Štědrý večer na 87. okrsku

Ed McBain

(1995)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Je Štědrý večer a detektiv Steve Carella sedí ve služebně 87. revíru úplně sám. Místnost tone v tichu a také na ulicích je nezvyklý klid. Zdá se, že ho čeká nenáročná služba, poznamenaná pohodou vánočních svátků Vtom se však ve dveřích objevuje zakrvácený detektiv Cotton Hewes a s sebou vleče dva zadržené kriminálníky. Zakrátko se služebna začne plnit dalšími detektivy, ale také delikventy. V místnosti je náhle rušno jako jindy, ale přesto se dnešní večer vymyká běžným zvyklostem všechno se začíná točit kolem dítěte, které se dere na svět.

Mým vnoučatům -

Deanovi a Susan Hunter-Cutrona

Translation © Petra Krejčová 1995 lllustrations © Zdeněk Vlach

Detektiv Steve Carella zůstal sám ve strážní místnosti. Byl klidný Štědrý večer. Normálně bývá na policejní stanici boží dopuštění, až do večera, ale dnes vypadala celá stanice nezvykle klidně. Nezvonily telefony. Neklapaly psací stroje. Žádný z obchůzkářů nechodil po schodech a neptal se, jestli někdo náhodou nemá uvařené kafe. Jen sám Carella seděl za svým stolem a pročítal D.D. zprávu, kterou právě napsal a snažil se ji vylepšit. Našel chybu, a tak opravil původně „otbrojenou loupež“ na „ozbrojenou“. Přeškrtnul překlep kuličkovým perem a dal těžkému zločinu správný název. Ozbrojená loupež. Malý obchod s alkoholem na Culver Avenue. Chlap vešel dovnitř s 357 Magnumem a prázdným sáčkem od brambor. Majitel měl naštěstí tichý, ale fungující alarm napojený na policejní okrsek a tak ho dvě uniformované hlídky zatkly a dovedly na stanici.

Carella oddělil kopíráky od tří kopií, bílou do nejvyššího košíku, růžovou do nižšího košíku, originál pro Miscola v kanceláři, žlutou pro poručíka. Podíval se na hodinky. Deset třicet. Dnešní vánoční směna by mohla skončit ve třičtvrtě na dvanáct, možná i trochu dřív. Byl přece Štědrý večer.

Bože, všude kolem byl takový dokonalý klid. Zvedl se od stolu a přešel kolem řady vysokých pořadačů, oddělujících menší část místnosti, tak trochu ztracené v rohu naproti vyšetřovací cele. Tak klidnou noc, jako je tato, můžeš celou prospat v práci.

Přešel k umývadlu, naplnil si dlaně vodou a opláchl si obličej. Carella byl vysoký muž a zrcadlo nad umývadlem bylo příliš nízko, aby vyhovovalo jeho postavě. Proto viděl v zrcadle jenom část svojí hlavy.

Odrážely se tam pouze jeho tmavé a hluboké oči a drobná brada, které mu dodávaly trochu orientální vzhled, hnědé vlasy v zrcadle chyběly. Osušil si obličej a ruce papírovým ručníkem a hodil ho do koše pod umývadlem. Zívl si a znovu se podíval na hodiny. Vůbec ho nepřekvapilo zjištění, že mu to celé trvalo pouze dvě minuty. Takové tiché noci nebyly pro něj, byl mnohem raději, když věci braly pořádný spád.

Přešel k oknu na delší straně místnosti a podíval se na ulici. Všechno tam dole vypadalo velmi klidně, občas projelo nějaké auto nebo se objevil jen stěží postřehnutelný chodec. Tam venku už jistě všichni dali poslední ozdoby na vánoční stromeček. Meteorologové sice předpovídali pravidelně na Štědrý večer sněžení, ale tolik sněhu kolik ho padalo teď už nebylo několik let. Otočil se od okna. Všechno náhle dostalo krvavou barvu.

První čeho si všiml, byla krev crčící z Hawesovy tváře. Strkal před sebou dva bílé muže do ohrádky oddělující strážní místnost od chodby. Muži měli každý na zápěstí jedné ruky želízka, která je poutala k sobě. Jeden z nich si stěžoval Hawesovi, že jsou mu želízka příliš těsná.

„Můžu ti je ještě utáhnout,“ zabručel Hawes a strčil znovu do muže. Ten ztratil rovnováhu a skoro po hlavě vpadl do místnosti. Za sebou vlekl svého kumpána. Oba byli o dost menší než Hawes, který na ně shlížel ze své výšky bledý vzteky. Jeho zlost jako by zvětšoval bílý pramen vlasů na pravém spánku, slepený krví z čerstvé rány. Ta se mu táhla vedle starého, již zahojeného šrámu po noži a pokračovala dolů přes celou pravou tvář jeho obličeje. Bolelo ho to, a jeho vztek nezmírnila ani skutečnost, že oba muži byli také zranění a krváceli.

„Co se proboha stalo?“ zeptal se Carella.

Přešel místností, jako kdyby chtěl zavolat pomocného strážníka a to i přesto, že bylo jasné, že Hawes už má situaci pod kontrolou. Nevelká policejní stanice byla jistota a nevlídné a nepřátelské ulice zůstaly venku. Ti dva muži, které Hawes přivedl, se rozhlíželi po místnosti jako by chtěli posoudit, je-li to pro ně vhodné místo ke strávení Štědrého večera. Prázdná cela v rohu místnosti nevyhlížela nijak lákavě. Jeden z nich se podíval přes rameno na Hawese a snažil se odhadnout, jestli je tam chce strčit. Ten se ale tvářil tak, že to vypadalo, že je spíš okamžitě uškrtí.

„Sednout!“ vyštěkl a přešel k zrcadlu nad umyvadlem, kde si začal pozorně prohlížet svůj obličej.

Utrhl si papírový ručník z držáku a mokrý si ho přiložil na otevřenou ránu na tváři. Rána již zvolna přestávala krvácet.

„Nejlepší bude zavolat ambulanci,“ řekl Carella.

„Ne, nepotřebuju ji,“ odsekl podrážděný Hawes.

„My ji potřebujeme,“ ozval se jeden z mužů. Byl hodně zakrvácený. Na levé tváři měl zranění podobné tomu Hawesovu. Druhý muž zase pro změnu krvácel z rány na krku, těsně pod dolní čelistí. Jeho košile byla špinavá od krve, která mu stékala až dolů na hrudník.

Hawes se náhle otočil od umývadla. „Kde je ta taška?“ zeptal se Carelly. „Viděl jsi mě sem přijít s taškou?“

„Ne,“ řekl Carella a znovu se zeptal: „Co se stalo?“

„Musel jsem ji zapomenout dole na stole,“ přemýšlel nahlas Hawes, jako kdyby vůbec neslyšel, na co se ho detektiv ptal. Přešel k telefonu, zvedl sluchátko a vytočil tři čísla. Po chvíli řekl do sluchátka: „Nenechal jsem tam u vás tašku? Mohl bys s ní někoho poslat nahoru? Jo, moc dík.“ Zavěsil sluchátko zpět do vidlice a konečně začal oklikou nesouvisle vysvětlovat: „Mám problém. Týká se to tohodle zatčení. Nechci mít zbytečný problém kvůli té proklaté evidenci.“

„Nic takového nemáš,“ odsekl muž, který krvácel z tváře.

„Mám takový dojem, že jsem ti řekl, abys držel hubu,“ řekl Hawes a přistoupil k němu. „Jak se jmenuješ?“

„Když mám zavřít hubu, jak vám mám říct své jméno?“ zeptal se drze muž.

„Jak je libo, můžeš mi ho říct i s plnou pusou vylámaných zubů!“ odpověděl Hawes. Carella ho ještě neviděl takhle vzteklého, nebo si to alespoň nepamatoval. Krev mu již přestala stékat po obličeji, takže byl teď ještě víc vidět jeho vztek. „Jak se sakra jmenuješ?“ procedil Hawes mezi zuby.

„Jdu volat ambulanci,“ řekl Carella.

„Dobře,“ řekl muž krvácející z dolní čelisti.

„Kdo to chtěl?“ zeptal se chraplavě uniformovaný strážník. V ruce držel papírovou tašku a tázavě se díval na oba detektivy.

„Položte mi to tam na můj stůl,“ odpověděl Hawes a aniž by se obrátil, pokračoval. „Jak se sakra jmenujete?“

„Henry,“ odpověděl strážník překvapeně.

„Ne, vy,“ zaúpěl Hawes.

„Který je váš stůl?“ zeptal se strážník.

„Tamhle ten,“ řekl Hawes a mávl rukou neurčitým směrem.

„Co se tu stalo?“ zeptal se policista, když položil tašku na stůl, který mu připadal nejblíže Hawesovu posunku. Nákupní taška byla z jednoho z velkých obchodních domů ve městě. Byl na ní natištěný zelený věnec s červenou mašlí. Carella už vytáčel číslo Mercy General a prohlížel si přitom nákupní tašku na stole.

„Tvoje jméno,“ otočil se znovu Hawes k muži krvácejícímu z líce.

„Neřeknu vám své jméno, dokud mi nepřečtete má práva,“ odpověděl muž.

„Já se jmenuju Jimmy,“ ozval se druhý muž.

„Jimmy, jak?“

„Ty trdlo, neříkej jim nic, dokud ti nepřečte tvá práva.“

„Ty drž hubu,“ vyzval ho Hawes.

„Jimmy jak?“

„Knowles. James Nelson Knowles.“

„Teď děláš chybu,“ konstatoval muž s krvácející tváří.

„To nemyslím, moje jméno nic neznamená,“ řekl Knowles.

„Chceš tu být anonymně celou noc?“ řekl Hawes druhému muži.

Carella se mezitím dovolal na ambulanci: „…říkám vám, že tu máme tři krvácející muže.“

Já nepotřebuju ambulanci,“ řekl Hawes.

„Dobře, dělej jak myslíš?“ odvětil Carella nerozhodně. „Můžou se sem dostat taky až o Velikonocích, no doufám, že i dřív. Kde je tady lékárnička?“ zeptal se a šel k nacpaným pořadačům. „Nemáme ji tady?“

„Ta rána může být infikovaná,“ chytračil anonymní muž, „budu vás žalovat na městě. Mohl bych zemřít na policejní stanici, bude pro vás lepší, když mě budete brát vážně.“

„Jaké jméno máme napsat na úmrtní oznámení?“ zeptal se nevzrušeně Hawes.

„Tak oznámí už někdo jméno téhle anonymní osoby?“ přidal se Carella.

„Řekneš mu už svoje jméno, ty vrbo?“ řekl Knowles.

„Thomas Carmody. O.K?“ odpověděl konečně druhý muž. Řekl to Knowlesovi, jako by ho urážela jakákoli diskuse s policistou.

Carella podal lékárničku Hawesovi. „Dáš si na to obvaz, hrdino?“ řekl. „Vypadáš jako pekelník.“

„A co obyčejní občané?“ ozval se Carmody. „Vidíš to?“ řekl zase Knowlesovi. „Vždycky pečují nejdřív o sebe.“

„Vstaňte,“ poručil Carella.

„Přijde sem obušek,“ řekl Carmody.

Hawes si podal lékárničku k zrcadlu. Carella zatím odvedl Carmodyho a Knowlese do vyšetřovací cely. Otevřel obě závory na dveřích, sundal jim želízka a řekl: „Tudy hoši“ Carmody a Knowles vešli do cely. Carella za nimi zase pečlivě zavřel obě závory. Oba muži se rozhlíželi po cele, jako by přemýšleli, jestli mají dostatečně vhodný oblek pro tuto situaci. Cela měla mříže a ochranou kovovou síť. Nic na sezení, celým vybavením bylo jen graffiti načmárané na zdech. Carella se vrátil k Hawesovi, který si ošetřoval ránu kouskem vaty.

„Nejlepší by bylo dát na to peroxid,“ řekl. „Co se stalo?“

„Kde je ta nákupní taška?“ zeptal se Hawes.

„Tamhle na stole. Tak co se stalo?“

„Dostal jsem typ na číslo 1020 na rohu Culver a Dvanácté. Byl tam chlap, kradenou televizi měl schovanou ve svém kamrlíku. Chtěl ji dát manželce k vánocům, chápeš? Oni byli za dalšími dveřmi, ještě asi se třemi dalšími a chlastali. Ten zloděj musel zmizet únikovým východem, každopádně televize tamtudy zmizela. No a to je asi tak celé, nulová šance dostat to vůbec kdy zpět. Takže odcházím k autu, když uslyším na ulici nějaký řev a chechot. Jdu se teda podívat, co se to tam děje, no a tihle dva kreténi se tam hádali o tu nákupní tašku.“

„To je všechno tvoje chyba,“ řekl Carmody Knowlesovi.

„Ty jsi s tím začal,“ řekl Knowles.

„Je to celé blbost, myslím, že jsem tu tašku nikdy neviděl,“ řekl Carmody.

„Vypadali, že toho trochu moc vypili,“ pokračoval Hawes a dal si náplast na ránu, „takže přijdu k nim a říkám, ať se uklidní a jdou se vyspat, je přece Štědrý večer, že jo? Najednou je na scéně nůž. Jeden z nich měl v ruce nůž.“

„Já ne,“ ozval se Carmody z cely.

„Já taky ne,“ přidal se hned Knowles.

„Já nevím, kdo koho pořezal první,“ řekl Hawes, „ale krve je tu až dost. Takže nejspíš se tam nějak dostal někdo další s nožem, a ten to všechno způsobil. Já jen vím, že jsem byl uprostřed toho všeho a nůž jsem já neměl. Což se ukázalo být…“

„Jaký nůž?“ zeptal se Carmody. „Já si nic nepamatuju, asi jsem si zdřímnul.“

„Cože, aha nůž,“ opakoval Knowles.

„Ten nůž jsi zahodil do stoky na rohu Culver a Jedenácté,“ řekl Hawes, „oba jste namazaný, takže hádám, že jste v tuhle chvíli v pěkný bryndě. Tohle se mi musí stát zrovna na Štědrý večer,“ postěžoval si, prohlížeje si při tom náplast na svém obličeji. „Právě tohle.“

Carella šel k cele odemkl dveře a podal lékárničku Carmodymu. „Tady,“ řekl. „Ošetřete se, jestli máte zájem.“

„Počkám si na ambulanci, až přijede,“ řekl Carmody. „Chci odborné lékařské ošetření.“

„Jak je libo, když si nevěříte“ řekl Carella. „A co vy?“

„Jestli chce počkat na ambulanci, potom já na ni počkám taky,“ odpověděl Knowles.

Carella tedy zajistil opět dveře cely a vrátil se k Hawesovi, který si už stíral krev z vlasů mokrým ručníkem. „O co jste se to hádali?“ zeptal se.

„Nikdo se nehádal,“ řekl Carmody.

„Jsme dobří přátelé,“ přidal se Knowles.

„Nebylo to náhodou tamhle to, v té tašce?“ ukázal Hawes směrem ke stolu.

„Nikdy v životě jsem tu tašku neviděl,“ řekl Carmody.

„Ani já ne,“ nezůstával pozadu Knowles.

„Co je v té tašce?“ zeptal se Carella.

„Co myslíš?“ řekl Hawes.

„Strašidlo,“ zavtipkoval Carmody.

„Myrrha,“ zavrčel Knowles, a oba muži vyprskli smíchy.

„Vtipálci,“ utrousil Hawes a dodal, „je tam dost marihuany, aby vydržela pro celé město až do Nového roku.

„No tak, jdeme,“ řekl hlas od zábradlí.

Oba detektivové se otočili a uviděli Meyera s malým chlapcem, vstupujícím do ohrádky. Chlapci mohlo být tak čtrnáct let, na vodítku si vedl ovci. Ovčí srst byla špinavá a slepená. Chlapec vypadal stejně špinavě a ulepeně. Meyer měl na sobě tmavý kabát a byl bez klobouku. Vypadal svěží a vymydlený, což působilo nanejvýš kontrastně.

„Dostal jsem ovčáka,“ řekl. Jeho modré oči zamžikaly, tváře měl červené od studeného vzduchu venku. „Nějak tam začalo sněžit,“ informoval.

„Já nejsem ovčák,“ bránil se chlapec. „Ne, ty jsi totiž zloděj, víš?“ upřesnil Meyer, sundal si kabát a pověsil ho na věšák nalevo od ohrádky. „Sedni si tamhle. Ta ovce ať si sedne taky.“

„Ovce přenáší nemoci, všichni ovčáci jsou nakažení,“ ozval se zase Carmody z cely.

„Ptal se tě někdo?“ usadil ho Meyer.

„Jestli něco chytím od toho ovčáka a jeho zvířete, tak vás budu žalovat,“ nedal si pokoj Carmody.

Ovci se to zřejmě nelíbilo a tak se na protest vydělala na podlahu.

„Do prdele,“ zaklel Meyer. „To jsi nemohl ukrást něco čistšího? Třeba hada, ty hlavo.“

„Moje sestra chtěla pod stromeček ovci,“ odpověděl chlapec.

„Ukradl tu zatracenou ovci z ohrady v zoo, věřil bys tomu?“ řekl Meyer. „Víš co můžeš dostat za krádež ovce? Můžou tě poslat do vězení pro dvacetileté, ty zloději ovcí.“

„Patnáctileté,“ upřesnil Hawes.

„Moje sestra si přála ovci,“ opakoval zase chlapec a pokrčil rameny.

„Jeho sestra je taková hra na schovávanou,“ řekl Meyer. „Co se ti to stalo s hlavou?“

„Dostala se do špičkové protidrogové akce,“ dramatizoval Hawes.

„Ta droga v tašce není naše,“ zapojil se okamžitě Carmody.

„Ona to totiž není vůbec naše taška,“ dodal Knowles.

„Kdy přijde právník?“ zeptal se Carmody.

„Drž hubu,“ přikázal Hawes.

„Nic jim neříkej dokud ti nedají přečíst tvá práva, chlapče,“ nedal si pokoj Carmody.

„Kdo uklidí tu zem po té ovci?“ změnil téma Carella.

„Dá si někdo kafe?“ zeptal se Miscolo z vrátek u ohrádky. „Mám čerstvě uvařenou konvici kafe v kanceláři.“ Měl na sobě modrý svetr přes stejně modré kalhoty a úsměv na tváři, dokud si nevšiml ovce. Vykulil oči a zeptal se: „Co to je, za havěť?“

„To je Rudolf,“ ozval se Carmody z cely.

„Ne kluk, ale tady to zvíře?“ řekl Miscolo.

„To je mýval,“ řekl Knowles.

„To je dárek pro mou sestru,“ odpověděl chlapec.

„Jsem si stoprocentně jist, že to je proti pravidlům, zvíře tady nahoře v téhle místnosti,“ řekl Miscolo. „Kdo chce to kafe?“

„Myslím, že bych si dal šálek,“ ozval se Carmody.

„To bych vám neradil,“ řekl Meyer.

„I když jsou Vánoce, tak ti dám tak akorát velký kulový,“ řekl Miscolo a ušklíbl se. „Jestli něco chcete tak dole v hale.“

„Už jsem říkal co chci,“ řekl Carmody.

„Ještě nejsi ve vězení,“ odbyl ho Miscolo. „Tohle není občerstvení.“

„Štědrý večer,“ pokračoval Carmody, „a on nám nechce dát hrnek kafe.“

„Měl bys tu havěť dostat pryč,“ řekl ještě Miscolo a odešel na chodbu.

„Proč mi nechcete dovolit vzít tu ovci mojí sestře?“ zeptal se chlapec.

„Protože to není tvoje ovce,“ řekl Meyer. „Ta patří do zoo. Ukradl jsi ji v zoo.“

„Zoo ukradlo všechny ovce v tomhle městě,“ bránil se chlapec.

„Řekni mu,“ ozval se Carmody.

„Co to slyším?“ řekl Bert Kling od zábradlí. „Tudy mistře.“ Jeho světlé vlasy byly mokré od sněhu. V jedné ruce nesl velký kufr a druhou měl na rameni vysokého černocha. Ten měl ruce za zády spoutány želízky. Černoch byl oblečený do červeného pláště Mackinaw, na ramenou silně promáčeného. Sněhové vločky se mu ještě třpytily v černých kudrnatých vlasech. Kling se podíval na ovci. „Miscolo mě už upozornil, že tu je nějaká havěť,“ řekl.

„Miscolo je městský hoch,“ konstatoval Carella.

„To já taky,“ řekl Kling, „ ale já vím, že ovce není havěť, ale zvíře.“ Podíval se pod nohy. „Kdo to udělal na té podlaze?“ zeptal se.

„Ta ovce,“ řekl Meyer.

„Dárek pro mou sestru,“ vysvětlil chlapec.

Kling položil na zem těžký kufr a vedl černocha do cely. „Tak se posuňte,“ přikázal Carmodymu a Knowlesovi a počkal až se přemístí od dveří. Odjistil je, sundal vězni želízka a řekl: „Chovej se jako doma.“ A zajistil znovu dveře. „Venku je pěkná chumelenice,“ řekl a šel k věšáku. „Nějaký kafe by bylo?“

„V kanceláři,“ řekl Carella.

„Myslel jsem opravdové kafe,“ řekl Kling, sundal si mokrý kabát a pověsil ho.

„Co je v tom kufru?“ zeptal se Hawes. „Vypadá jako slušný loďák, tak co v tom máš.“

„Stříbro a zlato,“ odpověděl Kling. „Můj přítel tam v cele, vykradl zastavárnu na The Stem. Měli už zavřeno, a on ještě neměl nakoupené všechny dárky, tak si to šel koupit a vzal si na to pušku s krátkou hlavní. Dostal jsem kytaru, mám ji dole v autě. Umíš hrát na kytaru?“ zeptal se černocha ve vězení. Černoch neodpověděl.

„Dost šperků, aby udělal šťastnou anglickou královnu,“ řekl Kling.

„Kde je ta puška?“ zeptal se Meyer.

„V autě,“ odpověděl Kling. „Mám jenom dvě ruce.“ Podíval se na Hawese. „Co se ti přihodilo s hlavou?“ zeptal se.

„Jsem už unavený z toho vyptávání co se stalo mojí hlavě,“ řekl Hawes.

„Kdy přijede ta ambulance?“ zeptal se Carmody. „Zemřu tu na vykrvácení.“

„Tak použij tu lékárničku,“ poradil mu Carella.

„To bych pak neměl proč posílat tu žalobu na město,“ řekl Carmody.

„Kdepak.“ Hawes přešel k oknu. „Ach jo, být tam venku…“ posteskl si.

„Myslíš, že by to změnilo nějaké problémy?“ řekl Meyer.

„Možná. Jen o kousek ven, tam je dobře…, alespoň to tak vypadá.“

Hawes se otočil a podíval se na hodiny. Meyer jeho pohled následoval a najednou se všichni v místnosti dívali na hodiny.

Detektivové mysleli na to, že těžký sníh jim možná protáhne službu až do rána, takže se domů dostanou pozdě. Muži v cele přemýšleli o tom, že sníh by mohl nějak oddálit procesy. Chlapec sedící u Meyerova stolu myslel na to, že zbývá už jen půl hodiny do konce Štědrého večera a jeho sestra nejspíš nedostane ovcí, kterou si přála. Strážní místnost byla v tu chvíli stejně tichá, jako když v ní byl Carella sám.

A do toho vstoupil Andy Parker se svými vězni.

„Pohni se,“ řekl a otevřel vrátka na ohrádce.

Parker měl na sobě koženou bundu, takže vypadal jako motocyklista. Pod bundou měl vlněný svetr a červenou šálu. Modrá pletená čepice na jeho hlavě byla mokrá od sněhu. Téměř třídenní strniště na jeho bradě se třpytilo sněhovými vločkami. Jeho vězni byli stejně zafoukaní jako on, jen jejich obličeje byli bledší a vyděšenější.

Mladý muž měl na sobě zmačkaný černý oblek, bílý od sněhu, který rychle tál. Stál nejistě v otevřených vrátkách do místnosti. Pod sakem měl pouze košili, u krku rozepnutou, bez kravaty. Carella odhadoval, že by mu mohlo být tak dvacet. Mladá žena, která přišla s ním - dívka, ještě vyděšenější než on - vypadala, že jí nemůže být víc než šestnáct. Měla na sobě světlé kalhoty a krátkou halenku z potištěné bavlny. Stejné oblečení nosí Carellova matka na doma. Její dlouhé černé vlasy byly pocukrovány sněhem. Obličej jí zdobily velké hnědé oči. Stála tam u zábradlí křehká a rozechvělá, ještě nikdy nikoho Carella neviděl tak vystrašeného.

Byla ve vysokém stupni těhotenství.

Jak se na ni Carella díval projela jí křeč, až se jí obličej stáhl bolestí. Náhle mu to došlo - ona bude rodit.

„Řekl jsem, pohni se,“ mluvil dál Parker a Carellovi připadalo, že ve skutečnosti by měl donést tu těhotnou dívku dovnitř. Místo toho strčil znovu do páru a šel přímo k věšáku. „Sedněte si tamhle,“ řekl, pověsil si bundu a čepici. „Co tu ksakru chce ta ovce?“

„To je vánoční dárek pro mou sestru,“ řekl chlapec i když jeho se právě Parker neptal.

„Ta se teda má,“ ohodnotil ovci Parker.

Vedle stolu byla jenom jedna židle. Mladík v mokrém obleku ji přidržel dívce a ta se ztěžka posadila. Postavil se těsně vedle ní, takže Parker si musel vzít jinou židli a potom se posadil za stůl. Když zakládal papíry pro D.D. zprávu do psacího stroje, utrousil poznámku: „Doufal jsem, že nám dají na auta řetězy,“ nikdo nereagoval, tak se otočil a zeptal se dívky, „vaše jméno, sestro?“

„Marcia Garcia Lopez,“ odpověděla dívka a ucukla bolestí.

„Má bolesti,“ upozornil Carella a šel rychle k telefonu. „Hraješ si na doktora?“ řekl Parker a otočil se zase na dívku.

„Kolik je ti let Maria?“ zeptal se.

„Šestnáct.“

„Kde bydlíš, Maria?“

„Ona za nic nemoct,“ vložil se do toho mladík.

„Ptal se tě někdo?“ uzemnil ho Parker.

„Vy se ptát Maria…“

„Slyšels mě? Rozumíš anglicky?“ řekl Parker. „Když mluvím k této dívce zde, tak nepotřebuji pomoc od…“

„Chcete vědět kde my bydlet…“

„Já chci adresu této dívky zde, to je to co…“

„Chcete adresu, kde my být přihlášeni k trvalému bydlení?“ řekl mladík.

„Tak dobrá, jaké je vaše jméno, moudrý muži?“ rezignoval Parker.

„Jozé Lopez.“

„Ten slavný toreador?“ řekl Parker a otočil se na Carellu, doufajíc, že se zasměje.

Carella, ale telefonoval. Říkal zrovna do sluchátka: „…já vím, vždyť jsem vám to já říkal, ale teď tu máme těhotnou ženu. Můžete mi poslat tu ambulanci urychleně?“

„Já nebýt toreador,“ odporoval Jozé Parkerovi.

„Co tedy jste?“

„Já řezat cukrovou třtinu v Puerto Rico, ale teď nemít práci. Takže proto moje žena a já být tady u vás ve městě. My čekat narození dítěte.“

„Tak co jste dělali v té opuštěné budově?“ řekl Parker a otočil se zase na Carellu.

„Našel jsem je v opuštěné stavbě na Šesté Severní, krčili se u ohýnku.“

Carella se právě rozčiloval u telefonu. „Nic se tam, nezměnilo,“ řekl. „Oni neví, kdy by ta ambulance mohla přijet.“

„Víte, že je protizákonné usadit se v cizí budově v tomto městě?“ řekl Parker. „Tomu se říká neoprávněné vniknutí, Jozé, víte co je to neoprávněné vniknutí? Kromě toho by jste měl vědět, že je protizákonné zakládat uvnitř staveb ohně? Tomu se říká žhářství, Jozé, víte co to je žhářství?“

„Byla nám zima,“ bránil se Jozé.

„Ahhh, tak ono jim bylo chudáčkům zima,“ řekl Parker.

„Uklidni se,“ řekl Carella tiše. „Je Štědrý večer.“

„No a co? Takže se domníváš, že o vánocích se může porušovat zákon?“

„Ta dívka má bolesti,“ řekl Carella. „Může mít dítě každou chvíli. Takže se uklidni“.

Parker už chtěl vstát a jít ke Carellovi, aby si s ním vyjasnil názor na zatčené, ale zarazil se a otočil se zpět na Jozého. „Dobrá,“ řekl, „přijeli jste sem z Puerto Rico kvůli práci…“

„Si, seňor.“

„Mluv anglicky. A nepřerušuj mě. Přijeli jste sem kvůli práci; tou prací myslíš třeba pěstovat stromy, tady?“

„Můj bratranec říkat, že mít pro mě práci v továrně. V továrně, kde pracuje, je prý práce dost. Říkat, ať my přijedeme.“

„Oh, tak teď je v tom ještě bratranec,“ řekl Parker Hawesovi, očividně ochotnějšímu naslouchat, než Carella. „Jak se jmenuje tvůj bratranec, Jozé?“

„Cirilo Lopez.“

„Nějaký toreador?“ nedal si pokoj Parker a mrknul na Hawese. Hawes mu však mrknutí neopětoval.

„Proč ho nenecháte být?“ ozval se pro změnu Carmody z cely.

Parker se prudce otočil na židli směrem k cele. „Kdo to řekl?“ zeptal se a podíval se na černocha. „Ty, slyšíš, kdo to řekl?“

Černoch neodpověděl.

Já jsem to řekl,“ připustil Carmody.

„Proč jsi zavřený?“

„Chytli mě se strašidlem a myrhou,“‚ řekl Carmody a zasmál se. Knowles se zasmál taky, jen černoch v cele se ani nehnul.

„Co ty?“ zeptal se Parker a pozorně si ho prohlížel.

„Ten je můj,“ přihlásil se k němu Kling. „Tamhle ten velký kufr je plný horkého zboží.“

„Pěkné shromážděníčko tu máme,“ řekl Parker a otočil se zase zpět ke stolu. „Stále čekám na adresu vás dvou,“ pokračoval, „legální adresu.“

„My doufat, že my zůstat u mého bratrance,“ řekl Jozé. „On říct, že mít pokoj pro nás.“

„Kde to je?“ zeptal se Parker.

„Jedenáct-dvacetčtyři na Mason Avenue, apartmá třicetdva.“

„Ale tam pro nás nebýt místo,“ řekla Maria. „Cirilo, on…“ chytla se za břicho. Její obličej odrážel další vlnu bolestí.

Jozé ji vzal za ruku. Podívala se na něj vyčerpaně. „Jeho žena bydlet v předsíni za dveřmi,“ řekl Parkerovi, „ona nám říct, že Cirilo se odstěhovat.“

„Kdy jste s ním mluvil naposledy?“

„Minulý měsíc.“

„To vás nenapadlo ověřit si to, co? Přijedete spolu z Puerto Rica, aniž byste si cokoli zjistili o svém novém působišti? Brilantní. Slyšel jsi to Berte?“ řekl Klingovi.

Zavítali k nám jet-set travelers (jet-set travelers je mezinárodní smetánka pohybující se mezi světovými zábavními středisky v proudových letadlech); přiletěli do města ve svých letních oblečcích v prosinci a skončili v opuštěném domě.“

„Mysleli si, že bratranec je ještě tady, to je vše,“ řekl Kling, prohlížejíc si dívku, která měla nyní ruce složené na velkém břiše.

„Tak, co je to tu za naléhavý případ?“ řekl někdo od zábradlí.

Muž, který tam stál měl na sobě těžký černý kabát a pod ním bílou tuniku a stejné kalhoty. V ruce nesl malou černou tašku. Sníh na jeho ramenou a hlavě byl stejně bílý jako jeho tunika a kalhoty. „Mercy General je tu pro vás,“ řekl. „Promiňte to zpoždění; ale mám dnes v noci moc práce a venku je sněhu jako o Vánocích. Tak kde je ten pacient?“

„Nejdříve se, prosím, podívejte na tuhle dívku,“ řekl Carella, „Je v…“

„Právě tady,“ ozval se Carmody z cely.

„Já taky,“ přidal se hned Knowles. „Pustil by je někdo ven,“ řekl lékař. „Stačí jen na chvíli, prosím.“

Hawes šel k cele a odjistil závory na dveřích.

„Kdo bude první?“ zeptal se lékař.

Carella rychle zasáhl: „Tamhle ta dívka má bolesti…“

„Zase venku,“ vmísil se do toho opět Carmody, vycházejíc z cely.

„Šetři dech,“ řekl Hawes a zajistil dveře.

„Lékař přešel k Parkerovu stolu, kde mezi tím už Maria začala těžce oddechovat.

„Jak se cítíte, slečno, všechno v pořádku?“ zeptal se.

Maria si místo odpovědi sevřela břicho. „Slečno?“ řekl. Maria se znovu pokusila ztěžka nabrat vzduch do plic. Meyer vyvalil oči. Proboha, mohl s Miscolem odrodit dítě, tady ve strážní místnosti. Teď byl nesmírně vděčný za lékařovu přítomnost.

„Ale vždyť ona bude rodit!“ řekl překvapeně lékař.

„Konečně to někomu došlo,“ povzdychl si Carella.

„Už přijít dítě?“ zeptal se překvapeně Jozé.

„Vypadá to tak, pane,“ odpověděl lékař. Je tu někde deka nebo něco podobného. Může mi někdo půjčit nějakou přikrývku?

Kling už byl na cestě z místnosti. Nastalo všeobecné hemžení, jako by se všichni nastartovali na jeden povel, pro jednu akci.

„Chvilku vydržte, slečno,“ řekl lékař. „Všechno bude v pořádku.“ Podíval se na Meyera a řekl: „To je moje první dítě.“

No výborně, pomyslel si Meyer, ale neřekl nic.

„Budete potřebovat horkou vodu?“ zeptal se Hawes.

„To máte z kina, co?“ zeptal se lékař.

„Chce to nějakou horkou vodu, ne?“ přidal se Carmody.

„Já nepotřebuju horkou vodu!“ řekl lékař. „Teď potřebuji pro ni místo, aby si měla kde lehnout.“ Chvíli přemýšlel a potom připustil. „Možná, budu potřebovat přeci jen trochu vody.“

Hawes vyběhl z místnosti, na chodbě se srazil s Klingem nesoucím dvě deky, které našel v kanceláři. Miscolo mu byl v patách.

Ještě to nebude?“ zeptal se Meyer. Dychtíc, aby nic nezmeškal.

„Ještě, že tu je profesionál,“ ocenil situaci směrem k Miscolovi.

„Když budete potřebovat pomoci,“ řekl Miscolo lékaři, „klidně si řekněte, ano?“

„Nepotřebuju žádného pomocníka,“ ohradil se lékař. Náfuka jeden pomyslel si Miscolo. „Položte ty deky někam na zem. Všechno v pořádku, slečno?“ Najednou vypadal velmi nervózní.

Maria přikývla, zalapala po dechu a zmáčkla si břicho. Kling rozprostřel jednu deku nalevo od cely, blízko topení. Knowles a černoch přešli na druhou stranu cely, blíž k dece.

„Dejte to někam stranou,“ řekl Carella tiše. „Tamhle, Berte, za ty pořadače.“

Kling sebral deky a položil je, kam mu Carella ukázal.

„Páni, narodit se právě tady,“ řekl Knowles.

Černoch neřekl nic.

„Ještě nikdy jsem nic podobného neviděl,“ řekl Knowles a potřásl hlavou, jako by tomu nechtěl věřit.

Černoch stále nic neříkal.

„Maria?“ řekl Jozé.

Maria přikývla a potom hlasitě vzdychla.

„Zkusíte tam dojít, ano?“ zeptal se Parker. Vypadal stejně nervózně jako lékař.

„Tak můžete si, prosím, přijít sem lehnout?“ naléhal lékař. Maria se opřela o loket a pomalu se zvedla ze židle. Chytla se nejbližšího Klinga a pomalu se nechala odvést k dece. „Jen, klidně,“ řekl. „Všechno bude v pořádku.“

Hawes se vrátil s konvicí horké vody. „Kam ji chcete…“ začal, ale Maria s lékařem zrovna zmizeli z dohledu, za stěnou obrovské skříně. To bylo tři minuty před půlnocí, tři minuty do konce Štědrého dne.

Zpoza skříně bylo slyšet jen Mariino těžké oddechování a lékařovo stálé ujišťování, že všechno bude v pořádku. Chlapec vytřeštěně zíral na hodiny, tři minuty do půlnoci a on je ještě pořád tady. A za skříní se šestnáctiletá dívka a nezkušený lékař snaží přivést jednoho nevinného tvora na tento svět.

Náhle se ozval ostrý křik za skříní. Obě ručičky na hodinách stály vzpřímeně.

Byla půlnoc.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Parker. Z jeho hlasu zněla obava.

„Krásný chlapeček,“ řekl lékař, jako by si opakoval větu, co slyšel někde v televizi. „Kde je ta voda? A podejte mi nějaký ručník. Máte pěkného a zdravého chlapce, slečno,“ řekl Marii a přikryl ji druhou dekou.

Hawes mu podal konvici s horkou vodou. Carella utrhl papírový ručník z věšáku nad umývadlem.

„Trochu vám ho umyju, slečno,“ řekl lékař.

„Máte pěkného chlapečka,“ oznamoval Meyer Jozému, usmívajíc se.

Jozé přikývnul.

„Jak se bude jmenovat?“ zeptal se Kling.

Černoch, který nepromluvil od chvíle, kdy vstoupil do strážní místnosti, řekl náhle hlubokým a jasným hlasem: „Hle panic zplozen byl a narodil se syn, a jeho jméno bude znít Emmanuel.“

„Amen,“ uzavřel Knowles.

Detektivové se nahrnuli kolem skříně, vzadu zůstal jen Carmody. Mohl tedy klidně a nepozorovaně odejít, ale neudělal to.

Místo toho vzal nejdříve nákupní tašku s marihuanou, o kterou se hádal s Knowlesem a kufr, který získal Kling, když chytil černocha. Odnesl je k dece, kde Maria ležela s dítětem na prsou. Poklekl k ní. Ponořil ruce do tašky, nabral plné hrsti bílého prášku a posypal jím deku. Potom otevřel kufr. Vyndal z něj všechny ty zlaté prsteny, stříbrný podnos, náramky, náhrdelníky a všechny ty rubíny, diamanty a safíry se třpytily v slabém světle rohového okna, odrážejícím se od sněhu.

„Gracias,“ šeptla Maria. „Muchas gracias.“

Carella, stojící u otevřeného okna, se podíval na oblohu, odkud se stále lehce snášel sníh.

„To není špatné jméno,“ řekl Meyer Jozému. „Emmanuel.“

„Bude se jmenovat Carlos,“ řekl Jozé. „Po mém otci.“

Carella se otočil pomalu od okna.

„Co čekáš, že tam uvidíš?“ zeptal se Parker. „Betlémskou hvězdu?“

Copyright © 1984 by Hui Corp.

All rights reserved

Translation © Petra Krejčová 1995

© TIBERONE, české vydání 1995

lllustrations © Zdeněk Vlach

Book design by your ARTillery

ISBN 80-902064-1-7

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai