se přiměl, abych se podíval. Calum zcela minul plošinu ve druhém patře a spadl ještě o patro níž, kde přistál zády na zábradlí a sklouzl na jeho kovovou mříž. Tělo měl zkroucené v nepřirozeném úhlu a nehýbal se.

Byla to nejstrašnější chvíle mého života. Zavřel jsem oči a vroucně jsem se modlil, abych se probudil.

„Macleode!“ Odspodu se ozvalo mé jméno a já slyšel rachot na požárním schodišti. Otevřel jsem oči a na plošině stál Angel. Žebřík měl už zase přistavený a zápolil s jeho vysouvacími díly. Horní část žebříku zaskřípala o zeď kousek pod hradbami. „Macleode! Polez dolů! Hned!“

Zůstal jsem nehybný jako kámen, tatáž žula, z níž byly hradby, jejich součást, navěky v nich uvězněný. Nedokázal jsem odtrhnout zrak od zkroucené Calumovy postavy ležící na břiše devět metrů pode mnou.

„Macleode!“ Angel mé jméno téměř zařval. Krev se mi nařinula zpátky do zmrzlých cév a začal jsem se skoro neovladatelně třást. Mohl jsem se však zase pohnout. Rosolovitýma nohama jsem se jako robot protáhl hradbami na žebřík a slézal jsem rychleji, než bylo bezpečné. Ruce mi hořely na chladném kovu. Ještě jsem ani neslezl na plošinu a Angel mě drapl za bundu. Jeho obličej byl jen pár centimetrů od mého. V jeho dechu jsem cítil pach tabáku a už podruhé té noci mi tvář skropily jeho sliny. „Opovaž se ceknout. Ani slovo. Nebyl jsi tady, rozumíš?“ A když jsem nic neříkal, přiblížil se jeho obličej ještě víc. „Rozumíš?“ Přikývl jsem. „Fajn, dělej. Dolů po schodišti. A ani se neohlídni.“

Pustil mě, žebřík nechal opřený o zeď tam, kde stál, a prolezl oknem zpátky. Ve tmě za ním jsem viděl vystrašené, sinavé obličeje. Pořád jsem se nehýbal. Angel na mě zevnitř vrhl zuřivý pohled. A poprvé v životě jsem v jeho tváři spatřil strach. Skutečný strach.

„Běž!“ A sklapl okno.

Otočil jsem se a utíkal po řinčících schodech únikové cesty až na plošinu v prvním patře. Tam jsem se zastavil. Abych se dostal k dalšímu schodišti, musel jsem překročit Calumovo tělo. V tu chvíli jsem mu viděl do tváře. Bledé a pasivní tváře, jako by jen spal. A pak jsem spatřil, jak se po kovu zpoza jeho hlavy rozlévá krev, hustá a tmavá jako melasa. Kdesi odspodu se ozývaly hlasy a před hlavními dveřmi se rozsvítila světla. Klekl jsem si k němu a dotkl se jeho obličeje. Byl ještě teplý a všiml jsem si, že jeho hrudník se zvedá a klesá. Dýchal. Ale nemohl jsem pro něj nic udělat. Za pár minut ho najdou. A mě taky, když tu zůstanu. Opatrně jsem ho překročil a utíkal po posledním schodišti tak rychle, jak jsem dokázal. Posledních šest schodů jsem přeskočil a sprintoval do úkrytu stromů. Slyšel jsem někoho volat a kroky běžící po štěrku. Ale neohlížel jsem se. A nezastavil jsem se, dokud jsem nedoběhl k mostu u komunitního centra. V dálce jsem slyšel nářek sirén a mezi stromy jsem zahlédl záblesky modrého majáku, který se blížil k hradu. Naklonil jsem se přes zábradlí, držel se ho, aby se mi nepodlomily nohy, a vyzvracel jsem se do řeky Bayhead. V mrazivém únorovém větru mi po tváři tekly slzy a já se otočil a pospíchal přes hlavní silnici a pak zvolna klusal vzhůru po Mackenzie Street až k Matheson Road. Ve většině oken bylo v tu dobu zhasnuto a mně připadalo, jako bych v celém Stornoway zůstal naživu už jen já.

Když jsem se dostal na Ripley Place, uslyšel jsem v dálce houkání sanitky jedoucí z hradu do nemocnice. Kdybych věřil na zázraky, býval bych o něj Boha v tu chvíli prosil. Možná je chyba, že jsem to neudělal. Třeba by dnes Calum byl v pořádku.

Tehdy to bylo naposled, co jsem Caluma viděl. Od té doby jsem žil se vzpomínkou na ten poslední okamžik. Pihami posetý, křídově bílý obličej. Prstýnky rezavých vlasů. Krev jako melasa na kovu pod ním. Jeho neskutečně zkroucené tělo ležící v záři měsíce.

Odvezli ho vrtulníkem na specializované pracoviště v Glasgow. Z doslechu jsme se dozvěděli, že si přerazil páteř a už nikdy nebude chodit. Do školy se nevrátil. V prvních měsících intenzivní zdravotní péče zůstal na pevnině. Je ohromující, jak rychle dokáže čas zacelit otevřené rány. Když bylo jasné, že skutečné okolnosti toho, co se té noci odehrálo, přece jen nevyjdou najevo, staré bolavé vzpomínky překryly nové jako hojící se kůže a nešťastný Calum se postupně vytratil z bezprostředního povědomí. Stará rána, která bolí jen tehdy, když na ni člověk pomyslí. A tak to nedělá. Alespoň ne vědomě. Ne, pokud nemusí.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

I

Fin zaťukal na dveře, ale klapot stavu neustal. Zhluboka se nadechl a čekal, až nastane pauza pro výměnu člunku. Pak zaťukal znovu. Na chvíli se rozhostilo ticho a poté ho čísi hlas vyzval, aby vstoupil.

Vnitřek kůlny sloužil jako odkladiště všeho, co si lze jen představit. Nacházelo se tu staré kolo, sekačka a motorová kosa, zahradní náčiní, rybářská síť, elektrický kabel. Samotný tkalcovský stav byl umístěn v rohu a stěny za ním lemovaly police s nástroji a úhledně naskládanou různobarevnou vlněnou přízí, vše v pohodlném dosahu tkalce. Ke stavu vedla vyklizená cestička. U něj seděl Calum a z obou rukou mu vyčnívaly kovové rukojeti vedoucí ze spodního mechanismu.

Fina zaskočilo, jak Calum za ta léta přibral. Jeho kdysi křehká postava byla shrbená a otylá. Brada se opírala o mohutný tukový lalok a z rezavých vlasů na hlavě nezbývalo skoro nic. Co nevypadalo, měl ostřihané nakrátko, ale barva zůstala. Bledá až modravá kůže, která jistě dlouho nespatřila slunce, vypadala jako vybělená. Dokonce i kdysi výrazné pihy jako by vybledly. Calum mžoural na Fina stojícího ve světle dveří. V jeho zelených očích se zračila ostražitost a podezření.

„Kdo je to?“

Fin vykročil ode dveří, takže už neměl světlo v zádech. „Ahoj, Calume.“

Uběhlo pár chvil, než se v Calumových očích objevilo poznání. A než je jako šedý zákal přelila apatie, bylo v nich i překvapení, snad na vteřinu. „Ahoj, Fine. Čekám na tebe dvacet let. Dal sis načas.“

Fin věděl, že žádná omluva neexistuje. „Promiň.“

„Proč? Nebyla to tvoje chyba. Byl to můj pitomý nápad. A jak vidíš, křídla jsem opravdu neměl.“

Fin přikývl. „Jak se ti vedlo?“ Věděl předem, že to je hloupá otázka. A on ji položil jen proto, že ho nic lepšího nenapadlo.“

„Jak bys řekl?“

„Netuším.“

„To bych se vsadil, že ne. Když jsi to nezažil, jak by sis dokázal představit, jaké to je, neovládat svoje střeva ani močový měchýř? Když tě musí přebalovat jak mimino, protože si pouštíš do kalhot? Nevěřil bys, jaké boláky se ti udělají na prdeli, když na ní musíš celý den sedět. A sex?“ Mezi rty se mu vydralo nezvučné uchechtnutí. „Pochopitelně jsem ještě panic. Ani vyhonit si ho nemůžu. Ani bych ho nenašel, i kdybych se snažil. Ironií je, že kvůli tomu se to celé stalo. Kvůli sexu.“ Na chvíli umlkl, ztracený v nějaké dávné vzpomínce. „Je mrtvá, to jsi věděl?“

Fin svraštil čelo. „Kdo?“

„Anna Pokojská. Zabila se před mnoha lety na motorce. Kdežto já, halda špeku trčící na vozíku, jsem pořád jako řípa. Člověku to nepřipadá správné, co?“ Odtrhl oči od Fina, dovázal člunek a vložil ho do prázdného místa ve žlábku. „Proč jsi tady, Fine?“

„Dělám teď poldu, Calume.“

„Slyšel jsem.“

„Vyšetřuju smrt Angela Macritchieho.“

„Ale, takže jsi sem nepřišel jen kvůli požitku z mé společnosti.“

„Jsem na ostrově kvůli vraždě. Přišel jsem, protože jsem měl přijít už dávno.“

„Chceš poslat duchy minulosti do hrobu, co? Snažíš se ukonejšit špatné svědomí.“

„Možná.“

Calum se opřel a zpříma se podíval na Fina. „Víš, největší ironií na tom všem je, že jediný opravdový kamarád, kterého jsem měl od té doby, co se to stalo, byl Angel Macritchie. To je, panečku, překvápko, co?“

„Tvá matka mi vyprávěla, že vybudoval kůlnu pro stav.“

„A nejen to. Předělal celý dům. Do každé místnosti zařídil přístup pro vozík. Tu zahradu venku taky udělal on a položil cestičku, abych mohl sedět venku, když budu chtít.“ Pokrčil rameny. „Ne že bych to po něm někdy žádal.“ Chopil se madel po stranách stavu. „Přizpůsobil stav, abych ho mohl ovládat ručně. Chytře prodloužil pedály.“ Zahýbal pákami vpřed a vzad, kola a zuby zapadly do sebe, rozpohybovaly celý složitý proces a člunky se rozlétly vazbou tkaniny. „Chytrý člověk.“ Zvýšil hlas, aby překřičel rachot stroje. „O hodně chytřejší, než bychom do něj kdy řekli.“ Uvolnil páky a stroj se zastavil. „Moc si tkaním nevydělám. Máme sice matčin důchod a tu trochu peněz, co zbyla z kompenzace, ale je těžké vyjít, Fine. Angel vždycky dohlédl na to, abychom netrpěli nouzí. Nikdy nepřišel s prázdnou. Losos, králík, vysoká. A pochopitelně pro nás měl každý rok půl tuctu guga. Dokonce je sám uvařil.“ Calum vzal z dřevěné nádoby zavěšené na ruční opěrce vozíku další člunek a roztržitě si s ním pohrával. „Když sem začal chodit, nejdřív jsem si myslel, že to dělá kvůli svědomí. A asi měl za to, že ho budu obviňovat.“

„A ne?“

Calum zavrtěl hlavou. „Proč by? Nenutil mě, abych na tu střechu lezl. Jistě, snažil se ze mě udělat vola, jenže já ho ze sebe udělal sám. Sice sebral ten žebřík, ale ze střechy mě neshodil. Zpanikařil jsem. Byla to hloupost. Můžu si za to sám.“ Jeho prsty na okamžik sevřely člunek, až jim zbělely klouby, a pak ho vložily na místo. „Když pak zjistil, že se na něj nezlobím, mohl nejspíš klidně přestat chodit. Ale on chodil dál. Kdybys mi před všemi těmi roky tvrdil, že se jednou budu kamarádit s Angelem Macritchiem, odpověděl bych, že ti kape na karbit.“ Zavrtěl hlavou, jako by sám stěží dokázal uvěřit vlastním slovům. „Ale přesně to se stalo. Chodil každý týden, pracoval na zahradě a sedával tu dlouhé hodiny, jen tak povídal. O všem možném.“

Ztichl a seděl, zabrán do mlčení, které si Fin netroufal přerušit. Náhle se zeleň jeho očí rozpila řinoucími se slzami. Fina to ohromilo. Calum se podíval na svého dávného spolužáka. „Nebyl to nakonec špatný člověk, Fine.“ Marně si otíral slzy. „Chtěl, aby si o něm lidi mysleli, že je drsňák, ale on se ve skutečnosti k ostatním choval jen tak, jak se život zachoval k němu. Jako by se dělil o své utrpení. Já ho poznal z jiné stránky, z takové, kterou podle mě nikdo jiný nikdy nepoznal, dokonce ani jeho bratr. Nechtěl, aby ho z téhle stránky spatřil kdokoli jiný. Ukazovala, jaký by mohl být za jiných okolností, v jiném životě.“ Na řasách se mu zachvěly nové slzy, přetekly a skutálely se po tvářích. Veliké, tiché, pomalé slzy. „Nevím, co si bez něj počnu.“ Odhodlaně zamžikal, vytáhl kapesník a otíral si obličej. Pokusil se o úsměv, ale byl to spíš úšklebek. „No…“ vrátil se do jeho hlasu osten hořkosti. „Bylo od tebe milé, že jsi zaskočil. Zastav se, až zas někdy půjdeš kolem.“

„Calume…“

„Běž, Fine. Běž, prosím.“

Fin se neochotně vydal ke dveřím a tiše je za sebou zavřel. Slyšel, jak se uvnitř znovu rozběhl tkalcovský stav. Klapity klap, klapity klap. Slunce svítilo na vřesoviště za složenou rašelinou, výsměšné slunce, které jen prohlubovalo Finovu depresi. Stěží si dokázal představit, o čem se mohli Angel s Calumem celá ta léta bavit. Ale jedno věděl jistě. Ať už zabil Angela Macritchieho kdokoli, Calum to nebyl. Ubohý ochrnutý tkadlec byl nejspíš jediným člověkem na světě, který nad Angelovou smrtí uronil slzu.

II

Když sjížděl zpátky, objevovalo se na nebi čím dál více modré, která se ve střapatých skvrnách oddělovala z pruhů mračen ženoucích se od Atlantiku. Svažující se krajina byla jako neustále se měnící mozaika slunce a stínu, které se vzájemně honily po machairu posetém políčky a chalupami, ohradami a ovcemi. Oceán po jeho pravici byl tvrdý, jasný, ocelový odraz oblohy.

Projel kolem domu svých rodičů a při pohledu na propadlou střechu se mu srdce sevřelo lítostí. Na jejích pozůstatcích se drželo jen pár tašek porostlých mechem. Kdysi bílé zdi pokrývala plíseň a řasy. Okna chyběla. Vchodové dveře byly pootevřené do temné, opuštěné slupky domu. Podlahová prkna vytrhaná. Z fialového nátěru zbývaly jen šupinky, které se umanutě držely na zárubni.

Odvrátil zrak zpět na cestu a sešlápl plyn. Nemělo cenu se ohlížet, třebaže člověk netušil, kam míří.

V zahradě za Artairovým domkem někdo byl a skláněl se pod zdviženou kapotu starého Mini Cooperu. Fin přehodil nohu na brzdu a sjel na začátek příjezdové cesty. Postava se napřímila a otočila se za zvukem kol smýkajících se na štěrku. Fin si na okamžik myslel, že by postava v montérkách mohla být Marsaili, ale nijak ho nezklamalo, když zjistil, že je to Fionnlagh. Vypnul zapalování a vystoupil z auta na cestičku. Včera v noci nebyly na zahradě navršené autovraky vidět, a protože ráno odjížděli ve spěchu, nevšiml si jich. Pět jich napočítal. Všechny rezavé, s odmontovanými díly. Na trávě se válely součástky podobné starým kostem dávno mrtvých zvířat. Na zemi vedle sebe měl Fionnlagh otevřenou bednu s nářadím. V začerněných rukou držel klíč a v obličeji se mu rýsovaly šmouhy od oleje. „Ahoj,“ pozdravil přicházejícího Fina.

Fin kývl k Mini Cooperu. „Už jsi ho rozchodil?“

Fionnlagh se zasmál. „Kdepak. Byl po smrti asi už moc dlouho. Jen se snažím resuscitovat životně důležité orgány.“

„Takže ještě nějakou dobu potrvá, než se vrátí na silnice?“

„To by byl zázrak.“

„Dneska jsou mini už zase hrozně populární.“ Fin si auto zblízka prohlížel. „Je to Mini Cooper?“

„Originál. Dostal jsem ho za babku na vrakovišti ve Stornoway. Převézt ho sem mě stálo víc, než kolik jsem za něj zaplatil. Máma řekla, že když ho zprovozním, zaplatí mi autoškolu.“

Zatímco chlapec mluvil, mohl si ho Fin lépe prohlédnout. Byl štíhlé postavy jako jeho matka a v očích se mu zračila tatáž pronikavost. Ale taky stejné rošťáctví.

„Už jsi chytil vraha?“

„Bohužel ne. Je máma doma?“

„Odešla na nákup.“

„Aha.“ Na chvíli nastalo rozpačité ticho. „Už jsi byl u doktora odevzdat vzorek DNA?“

Mrzutý výraz přelétl chlapcovým obličejem jako stín. „Jo. Nemohl jsem se z toho vyvléct.“

„A co počítač?“

Stín se rozplynul a chlapcova tvář se opět rozjasnila. „Úžasný! Díky, Fine. Na ten firmware bych sám nikdy nepřišel. Desítka je fantastická. Půl dne jsem strávil kopírováním všech cédéček do iTunes.“

„Budeš potřebovat iPod, aby sis je měl kam stáhnout.“

Chlapec se smutně usmál. „Viděl jsi někdy, kolik stojí?“

Fin se zasmál. „No jo, já vím. Ale Shuffle je celkem levný.“ Fionnlagh přikývl a znovu zavládlo trapné mlčení. Pak se Fin zeptal: „Za jak dlouho se máma vrátí?“

„Nevím. Tak za půl hodiny.“

„Počkám.“ Zaváhal. „Nechtěl bys zajít na pláž? Potřeboval bych vymést pavučiny poctivou dávkou větru od moře.“

„Jasně. Tohle stejně hned tak nedokončím. Za dvě minuty se umyju a převlíknu si montérky. A musím říct babičce, kam jdu.“ Fionnlagh posbíral nástroje do bedny a vzal je s sebou do domu. Fin se za ním díval a říkal si, proč sám sebe takhle mučí. I kdyby Fionnlagh byl jeho biologický syn, je to Artairovo dítě. Ráno Artair říkal: „Sedmnáct let to bylo fuk, tak proč by najednou nemělo?“ A měl pravdu. Když to takhle bylo vždycky, proč by to, že o tom ví, mělo na věci něco měnit? Fin špičkou boty nakopl ježatý trs trávy. Jenže něco ano.

Fionnlagh se objevil v džínách a teniskách a v čisté bílé mikině. „Neměl bych být dlouho pryč. Babička není ráda sama.“

Fin přikývl a vydali se spolu podél útesů k rozsedlině, kterou Fin s Artairem jako kluci lezli dolů na pobřeží. Pro Fionnlagha to byla hračka. Ani nevytáhl ruce z kapes a seskočil poslední metr a kousek na placatý, lehce svažitý blok ruly, kde se Fin kdysi miloval s Marsaili. Pro Fina byl sestup na skalisko poněkud těžší než před osmnácti lety, kdy tudy lezl naposledy, a zaostával za Fionnlaghem, který jistou nohou skákal po kluzkých černých skalních výčnělcích k pláži. Na písku počkal, až ho Fin dožene.

„Máma říkala, že jste spolu chodili.“

„To už je dávno.“

Zamířili dolů k vodě, směrem k Port of Ness. „A proč jste se rozešli?“

Chlapcova přímost uváděla Fina trochu do rozpaků. „Znáš to, lidi se rozcházejí.“ Zasmál se vzpomínce, která se mu náhle vrátila. „Rozešli jsme se vlastně dvakrát. Poprvé nám bylo jen osm.“

„Osm?“ zeptal se Fionnlagh nedůvěřivě. „Vy jste spolu chodili, když vám bylo osm?“

„No, chozením bych to tak úplně nenazýval. Něco mezi námi bylo. Už od první třídy. Doprovázel jsem ji domů na farmu. Žijí tam ještě její rodiče?“

„Jasně. Ale moc je nevídáme.“ Fina tato odpověď překvapila a čekal, že to Fionnlagh ještě vysvětlí, ale nevysvětlil. Místo toho se zeptal: „Tak proč jste se rozešli, když vám bylo osm?“

„Ale, byla to moje chyba. Tvoje máma jednou přišla do školy a měla brýle. Úplně příšerné. Modré, s obroučkami ve tvaru křídel a se skly silnými tak, že v nich měla oči jak golfové míčky.“

Obrazu, který Fin vykreslil, se Fionnlagh zasmál. „No ty kráso, to musela vypadat atraktivně.“

„Přesně tak. A celá třída si z ní pochopitelně utahovala. ‚Brejloune‘ a ‚slepouši‘ a tak všelijak podobně. Víš, jak děti umějí být nemilosrdné.“ Finův úsměv posmutněl. „A já nebyl o nic lepší. Býval bych se styděl, kdyby mě s ní někdo viděl. Vyhýbal jsem se jí na hřišti, přestal jsem ji doprovázet. Určitě z toho byla úplně na dně, chudák malá. Protože tvoje máma byla moc hezká holka. Velmi sebevědomá. A spousta kluků na mě strašně žárlila. Ale tomu všemu byl konec, když začala nosit brýle.“ A jen si na to vzpomněl, ucítil osten viny a melancholie. Chudinka Marsaili si prošla peklem. A Fin byl tehdy tak krutý. „Děti. Netuší, jak dokážou ostatním ublížit.“

„A tak to skončilo? Přestali jste spolu chodit?“

„Víceméně. Tvoje máma se o mě ještě nějakou dobu snažila, ale kdykoli jsem viděl, že se ke mně na školním dvoře blíží, hned jsem si s někým začal povídat nebo jsem se přidal k někomu, kdo hrál fotbal. Venku, za školní bránou, jsem byl vždycky dřív než ona, abych ji nemusel doprovázet po silnici. Občas jsem se ve třídě ohlédl a zjistil, že se na mě dívá velikýma laníma očima s brýlemi odloženými na lavici. Ale já se pokaždé tvářil, že ji nevidím. A panebože…“ vybavilo se mu najednou něco, na co nepomyslel skoro třicet let. „Tehdy v kostele.“ Vzpomínka se mu vrátila v nečekaně barvitých detailech.

Fionnlagh byl zvědavost sama. „Co? Co se stalo v kostele?“

„Bože můj…“ vrtěl Fin hlavou a provinile se usmíval. „Až na to, že s jistotou vím, že Bůh s tím nic společného neměl.“ Příliv je přiměl rychle ukročit, aby si nenamočili boty. „Moji rodiče byli tenkrát ještě naživu a já musel každou neděli chodit do kostela. Dvakrát. Vždycky jsem si s sebou brával tubu bonbonů. Polo s ovocnou příchutí nebo tak. Byla to taková moje hra, abych si zpestřil nudu. Propašovat bonbony z balíčku do pusy, aniž by mě někdo přistihl, a pak je nepozorovaně vycucat. Když se mi podařilo zpracovat celý balíček, aniž by na to kdokoli přišel, asi jsem to bral jako takové malé, tajné vítězství nad mocí náboženského útisku. Ačkoli pochybuju, že jsem o tom tehdy přemýšlel zrovna takhle.“

Fionnlagh se široce usmál. „Zuby z toho nemohly mít zrovna radost.“

„Neměly.“ Fin si teskně přejel jazykem po plombách. „Farářovi bylo určitě jasné, co mám za lubem, akorát mě nikdy nepřistihl. Občas na mě upřel svůj nesmlouvavý pohled a já se mohl zadusit slinami, které se mi hromadily v puse, jak jsem se snažil nepolknout, dokud se neodvrátí. No a jednou v neděli jsem se takhle snažil jeden bonbon propašovat do pusy během modlitby. Takové té dlouhé, bezcílné modlitby, kterou starší věřící předříkávají od oltáře. A já ty bonbony upustil na zem. Holá prkna na podlaze, hlasité zarachocení… a ta pitomá tuba se odkutálela rovnou doprostřed uličky. Samozřejmě to slyšel celý kostel, včetně galerie, která tehdy bývala úplně plná. Všichni otevřeli oči. A v celém kostele by se nejspíš nenašla jediná duše, která tubu s ovocnými bonbony neviděla. Včetně starších a faráře. Modlitba se zarazila uprostřed věty a zůstala viset ve vzduchu jako jeden velký otazník. Řeknu ti, že jsem v životě nezažil tak dlouhé ticho. A věděl jsem, že nemám šanci ty bonbony sebrat, aniž bych se tím přiznal, že patří mně. V tu chvíli z lavic na opačné straně uličky vystartovala maličká osůbka a sebrala je.“

„Máma?“

„Tvoje máma. Marsaili ty bonbony sebrala před zraky celé kongregace, aby vzala vinu na sebe. Musela vědět, jaké potíže si tím způsobí. Asi o deset minut později jsem zachytil její pohled. Oči velikánské jako golfové míčky, které mě pozorovaly zpoza těch příšerných skel a hledaly nějaký náznak vděčnosti, trochu uznání za to, co udělala. Jenže já byl tak rád, že jsem unikl výprasku, že jsem se zase co nejrychleji podíval jinam. Nechtěl jsem, aby si mě s ní spojovali.“

„Tys byl ale mizera.“

Fin se otočil k Fionnlaghovi, který se na něj díval napůl žertovně, napůl vážně. „Asi byl. Stydím se to přiznat, ale popřít to nemůžu. Ale nemůžu nic vrátit a změnit to nebo udělat něco jinak. Tak to prostě bylo. Nešťastná Marsaili. Asi do mě musela být vážně zamilovaná, chudák holka.“ Aniž by si to Fin dokázal vysvětlit – a k jeho krajním rozpakům –, svět se náhle zamžil. Rychle se odvrátil k zátoce a zuřivě mrkal, aby přicházející slzy zahnal.

„To je smutné vyprávění.“

Fin se na chvíli odmlčel, aby se uklidnil. „Další čtyři roky jsem ji v podstatě ignoroval.“ Bloudil teď světem dětství, který už téměř pohřbil. „Do té míry, že jsem skoro zapomněl, že mezi námi vůbec kdy něco bylo. A pak, když jsme končili na nižším stupni základky, se konal bál a já pozval dívku z majáku jménem Irene Davisová. V tom věku jsem se o holky moc nezajímal, ale někoho jsem pozvat musel, a tak jsem si vybral Irene. Že bych pozval tvoji mámu, mě ani nenapadlo, dokud jsem od ní nedostal dopis. Přišel několik dní před bálem.“ Ještě dnes viděl ta veliká, smutná, neúhledná písmena napsaná tmavomodrým perem na světle modrém papíře. „Nechápala, proč jsem místo ní požádal Irene. Psala, že ještě není pozdě a abych si to rozmyslel a pozval raději ji. Navrhovala, aby s Irene šel místo mě tvůj táta. Podepsala se ‚Holka z farmy‘. Jenže pozdě už to bylo. Nemohl jsem Irene odříct, i kdybych chtěl. Nakonec s tvojí mámou tancoval tvůj táta.“

Došli na konec pláže a stáli skoro ve stínu boudy, ve které byl zavražděn Angel.

„Což jen dokazuje, kolik člověk ví, když je mu jedenáct. Za pouhých pět let jsme do sebe byli s tvou mámou bláznivě zamilovaní a chtěli jsme spolu strávit zbytek života.“

„A co se stalo tentokrát?“

Fin se usmál a zavrtěl hlavou. „To stačí. Pár tajemství nám musíš nechat.“

„No tak. Takhle to nemůžeš zakončit.“

„Ale jo.“ Fin se otočil a vydal se pískem zpátky ke skalám. Fionnlagh si za ním pospíšil, srovnal s ním krok a šli spolu teď ve stopách, které zanechali cestou sem. Fin se zeptal: „A jaké máš teď plány, Fionnlaghu? Končíš se školou?“

Fionnlagh zachmuřeně přikývl a odkopl mušli po ztvrdlém písku. „Táta se mi snaží zařídit místo ve fabrice.“

„Neříkáš to zrovna nadšeně.“

„Taky že nadšený nejsem.“

„A co bys chtěl dělat?“

„Chci pryč z tohohle zatracenýho ostrova.“

„A proč neodjedeš?“

„Kam bych šel? Co bych dělal? Na pevnině nikoho neznám.“

„Znáš mě.“

Fionnlagh na něj pohlédl. „Jo, pět minut.“

„Poslouchej, Fionnlaghu. Teď ti to tak nejspíš nepřipadá, ale tohle je magické místo.“ Po dalším Fionnlaghovu pohledu Fin pokračoval: „Problém je v tom, že ho neoceníš, dokud na nějakou dobu neodjedeš.“ To bylo něco, co si právě sám začínal uvědomovat. „A když neodjedeš a zůstaneš tu celý život, pohled na svět se ti může pokřivit. Setkal jsem se s tím tady u celé řady lidí.“

„Třeba u mého otce?“

Fin se na chlapce podíval, ale Fionnlagh upíral oči před sebe. „Někteří lidé jen nedostanou příležitost, aby se odsud dostali, nebo ji nevyužijí, když přijde.“

„Ty jsi ji využil.“

„Nemohl jsem se dočkat, až odjedu,“ zasmál se Fin. „To nepopírám, pro odjíždění je ostrov perfektní místo. Ale pro návraty také.“

Fionnlagh se otočil a pozorně si ho prohlížel. „Takže ty se vracíš zpátky?“

Fin se pousmál a zavrtěl hlavou. „Nejspíš ne. Ale to neznamená, že bych nechtěl.“

„A kdybych odjel na pevninu, co bych tam dělal?“

„Mohl bys studovat. Pokud budeš mít potřebnou kvalifikaci, můžeš se přihlásit na univerzitu.“

„Co policie?“

Fin zaváhal. „Je to dobrá práce, Fionnlaghu. Ale nehodí se pro každého. Uvidíš při ní věci, které bys třeba nikdy vidět nechtěl. Tu nejstrašnější stránku lidské povahy. A její důsledky. Věci, které nemůžeš v podstatě ničím změnit, ale stejně se s nimi musíš nějak vypořádat.“

„To má být doporučení?“

Fin se zasmál. „Asi ne. Ale někdo to dělat musí. A u policie najdeš pár skvělých lidí.“

„Proto odcházíš?“

„Jak jsi přišel na to, že odcházím?“

„Říkal jsi, že si děláš dálkový kurz IT.“

„Tobě toho moc neunikne, koukám,“ usmál se zadumaně Fin. „Řekněme, že se poohlížím po alternativách.“

Byli už skoro zpátky u skalisek a Fionnlagh se zeptal: „Jsi ženatý?“ Fin přikývl. „Děti?“

Fin dlouho neodpovídal. Až příliš dlouho. Lež mu ale z úst nešla tak snadno, jako když odpovídal Artairovi. „Ne,“ řekl nakonec.

Fionnlagh šplhal po kamenech a otočil se, aby podal Finovi ruku. Fin se nabídnuté pomoci chopil a vytáhl se nahoru k dospívajícímu chlapci. „Proč mi o něčem takovém nechceš říct pravdu?“ divil se Fionnlagh.

Fina opět zaskočila chlapcova přímost. Povahový rys, který zdědil po své matce. „Proč myslíš, že jsem ti neřekl pravdu?“

„A řekl?“

Fin se na něj zpříma podíval. „V životě člověka jsou občas věci, o kterých prostě mluvit nechce.“

„Proč?“

„Protože když o nich mluví, musí na ně myslet a to bolí.“ Finův hlas byl teď trochu nabroušený. Viděl však chlapcovu reakci a zmírnil tón. Vzdychl. „Měl jsem syna. Bylo mu osm let. Je mrtvý.“

„Co se mu stalo?“

Finova vůle uzamknout to v sobě pukala pod neustálými chlapcovými otázkami. Přidřepl si mezi kameny na kraji tůňky, na jejíž skelné hladině se blyštělo slunce, prsty zvolna projížděl vlažnou slanou vodou a vysílal tak vlnky světla k jejím miniaturním břehům. „Srazilo ho auto a ujelo. Moje žena s Robbiem zrovna přecházeli silnici. Nebyla ani moc rušná. Ze zatáčky vyjelo auto a vrazilo do nich. Ji to vymrštilo do vzduchu a přistála autu na kapotě. To jí nejspíš zachránilo život. Robbie spadl rovnou pod kola. Řidič se zastavil jen na vteřinu. Myslíme si, že asi pil, protože vzápětí sešlápl plyn a zmizel. Žádní svědci. Žádná poznávací značka. Nikdy jsme ho nedopadli.“

„Panebože,“ řekl tiše Fionnlagh. „Kdy se to stalo?“

„Je to jen něco přes měsíc.“

Fionnlagh si sedl do dřepu vedle Fina. „To je mi moc líto, Fine. A je mi líto, že jsi tu bolest musel kvůli mně znovu prožívat.“

Fin nad omluvou mávl rukou. „Neblázni, synku. Jak bys to mohl tušit.“ A když uslyšel, jak řekl slovo „synku“, jako by se mu na okamžik zastavilo srdce. Rychle pohlédl na Fionnlagha, ale vypadalo to, že chlapec je ztracen v myšlenkách. Fin sklouzl očima zpátky k vodě a pod odrazem nebe zachytil náznak pohybu. „Je tam krab. Kdysi jsme jich tady s tvým tátou vždycky nalovili desítky.“

„Jo, když jsem byl malý, hodně mě sem brával.“ Fionnlagh si vyhrnul rukávy a připravoval se, že ponoří ruce pod vodu, aby kraba ulovil. Fin si s leknutím všiml, že obě jeho předloktí podél kosti pokrývá ošklivá žlutofialová podlitina. Chytil Fionnlagha za zápěstí.

„Proboha, kde jsi přišel k takovým modřinám?“

Chlapci se bolestí zkřivil obličej a ucukl. „To bolelo.“ Shrnul si rukávy, aby podlitiny zakryl, a vstal.

„Nezlob se,“ omlouval se nešťastně Fin. „Vypadalo to ošklivě. Co se stalo?“

Fionnlagh pokrčil rameny. „Ale nic. Trochu jsem se zrušil, když jsem dával do auta nový motor. Neměl jsem se o to pokoušet sám.“

„To jsi neměl.“ Fin se zvedl. „Na něco takového potřebuješ pořádné vybavení a pomocnou ruku.“

„Řekl bych, že už to vím.“ Fionnlagh lehce přeskákal skaliska a vydal se rozsedlinou nahoru. Fin ho následoval a měl pocit, že se mu jejich vztah povedlo pokazit. Ale když vylezli na útesy, jako by se nic nestalo. Fionnlagh ukázal k silnici. Po kopci se blížil stříbrný renault. „To je paní Mackelvieová. Vezla mámu do obchodu. Vypadá to, že už jsou zpátky. Schválně, kdo tam bude dřív?“

Fin se rozesmál. „Cože? Vždyť je mi nejmíň dvakrát tolik co tobě.“

„Tak ti dám šedesát vteřin náskok.“

Fin se na něj chvíli díval a pak se zazubil. „Platí.“ A vyrazil sprintem podél útesů a pak do kopce k domku. Tam to začalo jít ztuha. Nohy mu rychle ztěžkly, plíce chroptěly ve snaze pojmout víc kyslíku. Viděl stoh rašeliny a slyšel, jak nad stezkou běží motor renaultu na neutrál. Byl skoro u cíle. Když probíhal kolem rašeliny, spatřil po cestě přicházet Marsaili s taškou v každé ruce. Renault se vzdaloval do kopce. Všimla si ho téměř zároveň, zastavila se a ohromeně na něj zírala. Široce se usmál. Musí nad tím klukem vyhrát. Doběhne k domu první. Ale v posledním okamžiku proběhl Fionnlagh se smíchem tryskem kolem něho, sotva popadal dech, a zahnul na cestičku. Fin se musel opřít o stehna a lapal po dechu.

„Tak honem, dědo. Co tě zdrželo?“

Fin ho zpražil pohledem a viděl, jak se Marsaili usmívá. „Přesně tak, dědo. Co tě zdrželo?“

„Nějakých osmnáct let,“ odpověděl udýchaný Fin.

V domě se rozezněl telefon. Marsaili pohlédla ke kuchyňským dveřím a Fin v jejích očích spatřil obavy.

„Já to vezmu,“ nabídl se Fionnlagh. Utíkal k domu, dvěma skoky zdolal schodiště a zmizel uvnitř. Za okamžik vyzvánění utichlo.

Fin si všiml, že ho Marsaili pozorně sleduje. „Co tu děláš?“ zeptala se.

Ještě pořád bez dechu pokrčil rameny. „Jen jsem měl cestu kolem. Byl jsem se podívat za Calumem.“

Přikývla, jako by to vše vysvětlovalo. „Pojď radši dovnitř.“ Šel za ní po cestičce a pak po schodech do kuchyně. Tašky postavila na stůl a z obývacího pokoje slyšeli Fionnlagha, jak stále ještě telefonuje. Marsaili naplnila konvici. „Dáš si čaj?“

„Moc rád.“ Rozpačitě stál a přihlížel, jak zapojuje konvici a ze skříňky na zdi bere dva hrníčky. Jeho dech se začal blížit normálnímu stavu.

„Mám jen sáčkový, jestli nevadí.“

„Fajn.“

Dala do každého hrníčku sáček čaje, otočila se a opřená o kuchyňskou linku ho pozorovala. Slyšeli, jak Fionnlagh zavěsil a pak odešel po schodech k sobě do pokoje. A Marsaili Fina pozorovala dál, její modré oči pátraly, zkoumaly, pronikaly. Topné těleso začalo ohřívat vodu a konvice vrčela a syčela. Kuchyňské dveře nebyly pořádně zavřené a Fin vnímal, jak kolem jejich okrajů hvízdá vítr.

„Proč jsi mi neřekla, že jsi těhotná?“ zeptal se.

Zavřela oči a on si na okamžik připadal osvobozený od jejich moci. „Artair tvrdil, že ti to řekl. Neměl na to právo.“

„Já měl právo to vědět.“

„Neměl jsi právo vůbec na nic. Ne poté, co…“ nedořekla. Sbírala v sobě klid a obrňovala se jím. „Ty jsi tady nebyl. Artair ano.“ Opět na něj upřela oči a Finovi připadalo, jako by byl v jejich pohledu lapen úplně nahý. „Milovala jsem tě, Fine Macleode. Milovala jsem tě od prvního dne, kdy sis vedle mě sedl ve škole. Milovala jsem tě i tehdy, kdy ses choval jako mizera. Milovala jsem tě po všechny ty roky, co jsi tu nebyl. A budu tě milovat, až zase zmizíš.“

Fin vrtěl hlavou v rozpacích, co říct, a pak ze sebe vymáčkl: „Tak kde se stala chyba?“

„Neopětoval jsi moji lásku, ne dost. Vlastně nevím, jestli jsi mě vůbec kdy miloval.“

„A Artair ano?“

Do očí jí vyhrkly slzy. „Přestaň, Fine. Neopovažuj se o tom ani začínat.“

Třemi kroky byl u ní a položil jí ruce na ramena. Odvrátila hlavu. „Marsaili…“

„Prosím,“ hlesla, skoro jako by věděla, že se jí chystá říct, že ji také vždycky miloval. „Nechci to slyšet. Ne teď, Fine, po všech těch promarněných letech.“ Otočila hlavu a pohlédla mu do očí. Jejich tváře dělilo jen pár centimetrů. „Neunesla bych to.“

Políbili se, dřív než si to kterýkoli z nich stihl uvědomit. Nebylo za tím žádné vědomé rozhodnutí, pouze reflexivní reakce. Krátké setkání jejich rtů, aby se pak zase rozdělily. Jeden dech a pak něco mnohem intenzivnějšího. Konvice se třásla v držáku a rachotila, voda se blížila k varu.

Roztrhl je zvuk Fionnlaghových kroků scházejících ze schodů. Ucukli, jako by dostali ránu elektrickým proudem. Zrudlá a nervózní Marsaili se chvatně otočila ke konvici a nalévala vroucí vodu do šálků. Fin strčil ruce do kapes, odvrátil se a nevidoucíma očima zíral z okna. Fionnlagh přišel přes obývací pokoj a nesl velkou tašku. Mikinu vyměnil za tlustý vlněný svetr a silnou nepromokavou bundu. Fina a Marsaili uvedlo jejich provinění do rozpaků, ale nemuseli se obávat, že by si toho Fionnlagh všiml. Byl v chmurné náladě, myšlenkami kdesi jinde a rozrušený.

„Večer odplouváme.“

„Na skálu?“ zeptal se Fin. Fionnlagh přikývl.

„Proč tak brzy?“ Všechen Marsailin stud byl během vteřiny ten tam a nahradily ho mateřské obavy.

„Gigs říká, že se žene špatné počasí. Když neodjedeme dnes, může to trvat další týden. Asterix mě vyzvedne na konci silnice. Jedeme do Stornoway. Tam naložíme loď a odplujeme.“ Otevřel dveře a Marsaili rychle přešla kuchyň a chytila ho za paži.

„Fionnlaghu, nemusíš jezdit. To ty víš.“

Vrhl na ni pohled plný významů, které dokázala pochopit jen matka. „Musím.“ A odtáhl ruku, proklouzl dveřmi a ani se nerozloučil. Fin se z okna díval, jak si hodil tašku přes rameno a cestičkou pospíchá nahoru. Otočil se k Marsaili. Stála bez hnutí u dveří a zírala na podlahu. Vzhlédla, až když si uvědomila Finův pohled.

„Co se stalo na skále ten rok, kdy jste tam byli s Artairem?“

Fin se zamračil. Dnes se ho na to někdo zeptal už podruhé. „Vždyť víš, co se stalo, Marsaili.“

Téměř neznatelně zavrtěla hlavou. „Vím, co jste všichni tvrdili. Ale muselo v tom být něco víc. Změnilo tě to. Oba vás to změnilo. Tebe i Artaira. Od té doby už nic nebylo jako dřív.“

Fin si zoufale vzdychl. „Marsaili, nic víc v tom nebylo. Copak to proboha nestačí? Artairův otec přišel o život. A já skoro taky.“

Sklonila hlavu k rameni a dívala se na něj. V jejích očích bylo cosi jako obvinění. Jako by byla přesvědčená, že jí neříká celou pravdu. „Stalo se něco víc, než že Artairův otec zemřel. My dva jsme zemřeli. Ty s Artairem jste zemřeli. Jako kdyby toho léta zemřelo všechno, čím jsme předtím byli.“

„Myslíš si, že ti lžu?“

Zavřela oči. „Já nevím. Opravdu nevím.“

„A co říká Artair?“

Otevřela oči a hlubším hlasem pronesla: „Artair neříká nic. Artair neřekl nic už celá léta.“

Kdesi z hloubi domu se ozvalo volání. Slabé, ale naléhavé. „Marsaili! Marsaili!“ Byla to Artairova matka.

Marsaili zdvihla oči ke stropu a zhluboka, rozechvěle vzdychla. „Hned jsem tam,“ zavolala.

„Radši už půjdu.“ Fin prošel kolem ní ke dveřím.

„Ale co tvůj čaj?“

Zastavil se a obrátil se k ní. Jejich oči se opět setkaly a jemu se chtělo hřbetem ruky něžně pohladit její hebkou tvář. „Někdy jindy.“ A sešel po schodech na cestičku a pospíchal ke Gunnovu autu, které nechal zaparkované u silnice.

III

Pocit, že všichni promarnili svůj život, že si nechali ujít příležitost kvůli hlouposti nebo nedbalosti, ho tížil na ramenou a uvrhával ho do hluboké sklíčenosti. A drtivá mračna stahující se nad Minchem ani arktický dech nesený sílícím větrem jeho náladu nijak nezlepšily. Otočil vůz, vyjel do svahu směrem z Crobostu až k odbočce vedoucí k přístavu a zastavil u starého bílého domu, kde bezmála deset let žil se svou tetou. Vystoupil z auta, stál obličejem proti větru a zhluboka dýchal za zvuků příboje dorážejícího na oblázkovou pláž pod ním.

Tetin dům byl zavřený a zanedbaný. Odkázala ho kočičímu útulku, kterému se nepovedlo ho prodat a který mu pak přestal věnovat pozornost. Fin si říkal, že by v něm toto místo – vzhledem k tomu, jak dlouho tu bydlel – mělo vyvolávat nějaké emoce. Ale nechávalo ho chladným. Teta se k němu nikdy nechovala špatně, a přesto si to tady neuměl spojit s ničím jiným než s pocitem, že tu byl nešťastný. Ani s jedinou vzpomínkou. Jen s temným, amorfním oblakem sklíčenosti, kterou nedokázal vysvětlit ani sám sobě. Dům měl výhled na záliv, kam kdysi připlouvaly rybářské lodě s úlovkem, aby ho předaly ke zpracování solírnám vystavěným na kopci nad pobřežím. O jejich existenci dnes už podávaly svědectví jen pozůstatky kamenných základů. Na skalním výběžku v moři stály tři vysoké kamenné mohylky. Jako chlapce Fina fascinovaly. Často k nim chodil a vracel kameny, které občas shodila nějaká neobyčejně zuřivá bouře. Postavili je prý tři muži vracející se z druhé světové války, vyprávěla mu teta. Nikdo nevěděl proč a ti muži byli už dávno mrtví. Jestlipak si dnes někdo dá tu práci, aby je opravil, pomyslel si Fin.

Sešel z kopce k maličkému crobostskému přístavu, kde s Artairem tak často házeli kameny do klidné hluboké vody. Nad přístavem se od boudy s navíjecím bubnem jako had vinulo ocelové lano s masivním hákem na konci. Boudu tvořila jen omítnutá krychle se dvěma otvory v čele a dveřmi po straně. Fin dveře otevřel. Velký zeleně natřený dieselový motor uvnitř mlčky vyprávěl o tisících lodí, které spustil na vodu nebo je z ní vytáhl. Klíček byl v zapalování a Fin jím z náhlého popudu otočil. Motor zakašlal, ale nenaskočil. Fin nastavil sytič a zkusil to znovu. Tentokrát motor plivl, zaprskal a nastartoval – burácel v tom tmavém uzavřeném prostoru. Někdo ho zjevně udržoval v dobrém stavu. Fin ho vypnul a nastalé ticho působilo po předchozím hřmotu ohlušujícím dojmem.

Venku u kraje skluzu bylo šest lodí. Opíraly se v řadě o patu útesu. Fin rozeznal vybledlou šmolkovou modř lodi Mayflower. Zdálo se neuvěřitelné, že po všech těch letech ještě sloužila. Nad boudou, převrácená kýlem vzhůru, ležela kostra dávno nepoužívané lodi. Z kýlu se odlupovaly poslední svinuté šupinky fialového nátěru. Fin se sklonil, setřel zelený sliz pokrývající prkna, která zbyla na přídi, a spatřil pod ním zašlými bílými písmeny napsané jméno své matky, Eilidh, tak jak ho otec pečlivě vykreslil ten den, kdy loď poprvé spustil na vodu. A všechna lítost Finova života najednou vytryskla jako pramen a on klesl na kolena a plakal.

Crobostský hřbitov ležel za školou, na machairu nad západním pobřežím. Vesnice sem do písčité půdy pohřbívala své mrtvé už po staletí. Na vršku kopce se zdvihaly náhrobky jako pichlavé ostny. Celé tisíce náhrobků. Generace Nessanů s věčným výhledem na moře, které jim život dávalo i bralo. O břeh pod hřbitovem se tříštily kruhy bílé pěny a Fin procházel jména těch, kteří už odešli. Všichni ti Macleodové a Mackenzieové, Macdonaldové a Murrayové. Donaldové a Moragy, Kennethové a Margarety. Místo bylo zcela vydáno na milost přímému náporu hněvu atlantských bouří, a protože moře ze zdejšího machairu postupně uhlodávalo, vesničané museli vystavět bariéru, aby spolu s půdou nespláchlo i kosti jejich předků.

Konečně Fin nalezl hroby svých rodičů. John Angus Macleod, třicet osm let, milující manžel Eilidh, třicet pět let. Dva ploché kameny ležící v trávě bok po boku. Od toho dne, kdy rodiče uložili do země a Fin se díval, jak na víka rakví bubnují první lopaty hlíny, se sem nikdy nevrátil. Teď tu stál, do obličeje mu plnou silou vál vítr a on myslel na to, jaká škoda jich byla. Na kolik životů jejich smrt dopadla. Kolik jich změnila. Jak jiné to všechno bývalo mohlo být.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Většinou jsem spal, jako když mě do vody hodí. Ale té noci jsem byl neklidný. Ne že bych snad mohl tvrdit, že jsem měl předtuchu toho, co přijde. Spíš za to mohla postel. Má stará postel, ve které jsem spal první tři roky života, předtím než otec vystavěl podkrovní pokoje. Byla zabudovaná do výklenku ve zdi v kuchyni, kde jsme trávili většinu času. Připomínala jakousi dřevěnou kóji, pod níž byl peřiňák, kam se ukládalo prádlo. Od zbytku místnosti ji odděloval závěs.

V posteli jsem se vždycky cítil v teple a bezpečí. Před usnutím jsem naslouchal šumu hlasů svých rodičů za závěsem a probouzel jsem se do vůně rašeliny a toastů a za zvuku ovesné kaše bublající na kamnech. Na chladnou izolovanost svého nového pokoje v podkroví jsem si zvykal dlouho, ale poté co jsem si zvykl, už pro mě bylo těžké spát ve své staré posteli. Jenže té noci jsem musel, protože mě hlídala teta a nechtělo se jí celý večer běhat nahoru a dolů po schodech.

Asi jsem klimbal, protože první, co si pamatuji, byly hlasy z předsíně a chladný průvan, který některými otevřenými dveřmi pronikl domem až do mé kójky. Jen v pyžamu a naboso jsem sklouzl z postele. Místnost osvětlovaly žhnoucí uhlíky v krbu a podivné modré světlo, které blikalo podél zdí. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že toto světlo přichází zvenku. Závěsy nebyly zatažené, tak jsem doťapal k oknu, vyhlédl ven a na cestě jsem uviděl policejní auto rozostřené deštěm, který stékal po okenním skle. Blikající modrý majáček na střeše auta byl téměř hypnotizující. Na cestičce jsem spatřil postavy a pak jsem uslyšel ženský hlas, kvílející jako v bolestech.

Netušil jsem, co se děje. Když se otevřely dveře, ještě jsem napůl spal a byl jsem dezorientovaný. V kuchyni se rozsvítila světla, která mě skoro oslepila. Objevila se teta, bledá jako stěna, a za ní dovnitř vtrhl proud chladného vzduchu, který se kolem mě ovinul jako velká studená přikrývka. Za tetou jsem rozpoznal policistu a ženu v uniformě. To jsou však jen střípky vzpomínek. Nedokázal bych přesně vypovědět, co se stalo. Vybavuji si náhlé poddajné teplo tetiných prsou. Teta si přede mě klekla a sevřela mě v náručí, vzlykot přerýval její dech. Znovu a znovu opakovala: „Chudáčku malý. Chudáčku můj malý.“

Že jsou moji rodiče mrtví, jsem pochopil vlastně až druhý den. Pokud osmiletý kluk může vůbec pochopit, co je smrt. Věděl jsem, že si včera večer jeli zatancovat do Stornoway, a věděl jsem, že se už nikdy nevrátí. S takovou představou se dítě toho věku srovnává těžko. Vzpomínám si, že jsem se na ně zlobil. Proč se nevrátí? Copak nevědí, že se mi bude stýskat? Copak jim to je jedno? Ale v kostele jsem strávil času víc než dost, takže jsem měl jakés takés ponětí o nebi a pekle. Tam člověk přijde po smrti. A tak když mi teta řekla, že rodiče odešli do nebe, měl jsem hrubou představu, kde to je – kdesi nad oblohou, kde jakmile se člověk jednou ocitne, už tam zůstane napořád. Nedokázal jsem jen pochopit proč.

Podívám-li se na to zpětně a vezmu-li v úvahu tetin postoj k Bohu a víře, zdá se neuvěřitelné, že mi řekla něco takového. Nejspíš si myslela, že to je nejlepší způsob, jak mi onu zprávu šetrně sdělit. Jenže žádný způsob, jak někomu šetrně sdělit zprávu o smrti jeho rodičů, neexistuje.

Byl jsem v šoku. Celý den se dům hemžil lidmi. Teta, nějací vzdálení bratranci, sousedi, přátelé rodičů. Špalír tváří, které si o mě dělaly starosti a strachovaly se. Tehdy to bylo jedinkrát, co jsem slyšel vůbec nějaké vysvětlení toho, co se přihodilo. Teta o tom se mnou za všechny ty roky, co jsem s ní žil, nemluvila. Kdosi – netuším kdo, jen hlas v přeplněné místnosti – říkal, že z příkopu vyskočila ovce a otec strhl volant, aby se jí vyhnul. „Tam u té koliby na barvaském vřesovišti, u té se zelenou střechou.“ Hlasy se pak ztišily a v tom tlumeném hovoru, kterému šlo sotva rozumět, jsem zaslechl někoho jiného, jak říká: „Než auto začalo hořet, podle všeho se pětkrát převrátilo.“ Někdo se zděšeně nadechl a další hlas dodal: „Panebože, taková strašná smrt!“

Mám dojem, že některé lidi občas smrt zajímá až chorobně.

Dlouho jsem byl o samotě v pokoji a jen okrajově jsem vnímal, jak lidé chodí po schodech a auta přijíždějí a odjíždějí. Slyšel jsem, že lidé neustále opakují, jak jsem statečný, a teta jim odpovídala, že jsem neuronil ani slzičku. Dnes však vím, že slzy jsou určitým projevem smíření. A na to jsem ještě nebyl připraven.

Seděl jsem na kraji postele, otupělost mě chránila před chladem a já se rozhlížel po pokoji, po všech známých předmětech, které ho zaplňovaly. Medvídek panda, se kterým jsem spal, sněhová koule se Santa Clausem a soby, kterou jsem dostal loni k Vánocům. Velká krabice hraček z doby, kdy jsem se sotva batolil, barevné umělohmotné formičky a rozložené kostky lega. Můj skotský fotbalový dres se jménem Kenny Dalglish a číslem 7 na zádech. Fotbalový míč, který mi otec jedno sobotní odpoledne koupil ve sportovních potřebách ve Stornoway. Velká bedna deskových her. Dvě police dětských knížek. Moji rodiče sice moc peněz neměli, ale vždy dbali na to, aby mi nic nechybělo. Až doteď. A to, co mi chybělo nejvíc, už mi dát nedokázali.

Jak jsem tam tak seděl, napadlo mě, že jednoho dne umřu taky. Na něco takového jsem nikdy dřív nepomyslel a nyní se ta myšlenka vklínila do mé třinácté komnaty se strachy, hned vedle mého zármutku. Ale člověk se myšlenkou na svoji smrt nemůže zaobírat dlouho a i já ji brzy zcela zapudil – došel jsem k názoru, že jelikož je mi jen osm, je to ještě hrozně daleko, a budu se tím proto zabývat teprve tehdy, až budu muset.

A ještě stále jsem nebyl schopen plakat.

V den pohřbu odráželo počasí můj hněv a zoufalství, se kterými jsem se pořád nedokázal vyrovnat. Liják přecházel v déšť se sněhem. Prosincové vichry nám ho hnaly od moře pod deštníky a do tváří. Bodavý a studený.

Pamatuji si jen čerň a šeď. V kostele se sloužila dlouhá pobožnůstkářská mše a mě dodnes straší zpěv gaelských žalmů, jehož holé, nástroji nedoprovázené hlasy tak silně evokovaly můj zármutek. Poté se rakve postavily doprostřed silnice na opěradla židlí a před domem se v dešti shromáždilo přes sto lidí. Černé kravaty, kabáty a klobouky. Černé deštníky bojující s větrem. Bledé, smutné obličeje.

Byl jsem moc malý na to, abych pomohl nést rakev, a tak jsem si stoupl do čela průvodu hned za ně, s Artairem po boku. Slyšel jsem jeho smutek, v dechu mu chraptěly hleny. Když jeho malá, chladná ruka vklouzla do mé a stiskla ji jako němé vyjádření přátelství a soustrasti, nevysvětlitelně mě to dojalo. Pevně jsem ji svíral celou cestu ke hřbitovu.

Na ostrově Lewis smějí mrtvé na místo posledního odpočinku doprovázet jen muži, a tak když jsme vyrazili od domu, ženy se postavily podél silnice a dívaly se. Viděl jsem Marsailinu maminku, tvář jako obraz utrpení, a vzpomněl jsem si, jak v den, kdy jsem poprvé přišel na farmu, voněla růžemi. Vedle ní stála Marsaili, držela se jí za kabát a na culících měla uvázané černé mašle. Všiml jsem si, že si ten den nevzala brýle. Její něžné modré oči zachytily v dešti můj pohled a já v nich spatřil takovou bolest, že jsem se musel odvrátit.

A tehdy přišly slzy, skryté deštěm. Poprvé jsem plakal pro své rodiče. V tu chvíli jsem si nejspíš připustil, že jsou doopravdy pryč.

Na víc než na pohřeb jsem do té doby nepomyslel. Nepřemýšlel jsem, co se stane po něm. Kdybych to udělal, pochybuji, že bych si byl dokázal představit, jak surově se můj život změní.

Sotva poslední člověk odešel z domu, vzala mě teta do podkroví, abych si sbalil kufr. Bez velkých cavyků do něj nacpala všechno mé oblečení. Směl jsem si vzít malou tašku s pár hračkami a knížkami. Vrátíme se později, říkala, a probereme, co zbylo. Nechápal jsem pořádně, že tohle už nebude můj domov. Pro zbytek mých věcí jsme se nakonec už nikdy nevrátili. Netuším, co se s nimi stalo.

Vystrkala mě ven k autu, které stálo na silnici s běžícím motorem a se stěrači odhrnujícími z čelního skla neustávající déšť. Uvnitř auta bylo teplo, ale páchlo to tam vlhkostí a okénka se rosila. Když jsme vyjížděli do kopce, ani mě nenapadlo se ohlédnout.

U tety doma jsem už předtím byl a vždycky mi to tam připadalo chladné a skličující, navzdory všem těm barevným kořenáčům s plastovými květinami a textiliím, které všude rozvěsila. V domě seděla mrazivá vlhkost, která člověku po chvíli pronikla až do morku kostí. Toho dne teta ještě nerozdělala oheň, a tak když otevřela dveře a vešli jsme dovnitř, působil dům o poznání neutěšeněji než obvykle. V předsíni, odkud jsme po schodech do patra vláčeli kufr a tašku, svítila tvrdě a ostře holá žárovka.

„Tak jsme tady,“ prohlásila teta, jakmile otevřela dveře do podkroví na konci chodby. Šikmé stropy, tapety s mokrými skvrnami, na zrezivělých oknech srážející se vlhkost. „Tohle je tvůj pokoj.“ U jedné stěny stála postel s vyšívaným růžovým přehozem. Skříň na šaty z válečného období čekala s rozevřenými dveřmi, holými ramínky a prázdnými policemi na obsah mého kufru. Teta zdvihla kufr na postel. „Tak.“ Odklopila víko. „Nechám tě, ať si uspořádáš věci do skříně podle svého. Ke svačině budou bohužel jen uzenáče.“

Když už byla skoro ze dveří, zeptal jsem se: „Kdy pojedu zase domů?“

Zarazila se a podívala se na mě. A ačkoli její oči vyjadřovaly soucit, jsem si jist, že se v nich zračila i jistá míra netrpělivosti. „Tohle je teď tvůj domov, Fine. Zavolám tě, až bude svačina hotová.“

Zavřela za sebou dveře a já jsem stál v tom studeném, neútulném pokoji, který od teď patřil mně. Pocit neštěstí mě skoro drtil. V tašce s hračkami jsem našel svoji pandu a posadil se na okraj postele. Tiskl jsem ji v náručí a cítil, jak mi kalhotami prosakuje vlhkost z matrace. A poprvé toho dne jsem si uvědomil, že se můj život strašlivě a navždy změnil.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

I

Auto zarachotilo na ochranném roštu proti dobytku a vjelo na parkoviště. Fin zastavil u schodů na faru. Veškeré světlo z pozdně odpolední oblohy vyždímaly zlověstné mraky, které se už nějakou dobu šikovaly nad oceánem. Teď se zhmožděné a hrozivé valily od severozápadu a severní část ostrova uvrhly do hluboké temnoty. V přední místnosti fary se svítilo, a jak Fin kráčel po schodech, ucítil první kapičky deště.

Zazvonil a čekal u prahu. Vítr mu rval bundu i kalhoty. Dveře otevřela žena kolem pětatřiceti. Byla o hlavu menší než Fin, s nakrátko ostřihanými tmavými vlasy, v bílém tričku ledabyle zastrkaném do khaki kapsáčů a v bílých teniskách. Zrovna takhle si manželku Donalda Murraye Fin nepředstavoval. Ale něčím mu byla povědomá. Utkvěl na ní prázdným pohledem a ona nachýlila hlavu.

„Ty si mě nepamatuješ, viď?“ Její otázka postrádala jakoukoli vřelost.

„Měl bych?“

„Chodili jsme spolu na střední. Ale byla jsem o pár ročníků níž, takže sis mě asi nevšiml. Všechny jsme do tebe pochopitelně byly celé pryč.“

Fin cítil, že se červená. Takže jí bylo třiatřicet, možná čtyřiatřicet let, což znamenalo, že když se jí narodila Donna, bylo jí nejspíš jen sedmnáct.

„Úplně slyším, jak ti to šrotuje,“ zazněl v jejím hlase osten jízlivosti. „Nevzpomínáš si? Chodila jsem s Donaldem nějakou dobu na Nicolsonu. Pak jsme se po škole setkali v Glasgow. Odjela jsem s ním do Londýna. Tehdy ještě neobjevil Boha, takže svatba se konala tak trochu ex post. Když jsem otěhotněla, chci říct.“

„Catriona,“ vzpomněl si náhle Fin.

Pozdvihla obočí v předstíraném překvapení. „Výborně.“

„Macfarlaneová.“

„Máš dobrou paměť. Přišel jsi za Donaldem?“

„Po pravdě za Donnou.“

Neviditelná okenice se zabouchla. „Ne, za Donaldem,“ řekla důrazně. „Dojdu pro něj.“

Zatímco čekal, rozpršelo se, a než přišel Donald Murray ke dveřím, Fin byl už celý promoklý. Farář si ho chladně prohlížel. „Nevěděl jsem, že si ještě máme co říci, Fine.“

„Nemáme. Chci mluvit s tvou dcerou.“

„Ona si s tebou mluvit nepřeje.“

Fin se podíval na nebe a zašklebil se proti dešti. „Poslyš, smím dovnitř? Hrozně tady moknu.“

„Ne. Pokud chceš mluvit s Donnou, Fine, musíš to vzít oficiální cestou. Zatkni ji, nebo jak to děláváte, když chcete vyslýchat lidi. Jinak nás nech laskavě na pokoji.“ A zavřel dveře.

Fin na okamžik zůstal stát na prahu a dusil v sobě hněv. Pak si vyhrnul límec a rozběhl se k autu. Nastartoval, pustil topení, vyprostil se z mokré bundy a hodil ji na zadní sedadlo. Zařadil jedničku a povolil spojku, když vtom se otevřely dveře na straně spolujezdce. Catriona Macfarlaneová nastoupila a zabouchla za sebou. Mokré vlasy se jí lepily k hlavě. Tričko téměř zprůhlednělo a pod ním se zcela zřetelně rýsovala černá krajková podprsenka. Fin si nemohl nevšimnout a nezamyslet se nad tím, jak málo Bůh za ta léta změnil Donaldovy slabůstky.

Catriona upírala zrak přímo před sebe, ruce s propletenými prsty měla sepjaté v klíně. A mlčela.

Ticho přerušil Fin: „Objevila jsi ho taky?“

Otočila se na něj se svraštěným obočím. „Koho?“

„Boha. Nebo to byl jen Donaldův nápad?“

„Nikdy jsi Donalda nezažil takového, jakého ho známe my. Když se rozzlobí. S Bohem na své straně. Když metá hromy a blesky a je plný spravedlivého hněvu.“

„Bojíš se ho?“

„Bojím se, co udělá, až zjistí pravdu.“

„A jaká je pravda?“

Zaváhala jen na okamžik. Otřela si zamlžené okénko a zadívala se k faře. „Donna lhala, že ji Macritchie znásilnil.“

Fin zavrčel: „To už jsem zjistil. A nepřekvapilo by mě, kdyby na to mezitím přišel i Donald.“

„Možná přišel.“ Opět pohlédla nahoru k faře. „Jenže neví, jak se celá ta věc má.“

Fin čekal, ale Catriona mlčela. „Tak řekneš mi to, nebo ne?“

Nervózně si mnula ruce. „Sama bych to taky nevěděla, kdybych nenašla ten otevřený balíček u ní v pokoji a nepožadovala vysvětlení.“ Zahanbeně na Fina pohlédla. „Těhotenský test.“

„V kolikátém?“

„Tehdy to bylo jen pár týdnů. Ale teď už je ve třetím měsíci a začíná to být vidět. Děsilo ji, co by Donald udělal, kdyby to zjistil.“

„A proto si vymyslela tu báchorku s Macritchiem?“ nemohl pochopit Fin. Catriona přikývla. „Panebože. Copak neví, že otcovství se dá určit jednoduchým testem DNA?“

„Já vím, já vím. Udělala hloupost. Zpanikařila. A ten večer toho moc vypila. Byl to pěkně pitomý nápad.“

„To máš pravdu.“ Fin si ji několik okamžiků pozorně prohlížel. „Proč mi tohle říkáš, Catriono?“

„Abys nás nechal na pokoji. Teď už na tom obvinění ze znásilnění nesejde. Ten chudák je po smrti. Chci, abys nás přestal otravovat, abychom si to mohli vyřešit sami.“ Otočila se a dívala se do jeho upřených očí. „Nech nás být, Fine.“

„Nemůžu nic slíbit.“

Vrhla na něj pohled plný nenávisti a strachu a pak se odvrátila a otevřela dveře.

Když vystoupila do deště, Fin se ještě zeptal: „A kdo je otec?“

Sehnula se a podívala se na něj. Déšť se jí řinul po tváři a v kapičkách jí stékal po nosu a bradě. „Syn toho tvého kamarádíčka.“ Téměř na něj svá slova plivla. „Fionnlagh Macinnes.“

II

Z cesty zpátky do města si toho Fin mnoho nepamatoval. Vznášel se mezi zmatkem a nejistotou, drtivé nebe ho tisklo a pohoří Harris měnilo v pouhou šedou šmouhu v dálce. Výhled čelním sklem rozostřoval déšť, který vítr hnal ze strany přes barvaské vřesoviště, a Fin musel veškerou pozornost soustředit na cestu, dokud nedojel na vršek za maličkým jezírkem Loch Dubh, odkud spatřil světla Stornoway, která se pod ním rozprostírala v šeru snášejícího se večera. Město se krčilo v úkrytu kopců a objímala ho ochranitelská náruč přístavu.

Dopravní špička už skončila a Bayhead byla v lijáku téměř liduprázdná. Ovšem když Fin zabočil na parkoviště u přístavu, překvapil ho křiklavě pestrobarevný dav zachycený reflektory, které tu na stojanech vztyčil televizní štáb, jenž sem přijel natáčet. Většinou se jednalo jen o zvědavce udatně vzdorující dešti v naději, že se jejich tvář objeví v televizi. V jejich středu stálo asi patnáct demonstrantů v červených a žlutých pláštěnkách třímajících transparenty. Na nich byly ručně načmárané slogany typu „Zachraňte guga“, „Zabijáci“, „Oprátka a gilotina“, „Vrazi ptáků“. Barva se v dešti rozpíjela. Všechno tak trochu laciné, pomyslel si Fin, a nijak zvlášť originální. Kdo to asi financuje, říkal si.

Když vystoupil z auta, uslyšel, jak demonstranti skandují „Vra-zi, vra-zi, vra-zi“. Na periferii davu rozpoznal pár povědomých obličejů patřících reportérům z celostátních deníků. Z diskrétní vzdálenosti vše pozorovalo několik ponuře se tvářících policistů, jimž z kšiltů kostkovaných čepic stékal dešťový závoj.

U mola parkovalo nákladní auto, které ráno vypravovali z Port of Ness. Teď stálo vyložené a se spuštěným motorem mezi prázdnými koši a haldami rybářských sítí. Několik mužů v nepromokavém oblečení a rybářských kloboucích hledělo do nákladního prostoru Purpurového ostrova, téhož trawleru, který před všemi těmi lety vezl na An Sgeir i Fina. Rezivé zábradlí i větrem a vodou ošlehaná prkna lodní obšívky byly přetřeny silnou vrstvou nové barvy. Modrá paluba, budka kormidelníka z nedávno lakovaného mahagonu. Loď vypadala jako stará běhna, která se usilovně snaží zakrýt svůj věk.

Fin sklonil hlavu a prodíral se davem k molu. V čele skandujících demonstrantů zahlédl Chrise Adamse, ale na něj teď neměl čas. Pod jedním z klobouků zpozoroval Fionnlagha a chytil ho za paži. Chlapec se otočil. Fin ho oslovil: „Fionnlaghu, potřebuju s tebou mluvit.“

„Nazdar, chlape!“ ozval se žoviálním hlasem Artair a plácl Fina po zádech. „Jdeš zrovna akorát, aby sis s náma vypil jedno, než vyplujeme. Dáš si?“ Fin se otočil a spatřil Artaira, jak se na něj široce zubí zpod dalšího rybářského klobouku, ze kterého crčela voda. „Ty vole, copak nemáš ani bundu? Vždyť jsi úplně durch. Počkej…“ Vyskočil do kabiny nákladního auta, vytáhl odtamtud žlutou nepromokavou bundu a hodil ji Finovi na hlavu. „Pojď, ožereme se spolu. Než vyrazíme, musím se drobet posilnit. Bude to perná plavba.“

Hospoda McNeil’s praskala ve švech. Vzduch prostupovala pára, pach zvětralého alkoholu a vřava hlasů rozohněných pitím. Všechny stoly byly obsazené a bar obklopoval hlouček tří nebo čtyř mužů. Okna se mlžila, podobně jako intelekt těch, kteří tu už pár hodin popíjeli. Dvanáctičlenná skupina lovců guga spolu s Finem si razila cestu k baru a konzumenti, kteří je poznávali, provolávali halasné přípitky na guga. Posádka Purpurového ostrova zůstala na palubě, aby se připravila na vyplutí a zachovala si čistou hlavu na bouřlivou plavbu, která je s velkou pravděpodobností čekala.

Fin se ocitl s malou desítkou v jedné ruce a panákem whisky ve druhé. Artair se zběsile křenil. „Půl na půl. Přesně tohle potřebuješ, aby ses postavil na nohy.“ Byl to ten nejrychlejší způsob, jak se opít. Artair se otočil zpátky k baru. Fin zavřel oči, hodil do sebe celou whisky a za ní poslal dlouhý lok piva. Opít se, řekl si, není pro jednou zas tak špatný nápad. Koutkem oka však zahlédl Fionnlagha, jak míří k toaletám. Položil obě sklenice na bar a protlačil se davem za ním.

Když se dostal k záchodům, Fionnlagh si umýval ruce a dva muži si nad mušlemi zapínali poklopce. Fin počkal, až muži odejdou. Fionnlagh ho ostražitě sledoval v zrcadle. Na očích mu bylo vidět, že ví, že se něco děje. Jakmile se za muži zabouchly dveře, Fin se zeptal: „Vysvětlíš mi ty modřiny?“ Všiml si, jak z chlapcova obličeje zmizela barva.

„Už jsem ti to řekl odpoledne.“

„Proč mi o něčem takovém nechceš říct pravdu?“

A ozvěna vlastních slov přiměla Fionnlagha, aby se svému žalobci podíval do tváře. „Protože ti po tom nic není.“ Pokusil se protlačit kolem Fina, ale ten ho chytil, otočil ho, chňapl po jeho svetru pod nepromokavou bundou, trhl jím vzhůru a obnažil hrudník pokrytý žloutnoucími i fialovými modřinami.

„Panebože!“ Přirazil mladíka tváří ke zdi, vyhrnul mu svetr a odkryl záda. Bledou slonovinovou kůži hyzdila ošklivá zhmožděnina. „Ty ses pral, chlapče.“

Fionnlagh se s odhodlaným úsilím vyškubl a prudce se otočil. „Říkal jsem, že ti po tom nic není.“

Fin těžce dýchal a snažil se ovládnout emoce, jimiž se málem zalykal. „To posoudím já.“

„To teda ne. Osmnáct let jsme ti byli lhostejní. A co jsi tak akorát udělal? Přijel sem a rozrušil mámu. A tátu. A mě. Proč prostě nezmizíš, odkud jsi přišel?“

Dveře za nimi se otevřely a Fionnlaghův zrak sklouzl za Fina, aby zjistil, kdo vešel. Obličej se mu lehce zarděl a protlačil se kolem Fina ven. Ten se otočil a spatřil zmateně se usmívajícího Artaira. „Co se děje?“

Fin vzdychl a zavrtěl hlavou. „Nic.“

Chtěl následovat Fionnlagha, ale mohutná Artairova ruka se mu prudce opřela do hrudi a zastavila ho. „Cos tomu klukovi napovídal?“ V Artairově hlase zaznívala skutečná výhrůžka a z očí se mu vytratila veškerá dřívější vřelost.

Fin si jen stěží dokázal připomenout, že tohle byl ten malý kluk, který ho kdysi držel za ruku na pohřbu rodičů. Pohlédl svému dávnému příteli pevně do očí. „Neboj, Artaire, já tvé tajemství neprozradím.“ A shlédl na ruku, která se mu stále tiskla na hrudník. Artair ji pomalu svěsil a do jeho očí se zvolna vrátil úsměv. Byl to však úsměv bez radosti.

„Tak to jo. Hrozně nerad bych totiž, aby nás rozdělil tvůj kluk.“

Fin Artaira obešel a vrátil se do lokálu. Pátral mezi tvářemi po Fionnlaghovi. Lovci guga stáli ještě pořád u baru a Fin viděl, jak ho Gigs pozoruje temnýma, zamyšlenýma očima. Fionnlagha ale nikde neviděl. Náhlý úder do zad mu málem vyrazil dech. „No ne, jestli tohle není náš siroteček!“ Fin se prudce otočil. Bizarní a fantaskní zlomek vteřiny čekal, že spatří Angela Macritchieho. Nebo jeho ducha. Místo toho se ocitl tváří v tvář zlomyslně se šklebící, rudé tváři jeho bratra. Murdo Ruadh Finovi připadal stejně obrovský jako onoho prvního školního dne. Až na to, že podobně jako jeho starší bratr hodně přibral a rezavé vlasy na velké, ploché hlavě byly nyní tmavší a gelem ulíznuté dozadu. Přes umouněné bílé tričko měl pracovní bundu a rozkrok plandavých džín mu visel v půli stehen. Obří mozolnaté ruce vypadaly, že by dokázaly rozdrtit kriketový míček. „Co sem, do prdele, jezdíš oxidovat?“

„Snažím se najít vraha tvého bratra.“

„To jistě. Jako by ti to nebylo u prdele.“

Fin cítil, jak se v něm hýbe žluč. „Víš ty co, Murdo? Možná že mi to u prdele je. Ale dostat vrahy za katr je moje práce. I když zavraždí takovou chamraď, jako byl tvůj bratr. Jasný?“

„Hovno jasný!“ Murdo se třásl vztekem, až se mu chvěla sanice. „Ty pokryteckej skrčku!“ A vrhl se na Fina. Ten rychle ukročil a sledoval, jak Murdo setrvačností přistál na stole mezi sklenicemi, které se s řinkotem rozlétly po podlaze. Vylekané a rozčilené osazenstvo stolu vyskočilo ze židlí a nadávalo mu, přičemž jim na stehnech a v rozkroku tmavly skvrny od alkoholu. Murdo zůstal na kolenou, jako by se modlil, obličej a ruce pokřtěné pivem. Zařval jako rozběsněný medvěd, vyškrábal se na nohy, prudce se otočil a pátral po Finovi.

Trochu udýchaný Fin stál v kruhu mužů, kteří ho s křikem povzbuzovali a volali po krvi. Na paži ucítil železný stisk, a když se ohlédl, spatřil Gigsův kamenný, naléhavý výraz. „Honem, Fine, rychle pryč.“ Jenže Murdo už vyrazil do útoku. Vzduchem se mihla pěst velikosti belfastské šunky. Gigs strhl Fina stranou a direkt zastihl holohlavého ranaře s mrožími kníry. Jeho nos se rozprskl jako zralá bobule. Kolena se pod ním podlomila a muž se složil na zem jako pytel brambor.

V hospodě propukla vřava a nad všechny ostatní hlasy vylétl jeden vysoký, ječivý a autoritativní. Patřil ženě. „Vypadněte! Všichni! Než zavolám policii.“

„Vždyť už tu je,“ prohodil nějaký vtipálek a ti, kdo Fina znali, se rozesmáli.

Hospodská byla dáma středního věku, nikoli nepřitažlivá, s plavými vlnami kolem křehkého obličeje. Působila však v téhle branži už pár let a věděla, jak si poradit s těmi, co mají vypito. Třískla do baru tlustou dřevěnou tyčí. „Ven! Padejte!“ A nikdo s ní nehodlal diskutovat.

Na Přístavní se vyhrnulo několik desítek mužů. Jinak byla vylidněná. Pod pouličními lampami, jejichž světlo sotva pronikalo podvečerním soumrakem, ležely kaluže. Gigs ještě pořád držel Fina pod paží a lovci guga se kolem nich shlukli a popoháněli ho k molu. Skučení větru přehlušil Murdův řev: „Ty posero! Zase zdrháš se svejma kámošema. Jako vždycky!“

Fin se zastavil a vytrhl se Gigsovu sevření. „Vykašli se na to,“ naléhal Gigs.

Ale Fin se otočil a postavil se tváří v tvář zuřivému bratru zavražděného, za kterým se v tichém očekávání formoval početný zástup přihlížejících.

„Tak pojď, ty smrade. Na co čekáš?“

Fin se na Murda dlouze díval a v nitru ho spalovalo třicet let nenávisti. Věděl, že dělá chybu. Nechal ze sebe vyprchat všechno napětí. Vzdychl. „Co kdybychom si na to podali ruce, Murdo? Rvačkou se nic nevyřeší. Nikdy se jí nic nevyřešilo.“ Obezřetně kráčel k chlapisku s napřaženou rukou. Murdo jen nevěřícně zíral.

„Tohle snad, do prdele, nemyslíš vážně?“

„Ne,“ potvrdil Fin, „nemyslím. Jen jsem se chtěl dostat tak blízko, abych měl jistotu, že neminu.“ A jeho vysoká bota vylétla vzduchem a zasadila prvotřídní úder do ideálního bodu Murdova rozkroku, což protivníka naprosto zaskočilo. Čirý úžas v jeho tváři téměř okamžitě vystřídala nesnesitelná bolest. Jakmile se zlomil v pase, kopl ho Fin kolenem přímo do obličeje. Viděl, jak mu z úst a nosu vytryskla krev. Murdo zavrávoral nazad, vstříc davu, který se rozestoupil jako Rudé moře, aby mu udělal místo. Fin ho následoval a jeho sevřené pěsti zasypávaly měkkou oblast Murdovy široké bránice s pravidelností pracujících pístů. Rána za ránou vyrážela steny z jeho zkrvavených rtů. Co úder, to splátka. Za ten první den na školním dvoře, kdy ho Murdo přirazil ke zdi a zachránil ho jen zásah Donalda Murraye. Za tu noc, kdy ukradli traktorovou pneumatiku. Za chudáka Caluma odsouzeného k životu na vozíku. Za všechnu brutalitu, kterou tenhle surový zbabělec celé roky rozdával. Fin už ztratil přehled, kolik ran mu zasadil. Ztratil veškerou soudnost a zmocnila se ho nepříčetná zběsilost. Bil a bil. Murdo se svíjel na kolenou, koulel očima, krev mu bublala mezi rty, řinula se z nosních dírek. Řev davu na ulici byl ohlušující.

Náhle Fin ucítil, jak nějaké silné ruce uchopily jeho paže, přitiskly mu je k tělu a zdvihly ho pryč. „Vždyť ho, sakra, zabijete, člověče!“ Natočil hlavu a spatřil tvář George Gunna, zcela vyvedenou z míry. „Rychle odsud, než přijedou poldové.“

„Vy jste polda.“

„Ti v uniformě,“ procedil Gunn mezi zuby. „Jestli vás tu takhle najdou, máte po kariéře.“

Nato Fin ochabl a dovolil Gunnovi, aby ho odvlekl posmívajícím se davem. Mezi tvářemi koutkem oka zachytil Fionnlagha. Chlapec vypadal šokovaně. A Fin si také všiml, jak se Artair směje, nadšený, že Murdo konečně dostal, co mu patří.

Pospíchali po Přístavní k hotelu a slyšeli houkání policejních sirén, jasný signál pro dav, aby se rozptýlil. Dva z Murdových kumpánů ho zvedli na nohy a rychle ho vlekli pryč. Bylo po všem.

Když zasedli u baru, Fin se celý chvěl. Položil ruce dlaněmi dolů, aby se mu přestaly třást. V zásadě byly nepoškozené. Měl dost rozumu a neriskoval zdraví rukou a nemířil na kosti, které mohly stejně dobře zranit jeho samotného. Své údery soustředil na poddajnou, měkkými tkáněmi pokrytou horní část trupu, žaludek a žebra. Působil svému protivníkovi zhmoždění, nabourával jeho výdrž a zraňoval ho, aniž by přivodil zranění sám sobě. Skutečnou újmu způsobily první dva údery živené vším tím třicet let potlačovaným vztekem a ponížením. Fin by rád věděl, proč se teď necítí o nic lépe, proč cítí nevolnost, sklíčenost a porážku.

Bar v hale hotelu Crown byl opuštěný, až na mladý pár, zabraný do intimní konverzace v opačném rohu. Gunn si sedl na stoličku vedle Fina a přistrčil barmance pětilibrovku za objednané pivo. Tiše a se sebeovládáním řekl: „Co jste to, sakra, vyváděl, pane Macleode?“

„Já nevím, Georgi. Dělal jsem ze sebe totálního pitomce.“ Pohlédl na krev Murda Ruadha na bundě a kalhotách.

„Šéfinspektor na vás má pifku už teď, protože jste se mu nehlásil po Uigu. Můžete z toho mít velké nepříjemnosti, pane Macleode. Velké nepříjemnosti.“

Fin přikývl. „Já vím.“ Zhluboka si lokl piva a ucítil, jak mu stoupá do hlavy. Pevně zavřel oči. „Možná že vím, kdo mohl zabít Macritchieho.“

Gunn se dlouze odmlčel. „Kdo?“

„Neříkám, že to udělal. Jen má zatraceně dobrý motiv. A k tomu nádavkem pěkných pár modřin.“ Gunn čekal na pokračování. Fin se znovu napil. „Donna Murrayová si tu historku, že ji Macritchie znásilnil, vymyslela.“

„Řekl bych, že to jsme věděli všichni, ne?“

„Ale nevěděli jsme, že je těhotná. Proto to udělala, Georgi. Aby to mohla na někoho svést. Aby nemusela před otce předstoupit s pravdou.“

„Ale pokud její otec věří, že byla znásilněná, tak to z něj pořád dělá vhodného kandidáta. Dává mu to motiv.“

„Jemu ne. Donninu příteli. Tomu, kdo ji přivedl do jiného stavu. Jestli věřil, že byla skutečně znásilněna, neměl by motiv o nic menší.“

„Kdo je její přítel?“

Fin zaváhal. Jakmile to vysloví, bude to venku. A džina už do lahve nikdy zpátky nedostane. „Fionnlagh Macinnes. Syn mého kamaráda Artaira.“ Obrátil se na Gunna. „Je samá modřina, Georgi. Jako by se s někým příšerně serval.“

Gunn dlouho mlčel. „Co jste mi neřekl, pane Macleode?“

„Proč myslíte, Georgi?“

„Protože už jenom říct to, co jsem právě slyšel, vás stálo hodně sil. Takže je to osobní. A pokud je to osobní, neřekl jste mi všechno.“

Fin se chmurně pousmál. „Víte, že by z vás byl dobrý polda? Neuvažoval jste o tom, že byste zkusil kariéru u policie?“

„Kdepak. Mají prý děsnou pracovní dobu. To by mi u manželky neprošlo.“

Finův úsměv se vytratil. „Je to můj syn, Georgi.“ Gunn svraštil čelo. „Fionnlagh. Až do včerejšího večera jsem o tom nevěděl.“ Fin nechal hlavu klesnout do dlaní. „Dítě, které nosí Donna Murrayová, je tím pádem moje vnouče.“ Dlouze vydechl našpulenými rty. „Taková motanice.“

Gunn zamyšleně usrkával ze sklenice. „No, s vaším osobním životem vám pomoct nemůžu, pane Macleode, ale možná bych vás mohl uklidnit, co se toho chlapce týče.“

Fin se na něj prudce otočil. „Jak to myslíte?“

„Ten farář se mi nikdy moc nezamlouval. Vím, že jeho žena uvedla, že byl v sobotu večer s ní, ale o ženách se ví, že lžou ve prospěch manžela.“

Fin zavrtěl hlavou. „Donald to neudělal.“

„Nechte mě, abych to dořekl, pane Macleode.“ Gunn se zhluboka nadechl. „Trochu jsem dnes pátral. Na ostrově působí spousta různých náboženských skupin. Však víte sám. Donald Murray je členem Svobodné církve skotské. Ve Svobodném kostele svatého Kolumby v Edinburghu se každý rok koná jejich valné shromáždění. Zjistil jsem, že letos se pořádalo v květnu, v témže týdnu, kdy došlo k vraždě na Leith Walk. To přivádí Donalda Murraye na scénu obou případů. A jako každý zkušený polda, pane Macleode, nevěříme ani vy, ani já na náhody, že?“

„Panebože.“ Tohle Fin nečekal.

„Šéfinspektor pro Murraye asi před hodinou poslal do Ness dva uniformované, aby ho předvedli k výslechu.“

Fin sklouzl z barové stoličky. „Zajdu na stanici a promluvím si s ním.“

Gunn ho chytil za paži. „Při vší úctě, pane Macleode, pil jste. Pokud z vás pan Smith ucítí alkohol, budete v ještě horší šlamastyce než teď.“

Z dálky se ozývalo skandování demonstrantů na molu. „Vra-zi, vra-zi, vra-zi.“

„To už určitě odplouvá Purpurový ostrov,“ odtušil Fin a přešel k oknu. Přístaviště na Cromwell Street odsud však neviděl.

„Dnes odplouvají na An Sgeir?“

Fin přikývl. „A Fionnlagh je s nimi.“

„Tak to vám příštích čtrnáct dní jen tak někam neuteče, co říkáte? A vy si můžete s Donaldem Murrayem promluvit ráno. Myslím, že ten taky nějakou dobu zůstane, kde je.“

Když vyšli na Přístavní, Fin se ozval: „Díky, Georgi. Máte to u mě.“

Gunn pokrčil rameny. „Já vás šel, pane Macleode, večer hledat, jen abych vám řekl, že moje žena by zařídila kousek toho divokého lososa, jak jsem si myslel. Dost pro všechny tři. Prý by nám ho udělala na grilu, kdybychom chtěli.“

Ale Fin byl myšlenkami jinde. „Snad někdy jindy, Georgi. Ale vyřiď moje poděkování.“

Gunn se podíval na hodinky. „Nějak se nám připozdilo. A po pravdě řečeno, pane Macleode, já lososa radši načerno.“

Fin zachytil mrknutí. „Já taky.“ Podal Gunnovi klíčky od auta. „Nechal jsem ho na parkovišti na Cromwell Street.“ Doprovodil Gunna na North Beach, kde si podali ruce, a Fin se díval, jak odchází k parkovišti. Purpurový ostrov se už za přístavištěm na North Beach stočil k jihu a zmizel z dohledu kdesi v průlivu mezi hotelem Esplanade a zdí Cuddy Pointu. Fin se vracel stejnou cestou po Castle Street a přes Přístavní dolů na South Beach, kde pouliční lampy vrhaly v dešti svou ubohou záři po celé její délce až k liduprázdnému autobusovému nádraží na konci a ke světlům nového trajektového terminálu. Staré přístavní molo na začátku ulice se nořilo do tmy.

Fin si vrazil ruce hluboko do kapes, nahrbil ramena proti dešti a chladu a vyšel na prázdné molo. Na jeho východní straně kotvil tanker, ale nikde nebylo vidět živou duši. Fin spatřil světla Purpurového ostrova, jak si razí cestu rozbouřenými vlnami do zálivu směrem k Goat Island. Na palubě viděl pohybující se postavy, ale nedokázal rozeznat, kdo je kdo. Jen žluté a oranžové flíčky.

Už nevěděl, jak se má cítit. Čemu věřit a co si myslet. Věděl však, že chlapec, který je jeho synem, si s sebou na palubě tohoto trawleru něco odnáší. Že si na plavbu zrádným mořem k opuštěné skále v severním Atlantiku, kde před osmnácti lety Fin málem zahynul, bere nějaké tajemství.

A trápilo ho pomyšlení na tohoto chlapce tam na skále, uprostřed jatek a ohnivých andělů a koláčů mrtvého masa. Ať už bylo jeho tajemství jakékoli.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Mraky, poháněné vstříc ostrovu silným západním větrem, se otíraly o vrcholky kopců. Koše barevných květin rozvěšené podél průčelí stornowayské policejní stanice se povážlivě houpaly. S poryvy a vířením větru poletovaly ulicemi odpadky. Lidé se opírali proti proudu vzduchu a choulili ramena před tím nezvyklým srpnovým chladem.

Fin znaveně kráčel po Church Street směrem od přístavu. Pod větrovku si místo zakrvácené košile, kterou nechal namočenou v umyvadle v hotelovém pokoji, oblékl vlněný svetr. Noční hodiny proklimbal, ale unikal mu spánek – opravdový spánek. Ten, který všechny myšlenky zahalí černí a měkce je snese na dno hluboké a temné studny. Několikrát ho napadlo, že zavolá Moně. Ale co by jí řekl? Že on už nad ztrátou Robbieho truchlit nemusí? Protože nalezl dalšího syna, o kterém dřív nevěděl?

Přešel parkoviště a zadním vchodem vešel na policejní stanici. O pult na recepci se opíral policista konající službu a vyplňoval formuláře. Všudypřítomný institucionální pach toalet a dezinfekce, který se držel všude v policejních celách, zmírňovala vůně toastů a kávy. Fin pohlédl do bezpečnostní kamery nad pultem a strážníkovi ukázal svůj průkaz.

„Je tu ještě reverend Murray?“

Policista pokynul k chodbě. Brána vedoucí k celám byla otevřená a většina dveří také. „První napravo. Není zamčeno.“ Všiml si Finova překvapení. „Pořád nám ještě jen pomáhá s vyšetřováním, pane. Oficiálně zadržen nebyl. Dáte si kávu?“

Fin zavrtěl hlavou a vydal se chodbou. Všechno tu bylo čisté a čerstvě natřené. Smetanové stěny, béžové dveře. Otevřel první celu na pravé straně. Donald seděl na nízké dřevěné lavici pod maličkým oknem vysoko ve zdi. Pojídal toast a vedle sebe si postavil hrnek s vřelou kávou. Na krku měl stále svůj kolárek, ale jeho sako bylo nyní pomačkané a zválené. Trochu jako jeho obličej. Vypadal, jako by toho naspal asi tolik co Fin. Kolem očí se mu rýsovaly kruhy a hluboké stíny, neučesané a zanedbané vlasy mu padaly do čela. Letmo se podíval na Fina a skoro ani nedal najevo, že si ho všiml.

„Viděl jsi?“ Sklonil hlavu k rohu cely po Finově levici. Fin se podíval pod sebe a vedle velkého E vyznačeného na tmavočervené betonové podlaze spatřil bílou šipku. „Ukazuje na východ. K Mekce. Aby muslimští vězni věděli, kterým směrem se modlit. Strážník říkal, že tu nepamatuje jediného muslimského vězně. Ale předpisy jsou předpisy. Požádal jsem ho, jestli by mi nepřinesl bibli, abych uprostřed toho pekla tady nalezl útěchu. Omluvil se. Někdo ji kamsi založil. Ale poskytl by mi výtisk koránu a modlitební kobereček, kdybych měl zájem.“ Vzhlédl a jeho tvář byla plná opovržení. „Tohle býval křesťanský ostrov, Fine.“

„Ano, s křesťanskými hodnotami, jako je pravda a upřímnost, Donalde.“

Donald se Finovi velice zpříma podíval do očí. „Já Angela Macritchieho nezabil.“

„Já vím.“

„Tak proč jsem tady?“

„Nejsi tu na mou žádost.“

„Říkají, že jsem prý byl v Edinburghu v téže době, kdy se tam stala ta druhá vražda. To bylo i půl milionu dalších lidí.“

„Mohl bys popsat, kde ses ten večer zdržoval?“

„Několik z nás bydlelo ve stejném hotelu. Myslím, že jsme společně večeřeli. Ověřují si to u ostatních. To pochopitelně nevypovídá nic o tom, kde jsem se zdržoval, když jsem odešel do postele, protože jsem byl sám.“

„To rád slyším. Říká se, že vždycky když se koná valné shromáždění, zvýší se v Edinburghu počet prostitutek.“ Donald se na něj kysele podíval. „Ale ono je to vlastně jedno. Až budou výsledky, vzorek tvé DNA tě jako vraha Macritchieho vyloučí. Čárový kód boží.“

„Kde bereš takovou jistotu, že jsem to neudělal?“

„Přemýšlel jsem o tom celou noc.“

„No, jsem rád, že nejsem jediný, kdo se nevyspal. A k jakému závěru jsi dospěl?“

Fin se opřel o zárubeň. Cítil se zesláblý a vyčerpaný. „Vždycky jsem věřil, že jsi správňák, Donalde. Vždycky jsi stál za tím, v co jsi věřil, nikdy jsi neustoupil šikaně. A nikdy jsem neviděl, že bys proti někomu zdvihl byť jen prst. Tvá moc byla psychologická, ne fyzická. Dokázal ses s lidmi vypořádat, aniž by ses kdy uchýlil k násilí. Myslím, že bys nebyl schopen někoho zabít.“

„Děkuji za vyslovení důvěry.“

Fin jeho tón ignoroval. „Čeho ovšem schopen jsi, je nesmírná, paličatá, vypočítavá pýcha.“

„Já věděl, že v tom musí být háček.“

„Stavět se proti šikaně, vydávat se v nebezpečí pro druhé, vzpírat se otci, hrát si na rebela. Všechno je to součást téhož důvodu, proč ses nakonec obrátil k Bohu.“

„Ach ano, a co je tím důvodem?“

„Tvoje stravující touha být středem pozornosti. Tobě šlo vždycky o image, viď, Donalde? O mínění o sobě samém. I o mínění, které o tobě měli mít ostatní. Červený kabriolet, zástupy krásných holek, drogy, pití, život mezi smetánkou. A teď jsi se stal farářem. Víc ve středu pozornosti už být nemůžeš. Ne na ostrově Lewis. A nakonec se to všechno propojuje v jedno. A víš v co?“

„Pověz mi to, buď tak laskav, Fine.“ I přes veškerou vzdorovitost na něj Finova slova zapůsobila. Donaldovy tváře se temně rděly.

„V pýchu. Jsi pyšný člověk, Donalde. A tvá pýcha je důležitější než všechno ostatní. Což je zvláštní, protože já si vždycky myslel, že pýcha je hřích.“

„Nepoučuj mě o bibli.“

Jenže Fin se nemínil vzdát. „A taky se o ní říká, že předchází pád.“ Odstrčil se od zárubně, dal si ruce do kapes a popošel do středu cely. „Víš moc dobře, že Macritchie Donnu neznásilnil. A myslím, že dokonce víš, proč tvrdila, že to udělal.“

Donald poprvé uhnul pohledem a upřel ho na cosi na podlaze, co viděl jen on. Fin si všiml, jak jeho prsty pevněji sevřely hrnek s kávou.

„Ty víš, že je těhotná, viď? Ale raději před pravdou zavřeš oči a necháš svět, ať si věří, že je to Macritchieho vina. Protože co by bylo s tvou image? S tvým drahocenným egem? Kdyby dcera faráře otěhotněla ne proto, že byla znásilněna, nýbrž proto, že měla z vlastní vůle sex se svým přítelem. Taková skvrna na tvé pověsti. Taková rána pro tvou pýchu.“

Donald dál zíral na podlahu a čelisti se mu zatínaly tichou zuřivostí.

„Přemýšlej o tom, Donalde. Tvá žena a tvá dcera z tebe mají strach. Strach! A povím ti ještě něco. Angel Macritchie za moc nestál. Ale sexuální násilník to nebyl. Mnoha polehčujícími vlastnostmi neoplýval, ale takovou hanbu na své památce si nezaslouží.“

Fin pospíchal ze schodů od policejní recepce, zahloubán do stejných myšlenek, které mu nedaly usnout celou noc. Žádná z nich nezahrnovala šéfinspektora Toma Smithe, takže než zaregistroval jeho hlas, chvíli mu to trvalo.

„Macleode!“ Hlas zněl stroze a měl silný glasgowský přízvuk. Když se Smith Finovy reakce nedočkal, křikl znovu, hlasitěji: „Macleode!“ Fin se otočil a uviděl ho v otevřených dveřích jedné z výslechových místností. „Sem.“

Uhlazený, úzkostlivě upravený a šlechtěný zevnějšek glasgowského inspektora byl ten tam. Stál tam neoholený, ve zmuchlané košili s nedbale vyhrnutými rukávy. Napomádované vlasy visely v mastných smyčkách podél širokého, plochého čela a vůni Brutu nahradil lehce nepříjemný tělesný pach, který byl jen o zlomek horší. Smith zjevně také celou noc nespal.

Zavřel za nimi dveře a vyzval Fina, aby si sedl ke stolu. Ten pokrývaly papíry a popelník na něm skoro přetékal. Sám se však neposadil. „Mluvil jste s Murrayem.“ Nebyla to otázka.

„Máte nesprávného člověka.“

„Byl v Edinburghu večer v době vraždy na Leith Walk.“

„Jako každý další farář svobodné církve z ostrova.“

„Ale žádný z nich neměl motiv Macritchieho zabít.“

„Ten nemá ani Murray. Ví, že Macritchie jeho dceru neznásilnil. Její přítel ji přivedl do jiného stavu, tak si vymyslela tu báchorku o znásilnění.“

Zcela netypicky to vypadalo, že Smithovi se nedostává slov. Jednalo se však o stav pouze chvilkový. „Jak to víte?“

„Protože tyhle lidi znám, šéfinspektore. Jsem jedním z nich, jak jste s potěšením podotkl, když jste mi je v den mého příjezdu popisoval jako nepříliš rafinované.“

Smith se rozčílil. „Drzosti si od vás líbit nenechám.“

„Já bych ale měl nastavit druhou tvář, kdykoli se vám zlíbí mě urážet? Takhle to funguje?“

Smith spolkl reakci. „Když jste tak zatraceně chytrý, Macleode, pak samozřejmě určitě víte, kdo Macritchieho zabil.“ Na chvíli se odmlčel. „Že ano?“

„Ne, pane šéfinspektore. Ale myslím, že jste měl od začátku pravdu. Žádná souvislost s Edinburghem tu není. Jen se nás někdo snaží zavést do slepé uličky.“

„Je mi ctí, že mám vaši podporu, detektive seržante. A kdy přesně jste k tomuto závěru dospěl?“

„Při pitvě, pane šéfinspektore.“

„Proč?“

Fin zavrtěl hlavou. „Prostě se mi to nezdálo. Příliš mnoho věcí neodpovídalo. Sice maličkostí, ale bylo jich dost na to, abych si pomyslel, že před sebou pravděpodobně máme dva odlišné pachatele.“

Smith poodešel k oknu, své krátké ruce složené na prsou. Obrátil tvář k Finovi. „A kdy jste se o to hodlal podělit se mnou?“

„Nebyl to definitivní závěr, pane šéfinspektore. Jen dojem. A kdybych vám ho sdělil, posadil byste mě na první letadlo do Edinburghu. A mně připadalo, že se svou znalostí místních poměrů mohu k vyšetřování něčím přispět.“

„To jste se domníval, že takové rozhodnutí máte pravomoc učinit vy?“ vrtěl nevěřícně hlavou Smith. Opřel se o stůl a klouby na rukou mu bíle svítily. Začichal. „Necítím z vás alkohol. Vypláchl jste si ústa, než jste sem ráno šel?“

Fin se zamračil. „Nevím, o čem mluvíte, pane šéfinspektore.“

„Mluvím o jistém policistovi pod mým velením, který se včera večer v Přístavní zapletl do opilecké rvačky. Mluvím o policistovi, který pod mým velením bude jen po tu dobu, kterou mu zabere nasednutí na nejbližší let odsud. Chci, abyste opustil ostrov, Macleode. Jestli neseženete letenku, jeďte lodí.“ Narovnal se do celé své výšky, která ovšem nebyla nijak značná. „Už jsem hovořil s ředitelem vaší divize v Edinburghu. Takže bych řekl, že se vám tam dostane vřelého přivítání.“

Finův neplodný návrat na ostrov byl u konce. Všechna ta bolestná setkání s přízraky jeho minulosti… Pociťoval skoro úlevu. A Fionnlagh měl pravdu. Nestaral se o ně osmnáct let, teď neměl právo se vrátit a plést se jim do života. Byl zavražděn člověk a jeho vrah zůstává stále na svobodě. Ale Finova odpovědnost už to nebyla. Jede domů, pokud tam domov ještě bude. Pokud tam ještě bude Mona. Mohl prostě zase zatáhnout oponu a zapomenout. Dívat se dopředu, a ne se ohlížet. Tak proč v něm tato vyhlídka vzbuzovala takovou hrůzu?

Fin prošel chodbou kolem reliéfní mapy zobrazující Lewis a Harris a otevřel protipožární dveře do recepce. Strážník ve službě za sklem vzhlédl. Za ním na panelu monitorů poblikávaly záběry z bezpečnostních kamer. Na plastových židlích u stěny proti oknu trpělivě seděly dvě osamělé postavy a čekaly, ale Fin si jich nevšímal. Už skoro vyšel z hlavního vchodu, když vtom ho jedna z nich zavolala jménem a vstala.

Catriona Macfarlaneová, či – jak Fin předpokládal – dnes Murrayová, tam stála se sepjatýma rukama. Byla bledá a působila zlomeně. A za ní, jako nějaká malá hadrová panenka opřená v prázdné řadě sedadel seděla mladá dívka, která sotva vypadala na víc než dvanáct let. Vlasy měla sčesané z odkrveného obličeje bez jakéhokoli make-upu. Překvapený Fin si uvědomil, že tohle musí být Donna. Vypadala tak mladě. Stěží se dalo uvěřit, že by mohla být ve třetím měsíci těhotenství. Nalíčená by se snad jevila starší. Přitažlivá ovšem byla, jakýmsi prostým způsobem. Barevným typem se podobala otci. Táž jemná slonovinová pleť a pískově plavé vlasy. Oblékla si džíny a růžovou halenku. Přes tu měla prošívanou bundu, ve které se úplně ztrácela.

„Mizero!“ pronesla Catriona.

„Nemám s tím nic společného, Catriono.“

„Kdy ho pustíte?“

„Pokud vím, může odejít, kdy se mu zachce. Mě posílají zpátky do Edinburghu. Takže tvé přání se vyplní. Už vás nebudu obtěžovat.“ Jejich životy už nebyly jeho starost.

Strčil do lítacích dveří a po schodech pospíchal do bouřlivého větru. Přešel už Kenneth Street a procházel okolo občerstvení se smaženými rybami. Najednou za sebou uslyšel kroky. Spatřil Donnu, jak za ním utíká ulicí. Její matka stála na schodech policejní stanice. Volala jméno své dcery. Ale Donna ji ignorovala. Dívka doběhla k Finovi a bez dechu se zastavila. „Musím s vámi mluvit, pane Macleode.“

Servírka se žvýkačkou v puse jim ke stolku u okna přinesla dvě kávy. Z druhé strany skla duněl nepřetržitý proud aut na Cromwell Street. Bylo ještě šero a vítr hnal přístavem oblouky cínově šedého moře s bílými chocholkami.

Dívka si hrála se lžičkou. „Nevím, proč jsem si objednala kávu. Vlastně ji ani nemám ráda.“

„Objednám ti něco jiného,“ zdvihl Fin ruku, aby přivolal servírku.

„Ne, to je dobrý.“ Donna si dál pohrávala se lžičkou a otáčela šálkem v loužičce kávy, která se vylila na talířek. Fin si přidal cukr a trpělivě míchal. Jestli mu chce Donna něco říci, nechá ji, ať si sama zvolí kdy. Usrkl. Káva byla sotva vlažná. Konečně k němu dívka vzhlédla. „Vím, že vám moje matka řekla pravdu o tom, jak to bylo s panem Macritchiem.“ Na dívku, která křivě obvinila člověka ze znásilnění, měla Donna nezvykle upřímné oči. „A jsem si dost jistá, že i táta ví, že to byla lež.“

„Ví to.“

Vypadala překvapeně. „Tak to určitě víte, že táta ho nezabil.“

„Ani na okamžik jsem nevěřil, že by tvůj táta někoho zabil, Donno.“

„Tak proč ho zadržujete?“

„Nikdo ho nezadržuje. Pomáhá s vyšetřováním. Je to jen procesní postup.“

„Nechtěla jsem způsobit tyhle potíže.“ Kousla se do rtu a Fin viděl, že se usilovně snaží, aby se nerozplakala.

„Co jsi řekla Fionnlaghovi?“

Nutkání k pláči ji náhle přešlo. Ostražitě se na něj podívala. „Jak to myslíte?“

„Ví, že jsi těhotná?“

Svěsila hlavu, zavrtěla jí a zase si začala hrát se lžičkou. „Já… nedokázala jsem mu to říct. Ještě ne.“

„Takže neměl důvod, aby té tvé báchorce s Macritchiem nevěřil. Leda bys mu řekla něco jiného.“ Mlčela. „Řekla jsi mu to?“ Zavrtěla hlavou. „Takže věří, že tě Macritchie znásilnil.“

Pohlédla na něj očima plnýma rozhořčení. „Přece si nemůžete myslet, že by ho Fionnlagh zabil! Nikdy v životě jsem nepoznala mírnějšího člověka.“

„No, musíš přiznat, že jsi mu poskytla poměrně silný motiv. A má na sobě spoustu pohmožděnin, které se velmi zdráhá vysvětlit.“

Teď vypadala spíš zmateně než rozhořčeně. „Jak byste si něco takového mohl myslet o vlastním synovi?“

Fina na okamžik opustila veškerá rozvaha. Přehrál si, co dívka právě řekla, ale nemohl uvěřit, že to skutečně slyšel. Zastřeným hlasem se zeptal: „Jak to víš?“

Bylo jí jasné, že se karta obrátila. „Fionnlagh mi to řekl.“

Tohle prostě nebylo možné. „Fionnlagh to ví?“

„Celý život. Tedy aspoň co si pamatuje. Pan Macinnes mu před mnoha lety řekl, že není jeho syn. Fionnlagh si ani nevzpomíná kdy. Prostě to jen vždycky věděl.“ Do očí se jí vrátil rozhořčený výraz. „Plakal, když mi to vyprávěl. A já si říkala, že pro něj asi opravdu hodně znamenám. Protože to nikdy nikomu jinému neprozradil. Nikdy. A já si pomyslela – ty jo, on tohle říká jen a jen mně.“ Světlo, které v její tváři rozsvítila vzpomínka na ten okamžik, hned zase pohaslo. „Oba si myslíme, že určitě právě kvůli tomu ho jeho táta celé ty roky bil.“

Fin byl jako omráčený. V hrdle mu vyschlo. Zvedal se mu žaludek. „Jak to myslíš?“

„Jeho táta je těžká váha. A Fionnlagh, no, ani dneska to není žádný Schwarzenegger, viďte. Takže v tom pan Macinnes pokračuje.“

„Nerozumím.“ Určitě ji špatně pochopil.

„Čemu nerozumíte, pane Macleode? Fionnlagha jeho táta bije. Bije ho už celá léta. Nikdy tak, aby to bylo vidět. Ale chudák Fionnlagh měl zlomená žebra, jednou i ruku. Modřiny po celém hrudníku, na zádech, na nohou. Jako by pan Macinnes mstil činy otce na synovi.“

Fin zavřel oči a přál si, aby se z toho strašlivého snu probudil. Ale Donna ještě neskončila.

„Fionnlagh to vždycky skrýval. Nikdy to nikomu neřekl. Až do té noci, kdy… totiž, když jsme to spolu dělali. Viděla jsem to na vlastní oči. Tehdy mi to řekl. Jeho táta – on to tedy vlastně jeho táta vůbec není, že jo –, je to netvor, pane Macleode. Hrozný netvor.“

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

Nehoda na skále mi zkazila zbytek léta. Nejsem si jistý, jestli mi nezkazila i zbytek života. V nemocnici jsem strávil skoro týden. Utrpěl jsem prý těžký otřes mozku a hlava mě bolela ještě dlouhé měsíce. Doktoři se obávali fraktury lebky, ale rentgen ji neprokázal. Levou ruku jsem měl zlomenou na dvou místech a na víc než měsíc mi ji dali do sádry. Celé moje tělo byla samá modřina, a když jsem poprvé přišel k vědomí, skoro jsem se nemohl hýbat.

Marsaili za mnou chodila každý den, ale já o to moc nestál. Nevím proč, ale její přítomnost mě zneklidňovala. Asi ji ranilo, jak chladně jsem se choval. Veškerá její vřelost byla marná. Teta mě párkrát navštívila, ovšem moc účasti neprojevila. Tou dobou už určitě věděla, že umírá. Já se sice se smrtí setkal zblízka, ale podle doktorů jsem se měl zcela uzdravit. Tak proč by na mě měla mrhat svým soucitem?

Gigs přišel taky. Jen jednou. Matně si ho vybavuji, jak sedí u mého lůžka a upřeně se na mě dívá s ustaraným výrazem ve svých hlubokých modrých očích. Zeptal se mě, kolik si pamatuji z toho, co se přihodilo. Ale tehdy jsem byl ještě jako v mlhách. Mé vzpomínky na nedávné události byly fragmentární. Nezařazené výjevy. Artairův otec, jak vylézá ke mně na římsu. Jeho strach. Jeho tělo ležící na skalách pod útesem, moře natahující pěnivé prsty, aby si ho odneslo pryč. Celých těch čtrnáct dní bylo rozostřených, i zpětně jako bych se na ně díval skrze gázu. Za to mohl otřes mozku. Až postupem času se ta gáza prý rozptýlí a já budu moci zaostřit.

Nejjasněji si ze svého pobytu v nemocnici vzpomínám na to, že Artair za mnou vůbec nepřišel. Prvních pár dní jsem to neregistroval, ale jak jsem se zotavoval a začalo se hovořit o tom, že mě pustí domů, uvědomil jsem si, že za mnou nebyl. Ptal jsem se na to Marsaili a ta mi vysvětlila, že jeho matka je v hrozném stavu. Proběhl pohřeb pana Macinnese. Bez těla. Celou cestu ke hřbitovu nesli prázdnou rakev, tedy jen s hrstkou drahocenných osobních věcí. Bez těla je údajně těžké to uzavřít. Jelikož bylo jisté, že ho moře už nikdy nevydá, nechápal jsem, jak by se smrt pana Macinnese mohla vůbec kdy uzavřít, a začínal jsem se domnívat, že si možná Artair myslí, že to je má vina. Marsaili říkala, že podle ní to není otázka viny. Jen bolesti, prostřednictvím které se člověk vyrovnává se smrtí rodiče. Zrovna já bych to prý měl vědět. Což byla pochopitelně pravda.

Nejhůře jsem nesl proluku mezi návratem z nemocnice a odchodem na univerzitu. Mrtvé období plné dlouhých, prázdných dní. Září začalo a léto už skoro skončilo. Byl jsem těžce zkroušený tím, co se mi stalo na skále. Smrtí Artairova otce. Moje nadšení, že pojedu do Glasgow, ochladlo, ale upínal jsem se k naději, že můj odjezd na pevninu bude milníkem, po kterém se začnu cítit jinak. Že nějakým způsobem dokážu nechat všechno za sebou a začnu znovu s čistým štítem.

Uvědomil jsem si, že se vyhýbám Marsaili a lituji, že jsme si kdy v Glasgow domluvili společný pokoj. Tak nějak mi připadalo, že Marsaili patří k tomu, co musím nechat za sebou. A vyhýbal jsem se i problému s Artairem. Když se on nedokázal přimět, aby mě navštívil v nemocnici, já za ním rozhodně chodit nemínil.

Pokud nepršelo, vydával jsem se na dlouhé procházky po útesech. Kráčel jsem podél východního pobřeží na jih, kolem ruin dávné vesnice a kostela v Bilascleiteru až na dlouhou stříbřitou pláž v Tolastadhu, kde jsem hodiny sedával mezi písečnými dunami a díval se na moře. Jediný, koho jsem tam kdy potkal, byli pěší turisté z pevniny, jinak mi společnost dělaly jen tisíce mořských ptáků, kteří se z výšky vrhali do moře kolem útesů v průlivu Minch a potápěli se za rybami.

Když jsem se z takové procházky jednou vrátil, teta mi sdělila, že Artairova matka prodělala mrtvici. Podle tety na tom byla zle. A já věděl, že už se Artairovi nemůžu dál vyhýbat. Ruku jsem měl ještě v sádře, tak jsem nemohl jet na kole a šel jsem pěšky. Cesta, při níž si člověk přeje, aby nikdy neskončila, vždycky uběhne rychle. Sejít z kopce k Artairovu domovu trvalo jen chvilku. Tím absurdněji se jevilo, že jsem se sem nevydal už dřív.

Auto jeho mrtvého otce parkovalo na cestičce, kde ho zanechal, než odplul na An Sgeir. Pádná připomínka toho, že se nevrátil. Zaťukal jsem na zadní vchod a čekal dole na schodě se srdcem až v krku. Než se dveře otevřely, připadalo mi to jako celá věčnost. Objevil se v nich Artair a shlížel na mě. Byl strašlivě bledý, se šmouhami temných stínů pod očima. Zhubl. Díval se na mě lhostejně.

„Slyšel jsem o tvé mámě.“

„Pojď radši dál.“ Přidržel mi dveře a já vstoupil do kuchyně. V domě se ještě pořád vznášel pach starého tabáku z dýmky jeho otce. Další připomínka jeho nepřítomnosti. Byl tu cítit také nepříjemný zápach starého jídla. Ve dřezu se kupilo špinavé nádobí.

„Jak je jí?“

„Asi by bylo lepší, kdyby umřela. Ochrnula na polovinu těla. Ztratila hodně pohybových funkcí. Postihlo to řeč. Ačkoli doktoři si myslí, že tohle by se zlepšit mohlo. Pokud přežije. Až se vrátí z nemocnice, budu ji prý muset krmit lžící. Skoro určitě už nebude nikdy chodit.“

„Panebože. To je mi hrozně líto, Artaire.“

„Prý za to mohl ten šok ze smrti otce.“ Po těch slovech jsem se cítil ještě hůř, pokud to vůbec bylo možné. Ale Artair jen pokrčil rameny a pohlédl na mou sádru. „A jak je s tebou?“

„Pořád ještě mívám bolesti hlavy. Sádru mi sundají příští týden.“

„Tak to bude zrovna včas, abys mohl vypadnout do Glasgow,“ podotkl kousavě Artair.

„Nepřišel jsi mě navštívit do nemocnice.“ Tato slova jsem neformuloval jako otázku, ale oba jsme věděli, že se ptám proč.

„Měl jsem toho moc,“ řekl podrážděně. „Musel jsem zařizovat pohřeb. Vyřídit tunu administrativy. Víš vůbec, kolik byrokracie je kolem smrti?“ Ale odpověď neočekával. „Ne, samozřejmě že nevíš. Když ti umřeli rodiče, byl jsi teprve kluk. O tohle všechno se postaral někdo jiný.“

Jeho pichlavost mě rozzlobila. „Podle tebe za smrt tvého táty můžu já, že jo?“ vyhrkl jsem.

Podíval se na mě tak podivně, že mě to úplně zmátlo. „Gigs říká, že si z toho, co se stalo na skále, moc nepamatuješ.“

„Co si mám pamatovat?“ řekl jsem, pořád ještě vyvedený z míry. „Spadl jsem. Fajn, nevzpomínám si, jak přesně. Zapříčinila to asi nějaká maličkost. A tvůj táta vylezl ke mně na římsu a zachránil mi život. Jestli mě to činí odpovědným za jeho smrt, tak mea culpa. Je mi to líto. Nikdy v životě jsem ničeho nelitoval víc. Tvůj táta byl úžasný člověk. Vzpomínám si, jak mi tam na skalním výstupku říkal, že všechno dobře dopadne. A dopadlo. Ale ne pro něj. Vždycky mu budu vděčný, Artaire. Vždycky. Nejen proto, že mi zachránil život. Ale za to, že mi dal šanci k životu. Za všechny ty hodiny, které věnoval tomu, abych udělal zkoušky. Bez něj bych to nikdy nedokázal.“ Jen se to ze mě řinulo. Všechno to moje trápení a pocit viny.

Ještě dnes vidím, jak na mě Artair upřeně hleděl s tím podivným výrazem v očích. Nejspíš se rozhodoval, kolik viny si zasloužím, protože se zdálo, že dospěl k nějakému rozhodnutí – všechno napětí a vztek z něj vyprchaly, jako když z propíchnutého vředu vyteče hnis. Pak zavrtěl hlavou. „Nedávám ti to za vinu, Fine. Vážně ne. To jenom…“ A oči se mu zalily slzami. „Se smrtí táty je těžké se vypořádat.“ Rozechvěle se nadechl. „A teď ještě tohle.“ V beznaději pozdvihl ruce a zase je nechal klesnout.

Bylo mi ho tak líto, že jsem udělal něco, co nikdy dřív. Něco, co správní drsní chlapi z ostrova Lewis prostě nedělají. Objal jsem ho. Cítil jsem, jak ho to nejprve zaskočilo a na okamžik zaváhal, ale pak mé objetí opětoval a já na krku ucítil strniště jeho neoholeného obličeje a vzlyky, které otřásaly jeho tělem.

Do Glasgow jsme odjeli s Marsaili každý zvlášť na konci září a sešli jsme se v baru Curlers na Byres Road. Zavazadla jsme si nechali v bytě na Highburgh Road, ale potřebovali jsme ještě vyřešit některé věci. Já osobně jsem se musel postavit tváří v tvář svým citům – či jejich nedostatku – k Marsaili. Neuměl jsem to vysvětlit tehdy a neumím to ani dnes. Na An Sgeiru jsem unikl smrti, ale cosi ze mě na skále umřelo, jak to po letech vyjádřila Marsaili. Ona byla nějakým způsobem propojená s tím kouskem mě samého, který zmizel. Potřeboval jsem se znovu vybudovat a dorůst a nevěděl jsem jistě, kam do toho procesu Marsaili zapadá, pokud vůbec. Marsaili se tento problém jevil jednoduše: Chci, abychom byli spolu, nebo nechci? Musím se přiznat, že jsem zbabělec. Ukončování vztahů není moje silná stránka. Když se naskýtá možnost rychlého a čistého rozchodu, obvykle váhám a bojím se, že tomu druhému ublížím. Nakonec se to samozřejmě všechno zkomplikuje a člověk ublíží mnohem víc. Takže jsem neměl to srdce, nebo možná odvahu, říci jí, že je konec.

Místo toho jsme si dali pár skleniček a zašli na jídlo do čínské restaurace v Ashton Lane. Pili jsme víno, zakončili to několika brandy a do bytu jsme se vrátili opilí. Bydleli jsme v prostorném pokoji v přední části bytu, nejspíš původním obývacím pokoji. Byl tam vysoký strop s ozdobnými římsami a bohatě vyřezávaný krb se zavedeným plynem. Přes stromy hleděly ven na ulici velkolepé arkýřové vitráže. Po krátkém schodišti se šlo do společné koupelny a v zadní části bytu všem sloužila velká kuchyň s velikánským jídelním stolem a televizí, která stála u okna směřujícího do vnitřního dvora. Když jsme se vrátili, slyšeli jsme z kuchyně ostatní studenty, jak si povídají a pouštějí hudbu, ale ten večer jsme neměli náladu se družit. Šli jsme rovnou do svého pokoje a zamkli. Mezi listím prosakovalo světlo pouličních lamp a dopadalo mezi skvrnité stíny na podlaze. Ani jsme nezatáhli závěsy, rozložili jsme pohovku a svlékli se. Jestli se někdo díval, tak na nás z bytů na opačné straně ulice asi viděl. Ale nám to bylo jedno. Poháněni koktejlem alkoholu a hormonů jsme se vrhli do zběsilé soulože, krátké a intenzivní.

Zdálo se, že už je to dávno, co jsme se naposledy milovali na pláži v Port of Ness. Ta první noc v Glasgow naplnila tělesnou potřebu, ale jakmile bylo po všem, ležel jsem na zádech, zíral do stropu a pozoroval, jak se odraz světla pohybuje spolu s větrem v listí venku. Nebylo to jako dřív. Zanechalo to ve mně prázdnotu a vědomí, že je konec a že je jen otázkou času, kdy si to oba budeme muset přiznat.

Někdy, když člověk nechce, aby byl rozchod jeho vina, vykonstruuje situace, v nichž se tato vina může svádět na osud, nebo dokonce na třetí stranu. To platilo i v mém a Marsailině případě během prvního semestru na Glasgowské univerzitě. Dnes se ohlížím a pořádně nevím, kdo byl ten člověk, který žil v mém těle v průběhu těch podzimních týdnů směřujících k naší první zimě ve městě. Každopádně to byl agresivní mizera, náladový, se kterým se nedalo lehko vyjít. Příliš pil. Kouřil moc trávy. Když se mu zlíbilo, miloval se s Marsaili, a po zbytek času s ní zacházel jako se špinavým hadrem. Stydím se říci, že jsem ho znal nebo s ním měl cokoli společného.

Hodně jsem toho o sobě zjistil. Zjistil jsem, že mě humanitní vědy nijak zvlášť nezajímají. Ani získání diplomu. Vlastně mě nezajímalo vůbec žádné studium, tečka. Pomyslím-li na všechny ty hodiny, které se mnou chudák pan Macinnes promarnil! Tolik času a úsilí vniveč. Zjistil jsem, že představuji to, co Skoti z nížin nazývají slovem teuchter, křupan z vysočiny, kterého okamžitě prozradí nehezký ostrovní přízvuk, a já se rázně rozhodl ho vyhladit. Gaelsky nehovořícímu člověku podle všeho gaelština zněla absurdně, a tak jsem ji přestal používat k rozhovorům s Marsaili, i když jsme byli sami. Zjistil jsem, že se líbím dívkám, a zdálo se, že těch, které by se se mnou chtěly vyspat, rozhodně není nedostatek. V té době ještě AIDS poprvé neudeřil a sex byl stále velmi bezstarostný. Často jsem na nějaký večírek přicházel s Marsaili a odcházel s někým jiným. Když jsem se pak vrátil do našeho pokoje, našel jsem tam Marsaili sedět potmě. Nikdy by nepřiznala, že kvůli mně plakala, ale já viděl na jejím polštáři skvrny od řasenky.

Vše vyvrcholilo na konci prvního semestru. V pokoji u druhé strany předsíně bydlely dvě dívky. Jedné jsem se líbil. Nikdy se tím netajila, dokonce ani když u toho byla Marsaili, a ta ji za to nenáviděla. Jmenovala se Anita. Byla hezká, ale ani přes veškeré své snahy mě nikdy moc nezajímala. Stála o mě až moc. Jako Sine. A od toho jsem vždycky couval.

Jednou jsem se vrátil ze školy brzy. Vykašlal jsem se na přednášky a zašel do hospody. Většinu stipendia pro tento rok jsem už utratil, ale bylo mi to ukradené. Zatvrzele jsem se ubíral vstříc sebedestrukci. Panoval krutý mráz a oblohu nad městem obtěžkával sníh. Obchody přetékaly vánoční atmosférou. Rodiče zemřeli přesně dva týdny před Štědrým dnem a od té doby pro mě byly všechny Vánoce skličující a deprimující. Teta k tomu ještě přispěla, protože se nikdy nesnažila, aby mi je něčím ozvláštnila. Zatímco ostatní děti se na vánoční prázdniny každý rok těšily, já jim hleděl vstříc s pocitem hrůzy. A všechna ta komercí motivovaná, neupřímná atrapa velkoměstského veselí, všechna ta světla a stromečky a nevkusně přezdobené výlohy, donekonečna omílané koledy v obchodech a hospodách jako by můj pocit vykořeněnosti jen umocňovaly.

Když jsem se vrátil do bytu, byl jsem přiopilý a užíral jsem se sebelítostí. Anita seděla sama v kuchyni. Zrovna balila joint a vzhlédla, ráda, že mě vidí.

„Nazdar, Fine. Podařilo se mi sehnat super matroš. Dáš si?“

„Jasně.“ Pustil jsem televizi. Dávali nějaký ohavný, gaelsky dabovaný animovaný film, zapadlý v odpoledním vysílání na BBC2. Bylo zvláštní slyšet někoho mluvit gaelsky. A přestože hlasy patřily jen kresleným postavičkám, přepadl mě stesk po domově.

„Ty jo,“ podotkla Anita, „nechápu, jak tomu můžeš rozumět. Zní to jako rychlonorština.“

„Vyliž si prdel,“ řekl jsem jí gaelsky.

Usmála se. „Hej! Cos to řekl?“

„Řekl jsem, že tě chci ošukat.“

Provokativně zdvihla jedno obočí. „Co by tomu řekla Marsaili?“

„Marsaili tu není.“

Zapálila si joint a zvolna a dlouze z něj potáhla. Pak ho podala mně. Pozoroval jsem, jak jí z úst pomalu vytéká dým, a potáhl jsem také. Když jsem konečně kouř vydechl, zeptal jsem se: „Už se s tebou někdo miloval gaelsky?“

Zasmála se. „Gaelsky? Jak to myslíš?“

„Kdyby jo, neptala by ses.“

Vstala, vzala mi cigaretu z ruky, naplnila si ústa kouřem a přitiskla je na moje, aby se se mnou podělila. Ucítil jsem, jak se mi o hruď opírají její ňadra, a její volná ruka mi vklouzla mezi nohy. „Co kdybys mi to předvedl?“

Kdybychom místo ke mně šli do pokoje k ní, mohlo to dopadnout jinak. Ale s alkoholem, marihuanou a dívčí rukou v kalhotách mi to bylo dost jedno. Postel zůstala od rána neustlaná. Zapálil jsem plynový krb, svlékli jsme se a vlezli do stejných peřin, ve kterých jsem předchozí noc spal s Marsaili. Byla zima, tiskli jsme se k sobě, abychom se zahřáli, a já k ní tiše promlouval gaelsky.

„To je, jako kdybys mě zaklínal,“ řekla. A svým způsobem ano. Čaroval jsem jazykem svého otce. A jeho otce. Mámil jsem, přemlouval, sliboval jsem jí věci, které jsem nemohl splnit. Pronikl jsem do ní a ona přijala mé semeno. Samozřejmě používala antikoncepci, takže padlo na skalnatou půdu. Ale na okamžik to byl únik. Ne pro ni. Pro mě. Příležitost znovu se spojit s tím Finem Macleodem, kterým jsem kdysi býval. Svoboda být tím klukem, který kdysi mluvil jen gaelsky. Svoboda dotknout se svých předků a chvíli s nimi setrvat. Ale ve skutečnosti to působila nejspíš jen ta marihuana.

Nevím přesně, kdy jsem zaregistroval, že ve dveřích stojí Marsaili. Ale když jsem si jí všiml, prudce jsem vzhlédl. Tvář měla křídově bílou.

„Co je?“ zeptala se Anita a pak ji uviděla také.

„Co kdyby sis posbírala svoje oblečení a šla,“ vyzvala ji velice tiše Marsaili.

Anita se podívala na mě a já přikývl. Ostentativně našňupnutě vylezla z postele, vzala si věci a odpochodovala do svého pokoje. Marsaili za ní zavřela dveře. V očích měla pohled psa, kterého právě kopl jeho pán. Zradu, bolest, zhroucenou důvěru. Věděl jsem, že neexistuje nic, co bych mohl říct.

„Víš, nikdy jsem ti to neřekla,“ promluvila, „ale jediný důvod, proč jsem se přihlásila na univerzitu, byl ten, že jsem věděla, že ses přihlásil ty.“ A já si uvědomil, že to muselo být ještě před naším setkáním na Great Bernera. Pomyslel jsem na dopis, který mi poslala a v němž mě přemlouvala, abych na závěrečném bálu netancoval s Irene Davisovou. Na dopis podepsaný „Holka z farmy“. A v tu chvíli jsem pochopil, že mě nikdy nepřestala milovat. Celá ta léta. Už jsem se jí nedokázal dívat do očí a musel jsem se odvrátit. Protože jsem konečně pochopil, co jsem svou krutostí a sobectvím způsobil. Vyrval jsem jí naději. Naději, že mě jednoho dne získá zpět. Že opět nalezne toho starého Fina. Nevěděl jsem, kam se poděl, o nic lépe než ona a nejsem si jistý, zda jsem měl vůbec sám nějakou naději, že bych ho mohl najít.

Chtěl jsem jí povědět, že je mi to líto. Obejmout ji, říkat, že všechno dobře dopadne. Tak jak mi sliboval pan Macinnes tam na skalní římse. Ale věděl jsem, že to dobře nedopadne, a ptal jsem se sám sebe, zda to věděl i on.

Marsaili už nic neřekla. Vzala z vršku skříně kufr a začala si balit oblečení.

„Kam chceš jít?“

„Domů. Zítra pojedu vlakem do Inverness a pak autobusem do Ullapoolu.“

„Kde budeš spát?“

„Nevím. Rozhodně ne v tomhle domě.“

„Marsaili…“

„Přestaň, Fine!“ přerušila mě prudce. Pak jemněji a zastřeným hlasem dodala: „Přestaň.“

Seděl jsem na okraji postele, pořád ještě nahý, zuby mi cvakaly zimou a díval jsem se, jak si balí. Když byla hotová, vklouzla do kabátu a odtáhla kufr do předsíně. Bez jediného slova za sebou zavřela a za chvíli jsem slyšel, jak se hlavní dveře otevřely a pak zabouchly.

Došel jsem k oknu a pozoroval, jak se vláčí ulicí k Byres Road. Ta holčička, která si vedle mě sedla první školní den a nabídla, že mi bude překládat. Tatáž holčička, která ukradla můj polibek mezi balíky sena ve stodole mealanaiské farmy a vzala na sebe vinu, když jsem upustil bonbony v kostele. Po všech těch letech jsem jí zasadil ránu, která se nemohla zahojit, a vypudil jsem ji ze svého života. Pak se začaly sypat veliké, vypasené vločky sněhu, ve kterých zmizela, dřív než došla k semaforům.

Na ostrov jsem se vrátil od té doby už jen jednou, a to v dubnu následujícího roku, kdy teta náhle zemřela. „Náhle“ říkám jen proto, že mě ta zpráva zastihla jako blesk z čistého nebe. Ve skutečnosti to však byl vleklý a pomalý odchod táhnoucí se několik měsíců. Netušil jsem, že je nemocná, ačkoli se ukázalo, že jí našli zhoubný nádor už v létě. Chemoterapii odmítla se slovy, že žila dlouhý a šťastný život, pila nejlepší vína a kouřila nejlepší cigarety, spala s těmi nejžádanějšími muži (a několika ženami) a bezuzdně utrácela jejich peníze. Nač si kazit posledních šest měsíců? Nakonec to bylo měsíců téměř devět, z nichž většinu strávila v bolestech, o samotě, v mrazivém chladu své poslední zimy.

Do Ness jsem přijel autobusem a Crobostem jsem vyšel ke starému bílému domu na vrchu u přístavu. Byl větrný jarní den, ale ve větru, který se prosmekával mrtvou trávou, jsem cítil určitou vlídnost a ve vodnatém slunečním svitu, který se periodicky prodíral spěchajícími hordami mraků, zase hřejivost.

V domě se ještě držel lezavý chlad zimy, pach vlhkosti a dezinfekce. Barevné vázy se sušenými květinami, fialově vymalované zdi, růžové a oranžové látky z dob tetiných nejlepších let se zdály neutěšené, laciné, nevkusné. Teta jim něčím dodávala energii a bez ní působily spíš pouťově. V domě byla vždy intenzivně cítit její přítomnost, bez ní byl naopak intenzivně prázdný.

Na roštu, kde rozdělala svůj poslední oheň, ještě ležel popel a vyhořelé uhlíky, šedé a neskutečně chladné. Dlouho jsem seděl v jejím křesle, zíral do krbu a přemýšlel o letech, která jsem s ní prožil. Bylo pozoruhodné, jak málo vzpomínek mi na ni za ten čas zůstalo. Jaké podivné, studené dětství jsem měl.

Ve svém pokoji jsem našel všechny hračky, které teta nacpala do krabic a ty naskládala do skříně – smutná připomínka minulosti, na niž jsem se co nejusilovněji snažil zapomenout. Vzpomněl jsem si na slova svatého apoštola Pavla z listu Korintským: „Dokud jsem byl dítě, mluvil jsem jako dítě, smýšlel jsem jako dítě, usuzoval jsem jako dítě; když jsem se stal mužem, překonal jsem to, co je dětinské.“ Hodiny strávené o nedělích v crobostském kostele zanechaly své stopy. Snesl jsem hračky do přízemí a nechal je u popelnice.

Neměl jsem ponětí, co mám udělat s tetinými věcmi. Šel jsem do ložnice a otevřel skříň. Její šaty visely v mlčenlivých řadách a jejich barvy byly zastřené stínem smrti. Schovávala si i kalhoty, sukně a halenky, které už nemohla obléct. Jako kdyby někde chovala naději, že jednoho dne znovu nalezne tu ženu, kterou byla v šedesátých letech. Mladou, štíhlou, atraktivní, s celým životem před sebou.

Nechtěl jsem v tom domě strávit ani jedinou noc. Ale neměl jsem kam jít, a tak když padla tma, zapálil jsem oheň, zabalil se do deky a spal v křesle u krbu. Potácel jsem se mezi podivnými sny, v nichž pan Macinnes s tetou tancoval na prázdném parketu.

Probudilo mě bušení na dveře. Venku byl bílý den. Podíval jsem se na hodinky a zjistil, že jsem spal skoro deset hodin. Někdo klepal. Šel jsem otevřít zabalený do deky, mhouřil jsem oči v záři slunce a mžoural jsem do očí ženě, jejíž jméno znělo Morag. Myslím, že to byla dcera tetiny sestřenice, ale mnohem starší než já. Nejsem si jistý, jestli jsem ji od pohřbu rodičů kdy viděl.

„Fine! Já si říkala, že to budeš určitě ty. Ucítila jsem kouř, tak jsem poznala, že je někdo v domě. Mám klíč, ale nechtěla jsem si otevřít, když tu někdo je. Víš, že je dnes pohřeb?“

Unaveně jsem přikývl a vzpomněl si, že teta pro Morag nikdy neměla dobré slovo. Ale jak se ukázalo, byla to právě Morag, která zařídila všechno kolem pohřbu, protože nablízku nikdo jiný nebyl. „Pojď dál.“

A Morag vyřešila i můj problém s tetinými věcmi. Něco z toho se prý může hodit její rodině, a co ne, to odveze do charity ve Stornoway. „Víš, že někdo vyhodil všechny tvé staré hračky?“ řekla rozhořčeně. „Našla jsem je u popelnice. Naložila jsem je do kufru, aby neskončily na smetišti.“ A nějaké dítě, pomyslel jsem si, si kolem nich vybuduje nové vzpomínky. Doufal jsem jen, že budou šťastnější než ty moje.

Do kostela moc lidí nepřišlo. Pár vzdálených příbuzných, skalní vesničané, kteří chodili na všechny pohřby, hrstka všetečných sousedů, kteří byli zvědaví, jestli se třeba nedozvědí něco víc o podivínské staré ženě, která žila v hrdé samotě bílého domu u přístavu. Teprve když jsem vstal a otočil se k východu – v uších mi ještě doznívaly gaelské žalmy –, zahlédl jsem Artaira s Marsaili, jak se vytratili ze zadní lavice a vyšli ven. Museli vědět, že sedím vepředu, a přesto se rychle otočili a odešli, skoro jako by se mi vyhýbali.

Ale o patnáct minut později stáli v hloučku pozůstalých před domem na útesu, kde jsme se shromáždili, abychom odnesli křehké ostatky mé tety na jejich poslední cestu. Artair mě pozdravil kývnutím a stiskem ruky a následně jsme se ocitli bok po boku, když jsme zdvihli rakev z opěradel židlí umístěných venku na asfaltové cestě. Jsem si jistý, že rakev vážila víc než teta. Viděl jsem, že Marsaili stojí ve skupině žen, které přihlížely, jak se muži vydávají na dlouhý pochod ke hřbitovu. Tentokrát jsem její pohled zachytil, ale jen na okamžik. Rychle sklopila oči k zemi, jako by ji přemohl zármutek. Mou tetu znala jen trochu a ráda ji měla ještě méně. Takže nad ní truchlit nemohla.

Teprve poté, co jsme tetu uložili do země a zanechali hrobníky, aby ji zasypali, na mě Artair poprvé promluvil. Pár se nás trousilo mezi náhrobky zpátky ke hřbitovní bráně, pod nápory větru, který se na nás vrhal od Atlantiku. Artair se zeptal: „Co univerzita?“

„Není tak dobrá, jak se říká, Artaire.“

Kývl, jako by rozuměl. „Líbí se ti dole v Glasgow?“

„Je to tam fajn. Lepší než tady.“

Došli jsme k bráně, aniž bychom řekli něco dalšího. Nechali jsme projít ostatní a já počkal, až Artair bránu zavře. Obrátil se, díval se na mě, a než promluvil, připadalo mi to jako celá věčnost. „Něco bys měl vědět, Fine.“ Zhluboka se nadechl a já slyšel, jak mu chrčí na průduškách. „Marsaili a já jsme se vzali.“

Nevím proč – totiž, neměl jsem na to právo –, ale pocítil jsem horký nával hněvu a žárlivosti. „Vážně? Gratuluju.“

Artair pochopitelně věděl, že to nemyslím upřímně. Ale co jiného jsem měl říci? „Díky,“ přijal s kývnutím mé blahopřání. A vydali jsme se přes machair za ostatními.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

I

Marsaili byla venku u rašeliny a plnila jí kbelík. Na sobě měla džíny, holínky a tlustý vlněný svetr. Vlasy si pro tentokrát nechala rozpuštěné, vlály jí kolem obličeje. Jelikož foukal severní vítr, neslyšela, že nahoře na cestičce zastavilo Finovo auto. Maličké daewoo barvy zvratků, které si levně vypůjčil na jeden den. Níže pod nimi se podél celého pobřeží v zuřivých bílých girlandách tříštilo moře – napínalo své síly před bouří, která se na severozápadě šikovala jako vojenská invaze.

„Marsaili.“

Vstala, vylekaná hlasem, který se ozval vedle jejího ramene, a prudce se otočila. Pohled na Fina ji nejprve překvapil, ale to, co spatřila v jeho obličeji, ji vyděsilo. „Fine, co se přihodilo?“

„Musela jsi vědět, že toho kluka mlátí.“

Marsaili zavřela oči a upustila kbelík. Rašelina se rozsypala do trávy. „Snažila jsem se to zastavit, Fine. Opravdu snažila.“

„Ne dost.“ Jeho tón byl tvrdý, obviňoval.

Otevřela oči a on viděl, jak se v nich slévají slzy a chystají se přetéci. „Nedokážeš si představit, jaký je. Když byl Fionnlagh malý a já uviděla ty modřiny, nemohla jsem tomu nejdřív uvěřit. Myslela jsem si, že to byla nějaká nehoda. Ale takové nehody se nemůžou stávat donekonečna.“

„Proč jsi ho nesebrala a Artaira neopustila?“

„Zkusila jsem to, věř mi, že ano. Chtěla jsem. Ale vyhrožoval, že když ho opustím, bude nás pronásledovat. Že si nás najde, ať půjdeme kamkoli. A Fionnlagha zabije.“ Její oči zoufale pátraly po Finovu porozumění. Ale ten byl jako kámen.

„Něco jsi udělat mohla!“

„Ano. Zůstala jsem. A udělala jsem všechno pro to, abych ho zastavila. V mé přítomnosti se to nikdy nedělo. Tak jsem se snažila být pořád nablízku. Chránit Fionnlagha, poskytovat mu bezpečí. Ale to nešlo vždycky. Nebohý Fionnlagh. Byl tak úžasný.“ Slzám už nic nebránilo a stékaly jí po tvářích. „Přijímal to, jako kdyby to očekával. Nikdy neplakal. Nikdy nežaloval. Prostě to jen akceptoval.“

Fin si uvědomil, že se třese. Zuřivostí a bolestí. „Proboha, Marsaili, proč?“

„Já nevím!“ téměř na něj křičela. „Jako kdyby se mi z nějakého důvodu chtěl pomstít. Ať už se tam na skále stalo cokoli… cokoli, co mi nechceš prozradit ani ty, ani on, změnilo ho to k nepoznání.“

„Vždyť víš, co se tam stalo, Marsaili!“ Fin pozdvihl paže v zoufalém gestu a pak je zase nechal bezradně klesnout.

Zavrtěla hlavou. „Ne, nevím.“ A dlouze a tvrdě se na něj podívala. Jeho zatvrzelost jí nešla do hlavy. „Změnilo nás to všechny, ty to víš, Fine. Ale Artaira nejhůř. Nejdřív jsem si to neuvědomila. Myslím, že to přede mnou skrýval. Ale když se pak narodil Fionnlagh, začalo to z něj vytékat jako jed.“

Finovi se v kapse rozezněl mobil. Melodie „Scotland the Brave“. Veselá a rozverná. V této situaci absurdní a nepatřičná. Zírali na sebe a směšný vyzváněcí tón vibroval vzduchem. „Tak zvedneš konečně ten pitomý telefon?“

Na ostrově Finovo číslo nikdo neměl. Takže to musel být někdo z pevniny. „Ne.“ Počkal, až se ozve hlasová schránka, a když vyzvánění utichlo, ulevilo se mu.

„Co teď?“ otírala si Marsaili z obličeje slzy hřbetem ruky, který po sobě zanechával šmouhy od rašeliny.

„Já nevím.“ Fin viděl v jejích očích vyčerpanost. Roky soužití s Artairem z nich vymlely všechen život. Viděl v nich vinu za všechno to bití, které musel její syn vytrpět, za bití, kterému nedokázala zabránit. Znovu se ozvalo vyzvánění. „Panebože!“ Chňapl do kapsy po telefonu, prudce zmáčkl symbol sluchátka a přirazil si ho k uchu. Hlasová schránka ho informovala, že má nový vzkaz. Netrpělivě poslouchal a uslyšel známý hlas, který teď byl však natolik mimo kontext, že mu trvalo několik vteřin, než ho poznal.

„Máš tolik práce, že ani nemůžeš zvednout ten zatracenej telefon? Doufám, že někde lovíš našeho vraha.“ Byl to patolog. Profesor Angus Wilson. „Jestli ne, tak tu pro tebe mám něco, co by ti mohlo pomoct. Bude to ve zprávě, ale říkal jsem si, že bych ti mohl dát takové malé echo předem. Ta prázdná tableta, kterou jsme našli ve zvratcích vraha, obsahovala perorální formu kortikosteroidu známého pod názvem prednison. Běžně se používá k léčbě bolestivých kožních alergií. Ale je také velice efektivní k tlumení zánětu dýchacích cest, takže se často předepisuje astmatikům. Tudíž bych navrhoval, abys měl oči na stopkách a hledal buď někoho s pořádnou vyrážkou nebo perzistujícím astmatem. Šťastný lov, amigo.“ Hlasová schránka mu sdělila, že nemá žádné další zprávy.

Fin se divil, proč se pod ním země nerozestoupí, aby ho spolkla. Všechno v jeho světě se právě zhroutilo. Proč by ho tedy země měla ještě držet? Zavěsil a nechal telefon sklouznout zpátky do kapsy.

„Fine?“ Marsaili byla vyděšená. Slyšel to na jejím hlase. „Fine, co se stalo? Jsi bledý jako stěna.“

Díval se na ni, ale neviděl ji. Stál v boudě v Port of Ness. Sobotní večer po setmění, uvnitř jsou dva muži. Jedním z nich je Angel Macritchie. Ten druhý vkročí do měsíčního světla. Artair. Fin netuší, proč tam jsou, ale když se Macritchie odvrátí, Fin vidí, jak se ve světle otevřeného okénka mihne cosi jako železná trubka či dřevěná tyč, která udeří Angela do hlavy. Mohutný muž klesá na kolena a kácí se na tvář. Artair je vzrušený a zrychleně dýchá. Pokleká a převrací muže na záda. Pohnout mrtvým tělem je těžší, než předpokládal. Něco zaslechne. Zvuky z vesnice. Jsou to hlasy? Možná jen vítr. Zmocňuje se ho panika a spolu s ní se začínají svírat jeho dýchací cesty. Žaludek zareaguje tím, že vypudí svůj obsah ústy. Reflexivní reakce. Na Angela Macritchieho. Artair šátrá v kapse po prášcích, jeden spolkne a mezitím, co stále ještě vkleče čeká, až prášek začne působit, inhaluje ze svého spreje. Tmou chroptí jeho dech. Pomalu může zase volněji dýchat a zaposlouchá se do zvuku, který ho vyděsil a spustil záchvat. Nic však neslyší, a tak se vrací ke svému úkolu. Sevře prsty kolem hrdla toho statného muže. A tiskne. Teď ho tlačí čas. Musí si pospíšit, aby stihl provést vše, co zamýšlí.

Fin pevně zavřel oči a pokusil se z nich výjevy vytlačit. Když je opět otevřel, viděl zmatenou Marsaili. „Pro všechno na světě, Fine, mluv se mnou!“

Za chvíli se mu vrátil hlas, ale zněl slabě a zastřeně. „Pověz mi o Artairovu astmatu.“

Zamračila se. „Jak to myslíš, o astmatu?“

„Pověz mi to.“ Jeho hlas nabýval na jistotě. „Zhoršilo se?“

Udiveně vrtěla hlavou a nechápala, proč jí pokládá tak idiotské otázky. „Ano,“ potvrdila. „Stávala se z toho noční můra. Záchvaty byly čím dál horší, až mu předepsali novou léčbu.“

„Prednison?“

Zaskočeně sklonila hlavu k rameni a její modré oči potemněly. Možná předtuchou. „Jak to víš?“

Vzal ji za paži a táhl ji k domu. „Ukaž.“

„Fine, o co tady jde?“

„Prostě mi to ukaž, Marsaili.“

Vešli do koupelny a ona otevřela zrcadlovou skříňku na stěně nad umyvadlem. Lahvička stála na horní poličce. Fin ji vzal a otevřel. Byla skoro plná.

„Proč si ji s sebou nevzal?“

Marsaili byla bezradná. „To netuším. Možná má ještě jednu.“

Fin na to nechtěl ani pomyslet. „Má nějaké místo, kam si schovává soukromé dokumenty? Takové, které ti nikdy neukazuje?“

„Nevím.“ Zamyslela se. V tom rozrušení se soustředila jen s obtížemi. „Ve starém psacím stole jeho otce je šuplík, který vždycky zamyká.“

„Ukaž mi ho.“

Stůl byl přistrčený k oknu v bývalé pracovně pana Macinnese a pohřbený pod lavinou papírů, časopisů a drátěných přihrádek se zaplacenými a nezaplacenými účty. Fin tu předtím jednu noc spal, ale ani si ho nevšiml. Kůží potaženou židli, která ke stolu původně patřila, nikde neviděl. Mezi postranními šuplíky byla zastrčená stará kuchyňská židle. Fin ji vytáhl a posadil se. Zkusil otevřít levou zásuvku. Vysunula se a objevil se kapsový pořadač plný papírů k domácnosti. Fin jím rychle prolistoval, ale nic ho nezaujalo. Vyzkoušel pravou zásuvku. Byla zamčená.

„Máš klíč?“

„Ne.“

„Tak nějaký velký šroubovák. Nebo dláto.“

Marsaili se beze slova otočila a odešla z pokoje. Za pár okamžiků se vrátila s velkým, masivním šroubovákem. Fin ho vzal, vrazil ho mezi šuplík a stojnu stolu a páčil vzhůru, až se dřevo rozštíplo a zámek se zlomil. Zásuvka se otevřela. V ní na zabudovaném držáku visely závěsné pořadače. Účty, investice, dopisy. Novinové články stažené z internetu. Fin se zarazil a uslyšel svůj vlastní dech. Krátký, mělký. Vysypal články na pracovní desku stolu. Herald, Scotsman, Daily Record, Edinburgh Evening News, Glasgow Evening Times. Všechny z května či začátku června. „Mrtvola s rozříznutým břichem nalezena na Leith Walk“, „Edinburský Rozparovač“, „Uškrcená a zohavená oběť“, „Smrt ve stínu kříže“, „Policejní výzva občanům ohledně informací o vraždě na Leith Walk“… Přes dvacet článků za období tří týdnů, kdy noviny o kauze informovaly nejhorečněji. Pak titulní stránky místo ní ovládlo hrozící zvyšování obecní daně.

Fin udeřil pěstí do stolu, ze kterého se na zem sesunul štos časopisů.

„Pro Kristovy rány, Fine, řekni mi, co se tady děje!“ Do Marsailina hlasu se začínal vkrádat náznak hysterie.

Fin nechal hlavu klesnout do dlaní a křečovitě zavřel oči. „Artair zavraždil Angela Macritchieho.“

V pokoji zavládlo ticho tak intenzivní, že bylo téměř hmatatelné. Prodral se jím tenký a vyděšený Marsailin hlas: „Proč?“

„Jedině tak měl jistotu, že mě přivede zpátky na ostrov.“ Fin mávl rukou nad výtisky článků a několik z nich se s třepotáním vzneslo do vzduchu. „Noviny byly té edinburské vraždy plné. Se všemi barvitými detaily. I s tím, že vedu vyšetřování. Takže když se objeví další tělo tady na Lewisu, zavražděné stejně vyšinutým způsobem, jaká je pravděpodobnost, že se do toho někdy vložím já? Obzvlášť když bude obětí někdo, s kým jsem chodil do školy? Možná to byla hazardní sázka. Ale vyplatila se. Tady mě má.“

„Ale proč? Ach, Fine, nemůžu ani uvěřit, že mi tohle vůbec říkáš. Proč by chtěl, abys sem přijel?“

„Aby mi řekl o Fionnlaghovi. Abych se dozvěděl, že je to můj syn.“ Hlavou mu prolétlo, co říkala Donna Murrayová: Jako by mstil činy otce na synovi.

Marsaili těžce dosedla na okraj postele a zakryla si obličej dlaněmi. „Já ničemu nerozumím.“

„Říkala jsi, že ti připadalo, že Artair Fionnlagha bije, aby se ti pomstil. Ale on se nemstil tobě. To mně se mstil. Celé ty roky, kdy mlátil to ubohé dítě. Celou tu dobu jsem to byl já, koho bil, koho kopal. A bylo pro něj důležité, abych se to dozvěděl, než…“ Hrůzou se zarazil, aby nemusel svou myšlenku vyslovit.

„Než co?“

Fin se k Marsaili zvolna otočil. „Klidně policii poskytl vzorek své DNA, protože věděl, že až zjistíme, že je vrahem on, bude už na skále. Že bude příliš pozdě na to ho zastavit.“

Marsaili prudce vstala, jak jí náhle došlo, kam míří. „Přestaň, Fine! Přestaň!“

Zavrtěl hlavou. „Proto si s sebou ani nebral prášky. Proč by si je taky bral, když už se nemíní vrátit?“

Podíval se na hodinky, vstal a shrábl novinové články zpátky do pořadače. Venku se zdvihal vítr. Dohlédl odtud až na pobřeží, kde se vlny tříštily o skaliska a zpěněné se stahovaly zpět. Obrátil se ke dveřím, ale Marsaili ho chytila za paži.

„Kam jdeš?“

„Jdu se pokusit zabránit tomu, aby zabil našeho syna.“

Marsaili se silně zakousla do spodního rtu a snažila se potlačit vzlyky, které ji skoro dusily. Po tvářích se jí koulely slzy. „Proč, Fine? Proč by to chtěl udělat?“

„Protože mě z nějakého důvodu chce zranit, Marsaili. Způsobit mi větší bolest, než jakou dokážu unést. Určitě ví, že už jsem jednoho syna ztratil.“ A na Marsailiných očích poznal, že to nevěděla. „Existuje lepší způsob, jak mě dorazit, než že zabije i toho druhého?“ Vytrhl se jí, ale ona ho následovala ke dveřím a chytila ho znovu.

„Fine, podívej se na mě.“ V jejích slovech bylo cosi naléhavého. Otočil se k ní a v jejím výrazu spatřil intenzitu té prosby. „Než odejdeš… musím ti něco říct.“

II

Na okna zasedací místnosti vyhrazené vyšetřování případu bušil déšť a přes přístavní střechy zcela znemožňoval výhled na polorozpadlý Lews Castle na druhé straně zálivu. U pracovních stolů sedělo přes dvacet policistů. Všichni hleděli na Fina. Až na George Gunna a pár dalších, kteří hovořili do telefonu. Šéfinspektor Smith byl brunátný rozčilením. Osprchoval se a převlékl. Vlasy měl uhlazené pomádou a už byl zase cítit Brutem. V místnosti platil sice za klíčovou postavu, ale hlavní roli ve vyšetřování mu sebral Fin. Netvářil se zrovna vesele, nicméně v dané situaci moc na vybranou neměl.

„Dobrá, uznávám, že tenhle Artair Macinnes pravděpodobně bude náš vrah,“ připustil.

„Jeho DNA to potvrdí,“ dodal Fin.

Smith podrážděně pohlédl na novinové články rozprostřené na nejbližším stole. „A podle vás napodobil vraždu na Leith Walk proto, aby vás přilákal zpátky na ostrov.“

„Ano.“

„Aby vám řekl, že jeho syn je ve skutečnosti váš.“

„Ano.“

„A aby ho pak zabil.“

Fin přikývl.

Smith chvíli nechal viset ve vzduchu napětí. „Proč?“

„Řekl jsem vám, co se přihodilo na An Sgeiru.“

„Před osmnácti lety tam zahynul jeho otec, když vás zachraňoval na útesech. To si vážně myslíte, že je to po takové době dostatečná motivace k tomu, aby spáchal dvě vraždy?“

„Nedokážu to vysvětlit.“ Finovo zoufalství začínalo překypovat ve vztek. „Vím jenom, že toho kluka celý život mlátil, a když mi teď řekl, že jsem jeho otec, chce ho zabít. Jedné vraždy se už dopustil, aby mě dostal sem. Myslím, že ve světle těchto důkazů to nikdo nemůže popírat.“

Smith si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Nehodlám riskovat životy svých mužů tím, že je uprostřed bouře pošlu na nějakou skálu padesát mil odtud kdesi v Atlantiku.“

Gunn zavěsil a otočil se i se židlí. „Poslední hlášení pobřežní hlídky o počasí, pane šéfinspektore. Vítr o rychlosti silné vichřice v oblasti An Sgeiru, a bude hůř.“ Téměř omluvně pohlédl na Fina. „Prý je naprosto vyloučené, aby se jim za těchto podmínek na skále podařilo přistát s vrtulníkem.“

„Vidíte,“ řekl s úlevou Smith. „Budeme muset počkat, až se vichřice utiší.“

Gunn pokračoval: „Velitel přístavu potvrdil, že Purpurový ostrov se z An Sgeiru vrátil. Přirazil asi před hodinou.“

„Ani žádnou loď nehodlám žádat, aby vyplula v těchto podmínkách!“

Do místnosti vešel policista v uniformě. „Pane.“ Jeho obličej byl jako vytesaný z neoblomného křemene. „Nemůžeme se spojit s vysílačkou lovců guga.“

„V tom případě je něco hodně špatně,“ zareagoval Fin. „Gigs vždycky udržuje komunikační kanál v provozu. Vždycky.“

Smith se podíval na policistu, zda to potvrdí, a ten přikývl. Šéfinspektor vzdychl a pokrčil rameny. „Ani tak nemůžeme do zítřka nic podniknout.“

„Zítra ten kluk už může být mrtvý!“ zvolal Fin a okamžitě pocítil, jak celá místnost ztichla.

Smith zdvihl prst a přiložil si ho ke špičce nosu. Podivné, výhrůžné gesto. Jeho hlas zněl jako tiché vrčení: „Teď kráčíte po velice tenkém ledu, Macleode. Ten případ se vás už netýká, vzpomínáte?“

„Ovšemže se mě týká! Vždyť jsem, do prdele, přímo jeho středobod.“ A otočil se a rozrazil křídlové dveře na chodbu.

Než Fin došel na konec Church Street a zahnul na Cromwell Street, byl promočený až na kůži. Větrovka s kapucí ochránila horní polovinu těla, ale kalhoty se mu lepily na nohy a obličej mu ztuhl pod náporem ledového deště, který se hnal od vřesoviště. Zastavil se ve vchodu do zeleně natřeného obchodu s dárkovými předměty, aby si alespoň trochu ulevil. Zpoza výlohy na něj zvědavě zíraly třiceticentimetrové repliky lewiských šachových figurek, skoro jako kdyby s ním soucítily. Vyhrabal z kapsy mobil a vytočil číslo do zasedací místnosti, vzdálené teď dvě stě metrů zpátky ulicí. Hovor přijal nějaký policista.

„Chci mluvit s Georgem Gunnem.“

„Můžu mu vyřídit, kdo volá?“

„Ne.“

Krátká odmlka. „Okamžik.“

Pak se ozval Gunnův hlas: „Detektiv konstábl Gunn.“

„Georgi, to jsem já. Můžete mluvit?“

Chvíli ticho. „Spíš ne.“

„Nevadí, tak jen poslouchejte, Georgi. Potřeboval bych, abyste mi prokázal laskavost. Velkou laskavost.“

III

Trawler se zdvihal a klesal s příbojem ve vnitřním přístavu, skřípal a napínal lana. Na přední palubě se sem a tam kutálel červený plastový kbelík. Řetězy se houpaly, chřestily a odíraly se o sebe a každičká součást takeláže vibrovala a naříkala ve větru. Na okna kormidelníkovy budky tloukl déšť a na sedadle sedřeném léty používání – na němž se proužky izolepy zuby nehty snažily zadržet chomáče výplně, které se odhodlaně draly ven – seděl Padraig MacBean. Jednu nohu měl na kormidle a zadumaně pokuřoval ze špačka ručně ubalené cigarety. Na kapitána byl mladý, něco málo přes třicet. Purpurový ostrov patřil jeho otci, který vezl na skálu před osmnácti lety také Fina – tehdy mohlo být Padraigovi nejvýš dvanáct. Starý MacBean vozil lovce guga na jejich každoroční pouť na An Sgeir třicet let. Po jeho smrti převzali tradici jeho synové. Padraigův mladší bratr Duncan dělal prvního důstojníka. Posádka měla už jen jednoho dalšího člena, mladíka jménem Archie. Ten byl bez práce a původně se k nim přidal na dočasnou dobu šestiměsíční praxe před dvěma lety. Zůstal dodnes.

„Vyprávíte mi hroznou věc, pane Macleode,“ pronesl Padraig s lenivě protáhlou a neuspěchanou dikcí rodilého Nessana. „Povím vám, že jsem toho Artaira Macinnese nikdy moc rád neměl. A ten jeho synek je tichej chlapec.“ Znovu si potáhl ze zbytku své cigarety. „Ale nemůžu říct, že bych si během plavby tam všiml něčeho nepatřičnýho.“

„Odvezete mě?“ zeptal se ho trpělivě Fin. Věděl, že žádá mnoho.

Padraig sklonil hlavu a vykoukl zpod střechy kabiny. „Máme na krku kurevskou činu, pane Macleode.“

„Už jste plul v horší.“

„To ano. Ale nikdy z vlastní vůle.“

„Tady jde o život toho chlapce, Padraigu.“

„A já myslím na svou loď a životy, které dám v sázku, když s ní vypluju.“

Fin nic neříkal. Věděl, že rozhodnutí visí na vlásku. Svou prosbu přednesl. Nic víc udělat nemohl. Padraig potáhl z posledního centimetru své cigarety, ale ta už vyhasla. Podíval se na Fina.

„Nemůžu po chlapech chtít, aby do toho šli.“ Fin cítil, jak z něj každým pórem uniká naděje. „Ale povím jim, jak se věc má. Rozhodnou se sami. A když řeknou ano, tak vás tam vezmu.“ Naděje ve Finově srdci opět začala klíčit.

Prošel s mladým kapitánem lodní kuchyní. Nad řadou žlutých gumáků podél stěny viselo na věšácích nepromokavé oblečení. Ve dřezu se špinavým nádobím šplouchala kalná voda a na škraloupech mastnoty se odráželo nesmlouvavé světlo elektrické lampy. Na plynovém vařiči stála konvice a na kolících nad ní byly za ouška zavěšené otlučené hrnky.

Příčky zasazené do nýtovaného sloupku je zavedly dolů, do stísněného obytného prostoru v zadní části trawleru. Do trupu zádi bylo zasazeno šest lůžek a většinu místa zaujímal trojúhelníkový stůl se třemi lavicemi. Duncan s Archiem seděli s hrnkem čaje a cigaretou a dívali se na zrnitý obraz maličké televize upevněné v horním rohu kajuty. Anne Robinsonová v televizi zrovna kritizovala nějakou nešťastnou soutěžící, že je nejslabší. Žena středního věku s hrobově vážnou tváří, zpříma zabíranou kamerou, prudce odkráčela uličkou hanby. Padraig vypnul televizi a jediným pohledem umlčel námitky své posádky. Na takového mladíka v něm cosi bylo, jakási tichá, mocná autorita, která o sobě uměla dát vědět.

V bezvýrazném žlutém žárovkovém světle v podpalubí starého, rezivého trawleru jim Padraig tiše pověděl, co po nich Fin žádá. A proč. Oba mladí muži seděli ve svých odrbaných svetrech a děravých džínách, se zažraným olejem a špínou za polámanými nehty, s bledými, nevlídnými obličeji, jaké se rodily po generace ostrovní chudoby, a naslouchali Padraigovu vyprávění. Občas jejich pohledy zalétly k Finovi. Tihle kluci byli rádi, že si vůbec vydělali na živobytí. A tohle živobytí nebylo žádný med – jíst, spát, chodit na záchod na palubě téhle staré zmalované děvky čtyřiadvacet hodin denně, pět, někdy šest dní v týdnu. Den za dnem riskovali život, aby ho mohli žít právě takhle. Když Padraig domluvil, chvíli seděli mlčky. Pak se ozval Archie: „Řekl bych, že to vyjde levnějc než zajít do hospody.“

IV

Když vypluli podél Cuddy Pointu do vnějšího přístavu vstříc rostoucímu vlnobití, které se hnalo od Minche, bylo už po sedmé. Moře se kolem nich dmulo a tříštilo. Minuli Goat Island a vjeli do hlubších vod, kde si loď razila cestu útočnými pluky bouře. Padraig stál u kormidla a jeho soustředěním zachmuřený obličej zelenkavě odrážel fosforeskující svit otlučených obrazovek radaru, které blikaly a pípaly po celé palubní desce. Na obloze zbývalo ještě trochu světla, ale vidět nebylo nic. Padraig je navigoval pomocí přístrojů a instinktu. „Jo, jo, panečku, ta divočí, jen co je pravda. Tady v závětří ostrova to ještě jde. Až obeplujeme Butt of Lewis, bude to daleko horší.“

Fin si nic moc horšího už představit neuměl. Než projeli kolem majáku na Tiumpan Head, stihl se dvakrát pozvracet a odmítl Archieho nabídku volského oka s párkem, které se tomu chlapci nějakým způsobem podařilo vyčarovat v lodní kuchyni, jež pozbyla jakéhokoli pevného referenčního bodu.

„Jak dlouho nám to potrvá?“ zeptal se Fin Padraiga.

Kapitán pokrčil rameny. „Včera v noci jsme to zvládli těsně pod osm hodin. Dnes to může být devět i víc. Poplujeme rovnou do chřtánu bouře. Než se dostaneme na An Sgeir, bude už k ránu.“

Fin si vzpomněl, jaké to bylo před osmnácti lety. Jakmile tenkrát obepluli mys Butt of Lewis a paprsek majáku se definitivně ztratil v temnotách, nechali za zády jistotu ostrova a vydali se do nezměrné divočiny severního Atlantiku, kde je v suchu a bezpečí udržovalo jen pár tun rezivějícího trawleru a um jeho kapitána. Tehdy cítil Fin strach, opuštěnost, neskutečnou zranitelnost. Ale nic z toho ho nepřipravilo na zběsilost, se kterou se na ně vrhl oceán tentokrát, poté co se ocitli za severním výběžkem ostrova. Dieselové motory duněly tmou, rvaly se se zdánlivě nulovou šancí na úspěch. Všude kolem se kolmo zvedaly vlny podobné černým horám s čepicemi sněhu, vybuchovaly o příď a kabinu zasypávaly ranou za ranou. Fin se chytal, čeho jen mohl. Divil se, jak si Padraig dokáže uchovat takový klid, a snažil se představit si, jak by vůbec mohlo být možné přežít a zachovat si příčetnost dalších sedm či osm hodin takového pekla.

„Než otec zemřel,“ křičel Padraig, což musel, aby ho přes hukot motorů a běsnění bouře bylo slyšet, „koupil další loď. Měla nahradit Purpurový ostrov.“ Zakýval hlavou a sám pro sebe se usmál, aniž by spustil oči z obrazovek před sebou a temnoty za sklem. „Byla to krasavice. Pojmenoval ji Železná lady. Stálo ho spoustu času i peněz, aby si ji přetvořil k obrazu svému.“ Pokradmu se podíval na Fina. „Někdy by si člověk přál, aby to se ženskou fungovalo taky takhle jednoduše.“ Otočil se a zazubil se vstříc tmě. Pak se jeho úsměv vytratil. „Tuhle starou holku chtěl prodat, jakmile se objeví příležitost. Ale už to nestihl. Rakovina jater. Za pár týdnů byl pryč. A já musel převzít řemeslo.“ Z plechové krabičky od virginského tabáku si jednou rukou vytáhl pochroumaně vyhlížející cigaretu a zapálil si ji. „O Železnou lady jsem přišel hned, co jsem s ní poprvé vyplul. Prasklá trubka ve strojovně. Než jsme se k ní dostali, už pronikalo dovnitř vody víc, než jsme stihli odčerpávat. Ostatním jsem řekl, ať spustí člun, a sám jsem se pokusil udělat všechno, abych ji zachránil. Když jsem se pakoval ven, voda mi sahala až ke krku. Však jsem to taky málem nedal.“ V turbulentním povětří kabiny mu kouř prudce vířil od úst. „Měli jsme ale kliku. Počasí nám přálo a na dohled plul další trawler. Pak jsem sledoval, jak se Železná lady potápí. Všechno, co do ní otec vložil. Všechny jeho naděje, všechny jeho sny. A já nedokázal myslet na nic jiného, než jak mám strýčkům říct, že jsem přišel o tátovu loď. Ale nemusel jsem se strachovat. Měli jen radost, že jsme v pořádku. Jeden z nich řekl: ‚Loď je jen hromada dříví a kovu, chlapče. Srdce jí dávají jedině ti, kteří na ní plují.‘“ Dlouze potáhl z cigarety. „A stejně mi pokaždé naskočí husí kůže, když přejedu to místo, kde se potopila. Vím, že leží na dně přímo tam, kde jsme ji viděli naposled. Všechny tátovy sny navždy pryč, tak jako on sám.“

Fin vnímal kapitánovo napětí, jako by s nimi bylo v kabině v podobě nějaké třetí bytosti. Podíval se na něj. „My jsme to místo právě přejeli, nemám pravdu?“

„Ano, pane Macleode. Je to tak,“ řekl Padraig k policistovi. „Měl byste si jít na chvíli lehnout. Jeden nikdy neví – třeba si trochu zdřímnete. Máme před sebou dlouhou cestu.“

Finovo místo v kabině převzal Duncan a Fin odešel do podpalubí a natáhl se na totéž lůžko, na kterém spal při své jediné předchozí plavbě na An Sgeir. Spánek neočekával. Chápal, že mu dlouhé, vleklé hodiny, po které ještě poplují, poskytnou spoustu času, aby si v hlavě znovu a znovu převracel všechny nezodpovězené, sužující otázky. Otázky, o nichž věděl, že na ně nedostane odpověď, dokud nedopluje na An Sgeir. A ani tak nebude mít záruku, že se dozví pravdu. Artair s Fionnlaghem už můžou být mrtví. A on si nikdy neodpustí, že už dřív aspoň matně netušil, co se chystá.

Proto ho překvapilo, když s ním Archie zatřásl a probudil ho. „Už jsme skoro na místě, pane Macleode.“

Fin spustil nohy z lůžka. Byl vyděšený, dezorientovaný a zápěstím si protíral oči. Nepolevující rytmické bušení motorů jako by se stalo jeho součástí. Dunělo mu v hlavě a otřásalo jeho duší. Trawler se divoce nakláněl do všech stran a Fin měl co dělat, aby se mu podařilo vylézt zpátky do lodní kuchyně, aniž by upadl. Duncan kormidloval. Jeho tvář představovala přímo studii koncentrace. Vedle něj seděl Padraig a prázdně zíral do tmy. Byl strašně bledý. Zpozoroval Finův odraz na skle a otočil se. „Už hodinu se je snažím kontaktovat vysílačkou, ale chytám jen bílý šum a statiku. Nelíbí se mi to, pane Macleode. Tohle by Gigs nikdy neudělal.“

„Kolik nám zbývá?“

„Deset minut, možná méně.“

Fin napínal zrak do černoty, ale nic neviděl. Padraig se také pokoušel prohlédnout tmou. „Kde je, sakra, ten maják?“ Rázně stiskl vypínač a veškeré reflektory Purpurového ostrova vyšlehly do noci. Přímo před nimi se z moře zvedal stometrový útes, na němž Fin kdysi jen o vlásek unikl smrti. Černý, blyštivý a pokrytý silnými vrstvami stékajícího guána. Byl tak blízko, až se Fin lekl.

„Panebože!“ uniklo mu bezděčně, zároveň ukročil dozadu a zachytil se rámu dveří, aby nespadl.

„Kurva! Otoč to!“ zařval Padraig na Duncana. Jeho bratr prudce stočil kormidlo vlevo a Purpurový ostrov nebezpečně změnil kurz. Nakloněná loď se bokem řítila vlnami, které všude okolo bušily a pěnily se. „Nesvítí!“ křičel Padraig. „Nesvítí, sakra!“

„Včera ještě fungoval?“ volal Fin.

„Jo. Byl vidět na míle daleko.“

Duncan dostal loď opět pod kontrolu a natočil ji proti větru, takže si teď razila cestu kolem jižního cípu skály. Obepluli Majákový mys a nakonec dorazili do relativně chráněné zátoky Gleann an Uisge Dubh. Vítr se tady výrazně ztišil, ale vlny se i tak dmuly do výše tří metrů, možná i víc, a v místě, kde se za normálních okolností vykládaly zásoby, bylo vidět bílý příboj, jak mohutnou silou doráží a v gejzírech tryská všude kolem otvorů do jeskyň, které se zakusovaly hluboko do břicha An Sgeiru.

Padraig zavrtěl hlavou. „Se člunem tam nemáte dnes v noci šanci přistát, pane Macleode.“

„Nepřijel jsem až sem,“ překřikoval Fin rachot motorů, „abych pak seděl v lodi na prdeli, zatímco mi ten chlap vraždí syna.“

„Když se s Ostrovem přiblížím natolik, abychom vás mohli spustit v člunu, všichni máme ideální vyhlídky na to, že se o ty skály rozsekáme na cucky.“

„Byl jsem při tom, když tvůj otec jednou v bouři zacouval s trawlerem k přístavnímu molu v Port of Ness,“ ozval se Fin. „Tehdy, co přivezli guga.“

„Vy si na to pamatujete?“ zazářily Padraigovi oči.

„Každý si na to pamatuje, Padraigu. Já byl tenkrát teprve malý kluk, ale mluvilo se o tom ještě roky.“

„Táta měl pro strach uděláno. Kdykoli byl přesvědčený, že něco dokáže, tak do toho prostě šel. Říkalo se o něm, že musí mít nervy ze železa. Ale kdepak. Tak to vůbec nebylo.“

„Jak se mu to podařilo?“

„Nejdřív spustil kotvu a pak se otočil zádí napřed. Usoudil, že kdyby se dostal do potíží, přehodí rychlost a začne zdvihat kotvu, která ho vytáhne zase do bezpečí.“

„A kolik ze svého otce máš v sobě ty, Padraigu?“

Padraig se na Fina dlouze a tvrdě zadíval. „Jakmile si sednete do toho člunu, pane Macleode, budete sám. Já pro vás nebudu moct udělat vůbec nic.“

Fin se sám sebe ptal, jestli se někdy bál víc než teď. Nikdy mu nepřipadalo, že by měl nad věcmi menší kontrolu než tady na obludném moři, které se rozbíjelo o skály všude kolem nich. Byla to ryzí konfrontace s přírodou na vrcholu moci a on si proti ní připadal nepatrný a bezvýznamný. A přece, překonali padesát mil oceánem bičovaným bouří bez úhony a k cíli zbývalo už pouhých pár set metrů. Duncan přivázal k nafukovacímu člunu lano, držel ho pevně přitažený k zádi a Padraig zatím s napjatým kotevním řetězem couval s Purpurovým ostrovem centimetr po centimetru do zálivu. Útesy obou skalních výběžků se kolem nich svíraly v nebezpečné blízkosti a trawler poskakoval a klouzal na vlnách sem a tam. Slyšeli, jak moře chňapá po skalisku a vysává ho, jako by se ho snažilo pozřít.

Padraig dal signál, že s lodí zacouval tak daleko, jak si jen troufá, a Duncan kývl na Fina. Je čas. Když Fin klouzal po příčkách žebříku dolů, déšť na něj padal horizontálně a mokré prsty mu tuhly v mrazivém chladu. Nějakým zázrakem byl pod nepromokavým oblečením ještě suchý, ale věděl, že to nebude mít dlouhého trvání. Záchranná vesta se mu zdála směšně chatrná. Kdyby spadl do vody, udržela by ho nejspíš nad hladinou jen tak dlouho, aby ho moře stihlo roztrhat o skálu. Nafukovací člun se pod ním zběsile houpal, zdvihal se a klesal a nebylo možné do něj nastoupit. Fin se zhluboka nadechl, jako by se chystal potopit, pustil se Purpurového ostrova a padal vstříc člunu. Když člun pod jeho vahou ustoupil, zoufale hledal lano upevněné podél jeho obvodu. Nahmatával však jen hladkou, mokrou látku. Cítil, jak klouže dolů, padá prostorem a člun se pod ním ztrácí. Připravoval se na náraz vody. Avšak v posledním okamžiku mu drsné plastové lano spálilo pravou dlaň a on ho sevřel v prstech. Člun měl zase zpátky pod sebou a tentokrát, s provazem pevně v ruce, už stoupal a klesal spolu s ním – i díky tomu, že se zachytil ještě na levé straně, aby si udržel stabilitu.

Pohlédl vzhůru a vysoko nad sebou spatřil Duncanův bílý obličej. Zdálo se, že něco křičí, ale Fin neslyšel co. Přitáhl se na záď člunu a přívěsný motor překlopil přes okraj. Povolil sytič a zatáhl za startovací šňůru. Jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát. Nic. Na pátý pokus motor zaškytal a naskočil. Fin prudce přidal plyn, aby zase nezhasl. Nastal okamžik pravdy. Fin se chystal opustit bezpečí mateřské lodi, ke které ho poutala jen pupeční šňůra lana.

Tím, jak člun změnil směr a jeho příď se zdvihla ve vlnobití vstříc břehu, se všechno za ním zavlnilo. Fin otočil akcelerátorem a maličké oranžové plavidlo vyrazilo nečekanou rychlostí ke skaliskům. V reflektorech trawleru Fin spatřil, jak se nad ním rozevírá obrovská černá tlama jeskyně. Slyšel burácení z nitra katedrály a valící se vody kdesi hluboko v břiše ostrova. Všude kolem něj zběsile vřel smetanově bílý rej pěny a on ucítil, jak vlny člun zdvihly a vystřelily vstříc skalám. Strhl kormidlo a vytočil motor na maximální výkon. V poslední vteřině se vyhnul srážce a moře ho stáhlo zpátky do zátoky. Řev v jeho uších byl ohlušující. Neodvážil se ani pohlédnout zpět k trawleru.

Znovu otočil člun přídí ke skalám. Vykukovaly a zase klesaly za hladinou vlnobití, jako kdyby si člun měřily a pak se skryly, aby ho přepadly ze zálohy. Celou minutu se tu Fin houpal na vlnách a sbíral všechny střípky své odvahy. Uvědomil si, že vše závisí na načasování. Nemohl si dovolit veplout do zátoky s příbojem jako při svém prvním pokusu. Moře mělo daleko větší sílu než jeho titěrný přívěsný motor a ve vteřině by ho mrštilo proti skaliskům. Musí vyrazit, až se vlny budou stahovat zpět, použít energii pohybu vpřed proti jejich ústupu a předejít tak srážce. Jak prosté! Skoro se rozesmál nad svou absurdní snahou intelektualizovat řešení své situace. Pravda byla taková, že pokud Bůh existuje, leží Finův život skutečně jen a jen v jeho rukou. Zhluboka dýchal a čekal, až se moře opět srazí se skalisky. V tu chvíli prudce vyrazil do ustupující vřavy bílých vod. Znovu se kolem něj zavřela tlama jeskyně a jemu připadalo, že se nikam nepohybuje, že stojí na místě v oparu z pěny a vodní tříště. Když tu byl náhle člun vržen vpřed rychlostí, kterou Fin nedokázal ovládnout. Snažil se otočit kormidlem, jenže motor se ocitl nad hladinou a listy vrtule ječely ve vzduchu, který nekladl žádný odpor. Náhle jako by se na něj řítil celý An Sgeir. Vzdorně křičel na moře, jež si ho podrželo jako na dlani, zcela ho zdvihlo z člunu a mrštilo jím o skaliska silou, která z něj vyrazila všechen dech. V ústech ucítil chuť krve a vnímal, jak jeho tělo trhají rozeklané hroty ruly. Člun byl pryč a on visel přišpendlený na kameni tlakem vody. A pak tento tlak, který ho držel na místě, téměř okamžitě povolil a moře ho začalo strhávat s sebou. Cítil, jak klouže po lesklém černém povrchu skály ohlazené miliony let. Horečně šátral po něčem, čeho by se mohl zachytit, ale zelený prstenec řas obepínající celý An Sgeir mu protekl sevřenými prsty jako bláto a on si uvědomoval, že ho síla moře stahuje dolů, do chladné temnoty, kde čeká jen věčný spánek.

A pak ho ucítil. Chladný dotyk železa, pohyb kruhu, který jeho prsty zoufale sevřely a kterého se držely. A držely. Moře jím rvalo a škubalo, až se mu ramena téměř vymkla z kloubů. Pak ho konečně – neochotně – pustilo. Na okamžik zůstal ležet bez hnutí s kotevním kruhem pevně v rukou, vyvržený na břeh jako nějaký uvízlý mořský živočich. A pak se mu podařilo nohou dotápat k jakémusi výstupku, potom se zachytit rukou a pak posbírat sílu a vyškrábat se nahoru, dřív než si pro něj moře znovu sáhne. Cítil, jak mu chňapá po patách, ale našel skalní římsu, na které Angel toho dne, kdy tady před osmnácti lety přistáli, rozdělal oheň a uvařil jim čaj. Dokázal to. Byl na ostrově, mimo nebezpečí oceánu. Ten už teď mohl Finovi jen vztekle plivat do tváře.

Teprve nyní si Fin uvědomil, že déšť ustal. Široké trhliny v černé obloze propouštěly nenadálé střepiny měsíčního světla a vrhaly je po celém ostrově. V záplavě oslňující stříbřité záře Fin spatřil Purpurový ostrov, který motory odnášely zpátky do bezpečí zálivu a který sebou pořád házel a kymácel se na mořských vlnách, běsnících, že trawler pomohl Finovi uniknout.

Fin nahmatal baterku připnutou k opasku a doufal, že bude ještě funkční. Zasvítila mu do obličeje a on s ní zamával do tmy, aby dal posádce znamení, že je v pořádku. Pak se opřel zády o útes, přitáhl kolena k bradě a choulil se tak dobrých pět minut, aby se pokusil uklidnit dech i mysl a znovu nabrat odvahu ke zdolání útesu a cestě na vrchol ostrova. Posvítil si na hodinky. Ukazovaly něco po čtvrté. Ani ne za dvě hodiny se na východě probudí úsvit. Téměř se bál pustit se do úvah, co s sebou nový den může přinést.

Déšť se už nevrátil. Mezi chuchvalci mraků se míhaly střípky měsíce. Fin si říkal, jestli si to, že se vítr trochu ztišil, jen nenamlouvá. Vrávoravě vstal a posvítil si vzhůru na úbočí skály. V záři baterky se zablýskla hladká skluzavka lovců guga používaná k transportu zásob na vršek skály. I dnes, po všech těch letech.

Fin pozdvihl baterku a jejím paprskem sledoval nakloněnou dráhu skluzavky vedoucí přes nejprudší místa svahu. Spatřil lano, které se vinulo dolů přes povalující se balvany a skaliska. Šplhal vzhůru, až dosáhl na jeho konec. Prudce za něj zatahal. Drželo pevně. Ovázal si ho kolem pasu a pustil se do dlouhého výstupu k vrcholu. Ve tmě se nechal vést lanem, přitahoval se za něj tam, kde byla stěna nejprudší, a neustále se zastavoval, aby si uvolněnou část lana převázal kolem pasu jako pojistku, kdyby spadl.

Trvalo mu dvacet minut, než se vytáhl na střechu ostrova a vymotal se z lana. Udýchaně se ohlédl. Vítr ženoucí se nerušeně přes změť balvanů a skalních výčnělků jím cloumal a tloukl do něj. V zálivu spatřil mrkající světla Purpurového ostrova. Když se otočil, vynořil se z otrhaných zbytků bouřkových mraků téměř úplňkový měsíc a zalil An Sgeir svým světlem. Na nejvyšším bodě ostrova Fin zahlédl podsaditou siluetu majáku, jak se ve tmě odhodlaně drží, a sto metrů od něj se za chaosem kamení a hnízd krčil obrys starého černého domu. Žádné světlo. Ani stopa po životě. Ale s větrem se k Finovi nesl kouř z hořící rašeliny a on věděl, že uvnitř někdo být musí.

V

Mláďata buřňáků Finovi dávila na nohy, když za své klopýtavé chůze přes kameny při mdlém světle baterky převracel jejich hnízda. Vřeštící ptáci se před ním rozlétali do noci. Nepromokavá plachta natažená přes vchod do domu byla zatížena těžkými valouny. Trhnutím ji uvolnil a protáhl se dovnitř.

Ve tmě spatřil v ohništi uprostřed místnosti ještě žhoucí uhlíky a ucítil nakyslý pach lidského potu, jen o odstín silnější než všudypřítomný rašelinový dým. Posvítil si podél zdí baterkou, jejíž paprsek prořízl modravý zakouřený vzduch a po celé délce kamenné římsy odhalil obrysy skrčených spících mužů. Někteří z nich se už začali probouzet a světlo dopadlo na bledý, rozespalý obličej. Patřil Gigsovi. Ten zdvihl ruku a zastínil si oči. „Artaire? Jsi to ty? Co se tu, u všech čertů, děje?“

„Já nejsem Artair.“ Fin za sebou nechal plachtu opět klesnout. „Jsem Fin Macleod.“

„Panebože,“ ozval se kdosi. „Jak jsi se sem, pro všechno na světě, dostal?“

Teď už byli vzhůru všichni. Někteří vstávali, přehodili nohy přes okraj podesty a sklouzli na zem. Fin je rychle přepočítal. Bylo jich deset. „Kde je Artair a Fionnlagh?“ Kdosi zapálil petrolejku a v jejím přízračném svitu za kouřovou clonou Fin viděl, jak na něj obličeje všech zírají, jako kdyby viděli strašidlo.

„Nevíme,“ odpověděl Gigs. Někdo rozsvítil další lampu a kdosi další se sehnul k ohništi, prohrábl ho a naložil čerstvou rašelinou. „Pracovali jsme na natažení lanovek skoro až do setmění. Artair s Fionnlaghem opustili skupinu. Všichni jsme si mysleli, že se vrátili na základnu, ale když jsme přišli sem, nebylo po nich ani stopy. Jejich výstroj zmizela a vysílačka byla zničená.“

„A vy nevíte, kam šli?“ nemohl Fin uvěřit vlastním uším. „Na An Sgeiru není zrovna moc úkrytů. A v tomhle počasí by venku dlouho nevydrželi.“

Jeden z mužů dodal: „Podle nás jsou určitě někde dole v jeskyních.“

„Ale netušíme proč,“ upřel Gigs svůj pohled na Fina. „To bys možná mohl říct ty nám.“

„Jak jsi se sem, u všech rohatých, dostal, Fine?“ zeptal se Asterix. „Včera jsi ještě křídla neměl.“

„Vzal mě sem Padraig.“

„V tomhle počasí?“ zíral Pluto přítmím na Fina. Pluto byl členem výpravy i tehdy, když s nimi jel Fin. „Přeskočilo ti?“

Finův pocit naléhavosti přerůstal v paniku. „Myslím, že Artair chce Fionnlagha zabít. Musím je najít.“ Odhrnul plachtu a zase se chystal vydat se ven do vichřice. Gigs byl třemi dlouhými kroky u něho a chytil ho za paži.

„Přestaň blbnout, Fine. Je tam tma jako v pytli. Zabiješ se dřív, než je najdeš.“ Stáhl ho dovnitř a zakryl vchod plachtou. „Nikdo nikoho nepůjde hledat, dokud na to neuvidíme. Tak co kdybychom se všichni posadili, uvařili si trochu čaje a vyslechli tě?“

Lovci guga si posedali kolem ohně, který olizoval suché pláty rašeliny, a Asterix na něj postavil kotlík vody. Někteří muži seděli s dekami přes ramena. Jiní si nasadili placaté čepice nebo kšiltovky. Řada z nich si zapálila cigaretu a do již notně zakouřeného prostoru vyfukovali další dým. Čekali vsedě, v podivném napjatém mlčení, až se uvaří voda a Asterix naplní konvice. Jejich tichá trpělivost Fina zvláštním způsobem uklidňovala. Pokusil se částečně povolit napětí svalů, které události uplynulé hodiny vybudily nadoraz. Zdálo se mu stěží uvěřitelné, že tu vůbec je.

Poté co se čaj vyluhoval, Asterix jim ho nalil do šálků a začaly kolovat plechovky sušeného mléka a cukru. Fin si svůj čaj osladil a velkými doušky polykal sirupovitou, mléčnou tekutinu. Čaji se chutí příliš nepodobala, ale teplo z ní bylo konejšivé, a jakmile cukr dorazil do krve, Fin ucítil příval nové energie. Vzhlédl a zjistil, že se na něj všichni dívají. Přepadlo ho nesmírně podivné déjà vu. Když pobýval na ostrově před osmnácti lety, seděl u ohně v tomto přístřešku každý večer, ale tohle bylo jiné. Tohle se blížilo snu. Něčemu, co není úplně skutečné. A na jeho mysl dopadl stín přízraku temné předtuchy. Už tu kdysi byl, ale ne tak, jak si vybavoval.

„Takže…“ přerušil mlčení Gigs. „Proč chce Artair zabít svého syna?“

„Před dvěma dny mi řekl, že Fionnlaghovým otcem jsem já.“ Zvenku se ozýval vítr podobný vzdálenému nářku. Vzduch v místnosti byl mrtvolně nehybný a kouř v něm visel také skoro bez hnutí. „A zdá se, že mě z nějakého důvodu…“ Fin zavrtěl hlavou, „…nevím jakého, k smrti nenávidí.“ Zhluboka se nadechl. „To Artair zavraždil Angela. Napodobil vraždu v Edinburghu, kterou jsem vyšetřoval, aby se mě pokusil přilákat zpátky na ostrov. Jsem si poměrně jistý, že chtěl, abych se dozvěděl, že Fionnlagh je můj syn. A teď mi chce způsobit utrpení tím, že ho zabije.“

Kolem ohně se rozvířil neklid. Fin viděl, jak se po sobě někteří z mužů dívají temnými, významnými pohledy. „A tebe nenapadá žádný důvod, proč by tě Artair mohl tak hrozně nenávidět?“ zeptal se Gigs.

„Jediné, co mě napadá, je to, že mi asi klade za vinu smrt svého otce.“ Fin náhle pocítil, že takových, kteří mají stejný názor, sedí kolem ohně víc. „Ale já za to nemohl, Gigsi. Ty to víš. Byla to nehoda.“

A Gigs se na něj dál pozorně díval s nechápavým výrazem v očích. „Ty si to doopravdy nepamatuješ, viď?“

Fin si uvědomil, že začal zrychleně a mělce dýchat. Cítil, jak ho ovíjejí dlouhé, studené prsty děsu. „Jak to myslíš?“

„Nikdy jsem s jistotou nevěděl, jestli za to mohl ten úder do hlavy. Mám na mysli ten otřes mozku. Nebo jestli v tom bylo cosi hlubšího. Něco uvnitř tebe. Něco psychologického, co tě přinutilo vymazat paměť.“ Každé zákoutí Finovy mysli teď zaplavil strach. Připadalo mu, jako by se otevírala jakási dávno zapomenutá rána a odhalila skrytou střepinu ze šrapnelu. Málem to nesnesl. Chtěl zakřičet, aby Gigs přestal. Ať to bylo cokoli, nechtěl to vědět. Gigs si mnul neoholenou bradu. „Když jsem se za tebou přišel podívat do nemocnice, nejdřív jsem věřil, že to jen hraješ. Ale teď už skoro zřetelně vidím, že ne. Ty si to skutečně nepamatuješ. Možná to tak bylo lepší, možná ne. To nakonec posoudíš jen ty sám.“

„Probůh, Gigsi, o čem to mluvíš?“ Hrnek, který Fin držel v ruce, se třásl. V kouři nad nimi se vznášelo cosi dosud nevyslovitelného.

„Vzpomínáš si na tu noc, kdy jsem tě našel opilého na kraji silnice? Jak jsi blábolil, že nechceš jet na skálu?“ Fin němě přikývl. „Nevzpomínáš si proč?“

„Měl jsem strach, to je všechno.“

„Ano, strach. Ale ne ze skály. Když jsem tě pak odvezl k nám, pověděl jsi mi něco, co ti způsobilo bolest, jakou si nedokážu ani představit. Seděl jsi v křesle u mě u krbu a plakal jako děcko. Tekly ti slzy, které jsem u dospělého muže nikdy neviděl. Slzy strachu a ponížení.“

Fin vytřeštil oči. Gigs mluvil o někom jiném. Ne o něm. Tu noc tam byl. Netekly žádné slzy. Byl jen opilý, nic víc.

Gigs si temně měřil obličeje kolem ohně. „Někteří z vás toho roku na skále byli, tak víte, o čem mluvím. Jiní ne. A těm teď říkám totéž, co jsem řekl i tehdy: Všechno, co se stane tady na skále, cokoli mezi námi padne, zůstane tady. Na ostrově. Uchováme to ve svých myslích, ale nikdy to neprojde přes naše rty. A jestli o tom kdokoli, kdo tu teď sedí, jen špitne živé duši, bude se dříve než svému stvořiteli zodpovídat mně.“ A u ohně by se nenašel nikdo, kdo by jeho slovům nevěřil.

Jak plameny pohlcovaly rašelinu, stíny shromážděných mužů tančily po zdech jako němí svědci přísahy mlčenlivosti a tma vně světelného kruhu dům opticky stahovala kolem nich. Zraky se obrátily zpět k Finovi a spatřily muže ponořeného do transu, chvějícího se v šeru, jehož tvář, z níž se vytratila všechna krev, se podobala vybělené kosti.

„Ten člověk byl ďábel sám,“ řekl Gigs.

Fin se zamračil. „Kdo?“

„Macinnes. Artairův otec. Prováděl vám oběma nepředstavitelné věci. Ve své pracovně. Po všechny ty roky, kdy vás doučoval za zamčenými dveřmi. Nejdřív Artairovi a potom tobě. Týral vás způsobem, který by žádné dítě nemělo nikdy zažít.“ Odmlčel se, aby se nadechl uprostřed panujícího ticha, které ho téměř dusilo. „A právě to jsi mi prozradil tu noc, Fine. Nikdy jste o tom nemluvili, ani ty, ani Artair. Nikdy jste to nepřiznali. Ale oba jste věděli, co se děje a co musí ten druhý vytrpět. Vázalo vás pouto mlčenlivosti. A proto jsi byl to léto před odchodem na univerzitu tak šťastný. Protože bylo po všem. Opouštěl jsi ostrov. Už jsi Macinnese neměl potkat. Nastal tomu konec jednou provždy. Nikdy jsi o tom nikomu neřekl. Jak bys dokázal čelit hanbě z toho, co ti prováděl? Tomu ponížení. Ale tehdy už jsi nemusel. Mohl jsi to nechat za sebou. Navždy zapomenout.“

„A pak nám řekl, že pojedeme na skálu,“ šeptl tichounce Fin.

Z hlubokého stínového leptu hleděla Gigsova ponurá tvář. „Najednou jsi po té úlevě stál před vyhlídkou na dva týdny strávené s ním na An Sgeiru. Před vyhlídkou být tady bok po boku s člověkem, který obrátil tvé mládí v trosky. A Bůh ví, že tu závisíme jeden na druhém. Není úniku. Přestože by se tě nemohl ani dotknout, musel bys toho člověka trpět téměř dvacet čtyři hodin denně. To pro tebe bylo nemyslitelné. Nevyčítal jsem ti tehdy, jak jsi se cítil, a nevyčítám ti to ani dnes.“

Ačkoli měl teď Fin oči zavřené, poprvé po osmnácti letech se mu otevřely dokořán. Pocit, který vnímal celý svůj dospělý život – že tu je cosi, co nevidí, cosi těsně za okrajem periferního vidění –, tento pocit zmizel. Jako když koni sejmou klapky z očí. Ten šok mu způsobil fyzickou bolest. Tělo měl strnulé napětím. Jak si mohl nepamatovat? Najednou celé jeho vědomí zaplavily vzpomínky jako barvité scény ze zlého snu, které si udržíme i v okamžiku procitnutí. Cítil, jak se prázdnota v něm naplňuje hořkostí, a na sítnici se mu přitom míhaly výjevy připomínající vybledlé rodinné video, kterému se rozbila synchronizace. V nose cítil prach z knih v pracovně pana Macinnese a na obličeji horké závany jeho dechu páchnoucího tabákem a alkoholem. Cítil dotyky jeho studených, suchých rukou a i dnes před nimi ucukl. A znovu spatřil obraz podivného muže na neskutečně dlouhých nohou, který ho po Robbieho smrti strašil ve snech jako předzvěst navracející se paměti. Postava, která stála mlčky v rohu jeho pracovny s hlavou skloněnou pod stropem a s klátícími se pažemi v krátkých rukávech větrovky. A teprve nyní ho poznal. Byl to pan Macinnes. S dlouhými šedými vlasy, jejichž prameny mu padaly přes uši, a s mrtvýma, štvavýma očima. Jak to, že ho nerozpoznal dříve?

Otevřel oči a uvědomil si, že mu tečou slzy a pálí ho na tvářích jako kyselina. Vyškrábal se na nohy a dovrávoral ke dveřím. Odstrčil plachtu a venku ve vichřici se vyzvracel. Padl na kolena a dávil a dávil, až mu žaludek ztuhl křečí a on se nemohl nadechnout.

Nějaké ruce ho jemně zdvihly na nohy a zavedly zpátky do tepla. Přes ramena mu přehodily deku a doprovodily ho zpátky na jeho místo u ohně, kde se posadil a vzlykal. Neovladatelně se třásl, jako by ho spalovala horečka. Na čele se mu leskly drobné kapičky potu.

Uslyšel Gigsův hlas: „Nevím, kolik z toho si teď vybavuješ, Fine, ale tu noc, kdy jsi mi to pověděl, jsem se rozzuřil tak, že jsem ho chtěl zabít. Ta představa, že se nějaký člověk dokáže něčeho takového dopustit na dítěti! Na svém vlastním synovi!“ Chraptivě se nadechl. „A pak jsem chtěl jít na policii. Aby šel před soud. Ale ty jsi mě prosil, abych to nedělal. Nechtěl jsi, aby se to kdokoli dozvěděl. Nikdy. A právě tehdy jsem si uvědomil, že jediný způsob, jak to vyřešit, je tady na skále. Mezi námi. Aby se to nikdo jiný opravdu nikdy nedozvěděl.“

Fin přikývl. Nebylo třeba, aby mu Gigs vyprávěl zbytek. Vzpomínal si na to teď tak jasně, jako by se to stalo včera. Z každého roku, který od té doby uplynul, se odloupl jakýsi mlhavý povlak. Vzpomínal si, jak se onoho prvního večera muži shromáždili kolem ohně, jak Gigs dočetl a odložil bibli a potom je šokoval tím, že Artairova otce konfrontoval s jeho zločiny. Strašlivé ticho, zapírání. A Gigs dotíral a vyhrožoval jako žalobce nejvyššího soudu, fyzicky zastrašoval, evokoval boží hněv a nutil toho postaršího muže čelit tomu, co Fin vypravoval. Až ho zlomil. A všechno se z něj vyřinulo jako jed. Strachem a hanbou. Nedokáže vysvětlit, proč to dělal. Nic takového nikdy nechtěl. Je mu to tak hrozně líto. Už se to nikdy nestane. Chlapcům to vynahradí, oběma. Pan Macinnes se před jejich zraky zkrátka naprosto zhroutil.

Fin si také vybavoval, jak se na něj Artair na druhé straně ohně podíval, s pocitem bolesti a zrady v očích. Fin porušil jejich pouto mlčenlivosti. Rozmetal to poslední, co ještě jeho rodině umožňovalo fungovat. Zapření. Pokud to člověk nepřiznal, nikdy se to nestalo. A Fin si nejspíš až tehdy uvědomil, že to Artairova matka musela vědět a že i ona žila v popírání skutečnosti. Jenže poté, co se Fin svěřil Gigsovi, už zapírání nebylo možné. A jakákoli jiná alternativa se jevila nemyslitelná.

Gigsův pohled bloudil mezi tvářemi kolem ohně. Plameny odrážely zděšení v očích. „Toho večera stanul před naším soudem. Před porotou jemu rovných. Shledali jsme ho vinným a vykázali jsme ho ze základny. Jeho trestem bylo, aby po celé dva týdny žil na holém povrchu ostrova. Rozhodlo se, že jídlo mu budeme nechávat u mohylek a zpět ho vezmeme s sebou. Ale na skálu se již nikdy nesměl vrátit. A už nikdy v životě se ani jednoho z chlapců nesměl ani dotknout.“

Fin pochopil, proč v jeho dosavadních vzpomínkách na těch čtrnáct dní na skále pan Macinnes nefiguroval. Teď však znovu viděl prchavé okamžiky, v nichž zahlédl přízračnou postavu Artairova otce šplhající zezdola od jeskyní pro jídlo, které mu zanechali u mohylek. Vlekoucí se zjevení shrbené hanbou. Ačkoli Gigs nikdy nic neřekl, musel Artairovo nepřátelství vůči Finovi po jeho zpovědi vycítit a vždycky je nechával pracovat v oddělených skupinách.

Fin se zahleděl přes hořící rašelinu do Gigsova obličeje ozářeného plameny. „Když jsem tehdy spadl z útesů… poté, co mě pan Macinnes uvázal na lano… On tehdy nespadl, že ne?“

Gigs smutně vrtěl hlavou. „Já nevím, Fine. Opravdu nevím. Netušili jsme, jak se k tobě dostat. A tu si někdo všiml, že leze nahoru. Určitě tam dole v jeskyních zaslechl náš povyk. Řekl bych, že se snažil nějak odčinit, co spáchal. A svým způsobem se mu to i podařilo. Pravděpodobně ti zachránil život. Ale jestli spadl, nebo jestli skočil, to si můžeme jen domýšlet.“

„Nestrčil ho někdo?“

Gigs lehounce sklonil hlavu ke straně a opětoval Finův upřený pohled. „Kdo?“

„Já?“ Musel to vědět.

Vichřice se začínala unavovat. Vítr však dál hvízdal a kvílel v každičké puklině a trhlině, skrz každou průrvu a jeskyni, mezi mohylami, které tu zbyly po generacích lovců guga, jež sem přišli před těmi dnešními. Gigs řekl: „Ve chvíli, kdy padal, jsi byl už o patnáct metrů výš, Fine. Nikdo ho nestrčil, snad jen ruka boží.“

DVACÁTÁ KAPITOLA

I

Zaslechl, jak někdo volá jeho jméno. Jasně, tvrdě a zřetelně. Fine. Fine Macleode. Avšak vzdáleně. Odněkud zpoza mlh. Prudce se zvedl, jako z temnoty na dně moře, a prorazil hladinou svého vědomí. Byl vyděšený a mhouřil oči proti světlu, které ho bolestivě oslňovalo. Kolem něj se pohybovaly obrysy a stíny. Někdo odstrčil plachtu a místnost zaplavilo měkké žluté světlo vycházejícího slunce. Ve větru, který dovnitř proklouzl spolu s ním, se svíjel a vířil kouř z doutnajícího ohně.

Když Gigs mužům řekl, že by se měli pokusit si před rozbřeskem trochu zdřímnout, nedokázal si Fin představit, jak by se jim to mohlo podařit. A přitom si teď ani nevzpomínal, kdy se schoulil na kamennou římsu u zadní zdi. Nějaký sebeobranný mechanismus ho jednoduše vypnul. Snad tentýž mechanismus, který osmnáct let ukrýval Finovy bolestné vzpomínky v temném a nedostupném koutku jeho mysli.

„Fine Macleode!“ ozval se hlas znovu, ale tentokrát v něm Fin zachytil sípot. Artair. Finem projel mrazivý šíp strachu. Seskočil z podesty a vrávoravě se prodral mezi těly ke dveřím. Gigs už vyšel s několika dalšími muži ven. Fin si rukou zastínil oči před sluncem, které ještě leželo nízko na východním obzoru, a na hraně útesu pod majákem spatřil proti úsvitu siluety dvou mužů. Nebe bylo téměř žluté, s pruhy růžových mraků a plné obrovských tlukoucích křídel terejů, kteří svým křikem dávali najevo opovržení vůči lidem pod sebou.

Artair s Fionnlaghem stáli dobrých dvě stě metrů daleko, ale Fin viděl, že Fionnlagh má kolem krku uvázaný provaz, jehož konec svírá Artair v rukou. Chlapec měl ruce svázané za zády a balancoval nebezpečně blízko okraje srázu. Jen napětí lana, které Artair udržoval, ho chránilo před tím, aby se nenaklonil a nezřítil se sto metrů na skaliska.

Fin klopýtal a klouzal po balvanech pokrytých kaší bláta a mořských řas, které ho dělily od dvou postav na vrcholku útesu. Artair ho sledoval a na tváři se mu usadil podivný úsměv. „Když jsme včera večer viděli připlout trawler, věděl jsem, že jsi to ty. Pozorovali jsme tě, jak se snažíš přistát se člunem. Fakt šílenost! Ale fandili jsme ti.“ Pak se podíval na Fionnlagha. „Viď že jo, Fine juniore? Nic lepšího jsem si snad ani nemohl přát. Otec bude mít prvotřídní výhled, až jeho kluk poletí dolů.“ Otočil se zpátky na Fina. „Tak pojď, Macleode. Blíž. Budeš mít vyhlídku z první tribuny. Výsledky testů DNA už, koukám, máte.“

Fin od nich teď nebyl dál než patnáct metrů. Zastavil se, prudce oddychoval a hleděl na svého dávného kamaráda ze školy se směsicí nenávisti a nevěřícnosti. „Ne,“ zakřičel v odpověď. „Vyzvracel jsi jednu svou pilulku, Artaire. Prednison. Pro astmatiky. To jsi mohl být jen ty.“

Artair se rozesmál. „No ne, kéž by mě to napadlo! Udělal bych to naschvál.“

Teď se k nim Fin blížil obezřetně a úzkostně se snažil udržovat konverzaci s Artairem tak dlouho, jak to jen půjde. „Zabil jsi Angela Macritchieho jen proto, abys mě dostal sem.“

„Věděl jsem, že nebude trvat dlouho a přijdeš na to, Fine. Vždycky ti to až nezdravě pálilo.“

„Proč Macritchieho?“

Artair se zasmál. „A proč ne, kurva? Byl to hajzl, Fine. Vždyť to víš. Komu by chyběl?“

A Fin pomyslel na slzy v očích chlapce, kterého Angel před léty zmrzačil.

„A vůbec…“ Artairovi ztvrdl úsměv na rtech. „Říkal si o to. Nezapomeň, že tady před těmi osmnácti lety byl. Věděl, co se tehdy doopravdy stalo. A neuplynul jediný den, aby mi to nepřipomínal. Aby mě nepostavil před vyhlídku na to, jak mě před všemi poníží.“ Obličej se mu zkřivil hněvem a nenávistí. „Už si vzpomínáš, Fine? Pověděl ti to Gigs?“

Fin přikývl.

„Bezva. Jsem rád, že to víš. Ta tvoje posraná ztráta paměti! Dlouho jsem si myslel, že to jen hraješ. A pak jsem pochopil. Kdepak, byla to pravda. A tys unikl. Vzpomínce, ostrovu, všemu. Kdežto já tady zkejsnul, na krku matku, kterou musíš krmit brčkem, za ženu tu jedinou, kterou jsem kdy miloval – odpad po Finu Macleodovi – a která místo mně porodí syna jemu. Se vzpomínkou na všechno, co nám můj otec prováděl. Ponížený tím, že o tom ví ještě hromada dalších lidí. Kvůli tobě. A ty si všemu beztrestně utečeš. Panebože!“ Artair zaklonil hlavu a vyslal zuřivý pohled k nebi. „No, s tím je ovšem konec, Fine. Pěkně se budeš dívat, jak ti umírá kluk, tak jako jsem se já díval, jak mi na těch samých útesech umírá táta. Kvůli tobě.“

„Předpokládám, že víš o mém synovi, kterého srazilo auto a ujelo.“

Artair se zazubil. „Viděl jsem to v novinách. Když jsem to četl, radostí jsem vyskočil do vzduchu. Konečně i na panáčkovi z teflonu uvízla trocha svrabu. Díky tomu ve mně vykrystalizoval ten nápad. Dostal jsem šanci zničit ti život tak, jak jsi ho ty zničil mně.“

Fin už od nich nebyl dál než tři metry. V Artairových očích viděl šílenství. A ve Fionnlaghových hrůzu.

„Takhle to stačí,“ zastavil ho příkře Artair.

„Pokud jsi chtěl mít to potěšení a být svědkem toho, jak musím přihlížet smrti svého syna, měl jsi být minulý měsíc v nemocnici Edinburgh Royal Infirmary. Tomu kloučkovi bylo jen osm let. Když mu přestalo bít srdce, seděl jsem u něj na jednotce intenzivní péče,“ řekl Fin. Na naprosto neznatelný zlomek vteřiny se v Artairových očích mihl záblesk sotva postřehnutelné stopy lidskosti. Fin pokračoval: „Mohl jsi se na mé utrpení dívat zblízka, Artaire. Mohl jsi se na vlastní oči kochat, jak mi smrt dítěte navždy obrátila život v trosky. Ale dnes to neuvidíš.“

Artair se zamračil. „Co tím chceš říct?“

„Rvalo by mi srdce, kdybych se musel dívat, jak tu dnes mladý Fionnlagh přijde o život. Ale nebyl bych svědkem toho, jak mi umírá syn.“

Artairova konsternace se začínala obracet v hněv. „O čem to tu, sakra, žvaníš, Macleode?“

„O skutečnosti, že Fionnlagh není můj syn, Artaire. Marsaili ti to řekla jen v záchvatu zlosti. Měla to být nějaká hloupá pomsta za to, že se musí spokojit s tím, koho považuje za náhradní řešení. Že se musí spokojit s tebou. Namluvila ti to jen proto, aby sis nemyslel, že jsi to měl moc jednoduché.“ Fin udělal několik dalších váhavých kroků směrem k nim. „Fionnlagh je tvůj syn, Artaire. Vždycky byl a vždycky bude.“ V chlapcově tváři spatřil ohromený výraz. Ale pokračoval neúprosně dál. „Všechny ty roky, co jsi toho nešťastného kluka mlátil a mstil se na něm náhradou za mstu na jeho údajném otci. Po celou tu dobu jsi týral vlastního syna. Stejně jako před tebou i tvůj otec týral tebe.“

Fin na Artairově obličeji poznal, že veškeré přesvědčení, které kdy měl, veškerá jeho jistota se právě rozplynuly. A to ho zanechalo tváří v tvář skutečnosti, se kterou už nikdy nedokáže žít.

„Blbost! Lžeš!“

„Vážně? Zamysli se nad tím, Artaire. Vzpomeň si, jak to bylo. Vzpomeň si, kolikrát se to Marsaili snažila vzít zpátky. Kolikrát ti říkala, že tě chtěla jen zranit.“ Fin se přiblížil o další dva kroky.

„Ne!“ Artair zvolna otočil hlavu a podíval se na chlapce, kterého bil, kopal a trestal sedmnáct strašlivých let, a tvář se mu zrůznila bolestí a utrpením. „Řekla mi pravdu. Pak si uvědomila, že to byla chyba.“ Divokýma očima pohlédl na Fina. „A pravdu nemůžeš vzít nikdy zpátky, to ty víš, Fine.“

„Lhala, aby ti ublížila, Artaire. To ty jsi chtěl, aby to byla pravda. To ty jsi chtěl tomu chlapci dávat vinu, protože jsem nebyl nablízku já. Chtěl jsi obětního beránka. Fackovacího panáka pro všechnu tu nenávist, kterou jsi choval vůči mně.“

„Ne!“ Artair už skoro křičel. Pak se mu z hrdla vydralo živočišné zavytí, ze kterého se Finovi zježily všechny chlupy na těle. Artair pustil provaz a Fin rychle přikročil a odtáhl Fionnlagha od okraje útesu. Ihned ucítil třas, který zachvátil mladíkovu křehkou tělesnou schránku. Jestli to způsobil strach, nebo chlad, to Fin rozeznat nedokázal. Artair na ně zdrceně hleděl a v očích plných slz mu planul hněv.

Fin k němu napřáhl ruku. „No tak, Artaire. Takhle to skončit nemusí.“

Ale Artair teď zíral skrz něj. „Pozdě. Tohle nemůžu vzít zpátky.“ Podíval se na chlapce, který se křečovitě věšel na Fina, aby nespadl, a v očích se mu zračila veškerá tragika jeho života, každičký odstín každého jednotlivého okamžiku bolesti, každé pootočení nože v ráně, nože, který nakonec obrátil sám proti sobě. „Odpusť mi to,“ zazněl tiše jeho hlas – šepot nesený větrem, vzdálená ozvěna slov, kterými se jeho vlastní otec před osmnácti lety omlouval Finovi. „Odpusť mi, prosím.“ Na kratičkou chvíli se jeho zrak střetl s Finovým, pak se beze slova otočil, klesl do prázdna a všude kolem něj se vznesli terejové podobní ohnivým andělům, aby ho odnesli do pekel.

Fin rozvázal Fionnlagha a odvedl ho zpátky k základně. Naproti jim vyšlo několik mužů, kteří přehodili chlapci přes ramena deku. Ten nepromluvil, ale všichni jasně viděli, jak trpí. Jeho obličej byl bezkrevný, šedavě bílý. Šedesát metrů pod nimi, v průrvě mezi skalními výběžky, je z paluby pozorovala posádka Purpurového ostrova a kdesi na jihozápadě se ve větru ozýval zvuk vrtule tepající turbulentní vzduch.

Fin se otočil, když se Sikorskij snesl z oblohy – obrovský červenobílý pták, jehož motory monotónně hučely a naplňovaly vzduch burácením. Před sebou rozháněl mračna mořských ptáků. Na bílém podkladu pod rotory se mu skvěl černý nápis Pobřežní hlídka Jejího Veličenstva. Vrtulník prudce kolísal ve větru, který se zdvihal od útesů, až se nakonec s ladnou elegancí usadil na betonové přistávací ploše vedle majáku. Posuvné dveře se otevřely a vyhrnuli se z nich policisté v uniformách i civilu.

Fin s Fionnlaghem a lovci guga stáli a pozorovali policisty, kteří se smekali v blátě a klopýtali přes kameny směrem k nim. V jejich čele byl šéfinspektor Smith. Plášť do deště se za ním třepotal a vlasy mu navzdory gelu divoce vlály kolem hlavy. Se smykem se vratce zastavil před Finem a vztekle do něj zabodl pohled. „Kde je Macinnes?“

„Jdete pozdě. Je mrtvý.“

Smith pln podezření pohodil hlavou. „Jak?“

„Skočil z útesu, detektive šéfinspektore.“ A když si Fin všiml, jak Smith našpulil rty, dodal: „Všichni tady ho viděli.“ A pohlédl na Gigse, který téměř neznatelně přikývl. Ať už se v policejní zprávě nakonec objeví cokoli, bude to jen půl skutečnosti. Celá pravda skálu nikdy neopustí. Zůstane tady, v chaosu balvanů a ptáků, a šeptat si ji bude jen vítr. Zemře v srdcích a myslích mužů, kteří tu dnes byli, spolu s nimi. A pak ji bude znát jen Bůh.

II

Fin shlédl na ocelově chladné vody zálivu Loch a Tuath pod sebou. Vzduch stlačovaný vrtulemi vysílal po hladině soustředné kruhy lomeného světla. Pak se vrtulník naklonil, stočil se na východ, a než dosedl na plochu za budovou terminálu, prudce se zhoupl. U budovy stál shluk policejních vozů a sanitka, jejíž modrý maják problikával slunečním svitem, který se míhal mezi průrvami v mracích, snášel se na vřesoviště jako kouzelný prach, načež ve zlomku okamžiku zase zmizel.

Fin znovu pohlédl ke dveřím na chlapce zabaleného do dek. Ten zůstával po celou dobu letu apatický. Pokud v jeho hlavě vládl nějaký zmatek, na povrchu nedával nic znát. Samotný Fin si připadal vyprázdněný. Jako slupka zbavená všeho, co ho kdy sebeurčovalo. V zoufalství zase vyhlédl ven a spatřil, že na ně u sanitky čeká Marsaili. Po jejím boku rozpačitě postával George Gunn. Stála zahalená do dlouhého černého kabátu, pod kterým měla džíny a vysoké boty. Od obličeje bledého jako srpnový měsíc za ní vlál proud vlasů. Vedle Gunna působila drobně. A Fin v ní opět uviděl tu dívenku s cůpky, která si vedle něj sedla první školní den, dívenku plnou paličatého odhodlání, nyní však zranitelnou tak, jak v dětství nikdy nebyla. Artairovu smrt oznámili vysílačkou předem. Marsaili odvrátila obličej před poryvy vzduchu a prachu, které zvedaly vrtulové listy stroje dosedajícího na asfalt.

Fin se otočil a v zadní části kabiny spatřil zarytě mlčícího Gigse a Pluta. Jejich přítomnost si vyžádal Smith, který s nimi chtěl ve Stornoway sepsat protokol. Ostatní zůstali na skále, aby vše sbalili a vrátili se s Purpurovým ostrovem. Bez jediného uloveného ptáka. Poprvé za celá staletí si toho roku na ostrově Lewis nikdo nepochutná ani na jediném guga.

Jakmile se motory dotočily a dveře se otevřely, pátrala Marsaili úzkostným pohledem mezi tvářemi vystupujících mužů. Poté, co jí zrak padl na Fionnlagha, Fin viděl, jak se nadechla a rozběhla se stanovištěm taxíků. Prudce chlapce objala a držela ho, jako by ho už nikdy nechtěla pustit. Když prolezl dveřním otvorem Fin, zůstal bezradně a bezmocně stát a nerozhodně je pozoroval. Gunn k němu přistoupil a nenápadně mu předal kousek papíru vytržený z notesu. Pak Marsaili měkce položil ruku na rameno. „Musíme toho chlapce nechat vyšetřit v nemocnici, paní Macinnesová.“ Marsaili svého syna neochotně pustila, vzala do dlaní jeho obličej a hleděla mu do očí. Možná hledala nějaký náznak, jestli k ní snad nechová příliš velkou nenávist. „Mluv se mnou, Fionnlaghu. Řekni něco.“ Ale on se otočil na Fina.

„Byla to pravda? To, co jsi řekl mému otci tam na skále?“

Marsaili pohlédla na Fina očima rozšířenýma strachem. „Co jsi mu řekl?“

Fin svíral útržek papíru, který mu dal Gunn, ale neodvažoval se na něj podívat. „Že Fionnlagh je jeho syn.“

„A jsem?“ Fionnlagh hleděl z jednoho na druhého a v hrudi se mu viditelně dmul hněv, jako kdyby byl přesvědčený, že ho odmítají zasvětit do tajemství, které znají jen oni dva.

„Bylo ti jen pár týdnů, Fionnlaghu,“ vysvětlovala Marsaili. „Noc co noc jsi proplakal. Měla jsem poporodní depresi a vůbec každou možnou depresi, co jich jenom je.“ Její modré oči se na okamžik střetly s Finovými a pak odpluly kamsi do dáli, odkud nahlížely do minulosti. „Strašně jsme se s Artairem pohádali. Dnes už si ani nevzpomínám kvůli čemu. Ale chtěla jsem ho ranit.“ Podívala se na chlapce a pocit viny ještě prohloubil kontury vrásek, které se jí objevily na čele. „A tak jsem použila tebe. Řekla jsem mu, že tvým otcem je Fin, a ne on. Prostě to ze mě vyhrklo. Jak bych si jen byla mohla pomyslet, k čemu to povede, že to skončí takhle?“ Vzhlédla k nebi, které se hnalo nad nimi. „Okamžitě jsem si tenkrát říkala, kéž bych si bývala radši jazyk ukousla. Tisíckrát jsem mu opakovala, že jsem mu tím chtěla jen ublížit, ale už mi nikdy neuvěřil.“ Sklonila hlavu a konečky prstů láskyplně pohladila obličej svého syna. „A následky jsi nesl dodnes.“

„Takže to skutečně byl můj otec.“ Slzy, které se chvěly ve Fionnlaghových očích, v sobě shromáždily všechnu jeho hořkost a zklamání.

Marsaili zaváhala. „Chceš znát pravdu, Fionnlaghu?“ Potřásla hlavou. „Pravda je taková, že nevím. Opravdu nevím. Když jsme se s Finem rozešli v Glasgow, vrátila jsem se na Lewis utrápená a nešťastná. Rovnou do Artairova náručí. Ten mi s radostí poskytl útěchu, kterou jsem hledala.“ Vzdychla. „A já nikdy nezjistila, jestli jsem otěhotněla s Artairem, nebo s Finem.“

Fionnlaghovo tělo ochablo. Netečně se díval na blikající majáky policejních aut. Zamrkal, aby se zbavil slz, odhodlaný zatvrdit se proti světu nejistoty. „Takže se to nikdy nedozvíme.“

„Můžeme to zjistit,“ navrhla Marsaili.

„Ne!“ téměř zakřičel Fionnlagh. „Nechci to vědět! Když to nebudu vědět, tak to nikdy nemusel být můj otec.“

Fin v dlani uhladil rozložený kousek papíru, sklopil zrak a podíval se na něj. Cítil, jak se mu svírá hrdlo. „Na to už je pozdě, Fionnlaghu.“ Chlapec se na něj podíval s náhlým děsem v očích.

„Jak to myslíš?“

Z nedalekých aut se ozýval třaskavý zvuk hlasů z vysílaček naladěných na policejní frekvence.

„Včera večer jsem požádal detektiva konstábla Gunna, aby zavolal do laboratoře, která zpracovávala vzorky DNA odebrané ve středu. Porovnali tvoje s Artairovými.“ Fionnlagh i Marsaili na něj upínali pohled, ve kterém se zračily naděje a obavy dvou životů. Fin útržek papíru složil a strčil si ho do kapsy. „Máš rád fotbal, Fionnlaghu?“ Chlapec svraštil čelo. „Protože jestli ano, mohl bych nám sehnat lístky na příští zápas v Glasgow. Tak to přece tátové a synové dělávají, ne? Chodí spolu na fotbal.“

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych s vděčností poděkoval těm, kteří mi během rešerší ke knize Skála (The Blackhouse) tak velkoryse věnovali svůj čas a odborné znalosti. Jsou to zejména doktor Steven C. Campman, soudní lékař, San Diego, Kalifornie; Derek (Pluto) Murray, gaelský herec a rozhlasový moderátor; detektiv konstábl George Murray, policejní sbor Northern Constabulary, Stornoway, ostrov Lewis; John „Dods“ Macfarlane, Angus „Bobby“ Morrison a Angus „Angie“ Gunn, lovci guga z Ness, ostrov Lewis; Calum „Pugwash“ Murray a Murdo „Beag“ Murray, kapitán a první důstojník lodi Heather Isle, Stornoway, ostrov Lewis; Donald Macritchie, učitel matematiky a zeměpisu na Lionel School, Ness, ostrov Lewis; Evelyn Coullová, gaelská herečka a rozhlasová moderátorka; dr. Brian Michie, praktický lékař, policejní lékař a soudní patolog, Stornoway, ostrov Lewis, a An Comunn Eachdraidh, Nesská historická společnost, ostrov Lewis. Chtěl bych též poděkovat a poblahopřát Johnovi Beattymu za jeho knihu Sula, The Seabird-Hunters of Lewis, která mi poskytla fantastický fotografický i slovní popis každoroční pouti mužů z Ness na ostrov Sula Sgeir za lovem dvou tisíc kusů guga. A rád bych zvlášť poděkoval obyvatelům ostrova Lewis za jejich vstřícnost a vřelost během mého pětiletého natáčení na ostrově a během rešerší pro tuto knihu.

Peter May

Skála

Z anglického originálu The Blackhouse

vydaného nakladatelstvím Quercus v Londýně roku 2011

přeložila Linda Kaprová

Redaktorka Pavla Vašíčková

Obálka Pergamen Trnava, s. r. o.

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydal Host – vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747

roku 2013. První, elektronické vydání

e-mail: redakce@hostbrno.0

www.hostbrno.0

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai