Ed McBain

Koho zvolil vrah

1

Kořalna čpěla.

Vrstva skla svítila na podlaze jako hromada potrhaných strun. Střepy, střípky, zurážené hrdla a kulatá dna lahví se třpytila a cinkala pod nohama, jako když člověk brouzdá mělkou louží roztříštěného skla. Čísi ruka smetla police, smetla je v ničivém záchvatu zuřivosti. Skotská za osm dolarů se rozlila po podlaze v rovnosti naprosté zkázy s vínem za pětadvacet centů. Sotva se vstoupilo do nálevny, udeřil vás do nosu pach. Po holých prknech se alkohol roztekl a naděla pod nohama loužičky, porůznu splavněné průplavy a hrázemi z rozbitého skla.

Uprostřed střepů a lihovin tváří k nebi a s ústy pootevřenými ležela dívka. Byla to rusovláska. Oči vypadaly v obličeji nepřiměřeně velké, neboť je v umírání vytřeštila. Děvče mělo v prsou čtyři střelné rány, dosud krvácelo a krev se mísila na podlaze s kořalkou. Měla dlouhé vlasy, teď mokré a zplihlé, protože ležela tváří přímo na prknech, a vlasy, šaty, celé tělo nasáklo alkoholem.

Těžko se v nálevně dalo mluvit. Z přítomných policistů si každý tu a tam s chutí dá nějakého panáka. Ale přestože byly dveře dokořán a pofukoval mírný červnový větřík, výpary se nezdolně držely. Pronikly do nosu, do krku, do plic, a sotva se člověk párkrát nadechl, zamotala se mu hlava.

Detektiv Steve Carella s potěšením vypadl. Whisky měl rád a uměl ji ztrestat víc než leckterý střihoun. Zato nikdy nemohl vystát, aby mu nějaký ožrala dýchal do obličeje, a v kořalně to teď páchlo, jako kdyby tu ochmelkové měli valnou hromadu a všichni naráz se pokoušeli vyblekotat jeden špatný vtip.

Zrzečka na podlaze kořalny, to byl špatný vtip. Byl by to špatný vtip v kterémkoli ročním období, ale v červnu, kdy celý svět ožívá, kdy měsíc svateb snoubí bujnost jara s hřejivosti léta, to zvlášť, Carella byl rád na světě a měl tolik shovívavosti, že přál každému, aby se s ním o tenhle zážitek podělil. I když ho povolání nutilo stát tváří v tvář náhlé smrti, pořád ještě nedospěl tak daleko, aby dokázal nasadit tak nevzrušenou masku, jakou předváděli jeho kolegové. Carella rád myslel na to, že v lidských bytostech je důstojnost. Můžou chlastat, říhat, rvát se, klít – ale pořád jsou vzpřímeni.

Kdesi v paměti, nejspíš jako pozůstatek dávno zapomenuté antropologické výuky na koleji, vyštrachal větu: „Člověk stojí sám, protože člověk sám stojí.“ Antropologických přirovnání bylo nad hlavu, ale Carella je neráčil vzít na vědomí. Jemu se líbilo myslet na člověka jako… a toho, kdo stojí. Smrt sráží člověka k zemi. Smrt loupí lidskou důstojnost. Mrtvý člověk nedbá, má-li pěšinku ve vlasech. Mrtvá dívka si nedělá starosti, jestli jí čouhá nebo nečouhá kombiné. Smrt zjednoduší lidskou bytost na neladnou hromádku masa. A když se teď Carella díval na to, co bývala žena – žena, která se roztomile smála a líbala svého milence a rozpínala si punčochy a roztírala rtěnku s největší ženskou pečlivostí – když se díval na tu hromádku, kdysi teplou a živou, zmocnil se ho nepřekonatelný smutek, nezachytitelný pocit tragédie.

S potěšením odtamtud vypadl.

Na chodníku sněmovalo policejní oddělení. Tohle byl pro opory zákona koktejl. Nepodávalo se nic k pití a nesešli se tihle chlapi proto, aby přetřásli poslední román dvanáctileté francouzské dívčiny, ale vládl tu, stejný pocit družnosti, téže uvolněné spřízněnosti, jaká vyrůstá mezi lidmi, kteří se navzájem znají a pracují ve stejném oboru.

Ti dva, co přišli z oddělení pro vraždy – oblast Sever, se jmenovali Monoghan a Monroe. Oba vazouni. Oba měli šedé flanelové kalhoty a přes ně sportovní tvídové bundy.

„K takovýmhle pitominkám se obvykle neženem,“ prohlásil Monoghan Carellovi.

„Obyčejně ne,“ dodal Monroe.

„Starej si nás šetří na opravdovský hlavolamy,“ řekl Monoghan.

„Ty těžký,“ doplnil Monroe.

„Žádný zločiny z vášně.“

„Jako z lásky, nenávisti a tak,“ vysvětlil Monroe.

„My jsme jenom na promyšlený kousky,“ pravil Monoghan.

„Ty, co jsou vyšpekulovaný předem,“ zpřesnil Monroe.

„Jsme jeho esa,“ poznamenal Monoghan skromně.

„Lišáci,“ přihodil Monroe.

„Velká čest pro 87. okres,“ řekl Carella s úsměvem. Byl to dlouhán. Na sobě měl modrý vlněný oblek a z kapsičky mu čouhal bílý kapesník. Měl bílou košili a na ní zlatomodrou ripsovou vázanku, a s fachmany z oddělení vražd se bavil v nenuceném postoji člověka, u něhož atletická postava je jen dokladem úsloví: v zdravém těle zdravý duch. Měl hnědé oči, vyčnělé lícní kosti, a jestli dokonale oholená tvář působila skoro orientálně, skryté pobavení, s kterým sledoval Monoghana s Monroem, tenhle dojem ještě zvyšovalo.

„Osmdesátý sedmý okres se musí cítit poctěnej,“ pravil Monoghan.

„Až nad hlavu,“ dodal Monroe.

„Jsme bez dechu,“ pravil Carella.

„Lidi se rádi do všeho míchaj,“ pravil Monoghan.

„Abyste mi rozuměli,“ řekl Carella. „Plně si vážíme toho, že nám z oblasti Sever poslali svoje esa.“

„Utahuje si z nás,“ odtušil Monoghan.

„Poštívá,“ dodal Monroe.

„Počítá, že by si bez nás poradili.“

„Počítá, že se bez nás obejde.“

„Potřebuje prej nás jako díru do čela.“

„Říká nám, abysme šli domů.“

„Říká nám zdvořile, ať plavém.“

„Ať si trhne nohou,“ pravil Monoghan.

Carella se zazubil, ale hned zvážněl. Podíval se k nálevně. „Co vy na to?“ zeptal se.

Monoghan a Monroe se otočili jako jeden muž. V místnosti se k tělu ležícímu uprostřed nasáklého smetí nakláněl policejní fotograf. Blikl blesk.

„Mně to připadá,“ pravil Monoghan hlubokomyslné, „jako když někoho chytil amok.“

2

Bylo nabíledni, že Meyer Meyer prošvihne bar micvah.

Naříkat pochopitelně nemohl. S poručíkem si dohodl, že v den bar micvahu bude mít volno, ale poručík nemohl vědět, že den předtím se přihodí vražda. Ovšem pokud se na osmdesátém sedmém nepočítá možnost, že vražda se může přihodit kterýkoli člen. Je jenom třeba, abyste si svůj bar micvah naplánovali tak, aby se s vašimi vraždami netloukl.

Ne že by Meyer Meyer byl doopravdy nějak nadával. Dítko, jež se mělo dostavit k biřmování, byl malý domácí zloduch, jenž nesl jméno Irwin, a rodina mu něžně říkala Irwin – neřád. Dítko však bylo synem manželčiny sestry, kterážto skutečnost činila z Meyera jeho strýce, a Meyer předpokládal, že kapku rodinných citů by k tomu milánkovi jaksi chovat měl. Krom toho bude žena mlít jako kafemlejnek. Od neděle do neděle zuřit a lamentovat, a jestli Meyer ten bar micvah doopravdy zmešká, může se vsadit, že domácí jídelníček začne sestávat z ohřátých konzerv. Ve svatební komnatě už se ozvěnou neponese rytmické vrzání per.

Muž, který seděl ve služební místnosti 87. okresu naproti Meyerovi, neměl ponětí, že Meyer je na nejlepší cestě zmeškat biřmování neřáda Irwina. Stejně by to s ním nehnulo. V jeho výčepu došlo k vraždě a v hlavě mu seděla jen jediná myšlenka a žádná jiná.

„Zboží za čtyři tisíce dolarů!“ hulákal. „Kdo myslíte, že to zaplatí? Já? Myslíte si, že se dám takhle odřít?“

„Přál byste si, aby vám policejní oddělení zaslalo šek, pane Phelpsi?“ zeptal se Meyer. Položil otázku mírně a s beránčím pohledem v modrých očích, neboť Meyer Meyer byl beránčí povaha. Jeho otec si totiž o sobě myslel, že je něco jako samorostlý komik, a přišel na nápad, že to bude groteska k uválení, když dá svému synovi jméno, jež vhodně doplní příjmení. Výsledkem byl Meyer Meyer, vpravdě perla rozjařenosti, velmi legrační kousek nomenklatury. Meyer byl řízením osudu pravověrný žid, jenž vyrostl převážně mezi pohany. Kluci z ulice do něj šili, kde se dalo, a kdykoliv potřebovali novou přihrávku, Meyerovo jméno posloužilo. Lety v sobě Meyer Meyer vypěstoval skoro nadpřirozenou trpělivost, s níž snášel takové pády, jako je narození nebo vrtochy šprýmovných otců. Trpělivost na něm nezanechala téměř žádné tělesné šrámy – když nepočítáme skoro úplně holou lebku, jež Meyera postihla ještě před třicítkou. Teď mu bylo třicet sedm, a maje před sebou průšvih, že zmešká bar micvah. opíral se v nejvyšší vyrovnanosti o stůl a čekal, co mu pan Phelps odpoví.

„Nojo, ale kdo to podle vás zaplatí?“ dožadoval se Phelps. „Já? Kdo platí mzdu městským policajtům, když ne já? A co za to mám? Doopravdy mě někdo chrání? Přece čtyři tisíce dolarů za zničení…“

„Zabili děvče,“ řekl Meyer mírně.

„Ano, ano, já vím,“ přitakal Phelps. „Víte, jak dlouho mi trvalo, než jsem ten krám trochu zvětšil? Na ráně není, a že by okolo byly samý světla, to taky nejsou, víme? Lidi tam choděj skrz reputaci, kterou jsem si udělal, a pro nic jinýho. V tomhle obvodu je víc výčepů než…“

„Pane Phelpsi, v kolik jste včera večer odešel z krámu?“

„Není to stejný? Viděl jste to tam? Viděl jste všecky ty rozbitý flašky? Skoro všecko zboží! Kudy obcházeli policajti? Jak mohl někdo rozmlátit všechny ty láhve a…“

„A čtyřikrát vystřelit. Ten, kdo rozbil láhve, vypálil čtyři rány, pane Phelpsi.“

„Ano, ano, já vím. Prosím, kolem není moc baráků, kde lidi bydlej, takže to neměl kdo slyšet. Ale od policajta se čeká, že slyší, nebo ne? To v nějaký putyce mazal deku?“

„Ve skutečnosti byl u jiného případu!“

„Co je důležitější? Moje zboží anebo nějakej jinej pitomej případ?“

„Vaše zásoby jsou velmi důležité, pane Phelpsi,“ pravil Meyer. „Bez vašeho zboží by lidi v našem obvodu zcela jistě vyschli a – umřeli. Policejní oddělení jaktěživo nepodceňovalo význam vašeho obchodu. Jenže policista, který byl na obchůzce, měl zrovna co dělat o dvanáct bloků dál. A na jeden ráz člověk víc jak jeden zločin nevyřídí.“

„A jestli měli můj kšeft v pácu? No, co pak?“

„Váš obchod v pácu nikdo neměl. Jestli se nepletu, na pokladnu vám nikdo ani nesáh.“

„Zaplaťpámbu, že jsem tam Annii nechal jen něco kolem padesáti dolarů. Aby měla večer z čeho brát.“

„Pracovala u vás Annie dlouho?“

„Asi rok.“

„Myslíte si…“

„Prokrista, zásoby do mrtě pryč. Prošvihnu kalhoty, než je dám znovu dohromady.“

„Co Annie?“ zeptal se Meyer a svatá trpělivost se zřetelně vypařovala.

„Annie?“

„To zabité děvče. Co leželo se zraněným tělem a krásnou tvářičkou ve splaškách, co zbyly z vašich zásob!“

„Jo tak. Annie.“

„Mohli bychom si o ní chvíli pohovořit? Bude vám to vyhovovat, pane Phelpsi?“

„Jo, toseví. Samosebou.“

„Annie Boonová. Znal jste jí pod tímto jménem?“

„Znal.“

„A pracovala pro vás asi rok, je to tak?“

„Jo, přesně. Asi rok.“

„Byla vdaná?“

„Byla.“

„Víte to jistě?“

„Jo.“

„My ji máme v záznamech jako rozvedenou.“

„Hm. Teda myslím, že byla rozvedená.“

„Měla děcko, ano? Když byla v práci, starala se o dítě babička.“

„Jo, přesně. Myslím, že to byl kluk.“

„Ne,“ pravil Meyer. „Holčička.“

„Co, holčička? Tak asi jo.“

„Annii bylo dvaatřicet, pane Phelpsi, ano?“

„Jo. Třicet dva nebo třicet tři.“

„Jste ženatý, pane Phelpsi?“

„Já?“

„Ano.“

„Myslel jsem, že je řeč o Annii.“

„Byla. Teď mluvíme o vás.“

„Ženatej, to bych byl.“

„Jak dlouho?“

„Čtrnáct let.“

„Máte děti?“

„Ne. Děti nemám.“

„Kolik je vám, pane Phelpsi?“

„Čtyřicet jedna.“

„Jde vám to?“

„Co?“

„Jde vám to s manželkou?“

„Co?“

„Povídám,“ opakoval Meyer trpělivě, „jde vám to se ženou?“

„No to bych řek! Ale co se mě ptáte na takový blbiny!“

„Jen klid, pane Phelpsi. Spousta mužů nemá to štěstí.“

„Já teda mám! A není mi jasný, jak se chcete tímhletím vyptáváním dostat k chlapovi, kterej mi udělal z krámu betlém.“

„Nás především zajímá muž, co zabil, pane Phelpsi.“

„Takže bych měl vlastně bejt nadšenej, že je Annie zabitá. Jinak by policie s radostí pustila celou škodu z hlavy. Smůla, jak už se stává.“

„Myslím, pane Phelpsi, že to moc zjednodušujete,“ pravil Meyer Meyer. Prudce zvedl hlavu. „Máte revolver?“

„Cože?“

„Revolver? Pistoli? Nějakou zbraň?“

„Ne.“

„Jistě ne?“

„Vemte jed.“

„Můžeme si to ověřit, jak víte.“

„Samosebou vím, že si to můžete…“ Další Phelps spolkl. Do tváře mu poznenáhlu stoupalo poznání. Upřeně Meyera pozoroval a pak se mu obočí zlostně stáhlo do ostrého úhlu: „Co chcete říct?“

„Hmh?“ zeptal se Meyer.

„Já nejsem podezřelý, že ne? Nechcete říct, že jsem podezřelý?“

Meyer smutně přitakal. „Ano, pane Phelpsi,“ pravil. „Obávám se, že jste.“

Muž v kanceláři poručíka Byrnese měřil sto devadesát a vážil osmdesát pět. Měl modré oči a hranatou bradu s důlkem. Až na pramen nad levým spánkem, v místě, kde byl kdysi zasažen nožem, a když se rána zahojila, vlasy zbělely, byl jako liška. Měl rovný, nepřeražený nos a pěkná ústa s širokým spodním rtem. Tvářil se trochu nafoukaně, jako by mu poručík nebo Carella, který stál u poručíkova stolu, či snad sama poručíkova kancelář dost nevoněla.

„Steve,“ pravil Byrnes, „tohle je… ehm…“Byrnes se rychle poradil s listem papíru v pravačce… „… ehm… Kartoun Hawes.“ Zvědavě si zrzka změřil. „Správně? Kartoun Hawes?“

„Ano, pane. Kartoun.“

Byrnes si odkašlal. „Kartoun Hawes,“ řekl znovu a střelil po Carellovi kradmým pohledem a pak chvílil mlčel, jako by jménu poskytoval možnost, aby se mu vštípilo do mysli. „Detektiv druhé třídy,“ ozval se konečně, „nastupuje k našemu oddělení. Přestup z třicátého okresu.“

Carella přikývl.

„Tohle je Steve Carella,“ pravil Byrnes.

Carella napřáhl ruku. „Těší mě.“

„Rovněž,“ odpověděl Hawes a pevně stiskl Carellovi ruku. Na hřbetech se mu kudrnatily zrzavé chloupky a ruce měl jako lopaty. Carellovi však neušlo, že na něj nezkouší žádný trik s lámáním kostí, jak to někdy hromotluci dělají. Pevně, krátce Carellovi ruku stiskl a pustil.

„Myslel jsem, že by vám Steve mohl nalejt kapku rozumu,“ pravil Byrnes.

„Jak to myslíte, pane?“

„Hmm?“

„Jak to myslíte, pane?“

„Že vám všecko předvede,“ pravil Byrnes. „Lidi, barák, a třeba ulice. Poznat okres, to nemůže škodit.“

„Ne, pane.“

„Mimo jiné, Kartoune…“Byrnes se odmlčel. „Říkají vám tak lidi? Kartoune?“

„Ano, pane.“

„Teda… ehm… mimo jiné, Hawesi, jsme rádi, že vás tu máme. Přijdete na to, že osmdesátý sedmý okres není rajský koutek, zvlášť když přicházíte z třicátého. Ale zase tak strašná díra to není.“

„Ještě horší,“ utrousil Carella.

„No dobře, po pravdě řečeno jedna z nejhorších. Ale na to si zvyknete. Anebo ostatní přivykne vám. Těžko předem říct, jak se to vyvrbí.“

„Věřím, že brzy do všeho vpluju, pane,“ prohlásil Hawes.

„Á, nepochybuju, nepochybuju,“ Byrnes se znovu odmlčel. „Jestli tedy nemáte nic dalšího…“ Byrnes si před Hawesem připadal hloupě jako nikdy a nevěděl proč. „Můžeš se do toho dát, Steve.“

„Rozkaz, pane,“ řekl Carella a odvedl Hawese ke dveřím, otevřeným do služební místnosti. „Počítám, že všude ve městě to chodí na jedno brdo,“ řekl, když vyšli.

„Skoro,“ pravil Hawes.

„Kartoun,“ povídá Carella. „Nezvyklé jméno.“

„Otec měl nějaké techtle mechtle s puritánským knězem.“

„Tak?“

„Jmenoval se Kartoun Mather. Byl prý to průkopník velkého formátu. Mohl jsem skončit hůř.“

„Jakto?“

„Mohli mě pokřtít Pacifik.“

„Ovšem,“ usmál se Carella. „Tohle je tedy služební místnost. Stoly, okna – tabule, na kterou lepíme vyhlášky, kdo se hledá a tak, a všechny poznámky, co přebudou. Registratury jsou napravo. Obvyklá sada. Recidivisti, hledané osoby, kdo sedí, ukradené zboží, krucinál, u vás to muselo být stejné.“

„Nojo,“ řekl Hawes.

„A taky máme šanon na ztracená kola,“ pravil Carella. „Ten jste možná u vás neměli.“

„Ne, ten ne.“

„Časem je docela k užitku. V tomhle okrese je dětí jako mraku.“

„Hmm.“

„Jediný volný stůl je tamhleten u okna. Odkládací stůl. Najdeš tam kromě vlastní tchyně všechno.“

„Jsem svobodný,“ řekl Hawes.

„Aha. Tak nic. Stejně ho vyklidíme a můžeš si ho vzít do užívání. Pro ten pád, že se oženíš.“ Zazubil se, ale Hawes mu úsměv nesplatil. „No… a…“ Carella zamyšleně zmlkl. Najednou mu zasvítily oči: hele, Meyer Meyer. Okamžitě zavolal: „Meyere!“ a Meyer zvedl hlavu od psacího stroje. Carella popostrčil Hawese k jeho stolu.

„Meyere, dovol, abych ti představil Kartouna Hawese, novou posilu našeho oddělení. Kartoune, tohle je Meyer Meyer.“

Meyer napřáhl ruku a začal: „Těší…“ a pak se zarazil a zeptal se: „Jakže se jmenuje?“

„Kartoun Hawes,“ řekl Hawes.

„Jo tak. Těší mě.“ Stiskl Hawesovi ruku.

„Meyer je jediný chlap na světě, který má dvě křestní jména,“ řekl Carella. „Nebo dvě příjmení. Jak se to vezme.“

„Kromě Harryho Jamese ovšem,“ pravil Hawes.

„Cože? Harry…? Jo tak, Harry James. Dvě křestní jména. Ano. Ano,“ pravil Carella. Odkašlal si. „Na čem vyšíváš, Harry… eh… Meyere?“

„Na tom mordu ve výčepu,“ řekl Meyer. „Vyzpovídal jsem zrovna majitele. Určitě prošvihnu biřmování.“

„Proč asi?“

„Musím napřed dodělat tohle hlášení,“ podíval se na hodinky.

„Jdi do háje, to dosmolíš dřív,“ řekl Carella.

„Jen mě nech,“ opáčil Meyer. „Já myslím, že snad chci to pitomý biřmování prošvihnout.“ –

„Tak to tu Kartounovi ukaž,“ řekl Carella. „Ty ho zabydlíš jako u maminky.“

„Jistě,“ řekl Meyer bez nadšení a začal znovu klepat do stroje.

„Tuhle za zábradlím je chodba do světnice pro zadržené. Nalevo je záchod… jsi voják?“

„Námořník,“ řekl Hawes.

„Aha. Učili jste se taky judo?“

„Trochu.“

„Máme tu jednoho mariňáka. Jmenuje se Hal Willis. Budete si mít o čem povídat.“

„Myslíš?“ odtušil Hawes.

„Jenom mu nepodávej ruku,“ dloubl si Carella. „Složí tě ve třech vteřinách.“

„Složí?“ přeptal se Hawes suše.

„No, on…“Carella si znovu odkašlal. „Místo pro výslechy je na druhém konci haly, jestli k tomu potřebuješ soukromí. Obvykle se u nás vyslýchá ve služební místnosti. Náš lodivod ostrým hochům nefandí.“

„Za celou tu dobu, co jsem sloužil na třicátém, jsem jednou neviděl, že by se s vězněm špatně zacházelo,“ prohlásil Hawes.

„Takže je tu dost útulno, ne?“ řekl Carella.

„Jako když se pracuje se zločinem,“ řekl Hawes.

„Jistě, nepochybuju…“ Konec věty spolkl. „Kartotéka je tamhle, přímo na druhém konci haly. Tyhle schody vedou dolů k strážnici a hotelu Alcron na druhé straně baráku.“

„K čemu?“

„K celám pro zadržené.“

„Aha,“

„Pojď dolů, představím tě dozorčímu seržantovi. Pak se můžem trochu projít po rajónu, jestli chceš.“

„Co navrhneš ty.“

„Ach, to je má největší radost,“ předvedl Carolla poprvé za celý den svou jedovatost. Hawes se rozhodl dloubanec nevnímat. Sešli spolu po schodech do přízemí. Mlčky.

3

Ženě v malém obýváku bylo čtyřiapadesát a vlasy měla kdysi stejně rudé jako její dcera. Dnes už byly prošedivělé, ale nepůsobily jako vlasy, které blednou. Docela paradoxně vypadaly spíš jako šedé vlasy ze železa, které napadl rez.

Po tvářích jí proudily slzy. Pláč zmařil nalíčení kolem očí, maskaro ve stružkách stékalo na tváře a podemílalo dva vdolečky na lících. Nebyla to žádná krasavice, a navíc masku, kterou se zvelebovala před světem, rozryl teď žal a zpráva o smrti ji píď po pídi odplavovala.

Detektiv Bert Kling seděl proti ní a pozoroval ji. Ženy vyslýchal nerad, a před těmi, co brečí, by už vůbec utekl. Při vraždách či sebevraždách ovšem ženské vždycky brečely. Před plačící ženou si připadal jako na jehlách. Vyšetřoval teprve krátký čas a byl velmi mladý detektiv, takže si ještě nestačil osvojit pochopení či savoir faire mužů, jako byl Carella. Slzy tedy nerozpouštěly jen jednu pečlivě vyhotovenou masku. Ničily i kamenný výraz obličeje Berta Klinga. Seděl jako nemotorný školáček a nedokázal ze sebe vykoktat ani hlásku.

Obývací pokoj byl zařízen pohodlně a vkusně. Nábytek nebyl drahý, ale hladké moderní linie působily daleko čistěji než jakýkoli nábytek, který se rozcápne na podlaze a dokáže malý byt hravě zasekat. Čalounění bylo lehké a veselé, v naprostém protikladu k ženě, která seděla na gauči a rozmazávala si hnědé stružky kolem očí a na tvářích. Na zdi nad kanapem visela ohromná fotografie čilé rusovlásky. Dívka stála v poli vlnící se pšenice, hlavu měla pozvednutou k obloze a rusé vlasy jí v pramenech padaly na ramena. Z tváře jí zářila čistá opojná radost a Kling si připomněl obličej přitisknutý k prknům na podlaze výčepu a pomyslel si, jak prchavá je hranice mezi životem a smrtí, mezi radosti a žalem.

„Annie,“ řekla žena, když si všimla jeho pohledu.

„Ano,“ přitakal Kling.

„Je to sedm let starý obrázek. Ze svatební cesty. Jeli tenkrát na farmu jeho otce do Indiany. Zůstali tam měsíc. Byla šťastná.“

„Její muž se jmenoval Ted Boone, ne?“ řekl Kling.

„Ano, Theodor. Já mu pořád říkala Theodore. Byl to milý chlapec. Fotograf, víte. Ten obrázek je od něj. Udělal ho tenkrát z malé Kodachromy. Byl moc nadaný.“

„Máte ponětí, proč se rozvedli?“

„Ano.“

„Proč?“

„Přerostl mi dceru.“ Řekla to bez vzrušení, oznamovala prostě fakt.

„Jak to myslíte, paní Travailová?“

„Prostě ji přerostl. Annie nebyla žádný zázrak. Je to… byla to má dcera, ale žádný zázrak. Pořád samá legrace, a copak o to, vtip měla – chápete, jaký typ děvčete myslím? Tancovat, smát se… prostě byla veselá. A to se muselo mládenci jako byl Theodor líbit. Spoustě hochů se to líbilo. Jenže časem…“ paní Travailová se odmlčela a smutek jí z tváře nezmizel, i když teď na smrt nemyslela. Hledala výraz pro věci, které snad nikdy nikomu nesvěřila, pro věci, jež matka ani vlastní dceři neříká, dokud se mezi ně nevetře cizinec Smrt a nejsou už žádná tajemství, žádné city, jež třeba ochraňovat, zanikne hrdost, kterou měl člověk předtím, strach zranit. „Theodore šel nahoru. Nejenom ve fotografování. Věděla jsem, že tam mu to půjde. Ale tady.“ Poklepala si na spánek. „Chtěl víc. Byl divý do učení, chtěl poznávat, potřeboval povzbuzení. Annie mu ho nemohla dát. Požádal ji, aby se s ním rozvedla.“

„Povolila mu to?“

„Ano. Nerada. Měli už tenkrát Moniku – to je vnučka – a žena se začne bát, pane Klingu. Žena, která je pět let vdaná, pět let žije s mužem, je z ní manželka a matka, dostane strach. Nezná už… nezná už, jak se hraje… ta hra pro jednoho. Pomyšlení, že se do ní budete muset nanovo vpravit, není nic lehkého.“ Paní Travailová vzdychla. „Ale pustila ho. Vlašťovka nedokáže zadržet orla, pane Klingu. To nedokáže.“

„Rozešli se přátelsky?“

„Rozejde se někdy rozvedený pár přátelsky?“

„No, já…“

„Ano, ano, brali to velmi moderně, Zůstali přáteli. A on samozřejmě navštěvoval Moniku. Jenže pro dva lidi, kteří se navzájem důvěrně znali, znali své touhy a myšlenky a sny, je moc těžké zničehonic se rozejít a předstírat, že jsou si cizí, pane Klingu. Je to… ten, kdo vás moc dobře zná, se vám hnusí. Řekl jste mu, že už s ním nic nechcete mít, a hnusí se vám skutečnost, že jste s ním kdysi něco společného měl.“

„Asi máte pravdu. Ale nedošlo k nějakému otevřenému výstupu? Myslím při návštěvách. Nehádali se nebo tak?“

„Theodor není vrah,“ řekla paní Travailová suše.

„Musíme vzít v úvahu všechna hlediska, pan! Travailová.“

„To vím. Byla zavražděna má dcera, pane Klingu. Nebylo to zvlášť bystré děvče, ale chraň pámbu, abyste si myslel, že mi na ní dost nezáleželo. Záleželo. A moc. A chci, aby policie vzala v úvahu všechna hlediska. Ale Theodor není vrah. Je tvůrčí člověk, a ti, co tvoří, neničí.“

„Chápu,“ povzdychl Kling. Věděl, že Boona budou muset tak jako tak vyslechnout, ať už je tvůrce či ničitel nebo obojí dohromady. Přesto se alespoň poučil, že vysvětlovat policejní praxi může jen hlava otevřená, a stejně ti nikdy nedokáže říct všechno. Zjistil, že nejlepší vysvětlovací metoda je nevysvětlovat nic. Poslouchej, pozoruj, pamatuj si, zkoušej vítr. A pak se chyť práce a zmákni ji, jak je třeba.

„Kdy se rozvedli?“

„Jsou to dva roky.“

„Tady?“

„Ne. Nešlo o nevěru. Dokud měl Theodor závazky, dodržoval je.“

„Rozumím. Vaše dcera jela do Rena?“

„Do Las Vegas.“ Potom pan! Travailová dodala. „Cestu platil Theodor.“

„A děcko?“

„Když Annie odjela na západ, zůstala Monika u mne.“

„Máte další děti, paní Travailová? Měla Annie bratra nebo sestru?“

„Bratra.“

„Kde bych ho našel, paní Travailová?“

„Je mrtvý.“

„Ach. Odpusťte mi.“

„Padl za druhé světové války. Byl střelcem u námořního letectva.“

„Odpusťte.“

„Zemřel, když mu bylo devatenáct. Nejdřív jsem ztratila muže, pak syna. Jediné… jediné, co mi zůstalo, byla Annie. A Theodor. Později ovšem. Pak… pak odešel Theodor a teď… teď jsem sama. Kdybych neměla tu malou. Mám to dítě. Holčičku.“

„Ano,“ pravil Kling.

„Jenomže, pane Klingu, žena kolem sebe potřebuje mít muže. Žena potřebuje muže.“

„Ano.“

„Theodor byl správný chlap.“

„Co vaše dcera, paní Travailová,“ připomněl Kling.

„Prosím?“

„Měla později nějakou známost?“

„Ano.“

„S kým?“

„Bylo jich několik.“

„Mohla byste mi je jmenovat?“

„Jakpak ne. Teď se scházela s nějakým Arthurem Cordisem. Viděli se… no… tak jednou za dvě neděle.“

„Stavoval se pro ni tady?“

„Ano.“

„Nevíte náhodou, kde bydlí?“

„Někde v Isole. Adresu neznám. Ale pracuje v bance jako úředník.“

„S kým ještě chodila?“

„S Frankem Abelsonem.“

„Jak často se vídali?“

„Sem tam. S žádným to nebylo nic vážného. Měla je jen… vy byste asi řekl jako kamarády.“

„A bydlí?“

„Taky v Isole.“

„Kdo je další?“

„Ten chlapec Jamie.“

„Který Jamie?“

„Nevím. Mluvila jsem s ním jen do telefonu. U nás nikdy nebyl.“

„Ale vaše dcera se s ním vídala?“

„Ano. Vždycky se někde sešli. Nemám tušení, proč sem nikdy nezašel.“

„Víte to jistě?“

„Ano. Telefonoval často. Ona o něm taky mluvila. Říkala, že je to moc milý chlapec.“

„A co přítelkyně, paní Travailová?“

„Ach, těch měla Annie jenom pár. Mám vám říct jména? Nebylo by lepší, kdybyste si vzal adresář?“

„Vy ho máte?“

„Ano.“

„Dobrá, až půjdu.“

„Ovšem.“

„Tak co ještě,“ prohrábl se Kling svými poznámkami. „Ve výčepu pracovala asi rok, že?“

„Ano. Měla po rozvodu jiné zaměstnání, a teprve když odtamtud odešla, začala pracovat u pana Phelpse.“

„Vycházeli spolu dobře?“

„Ano, ano. Pan Phelps je velmi pozorný muž.“

„Jak prosím?“

„Myslím jako zaměstnavatel. Moc pozorný.“

„Mm,“ zahučel Kling a v duchu mu proběhlo hlavou, co mu o panu Phelpsovi sdělil Meyer. „Jak mám rozumět tomu pozorný?“

„No, mluvila o něm vždycky moc pěkně. A vzpomínám si, jak jednou chytila nějaký bacil, ležela doma a on jí poslal květiny.“

„Tak?“

„Ano. Dvanáct rudých růží.“

„Není to trochu nezvyklé?“

„Ženy si potrpí na květiny,“ řekla paní Travailová. „A Annie byla dobrá pracovnice.“

„Kde pracovala naposledy, paní Travailová? Předtím, než nastoupila u Phelpse?“

„V Domě nábytku. U společnosti Herman Dodson.“

„Nevíte náhodou, co tam dělala?“

„Prodavačku.“

„Proč odešla?“

„To nevím. Nikdy jsme o tom nemluvily. Počítám, že plat nebyl zrovna slavný.“

„A jak přišla k místu u Phelpse?“

„Nemám ponětí. Prostě se o něm asi doslechla.“

„Aha.“

„Máte tušení, pane Klingu, kdo to spáchal?“

„Ne. Zatím ne. Sotva jsme začali, paní Travailová. Někdy to trvá pěkně dlouho. Jistě chápete.“

„Ano, jistě. Ovšemže chápu.“

„Mohla byste mi přinést ten notýsek s adresami?“

„Ano, jistěže. Nechávala ho ležet na stole v pokoji. Hned vám ho přinesu.“

Paní Travailová si otřela rozmazané oči a vyšla z místnosti. Kling seděl. Když se otevřely vstupní dveře, automaticky se k nim otočil a ruka mu vjela k podpažnímu pouzdru pro služební osmatřicítku. Když uviděl, kdo stojí v mezidveří, spustil ruku zpátky.

„Ahoj,“ řeklo děvčátko.

„Ahoj, Moniko,“ odpověděl s úsměvem.

Děvčátko bylo v rozpacích. Rusé vlásky měla Monika spletené do copánků, na sobě strakatou kostkovanou sukni s ramínky a bílou halenku. Měla rovné nožky a pěkné zuby a oči kulila na Klinga s dětskou upřímností. „Odkud víš, jak se jmenuju?“

„Prostě to vím,“ řekl Kling.

„Je babička doma?“

„Je. Pro něco mi šla. Do mámina pokoje.“

„Neříkám jí máma,“ svěřila se Monika. „Babi to nemá ráda. Říkám jí matko. A jak ty se jmenuješ?“

„Bert.“

„Jsi taky matčin kamarád?“

„Ne,“ řekl Kling.

„A co jsi?“

„Jsem detektiv.“

„Opravdu?“ zeptala se Monika a z očí měla dvě kola. „Jako Martin?“

„Lepší než Martin,“ prohlásil Kling skromně.

„Máš pistol?“

„Jakby ne.“

„Ukážeš mi ji?“

Kling si odepjal osmatřicítku a ověřil, že je zajištěná. Monika přicupitala blíž, ale Kling nedal zbraň z ruky.

„Je opravdická?“

„Toseví.“

„Odkud ji máš?“

„Našel jsem ji v krabici od bot.“

„Nenašel!“

„Ne, máš pravdu, tam ne. Kolik je ti, Moniko?“

„Pět. Brzy mi bude šest.“

Kling si zastrčil pistoli zpátky do pouzdra. „Jdeš zrovna ze školy?“

„Ano. Chodím jenom dopoledne, protože patřím ještě do školky. Teprve na podzim půjdu do první třídy. Pak už tam budu celý den a budu mít knížky. Ještě nikdy jsem neviděla detektiva.“

„Já zas nikdy nepotkal holčičku z mateřské školky.“

„Jéje, na nás není nic zvláštního.“

„Na každém je něco zvláštního, Moniko.“

„Proč jsi tady?“

„Jenom si musím něco zjistit.“

„Martin to říká zrovna tak.“

„Správně.“

„A co si musíš zjistit?“ dotazovala se Monika.

„Něco o pětiletých holčičkách z mateřské školy.“

„Proč?“ zeptala se Monika vážně. „Některá něco provedla?“

Kling se rozesmál. „Ale kde, beruško,“ pravil. „Jenom jsem žertoval.“

„Tak proč jsi tady?“

„Už jsem ti říkal, běžné věci,“ vzdychl Kling.

Tohle od něj nikdo nemůže chtít. Ne, říkat pětiletému špuntovi, že mu zastřelili mámu, to není jeho práce. Složil přísahu a byl přesvědčen, že je dobrý člen sboru, ale tady měl dělat něco navíc, co přesahovalo rámec povinností. Carella by možná dokázal vzít pětiletou zrzečku na klín a jemně a trpělivě jí vysvětlit, jak někdo maminku čtyřikrát střelil, až umřela, ale Kling to nedokáže. Zatím ne. Snad za pár let to svede. Ale teď ještě ne.

„Jaké běžné věci?“ naléhala Monika znovu a Kling byl na výsost vděčný, že v tu chvíli vstoupila paní Travailová.

„Tady je ten… ach!“ Spatřila Moniku a bleskově pohlédla na Klinga. „Neřekl jste…“

„Ne,“ pravil Kling.

„Co neřek?“ vyzvídala Monika.

„Nic, šmudlo. Představila ses panu Klingovi?“

„Jmenuje se Bert.“

„Takže jste se seznámili.“

„Nojo. Zjišťuje u nás běžné věci.“

„Ano,“ přitakala paní Travailová. „Co bylo dnes ve škole, šmudlo?“

„Á, binec jako vždycky,“ pravila Monika.

„Moniko!“

Kling se pokoušel zachovat vážný obličej.

„Proč si nejdeš k sobě do pokoje, Moniko?“ řekla paní Travailová. „Musíme tu s panem Kllngem ještě něco vyřídit.“

„Už jdu,“ prohlásila Monika. „A zavoláš mě, babičko, až budete hotovi?“ požádala způsobně.

„To víš.“

„Na shledanou, pane Klingu. Doufám, že ji najdete.“

„Taky doufám.“

Monika odešla. Paní Travailová počkala, až byla nadobro pryč.

„Nemluvila snad o…“

„Ne. To byl takový žert jen mezi námi.“

„Myslíte si, že mou dceru mohla zabít nějaká žena?“

„Možné je všechno.“

„Tady je notýsek. Přítelkyně tam najdete všechny.“ Podala Klingovi adresář.

„Děkuju vám, paní Travailová,“ pravil. „A děkuju, že jste mi pomáhala.“

U dveří paní Travailová promluvila znovu: „Teď půjdete navštívit Theodora, viďte?“

„Ano,“ řekl Kling.

„Neudělal to,“ prohlásila paní Travailová vyrovnaně. „Sbohem, pane Klingu.“

4

Herman Dodson a spol.

Výběrový nábytek

12 června 1957

Detektivu Bertramu Klingovi

87. vyšetřovací oddělení

547 Parkside

Isola

Vážený pane Klingu,

na základě Vaší včerejší telefonické žádostí jsem pověřil personálního ředitele, aby prostudoval naše spisy, týkající se zaměstnání Anny Carolyn Boonové. Učinil tak, a jeho podrobnou zprávu Vám tímto přikládám, i když nevím, nakolik bude pro Vás významná.

Slečna Boonová odpověděla na náš inzerát v místním deníku z neděle 13. března 1955. Inzerát zněl:

Hledáme zkušenou prodavačku pro solidně zavedený obchod s nábytkem. Plat plus provize. Volejte PATRICK 3-7021.

Slečna Boonová zatelefonovala a byla pozvána k pohovoru. Jak se ukázalo, s prodejem nábytku neměla žádnou zkušenost a náš personální ředitel s přijetím váhal. Jenomže, jak je vám snad známo, krátce předtím se rozvedla a byla to milá, přitažlivá osoba. Předpokládali jsme, že bychom ji mohli s úspěchem využít v našem oddělení moderního nábytku, a také jsme ji na šestiměsíční zkušební lhůtu zaměstnali. Nástupní plat činil 45 dolarů týdně plus provize, pochopitelně s předpokladem, že po uplynutí zkušební lhůty, osvědčí-li se, dostane k týdenní mzdě přídavek 5 dolarů.

Jak vyšlo najevo, náš úsudek nebyl chybný. Slečna Boonová byla pilná pracovnice a výborná prodavačka. Všichni zaměstnanci šestého poschodí (moderní nábytek, svítidla atd.) ji měli rádi a vedoucí úseku ji hodnotil jako schopnou a obětavou zaměstnankyni.

Přijali jsme vskutku s velkou lítostí, když nás loni opustila. Chápeme ovšem, že se jí naskytlo daleko lépe placené místo a nechtěli jsme jí samozřejmě nikterak mařit příležitost.

Mohu vás ujistit, pane Klingu, že zprávu o její smrti jsme u firmy Herman Dodson přijali všichni se zármutkem. Slečna Boonová byla jemná žena a bylo potěšením s ní spolupracovat. Prošla v životě těžkou zkouškou, přesto však nikdy nedopustila, aby osobní starosti jakkoli narušovaly její vztah ke kolegům či zákazníkům naší firmy.

Přeji Vám hodně úspěchů ve Vašem úsilí dopadnout toho, kdo ji zabil. Budete-li potřebovat jakoukoli další pomoc, bez rozpaků zavolejte.

Upřímně Váš

Ralph Dodson

za: Herman Dodson a spol.

Kling si přečetl Dodsonův dopis a dumal, proč musel někdo zabít Annu Carolynu Boonovou a přitom do základů vyplenit nálevnu. Nedávalo to za mák smyslu. Pokrčil rameny, přitáhl si isolský adresář, palcem jej otevřel a začal listovat u písmene B. Našel řádek Theodor Boone, fotograf, Hallská třída 495. Řekl si dozorčímu, aby mu přehodil linku, a vytočil číslo. Telefon zvedli okamžitě.

„Kancelář Theodora Boona, dobré jitro,“ zašvitořil zvonivý hlásek,

„Pana Boona prosím,“ řekl Kling.

„Kdo volá?“

„Detektiv Bert Kling z 87. vyšetřovacího oddělení.“

„Ach,“ zazněl hlas,

„Je přítomen?“

„Nevím, pane. Okamžik prosím, podívám se.“

Kling čekal. A při čekání maloval panáka, napřed hlavu, potom přidělal vousy, pak brýle a nakonec puntíkatou košili. Už chtěl zavěsit, že zavolá nanovo, když se z druhého konce ozval hlas. Byl to hlas hluboký, pevný, přímý.

„Haló?“

„Pan Boone?“

„Ano.“

„Detektiv Kling, 87. oddělení.“

„Čekal jsem to,“ řekl Boone. „Voláte kvůli Armie, viďte?“

„Ano.“

„Čím vám mohu pomoci?“ zajímal se Boone.

„Rád bych si s vámi promluvil, pane Boone. Mohl bych se s vámi dnes odpoledne sejít?“

„Ano. Moment, dovolte, abych se podíval, co mám smluveno.“ Chvíli bylo ticho. „Ve tři hodiny, vyhovuje?“

„Výborně.“

„Počítám, že vás sem vmáčknu. Odpusťte, nechci vás urazit, ale na půl čtvrté mám zapsanou schůzi.“

„Nevadí,“ řekl Kling. „Budu tam na puntík.“

„Výborně. Těším se na viděnou,“ a Boone zavěsil.

Kling chvíli držel hluchý telefon, pak položil sluchátko do vidlice. Podíval se na hodinky, přešel ke stolu, kde do stroje klepal Meyer Meyer, a pravil: „Jde se, starouši. Oběd.“

„Už?“ vyjekl Meyer a střelil pohledem na nástěnné hodiny. „Tady člověk nedělá nic jiného než frisst. Fr isst und frisst.“

Přesto vklouzl do blůzy a v malé špeluňce v jedné z postranních uliček přebumbrlíčkoval Klinga – což byl výkon nemalý.

Peter Kronig byl přírůstek zrovna jako Kartoun Hawes. Na rozdíl od Hawese ho ovšem nepřešoupli z jiného oddělení. Byl kdysi policejním fotografem a odveleli ho do policejní laboratoře, aby se tu pod vedením poručíka Sama Grossmana, momentálního náčelníka nejlepší čarodějné kuchyně v celých Spojených státech, něčemu přiučil. Kronig měl popravdě k laboratorní práci blízko už jako fotograf. Všecky ty čáry ho zajímaly už dávno a v tom byl vlastně kořen jeho přemístění. Pámbu ví, že laboratorní technici na záhoně nerostou, a jakmile Grossman uviděl zapáleného chlapa, urval ho – a hezky rychle.

Kronig byl tedy odvlečen a záhy se poučil, že vědecké objevování je trochu silnější tabák než vyvolat negativ a vyleštit obrázek. V čistém bílém sále, zabírajícím skoro celé přízemí policejní budovy v centru města na High Street, se poučil, že vědecky opěvovat taky znamená přicházet do styku s vyšetřovateli, kteří mají co dělat s vraždou. Nevadilo mu tolik, když musel jednat s Carellou. Carellu znal, ještě když sám fotil mrtvoly. Carella se uměl zasmát a náhodou to byl i výborný detektiv, který klade případné otázky a netváří se jako ztělesněná důležitost. Jenomže tenhle Hawes –

Kartoun Hawes, držte mě! – vystrkoval růžky a bylo jasné, že s ním nebude lehké pořízení. Kronig si nepotrpěl na slovní souboje. Hawes byl ostrý jako břitva a studený jako psí čumák. Ta studenost Kroniga položila. Přestože měl odznak detektiva 3. třídy, dost nerad by byl potkal Hawese v temné aleji.

„Jak víte, určit neznámou zbraň můžeme, máme-li střelu, která z ní byla vypálena,“ pravil.

„Proto jsme tady,“ zavrčel Hawes.

„Ano,“ pravil Kronig. „Tedy, prozkoumáme rýhy na střele, zjistíme, zda jsou pravo či levotočivé, jejich počet, šířku a stoupavost závitu. To musíme udělat.“

„A jak je to se zbrani, kterou byla zastřelena Anne Boonová?“ zeptal se Hawes.

„Ano. Hned se k tomu dostanu.“

„Kdy?“ otázal se Hawes. Carella po něm střelil pohledem, ale Hawes mu nevěnoval pozornost.

„Pole,“ pokračoval trochu rozčileně Kronig, „je hladký povrch mezi rýhami v hlavni. Pro jednoduchost – většina zbraní má v hlavni přesný počet rýh. Tak například je jen osm automatických…“

„Osm automatických,“ přerušil ho Hawes, „které mají pět polí. Co vražedná zbraň?“

„Už tam budu,“ řekl Kronig. „Většina pistolí ráže 25 má šest polí. Jestliže máme dvě pistole se stejným počtem polí, můžeme další rozlišení provést podle směru závitu. Jestli doleva nebo doprava, jasné?“

„Nad slunce,“ ukousl Hawes.

„Automatická pistole má sotva levý závit,“ řekl Kronig.

„Taky se najdou,“ opáčil Hawes. „Španělské pětadvacítky a dvaatřicítky mají levý závit.“

„Ano. Ano. A taky Bayard a pětadvacítka kolt má levý závit.“

„Proč pořád sedíš na té pětadvacítce?“ zeptal se Carella.

„Protože střela, kterou jsme zkoumali, má šest polí. Závit měl velkou stoupavost a šel doleva. Průměr rýhy jeden a půl milimetru.“

„Tak dál,“ popoháněl ho Hawes.

„Tedy,“ povzdechl Kronig, „podívali jsme se do tabulek. Našli jsme rýhování, směr závitu, vinutí závitu, průměr rýhy a všechno dohromady nám dalo ráži zbraně, z níž byla střela vypálena.“

„Kterou?“

„Automatický kolt ráže pětadvacet.“

„Vyklop nám všechno, Pete.“

„Moc toho není. Pětadvacítky znáte. Jsou to malé bouchačky. Měří nějakých dvanáct centíků a jsou lehké jako pírko. Zásobník na šest ran. Náboje můžete mít s ocelovým nebo niklovým pláštěm. Střílejí jako mrcha a mrtvolku z vás udělají zrovna jako pětačtyřicítka.“

„Malá bouchačka,“ odtušil Carella.

„A lehká,“ dodal Hawes. „Dost lehká, aby se vešla chlapovi do postranní kapsy. Dost lehká, aby se vešla do dámské kabelky.“

„Ale vyloženě dámská zbraň to není, viď, Pete?“ zeptal se Carella.

„Vyloženě ne, Steve,“ řekl Kronig. „Může být a taky nemusí. Řek bych, že je to jako jednou za osmnáct a podruhé bez dvou za dvacet. Ne jako pětačtyřicítka. Tu moc ženských neutáhne.“

„Takže máme na vybranou.“

„To jo,“ přikývl Kronig. Zazubil se na Carellu a dodal: „Že jsme vás vytrhli, co?“

Na ulici před budovou velitelství se Carella pozeptal: „Protahovali tě u vás laboratoří často, Hawesi?“

„Trochu,“ připustil Hawes.

„Tak o co šlo? Nelíbil se ti Pete?“

„Sekáč. Proč?“

„Zdálo se mi, že tě něco žere.“

„Jen to jeho kázání ze základní balistiky mi bralo nervy.“

„Je to jeho práce.“

„Jeho práce byla říct nám, z jakého druhu zbraně a jaké ráže byla zastřelena Anne Boonová. Kašlu mu na vývody, jak k závěru došef. Naše práce je drapnout vraha, a ne poslouchat oslavné tirády na laboratorní techniku.“

„Nikdy není na škodu tyhle věci znát,“ pravil Carella.

„Proč? Chystáš se snad zakotvit v policejní laboratoři?“

„Kdepak. Ale když umíš ocenit práci druhého, nebudeš od něj chtít nemožnosti.“

„To je obecný pohled,“ pravil Hawes. „Já mám radši, když to odsypává“

„S vraždou si někdy tak zčerstva neporadíš. Teď víme, že bylo použito ráže 25. To není zrovna nejzamilovanější kalibr. Chmatáci z našeho rajónu si potrpěli na dvaatřicítky a osmatřicítky. Jak u vás?“

„Taky tak,“

„Takže se budeme muset mrknout do kartotéky hromadného sledování. Pro tebe třeba Pete kázal, ale mně nevadil. Spíš mě to bavilo.“

„Jeden vdolky, jiný holky,“ utrousil Hawes.

„Samozřejmě. Co vraždy, než jsi k nám přišel? Měls jich hodně?“

„Moc ne.“

„Ne moc?“

„Vůbec jsme neměli na oddělení moc vražd.“

„Ne?“

„Ne.“

„Kolik?“

„O co ti jde, Carello?“

„Jsem zvědavý.“

„Mě nedoběhneš.“

„Ne?“

„Víš moc dobře, jaký obvod náš rajón byl. Boháči. Obrovské přepychové baráky s domovníkem. Nejběžnější zločin byl u nás loupež. A pouliční přepady. A pokusy o sebevraždu. Nebo dokonané sebevraždy. A taky prostituce, ovšem ta nóbl. Ale vražd jsme moc neměli.“

„Kolik?“

„Nebudu počítat ty, kdy zabil vyplašený zloděj a chytli jsme ho takřka na místě činu. Budu počítat jen opravdické vraždy. Kde jsme museli máknout.“

„Ovšem,“ přikývl Carella. „Kolik?“

„Šest.“

„Za týden?“

„Ne.“

„Tak za kdy? Za měsíc?“

„Sloužil jsem na třicátém oddělení čtyři roky. Za celou tu dobu jsme měli šest vražd.“

„Co?“

„Přesně.“

„A na kolika jsi pracoval ty?“

„Ani na jediné.“

„Ach tak,“ usmál se Carella.

„Dokázal jsi, cos chtěl?“

„Nesnažil jsem se nic dokazovat.“

„Pravda je, že o vraždách toho nevím ani zbla. Vždycky jsem měl pocit, že na ty má monopol kriminálka Sever a kriminálka Jih.“

„Kdybychom všechny mordy z našeho rajónu předali kriminálce, neměli by koho poslat do ulic.“

„Dobrá. O vraždě tedy nevím nic. Domluveni?“

„Domluveni. Co ještě neznáš?“

„Neznám 87. okres.“

„S tím se počítá.“

„Neznám ani tebe.“

„Stephen Louis Carella, detektiv 2. třídy, čtyřiatřicet let, u policie sloužím od svých jedenadvaceti. Jsem ženatý, má žena se jmenuje Teddy a je hluchoněmá. Žijeme šťastně. Svou práci mám rád. Vyšetřoval jsem čtyřicet jedna vražd a měl jsem co dělat téměř s každým typem zločinu, jaké jsou v tomto městě páchány. Udělal jsem v životě dvě velké chyby. V Itálii jsem šlápl na ruční granát a loni na vánoce jsem se dal postřelit. Oba případy jsem přežil a příště už takovou botu nespáchám. Konec svědecké výpovědi.“

„Pane jo, takhle tedy?“

„V kostce.“

„Chodil jsi na vysokou, ne?“

„Dva a půl roku. Vyhořel jsem na Chaucerovi.“

„Z armády tě propustili doktoři, co?“

„Ano. Jak jsi…“

„Jestli jsi od jedenadvaceti u policie a dva a půl roku jsi studoval, tak na vojenskou službu moc nezbývá, ne? Jak to bylo? V sedmnácti jsi vyšel střední školu, rok jsi chodil na vysokou, pak narukoval, byl jsi raněn, doktoři tě poslali domů, na půldruhého roku ses vrátil do školy a pak jsi nastoupil u sboru. Je to tak?“

„Hádáš jako z ruky,“ řekl pobaveně Carella.

„Dobrá. Počítám, že teď už detektiva Steva Carellu znám.“

„Taky si myslím. A co detektiv Kartoun Hawes?“

„O něm není co vyprávět,“ řekl Hawes.

„Jen povídej,“

„Otravuje mě to.“

„Asi jako tě otravoval Pete Kronig?“

„Vlastně jo.“

„Něco ti poradím, Hawesi.“

„Copak?“

„Nejsem nejlepší policajt na světě,“ řekl Carella, „prostě se snažím odvést pořádnou práci, konec. Ale vraždy jsem vyšetřoval a vím, že Sam Grossman a jeho technici mi dokážou ohromně píchnout. Někdy je laboratoř úplně na kočku. Jsou případy, že co si nevychodíš, nenarafičíš a vlastní hlavou nevykoumáš, to není. Ale jindy ti laboratoře přinesou všechno, že stačí vyrazit a pachatele rovnou sbalit. Když takový technik mluví, já poslouchám. Poslouchám jako netopejr.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Hawes.

„Že bys měl taky natahovat uši,“ pravil Carella. „Zastavíme se někde na kávu?“

5

Hallská třída číslo 495 byl přepychový dům s širokánskou vstupní halou a čtrnácti výtahy. Byl položen ve vydatelské čtvrti a z obou stran ho obklopovaly luxusní obchody.

Kling měl pocit jako když umřel a přišel do nebe.

Vůbec bylo ohromné vypadnout z rajónu. Tady ve středu města bylo krásně a on už skoro na tu krásu zapomněl. Připamatoval si, jak tu s Claire o vánocích nakupoval, a připadalo mu, že se to stalo o vánocích roku 1776. Bylo milé toulat se zas po Hallské třídě, potkávat muže s aktovkami na cestě do čistého zaměstnání, bylo milé potkávat vymydlené dívky v sukních a blůzkách ze salónů, děvčata spěchající do kanceláří a na koupi. Měl dojem, že tohle je nejhezčí část města, čtvrť, která o sobě ví a dává člověku možnost, aby se cítil jako v obrovské metropoli.

Počasí bylo zrovna tak ideální. Největší nápor léta teprve přede dveřmi, ve vzduchu ještě vládlo jaro. Hřejivé a voňavé, byl den, kdy člověk shodí sandály a bos se brouzdá mokrou trávou. Kling litoval, že má povinnosti. Ale nelitoval zas, že ho přivedly až sem.

Vstoupil do budovy číslo 495 a vykročil k recepci. Theodor Boone se podle záznamů nacházel v místnosti 1804. Kllng pohlédl na hodinky. Bylo za deset minut tři. Lehce pokýval hlavou a zamířil k výtahům. Měl na sobě šedé kalhoty a ripsovou blůzu také s šedivými proužky. Nevypadal v nejmenším jako policista. Se svou blonďatou kšticí, širokými rameny a dlouhým rozhodným krokem se mohl vydávat za Skandinávce, který si přijel do Ameriky prostudovat průmyslové bankovnictví.

Výtahy se dělily na několik úseků. Kling přešel oddělení 1-12, místní provoz, a zastavil se u oddělení Express 14-22. Musel se usmát, když viděl, jak v tak moderní budově v centru moderního města pověrčivě vynechali třinácté poschodí.

Přistoupil k nejbližší kabině a požádal: „Osmnácté, prosím.“

„Jak je venku?“ zeptal se chlapík ve výtahu.

„Pěkně.“

„Já se jaktěživo nedostanu ven. Jsem v tomhle baráku jako v pasti. Od osmi od rána do pěti večer jsem tu zavřenej jako v base. Nevím, co je to světlo. Ani na oběd nevypadnu. Přinesu si něco na zakousnutí a zvrznu to dole v šatně. Jako krtek.“

Kling chápavě přikývl.

„Todle je vůbec město krtků, abyste věděl. Znám lidi, co se zbláznili do podzemky a i do ouřadu jezděj pod zemí. To já si každý ráno a každej večír protáhnu perka ty dva bloky cesty, co sem mám. Ale kdepak oni. Do ouřadu pod zemí, protože je to rychlejší, ať prší nebo připaluje. Oběd do sebe nahážou někde v podloubí, taky pod zemí, a domů se vracejí zase tak. Ani nevědí, jak město vypadá. Já znám aspoň ty dva bloky, co sem mám. Jak že je venku?“

„Pěkně,“ řekl Kling.

Dispečer v hale luskl prsty. Muž ve výtahu zavřel dveře. „Říkal jste osmnácté, že?“ přeptal se.

„Ano,“ přitakal Kling.

„Nahoru a dolů celej den,“ vzdychl chlapík. „Nahoru a dolů a jaktěživo nikam jinam. Jako ten krtek, co ryje svislé chodby. Kdybych byl průvodčí v podzemce, ryl bych je aspoň vodorovně. A navíc oni tu a tam vylezou. Na konečné v Calm’s Pointu nebo Riverheadu jde dráha na povrch. Jenže já musím nahoru a dolů, nahoru a cHů, celej den. Venku je hezky, žejo?“

„Nádherně,“ pravil Kling.

„Vypadalo to slibně už ráno, když jsem jel do práce. Vy pracujete někde na vzduchu, pane?“

„Občas.“

„Poslyšte, i občas je to ohromný,“ pravil chlapík. „Počítám, že bych si měl taky něco takového najít. Třeba u čištění města. To je taky venku.“

„V zimě je zima,“ řekl Kling.

„Cože?“ Tenhle nápad chlapíka zaskočil. „Nojo, to je vlastně pravda, žejo. Jářku svatá pravda.“ Kabina měkce dosedla. „Osmnáctý.“

Dveře se otevřely. „Děkuju vám,“ řekl Kling a vystoupil.

„Za málo,“ odpověděl chlapík ve výtahu a dveře se zavřely. Stroj zapředl a kabina se propadla do šachty. Kling se usmál a začal hledat místnost 1804. Šel chodbou pořád podél dveří, až se zastavil u skupiny, kde byla křídla ze zrnitého skla. Jedny dveře otevřel a vstoupil do malé, luxusně zařízené čekárny. Na druhé straně seděla za stolem úřednice. Kling k ní rovnou cestou zamířil.

„Pana Boona,“ řekl.

„Koho mám prosím ohlásit?“

„Detektiva Klinga.“

Dívka prudce zvedla pohled.

„Vážně jste detektiv?“

„Ovšem.“

„Hned to bude, pane.“

Když zastrkávala koníka na desce pro místní hovory, nespouštěla ho z očí.

„Ano?“ ozval se hlas. Kling poznal, že to mluví Boone.

„Chce vás navštívit detektiv Kling, pane,“ řekla dívka.

„Pošlete ho sem,“ řekl Boone. „Jsem ve studiu.“

„Ano, pane.“ Zrušila spojení a pravila. „Prosím, pane Klingu, můžete dál. Těmito dveřmi a dál chodbou. Jsou to poslední dveře.“

„Děkuji,“ řekl Kling. Zmáčkl kliku, zaváhal a otočil se. „Vpravo či vlevo?“

„Co?“

„Chodbou.“

„Ach.“ Dívka se zasmála. „Vlevo.“

„Děkuji,“ zopakoval Kling. Zavřel za sebou a zamířil doleva. Minul celou řadu dveří, až došel na konec chodby. Otevřel si a vstoupil do obrovské rohové místnosti. Vzadu bylo malé pódium, zakryté černým sametem, a na něm ležela dívka v leopardí kůži. Bylo na ni zaměřeno šest reflektorů, byla na ni zaměřena kamera. Za kamerou stál muž, druhý upravoval sametové záhyby na pódiu. Třetí muž postával se založenýma rukama kousek nalevo od kamery.

„Chtěl bych ji mít přímo, Tede,“ řekl ten se založenýma rukama.

„Udělám ti, co chceš,“ pravil Boone. „Je to tvůj inzerát.“

„Dobrá, tak se mi to zamlouvá. Chci, aby to vypadalo, jako že se na nás dívá.“

„Proč?“

„Protože chci.“

„Ale v textu máš ‚Ženy vzhlížejí k mužům, kteří užívají po holení vody značky Leopard‘,“ řekl Boone.

„V pořádku,“ pravil ten se založenýma rukama.

„Tak proč se nemůžu koukat nahoru?“ zasáhla modelka v leopardí kůži. „Stejně vypadám se zvednutou hlavou líp.“

„Chci, aby ses koukala dolů.“

„To je nesmysl,“ odsekla modelka.

„Miláčku, dostáváš čtyřicet dolarů na hodinu za to, že tu pózuješ, a ne abys dělala uměleckého šéfa. Až budu chtít, abys koukala nahoru, řeknu ti koukej nahoru. Teď právě mám zálusk, aby ses koukala dolů, a moc by mě těšilo, kdyby tě náš přítel Boone zmáčkl hezky z podlahy, aby tě ten dojem, že koukáš dolů, pustil.“

„To je mi záhada,“ nedalo se děvče. „Ve scénáři je ‚pohled vzhůru‘ a ty chceš, abych koukala dolů. Namouduši, záhada století. Jedno z nezbadatelných tajemství Orientu.“

Kling zakašlal.

Boone se od kamery otočil.

Nebyl to žádný hezoun, ale že je ošklivý se taky nedalo říct. Spíš pomenší, husté černé vlasy a nepravidelné rysy boxera. Měl úzký pas a široká řemene a úsporný pohyb, kterým se ke Klingovi otočil, napověděl, že toto je muž, který umí výborně běhat a má přinejmenším tak perný trénink jako commandos. Jiskřivé hnědé oči se náhle zaostřily na Klinga, vzápětí se Boone odtrhl od kamery a s rukou nataženou k pozdravu vykročil ke Klingovi.

„Detektiv Kling?“

„Ano,“ přikývl Kling. „Doufám, že neruším.“

„Vůbec ne.“ Boone se otočil. „Karie, nebude ti vadit menší přestávka?“

„Já jenom že solím královně džungle čtyřicet dolarů za hodinu.“

„Mně pauza bodne,“ zasáhla modelka. „Jsem z toho koukání dolů celá zmořená.“

„Jen pokračuj,“ pravil Karel a spustil ruce. „Dej si pauzu a cvič si ten pohled. Cvič si, aby ses koukala dolů a zároveň to vypadalo, že zbožně vzhlížíš?“

„Na to by člověk musel být eskamotér,“ řekla modelka. „Měl sis najmout někoho od cirkusu.“

„Někdy mám dojem, že jsem to udělal,“ ušklíbl se Karl.

Boone odvedl Klinga stranou. Vytáhl krabičku cigaret a nabídl mu.

„Kouříte?“

„Ne, děkuji,“ odpověděl Kling.

Boone si vyklepl jednu pro sebe a zapálil si. Vyfoukl obláček kouře, vzdychl si a zeptal se: „Kdo ji zabil?“

„Nevíme,“ řekl Kling.

„Čím vám mohu pomoct?“

„Tím, že mi zodpovíte pár otázek, jestli vám to nebude vadit.“

„Ani v nejmenším.“ Znovu vtáhl kouř. „Ptejte se.“

„Jak dlouho jste byli spolu?“

Boone nepočítal. Okamžitě odpověděl: „Pět let, dva měsíce a jedenáct dní.“

„Pamatujete si to tak přesně?“

„Byl to nejšťastnější čas, jaký jsem prožil,“ řekl Boone.

„Opravdu?“ zeptal se Kling. Nehnul brvou. Moc dobře si pamatoval všechno, co mu řekla paní Travailová, ale nehnul brvou.

„Ano,“ potvrdil Boone.

„Proč jste se tedy rozvedli?“

„Už o mě nestála.“

„Abych měl jasno,“ řekl Kling. „Ona požádala o rozvod?“

„Proč?“

„Nevím. Byl bych to moc rád věděl. Myslel jsem si, že nám všechno hraje. Pámbu ví, já ji miloval.“

„Radši abychom to vzali zkraje,“ navrhl Kling.

„Prosím. Kde mám podle vás začít?“

„Kde jste se poznali?“

„V knihovně.“

„Kdy to bylo?“

„Před osmi lety. 1949.“

„Stačí. Pamatujete se na měsíc?“

„Červen.“

„Co jste v knihovně dělal?“

„Byl jsem tenkrát na volné noze. Měl jsem možnost něco udělat, nějaký průmyslový materiál, ale nemohl jsem najít nic, co bych mohl předvést, aby se smlouva uzavřela. Předtím mi vyšlo něco ve fotomagazínech a šel jsem do knihovny, abych si tam některý z těch starých výtisků sehnal.“

„A sehnal jste?“

„Ano. Taky jsem tam poznal Annii.“

„Jakpak?“

„Bylo to zvláštní. Myslím, že jsem nervózní typ. Bubnoval jsem si prsty o stůl. Vzal jsem si… jak se tomu říká… orientační katalog či jak, protože jsem si nepamatoval, v kterých číslech materiál mám, a jak jsem listoval, bubnoval jsem prsty do stolu. Jsem nervní typ. Energie věčně nazbyt. V jednom kuse si buď podupávám, bubnuju prsty nebo tak. Chápete?“

„Pokračujte.“

„Seděla u stolu a četla. Požádala mě, abych s tím bubnováním přestal. Myslím, že jsme se trochu chytli. Nemyslel jsem to doopravdy. Byla ohromně roztomilá a já se s ní začal hádat vlastně jen proto, abych se jí později mohl omluvit.“

„Udělal jste to?“

„Ano. Požádal jsem za prominutí a pozval ji na večeři. Souhlasila. A tím to začalo.“

„Jaké děvče vlastně byla Annie?“

„Annie?“ V Boonových očích se zazrcadlil smutek. „Nejkouzelnější děvče, jaké jsem v životě potkal. Čilá, pane Klingu. Jako rtuť. Těch co mají zrzavé vlasy je spousta. Ale ohnivou kšticí to končí.

Pak už přijde jen bledá pleť a kam mě postavíš, tam mě najdeš. Všiml jste si někdy, kolik zrzek má pleť jako tvaroh? Trochu na ně zasvítí sluníčko a jsou červené jako raci. Annie byla jiná. Jako rtuť. U ní ty ohnivé vlasy jen dotvářely rámec. Milovala činnost. Plavala, lyžovala, jezdila na koni, pustila se do všeho. Na slunci se nikdy nespálila. Vždycky šla hned do bronzova. Byla krásná. Měl jsem to děvče rád. Dal jsem jí všechno, co jsem měl. Miloval jsem jí.“

„A co se stalo?“

„Nevím.“

„Že byste ani netušil?“

Boone bezmocně pokrčil rameny. „Narodila se Monika. Viděl jste mou dceru?“

„Ano.“

„Krasavice, viďte?“

„To je.“

„Takže jste viděl i Bečku, co?“

„Cože? Promiňte, nerozuměl jsem.“

„Mou bývalou tchyni, paní Travailovou.“

„Ano. Mluvil jsem s ní.“

„Ta mrcha,“ ulevil si Boone. „Popoženu ji před soud, víte?“

„Netušil jsem.“

„Kvůli péči o dítě.“

„Měl jsem dojem, že vás má ráda.“

„Vážně? Copak Bečka, to je herečka nad herečky. Stejně bych řekl, že nás s Annií rozvrtala ona.“

„Proč myslíte?“

„Nenáviděla Annii. Ztratila všechny muže v rodině a nesnesla pomyšlení, že dcera nějakého má. Taky přestala vypadat, a Annie jen kvetla. Bečka byla natvrdlá, Annie bystrá.“

„Bystrá?“

„Inteligentní. Chytrá jako liška. Nestalo se, že by něco nesvedla a že by to nesvedla na jedničku. Učení pro ni byla hračka, pane Klingu. Hračka. Měl jsem co dělat, abych s ní udržel krok.“

„Říkáte, že nebyla… hloupá?“

„Hloupá? Prokristapána to tedy ne. Patřila k těm vzácným výjimkám, které jsou obdařeny duchem a krásou. A přitom se nevytahovala. Nedopustila, aby si člověk vedle ní připadal jako blbec. Prokrista, pane Klingu, co vám mám o Annie vypravovat? Byla pro mne největší dar, kterým mě život obdařil. Jestli jsem se vyšvihl, pak jenom její zásluhou. Když mě poznala, byl jsem slepé štěně s foťákem na krku. Teď vím, co chci od života, teď vím, které věci jsou důležité. Annie mě to všechno naučila. Ten den, kdy jsem ji ztratil, byl můj nejčernější.“

„Chtěl jste mi napovědět, proč došlo k rozvodu.“

„Ano, ano. Narodila se tedy Monika. Jakmile se musíte starat o děcko, nezbude vám už tolik času na zábavu. Chci říct, že můžete mít dítě nevím jak rád, přece vás svazuje. Annie za nic nechtěla Moniku svěřit jinému než bábě. Že prý se k nám Bečka nastěhuje a bude u nás bydlet. Odmítl jsem. Podle mě jsme si docela klidně mohli najmout pečovatelku. Tolik mladých lidí to tak dneska dělá. Annie ani slyšet. Milovala to škvrně jako… prostě na Monice visela. Jenže zároveň ji jaksi nesnášela. Protože nás pořád svazovala, chápete? Protože už jsme si nemohli vyrazit na sobotu a neděli do hor na lyže. Protože už jsme si nemohli zničehonic vzpomenout, sebrat pár věcí a vydat se třeba na týden k moři.“

„Co ještě?“

„Nerad si to připouštím.“

„Prosím.“

„Přerostla mě.“

„Jakže?“

„Víte, jsem jako fotografická deska. Fotografuju z povolání a na všechno se dívám čočkou. Zachycuju věcí, a jak je zachycuju, tak je i vnímám. Ale tvůrčí prvky, ty jsem postrádal, odjakživa.“

„Rozumím,“ připustil Kling.

„Annie šla nahoru. Já ne. Kamera jenom zaznamenává, pane Klingu.“

„Annie tedy předstihla vás?“

„Ano.“

„A nebylo to obráceně?“

„Nebuďte směšný. Bože, ta měla hlavu. Nenasytný mozek. Vědomosti hltala. Báječná. Báječná holka.“

„Proč si po rozvodu našla místo ve výčepu?“

„Nevím. Čekal bych spíš, že děvče jako ona bude chtít prorazit. Reklama, rozhlas, televize, něco takového, kde by uplatnila nápady. A ona jde napřed prodávat nábytek a potom kořalku. Nešlo mi to na rozum. Jednou, když jsem se přišel podívat na Moniku, jsem se jí dokonce zeptal.“

„A co vám řekla?“

„– Potřebuju trochu vysadit, Tede – povídala. – Každý si musí tu a tam odpočinout. – Teď odpočívá, chudák.“

„Podle toho, co jste mi líčil, bych si spíš myslel, že už měla odpočinku plné zuby. Myslím toho, jak byla uvázaná u děcka.“

„Ano,“ souhlasil Boone. „Já bych předpokládal totéž.“ Zahodil zbytek cigarety a zašlápl jej na podlaze.

„Tak proč ta dvě místa brala?“

„Nemám zdání.“

„Hodně jste se hádali, pane Boone? Myslím po svatbě?“

„V mezích. Však víte, jak to v manželství chodí.“

„Jednou za týden? Dvakrát?“

„Ach, to nevím. Nikdy jsem to nepočítal. Ale znáte to. V manželství musí jít občas jeden druhému na nervy. A hádka je tady. Nikdy jsem je nepočítal.“

„Můžete říct, že jste byl šťastně ženatý?“

Boone zaváhal. Nakonec pravil: „Ne.“

„Proč ne?“

„Počítám… počítám, že jsem Annii nestačil.“

„Měla někoho jiného?“

„Ne. Nebo myslíte, že by jí svěřili péči o dítě? Kdepak.“

„A co vy? Nebyla tu nějaká jiná žena?“

„Ne. Vedle Annie jsem žádnou nepotřeboval.“

„Ale vy jste byl pro ni málo?“

„Ano.“

„A přece si nikoho nenašla?“

„Ne. Alespoň jsem o nikom nevěděl. A výrok poroty také žádnou nevěru neobsahoval. Kdyby byl jeden z nás chtěl, rozvod nikdy nemohl být povolen.“

„Žádal jste, aby dítě bylo svěřeno do vaší péče?“

„Ne. Při rozvodu ne. Ke všemu, co mi mohlo Annii připomínat, jsem se tenkrát obracel zády.“

„Protože jste ji tolik miloval?“

„Ano. Po čase jsem zjistil, že jsem jednal úplně bláhově. Vyhledal jsem ji. Ji a Moniku. Šel jsem je navštívit. Dcerka mě zbožnuje, pane Klingu. Mezi námi je ohromný vztah. Chtěl jsem, aby žila se mnou. Můžu jí dopřát věci, jaké si bába nikdy nemůže dovolit. Má ji u sebe protizákonně. Soud přiřkl dítě Annii, ne mojí tchyni. Nemá na ni právo, a kdyby se s tím soudy tak nesmolily, teď už bych měl Moniku já.“

„Říkal jste, že napřed jste Moniku nechtěl, je to tak?“

„Ano.“

„A Annii jste měl moc rád?“

„Hrozně.“

„Povězte mi, pane Boone, napadlo vás někdy po rozvodu, že by se Annie mohla vrátit?“

„Zkraje jsem si to myslel.“

„Jak dlouho?“

„Asi půl roku. Pořád jsem čekal, že mi zavolá. Zvlášť když jsem zjistil, že prodává nábytek. Myslel jsem si, že mi zavolá a zkusí zas všechno slepit. Šest měsíců jsem doufal.“

„Nezavolala.“

„Ne.“

„A vy jste se ji v té době nepokusil vyhledat či navštívit Moniku?“

„Přesně.“

„Kdy jste zas Moniku prvně viděl? Myslím od rozvodu.“

„Šest měsíců poté.“

„Žádal jste někdy Annii, aby vám dítě dala?“

„Ano… žádal.“

„No a?“

„Odmítla. Dítě patří k matce, říkala.“

„Ano. A žádal jste někdy o změnu soudní cestou?“

„Radil jsem se s advokátem. Podle něj soud jednou přiřkl dítě matce, tak tedy matce.“

„Takže naděje, že byste si Moniku zákonně vymohl, vlastně nebyla?“

„Zato je teď. Bečka na ni nemá žádný nárok. Je to nakonec moje dcera.“

„Ovšem, teď ta možnost vyplývá. Jenže já myslel něco jiného, pane Boone. Měl jsem na mysli stav, kdy Annie ještě žila.“

„Ach kdepak, kdepak. Za Anniina života bych byl dcerku nedostal. Mohl jsem ji pochopitelně navštěvovat a ano mohla být nějaký čas u mne. Vždycky tak měsíc jsme trávili spolu. Ale napořád, to ne. Kdepak. Dokud Annie žila, ani nápad. Teď se ovšem věci změnily. S bábou se budu sekat, kdyby mě to stálo poslední cent.“

Kling si vzdychl. „Kdypak jste viděl Annii naposled, pane Boone?“

„Jsou to asi tři neděle.“

„Při jaké příležitosti?“

„Přišel jsem za Monikou. Annie byla náhodou doma. Snažím se obvykle přijít tak, abychom se minuli.“

„Chovali jste se k sobě tenkrát dobře?“

„Chovali jsme se k sobě vždycky dobře.“

„Ke sporu nedošlo?“

„Nepadlo nic kolem Moniky?“

„Ne. Byl jsem si vědom, že výrok soudu platí. Věděl jsem, že ji nemohu mít, a snažil jsem se s tím smířit a zároveň vytěžit, co se dá. Teď je ovšem všechno jiné. V okamžiku, kdy Annie zemřela, jsem všechno promyslel. Bečka je vyřízená. Proto jsem taky hned rozjel soudní řízení.“

„Kdy jste je zahájil, pane Boone?“

„Když Annie zemřela.“

„Ještě ten den?“

„Nazítří.“

„Máte nějakou zbraň, pane Boone?“

„Mám.“

„Jakou značku a které ráže?“

„Je to Iver Johnson. Dvaadvacítka.“

„Máte zbrojní pas?“

„Ano.“

„K držení zbraně či k používání?“

„K používání. Je to lehká pistole. Schovávám ji doma, abych se případně mohl bránit. Bydlím v jižní části Steward City. Je to přepychová čtvrť. Spousta krádeží. Obstaral jsem si ji na obranu.“

„Jinou zbraň nemáte?“

„Ne.“

„Třeba pětadvacítku?“

„Ne.“

„Jen tu dvaadvacítku Iver Johnson, ano?“

„Ano.“

„Znal jste někoho, kdo by se dal počítat mezi Anniiny nepřátele?“

„Ne. Byla vesměs oblíbena.“

„Jak se jmenuje váš právní zástupce?“

„Můj advokát?“

„Ano.“

„Proč to chcete vědět?“

„Rád bych si s ním promluvil.“

„O čem?“

„Běžná praxe,“ odpověděl Kling.

Boone si ho chvíli měřil. Nakonec řekl: „Jefferson Dobberly.“

„Víte, kde bych ho mohl zastihnout?“

„Má kanceláře ve vnitřním městě, co je Meredith Street. Přesná adresa Margaret Place 413. Chcete i telefon?“

„Jestli máte číslo po ruce.“

„Cooke 4-8310,“ oznámil Boone.

Kling si zapsal číslo na obálku notesu. „Děkuji, pane Boone,“ řekl. „V případě, že by přicházelo v úvahu ještě něco objasnit, budete doufám k zastižení.“ Vytáhl z náprsní tašky kartičku. „Kdybyste si náhodou vy sám vzpomněl na něco, co by se vám zdálo důležité, prostě mi zavolejte, ano? 87. okres, detektiv Kling. Číslo je tady.“

Boone si vzal cedulku a zkoumavě na ni hleděl.

Z druhého kouta se ozvalo. „Tak co, Tede, můžem s tím pohnout? Královna džungle tu darmo bohatne.“

„Musím dokončit práci,“ omlouval se Boone.

„Vážím si času, který jste mi věnoval,“ poděkoval Kling.

„Ještě něco, pane Klingu.“

„Prosím?“

„Nemyslíte si, že jsem to udělal já, že ne?“

„Sám nejlíp znáte odpověď, pane Boone,“ pravil Kling.

„Pojď, Tede,“ volal Karl. „Ať to frčí.“

„Už jdu, už jdu,“ odpověděl Boone. „Hodně úspěchu, pane Klingu.“ A pak se otočil a zamířil k modelce a řekl: „Jde se na věc a jedem na ostro, ano?“

6

Bylo směšné, jak detektiva Rogera Havillanda zabili.

Spousta lidí samozřejmě vůbec nepřipustí, že by mohlo být něco směšného na tom, že někoho zabili, ať už ho zabili jak chtěli. Popravdě řečeno Havillandova smrt nebyla fraška k popukání, ale spíš ironická hra osudu. A byla nakonec směšná. Kdo znal Rogera Havillanda, musel přiznat, že se dočkal směšného konce.

Havilland to neměl v životě lehké.

Jestli pokládáte 178 centimetrů a sto kilo živé váhy za vazbu, pak byl vazoun. Třeba ne. Spousta mužů si může myslet, že je to průměr, spousta žen si potrpí na typ Prima Carnera. Třeba vám tohle dělení vyhovuje. Anebo si můžete myslet, že Havilland byl skrček.

Policisti z 87. okresu mínili, že jde o vazouna, neboť měli tu čest vidět Havillanda v akci. Jakmile byl Havilland v akci, bylo dost obtížné ho přehlídnout. Mydlil kolem sebe jako mlátička. Moc rád se do lidí trefoval. Ne že by se do nich opravdu trefoval, ale nadzvedl kdekoho na každém kroku a velmi se provozováním této činnosti bavil.

Steve Carella například nebo Bert Kling se nedivili, že si Havilland tak s oblibou lidi podá. Věděli proč. Nemohli to sice prokázat, ale věděli proč. Havilland jim byl z duše protivný. A nenašel se na 87. okresu jediný policista, ať strážník nebo vyšetřovatel, který by toho chlapa měl rád. Litovali ho, že to vzal tak zkrátka, ale z lásky to nebylo. Není prostě dobré, když policistu zakuchnou. Hned to člověka dožene k úvahám, jestli by radši neměl přesedlat k instalatérům nebo jít do baru míchat koktejly.

Havilland byl ovšem kdysi frajer. To je pravda. Carella ho tak ještě zažil a Meyer ho tak zažil a poručík Byrnes ho tak zažil a moře dalších pracovníků na 87. okresu si tak Havillanda pamatuje. Pak se z něj stal „bejk“.

Ono se říká, „má výdrž jako bejk“, „jde do toho jako bejk“, „táhne jako bejk“. Jenže tohle sedělo tak na Carellu nebo Klinga, ale Havilland, ten se prostě do téhle podoby převtělil. Trkal a krkal, prděl a funěl, trkal a řval jako tur. Byl prostě „bejk“.

Celá ta proměna se s ním stala, jelikož usoudil, že být ten hodný pan policajt, co se na každého usmívá, se vůbec nevyplatí, Ke svému rozhodnutí došel touto cestou:

Kráčel si tak jednou po ulici staraje se jen o věci, po kterých mu něco bylo, když tu narazí na rvačku. Rvačka byla v plném proudu a podle všech známek horda kluků dávala do těla jednomu roztomilému chlapečkovi. Havilland zasáhl. Jako pravý hrdina. Kluci, kteří až do teďka spokojeně mydlili svého kamaráda, přišli na to, že daleko větší legrace bude, když svou palbu přenesou na hlavu Rogera Havillanda. Pročež se Havilland ihned chopil služebního revolveru, a aby chlapcům sdělil, že přítomen je Zákon, zdvořile poslal několik ran pánubohu do oken. Jeden z hochů však, na něhož Zákon dostatečně nezapůsobil, praštil Havillanda kusem trubky do zápěstí a vyrazil mu zbraň z ruky. Pak teprve začal pravý koncert.

V divokém rytmu známých popěvků začali hoši Havillanda zpracovávat, až se jim podařilo na čtyřikrát mu zlomit ruku a s nemenším úspěchem přizdobit tvář. Půl kila sekané, dvakrát přemlít děkuju, přesně to byl teď Havillandův obličej.

Několikanásobná fraktura bolela. Bolela jako deset čertů. Bolela víc než deset čertů, protože doktoři museli celou paži zpřelámat znovu, anžto pořádně nesrostlo. Havilland byl detektiv 3. třídy a nemohlo mu nepřijít na mysl, že s poničenou rukou si ho u policejního sboru pěstovat nebudou. Jenže ruka ho nezradila. Zahojila se. Roger Havilland byl opět plně zdráv na těle i na duchu. Až na ten fór, kterým ho poznamenala nemístná horlivost konat dobro. S opačným koncem olověné trubky měl pochopitelně tu čest už dřív. Nikdo z policistů v 87. okrese se nedožije penze, když nedokáže odrazit napřáhnutou paži a ruku s kusem železa, pálkou, francouzákem, tyčí od smetáku a dalšími druhy domáckých zbraní. Ale nikdy předtím, když se někomu snažil upřímně pomoct, nebyl Havilland bit. Měl dokonce podezření, že když upadl a parta ho vlekla do aleje, nakopl ho právě ten kluk, kterého šel zachránit. Tak se ovšem s hodným záchrancem nezachází. Dokonce ani s nehodným záchrancem by se tak nemělo zacházet.

Když pak seděl Havilland o samotě v nemocničním pokoji, všechno si pěkně spočítal. Co se jeho týče, od teďka mu všichni můžou. Všichni do jednoho mu můžou. I jejich matky mu můžou. A otcové mu můžou. Celý svět mu může. Roger Havilland teď bude koukat jen na sebe. Všichni ostatní mu můžou. A jít se vycpat.

Bylo to nešťastné rozhodnutí.

Moc a moc lidí trpělo za to, co nějakých šest klacků kdysi dávno provedlo Rogeru Havillandovi.

Jenže zas kdyby se byl Havilland svého předsevzetí řádně držel a neuhnul, byl tady dodneška. To je ta potíž s lidmi. Není jeden, abyste v něm nenašli zrno lásky k bližnímu. Kdyby byl zůstal Havilland skrz naskrz pes, nic se mu nestalo. Ale ne. To do něj vjede šlechetnost.

Proto bylo nakonec směšné, jak přišel o život.

Odešel z oddělení pět minut po půl jedenácté. Carellovi a Hawesovi řekl, že jde protáhnout ulice. Ve skutečnosti měl namířeno na kávu a pak domů. Sotva by dorazil, zavolal by Carellovi a řekl: „Všude je klid. Vznáším se domů.“ Nějaký ten fígl se člověk za pár let služby přiučí.

Byla krásná noc a Havilland se rozhodl, že než nasedne do metra, ještě si trochu provětrá plíce. Vykročil tedy a skutečně procházel ulicemi. Nevyhledával nepříjemnosti. Havilland patřil k těm policistům, kteří se malérům vědomě vyhýbají. Když na nějaký narazí, zády se k němu točit nebude. Ale něco vyhledávat? Kdepak. Jestli každý, Havilland nikoli. Přenechá tuhle radost hrdinům. Svět je jich plný.

Někdy byly ulice 87. okresu půvabné. Vůbec to nemělo co dělat s lidmi. Lidi z 87. okresu Havilland nenáviděl. Co se jeho týče, jemu všichni padouši můžou. Všichni Portorikánci mu můžou. Všichni Taliáni mu můžou. Všichni negři mu můžou. Popravdě všichni lidi mu můžou. Mimo vlastní maličkost.

Byl ten čas, kdy ulice ztichnou a člověk cítí tep města, jedna z těch nocí, kdy už je léto na dosah a obloha je teplý odstín černé a měsíc visí na obloze jako pupík animírky a všechny vůně města vám pletou hlavu. Za takových nocí si možná Havilland vzpomněl, že se v tomto městě narodil, že kdysi na těchto ulicích hrával s plechovkou fotbal, že tady byl kdysi zamilován do irské dívky, co se jmenovala Peggy Muldoonová. Dnes byla přesně taková noc.

Kráčel tedy po ulicích okrsku a nikoho nepozdravil, protože mu všichni mohli. Ale šel vzpřímeně a s hlavou vztyčenou, a dokonce se i trochu usmíval, i když by to sám sobě do krve zapřel.

Na konci jedné ulice bylo hokynářství a to hokynářství patřilo chlapíkovi, který se jmenoval Tony Rigatoni, ale každý mu říkal TonyTony, a Havilland se rozhodl, že se podívá, co TonyTony dělá, a třebaže ho nemá dvakrát v lásce, přece jen Tonymu-Tonymu řekne Dobrej večír. Jednoho neubude, když někomu před cestou domů řekne Dobrej večír.

A tady se ta směšná věc přihodila.

Když se Havilland blížil k místu, kde měl TonyTony krám, všiml si, že na chodníku před hokynářstvím někdo sedí. Chlapík byl dobře oblečený a vůbec nevypadal na tuláka nebo mazavku. Anebo se Havilland omamného červnového vzduchu nalokal víc než měl? Ať už byl háček v čemkoli, Havilland nešel a nezavrčel na chlapíka „Vyprejskni drbane“, jakž bylo jeho zvykem. Pomalu, důvěřivě se přiloudal až k němu, a když stál před výkladní skříní, zdvořile se zeptal: „Je vám něco, pane?“

A v tu chvíli se všechno skokem vrátilo do dne, kdy Havilland zasáhl do pouliční rvačky, aby ochránil kluka, který dostával svůj díl. Tohle byl konečný návrat a možná že někde v hlavě Havilland slyšel varovný signál, protože mu ruka vyletěla k podpažnímu pouzdru, ale vyletěla příliš pozdě.

Chlap na chodníku se vymrštil. Ramenem nabral Havillanda do prsou a odhodil ho do výkladní skříně. Pak utekl.

Havilland nevěděl, že v krámě za pultem leží zmlácený TonyTony. Nevěděl, že mladík předtím vstoupil k Tonymu-Tonymu do krámu, že mu vybral pokladnu a že ho TonyTony na útěku postřelil. Nevěděl, že TonyTony před chvílí z posledních sil vyškrabal z šuplíku pok kasou dvaadvacítku, a sotva vypálil a mladík se s kulkou v rameni na chodníku složil, i TonyTony omdlel. Havilland nic z toho netušil.

Teď jenom věděl, že ztratil rovnováhu a padá. Věděl jen, že narazil na skleněnou výplň, že se výloha rozprskla a sype se na něj tisíc ostrých střepů. Ucítil bolest a málem se slzami v očích zařval: „Ty rošťáku! Ty kurvo! Můžeš mi…“ ale víc už neřekl. Nikdy.

Jeden střep mu přeťal krční žílu, druhý zásáhl průdušku, a tak skončil Roger Havilland.

Mladík nastoupil za rohem do Dodge z roku 1947 a ujel. Jedna stará paní ho viděla odpálit od chodníku. Evidenčního čísla si bohužel nevšimla. Když auto ujelo, sklonila se, aby si sáhla, co je to na chodíku, a trhla sebou, když pozvedla prsty ulepené od krve.

Když dorazil detektiv Kartoun Hawes, byl u hokynářství celý chumel babek. Jakmile došla výzva o pomoc, Hawes nechal Carellu na stanici a sám okamžitě naskočil do hlídkového vozu. Teď vystoupil a zástup se uctivě rozevřel, jelikož se dostavil Zákon, a Kartoun Hawes se také jako Zákon nesl. Jeho zrzavá hlava hrdě plula nad zástupem a bílý pramen vlasů vypadal jako svítící kadeř v kštici kapitána Ahaba. Nebo aspoň Gregory Pecka.

Strážník, který stál u vchodu do prodejny, mu vyšel vstříc. Co ten tady dělá, mžoural na Hawese.

„Jsem detektiv Hawes,“ představil se Hawes. „Steve Carella je u příjmu. Poslal mě, abych to vyřídil sám.“

„To si dáte,“ řekl strážník.

„Proč?“

„Majitel krámu je zmlácený jak žito. Kasa vybílená. Znáte Havillanda?“

„Kterého Havillanda?“

„Roge Havillanda. Je od vás.“

„Ano, představovali mi ho,“ připustil Hawes. „Co je s ním?“

„Sedí ve výkladu.“

„Cože?“

„Je po smrti.“ Strážník se pousmál. „Směšné, co? Kdo by byl řekl, že Roge Havillanda může něco položit.“

„Nevidím na tom nic směšného,“ ucedil Hawes. „Zatlačte ten houf kousek dál. Majitel je uvnitř?“

„Ano, pane,“ řekl strážník.

„Jdu tam. Vy se zatím pozeptejte lidí a napište jména svědků. Umíte psát?“

„Co? Samosebou, že umím psát.“

„Tak se do toho dejte,“ řekl Hawes a vstoupil do krámu.

Tony Rigatoni seděl na židli a vedle něho stál druhý strážník. Na něj se Hawes obrátil nejdřív.

„Zavolejte Carellovi,“ pravil. „Řekněte mu, že tu máme vraždu. Hlásili to jako přepadení. Řekněte mu, že mrtvý je Roger Havilland. A hněte sebou.“

„Rozkaz, pane,“ odpověděl strážník a zmizel.

„Jsem detektiv Hawes,“ představil se Hawes. „Vaše jméno zatím neznám, pane.“

„Rigatoni.“

„Co se stalo, pane Rigatoni?“

Podíval se Rigatonimu do tváře. Ať mu rozmlátil obličej kdokoli, odvedl setsakra rasovinu.

„Ten chlapík přijde do krámu,“ pravil Rigatoni. „On povídá vyprázdnit pokladnu. Já povídám ať táhne. A dostanu ji.“

„Čím vás uhodil?“

„Rukama. Měl rukavice. V červnu. Praštil mě řácky. V jednom kuse mě praštil. Roleta na dveřích, tu stáhnul, když přišel dovnitř, rozumíte mi?“

„Pokračujte.“

„Obešel pult a vybral kasu. Měl jsem tam tržbu za celej den.“

„Kolik?“

„Dvě stě, tři sta, tak nějak. A on mrcha chmatácká mi to vybere.“

„Kde jste byl vy?“

„Na zemi. Zmlátil mě, že jsem se neudržel na nohou. Pak utíká z krámu. Vyhrabu se. V šuplíku pod kasou mám bouchačku. Dvaadvacítku. Žádný strachy, povolení mám. A střelím ho.“

„Zasáhl jste?“

„Myslím, že jo. Viděl jsem, jak padá. Ale pak se mi zamotala hlava a praštil jsem sebou jako špalek.“

„Jak rozbil Havilland tu výlohu?“

„Krucinál, jaký Havilland?“

„Ten detektiv, co u vás proletěl výkladním sklem.“

„Nevěděl jsem, že je to polda. Nevím, jak se to stalo. Byl jsem bez sebe.“

„A kdy jste se probral?“

„Je to pět minut. Hned potom jsem volal poldy.“

„Jak starý byl ten chlap? Co vás okrad, myslím.“

„Třiadvacet, čtyřiadvacet. Víc mu nebylo.“

„Běloch nebo barevný?“

„Běloch.“

„Jaké měl vlasy?“

„Světlé.“

„Oči?“

„Nevím.“

„Nevšiml jste si?“

„Nevšim.“

„Co měl na sobě?“

„Bundu, rozhalenku, rukavice. Černé rukavice.“

„Měl zbraň?“

„Jestli měl, nevytáhl ji.“

„Knír?“

„Kdepak. Byl to kluk.“

„Všiml jste si, že by měl nějakou jizvu, mateřské znaménko nebo tak podobně?“

„Nevšiml jsem si.“

„Byl sám?“

„Dočista.“

„Odešel po svých nebo odsud odjel?“

„Nevím. Dyť vám povídám. Zhasnul jsem, zhasnul jsem jako svíčka. Pacholek, přerazil mi čelist ve dví. Však on mi přijde do rány…“

„Dovolte, pane,“ ozval se ode dveří strážník.

Hawes se otočil. „Co je?“

„Máme tam jednu starou paní.“

„No a?“

„Říká, že toho chlapa viděla nasednout do auťáku a zmizet.“

„Promluvím si s ní,“ rozhodl Hawes a vyšel z krámu.

„To je ona,“ upozornil strážník.

Hawes si ženu změřil. Na první pohled se dalo uhádnout, že patří k bílé chudině a chudý běloch na Jihu, to je buď žebrák, nebo blázen. Šedivé vlasy jí trčely do všech světových stran a naposled si je česala, snad když jí narostly. A zrovna tak vodu viděla nejspíš při poslední panice, když bylo město ohroženo suchem. Měla na sobě pocintanou zelenou šálu a střevíce mohly být dědictvím po vnukovi, který sloužil u letecké základny na Aljašce. Vrásčitý červený nos zapíchla do šály, a aby se původní dojem opodstatnil, pronikl od zástupu ženský hlas: „To je Trhlá Connie.“

Ale Hawes se dokonce i v takovém obvodu, jako byl třicátý, poučil, že lidé, kteří vypadají jako obecní blázni, dokáží příčetně a hodnověrně svědčit. Ve skutečnosti se moc často stalo, že ty nejotevřenější hlavy města duněly jako prázdný sud. Vzal proto stařenu za loket, a jako by to byla jeho vlastní babička, vedl jí do krámu. Trhlá Connie byla zřejmě na novou známost pyšná. Vzhlížela k Hawesovi, jako by si dali schůzku na inzerát a výsledek náhody ji náramně uspokojil. Hawes ji s dvorným úsměvem doprovodil až k židli.

„Neposadíte se, paní?“

„Slečna,“ opravila ho Trhlá Connie.

„Ovšem, ovšem. Jak se jmenujete, slečno?“

„Connie,“ odpověděla. „Connie Fitzhenryová.“ Měla kupodivu čistý, jistý hlas.

„Slečno Fitzhenryová,“ nasadil Hawes mile, „jeden ze strážníků mi sdělil, že jste viděla nějakého muže, jak nasedl do auta a odjel. Je to pravda?“

„Jak se jmenujete?“ zeptala se Connie.

„Jsem detektiv Hawes.“

„Těší mě.“

„Mě rovněž. Je to pravda?“

„Co má být pravda?“ přeptala se Connie.

„Že jste viděla nějakého muže, jak nasedá do auta a odjíždí.“

„To jsem taky viděla,“ pospíšila si Connie. „Víte, kolik mi je?“

„Kolik, slečno Fitzhenryová?“

„Štyryasedumdesát. Vypadám na sedumdesát štyry?“

„Hádal bych vám nejvíc šedesát. Ani den víc.“

„Vopravdu?“

„Vážně.“

„Díky.“

„Co ten muž…“

„Vyběh z týhle ulice,“ řekla Connie, „skočil do auťáku a ujel. Viděla jsem ho.“

„Měl pistoli?“

„Neměl, pane.“

„Nějakou jinou zbraň?“

„Ne, pane.“

„Proč si myslíte, že to byl zrovna on, kdo vyloupil pokladnu pana Rigatoniho?“

„Neřekla jsem, že si myslím, že by někoho vykrad. Povídám jenom, že vyběhl z týhle ulice, vlezl do vozu a ujel.“

„Rozumím,“ řekl Hawes a napadlo ho, že tentokrát se asi přepočítal. Connie Fitzhenryová se snažila o sto šest dokázat, že je vážně trhlá. „Slečno Fitzhenryová,“ zkusil to znova, „chci, abyste mi řekla, proč vám ten muž připadal podezřelý.“

„Mám k tomu důvody,“ pravila Connie.

„Jaké?“

„Svoje důvody.“

„Ano, jenže…“

„Vy si myslíte, že ten mladík vykrad Rigatoniho?“ zeptala se Connie.

„Ano, snažíme se…“

„Jak vypadal?“ vyslýchala Connie.

„No…“

„Jaké měl vlasy?“

„Světlé,“ vzdychl Hawes.

„Hmmhmm. Oči?“

„Není nám známo.“

„Co měl na sobě?“

„Rozhalenku, bundu, černé rukavice,“ odříkal Hawes a jen se v duchu divil, jak rychle se role vyměnily a vyslýchán je on. Pozoroval Connii. Mlčela jako ryba. „No?“ nadhodil jí.

„Co no?“

„Je to ten chlapík, kterého jste viděla?“

„Samosebou že je to on.“

„No!“ ulevil si Hawes. „Konečně se taky někam dostaneme.“

„Čula jsem čertovinu, hned jak se odpich od chodníku,“ prohlásila Connie. „Na to nepotřebuju váš popis.“

„Co vás k té domněnce přivedlo?“

„Co, ten chlap krvácel,“ pravila Connie. „Za rohem je celý chodník od krve.“

Hawes kývl na strážníka a strážník vypochodoval, aby Conníno prohlášení ověřil.

„Čísla vozu jste si náhodou nevšimla?“

„Náhodou všimla,“ řekla Connie.

„Jaké to bylo číslo?“

„Jo číslic jsem si nevšimla. Všimla jsem si jenom, že má vzadu ceduli.“

„Jaký druh a který rok výroby ten auťák byl nevíte, že ne?“

„Samosebou že vím. To byste nečekal, žejo? Kdepak byste si pomyslel, že štyryasedumdesátiletá ženská se bude starat o takový věci. Jenže já vám, pane, otypuju kdejakej vůz na silnici. Mám oči jako rys, Přečtu i nejmenší písmena bez brejlí, i když je m! štyryasedumdesát.“

„Takže…“

„Tamhleto je Buick z roku 1954. A ten za ním je dodávka Ford, 1952. Ten…“

„A s čím odjel ten chlap?“ zarazil ji Hawes.

„Nečekal byste, že to vím, žejo?“

„Ne, nečekal,“ řekl Hawes. „Ale budu rád, když mi to povíte.“

Connie se mazaně zašklebila: „Byl to Dodge, 1947.“

„Sedan?“

„Jo.“

„Tedy čtyřdvéřový?“

„Štyř.“

„Barva?“

„Zelená. Ale ne taková jako z fabriky. Od Chrysleru by nikdy nic takového nepustili do ulic.“

„Jaká zeleň to tedy byla?“

„Úplná tráva. Ten auťák musel někdo přestříkat.“

„Můžete na to vsadit?“

„Vyjmenuju vám na silnici kdejakej auťák. Mám to okoukaný. Jaktěživo jsem neviděla takovou barvu jako tahle. Ani dneska, když se patlají auťáky jó všelijak.“

„Dobrá, mockrát vám tedy děkuju, slečno Fitzhenryová,“ končil Hawes. „Ohromně jste nám pomohla.“ Doprovázel ji zpátky k východu. Zastavila se a líbezně mu předvedla zbytky křivých zubů.

„Nemám vám dát adresu?“

„Na co, slečno Fitzhenryová?“

„Přece abyste věděl, kam poslat šek,“ pravila.

7

Bert Kling telefonoval ve služební místnosti se svou snoubenkou Claire Townsendovou,

„Nemůžu mluvit,“ hučel.

„Ani mi nemůžeš říct, že mě miluješ?“

„Proč ne?“

„Protože.“

„Někdo ti stojí u stolu?“

„Jo.“

„Kdo?“

„Meyer.“

„Volal jsi mě?“ otočil se Meyer.

„Ne. Ne, Meyere.“

„A miluješ mě?“ zeptala se Claire.

„Jo,“ řekl Kling. Podezřívavě střelil pohledem k Meyerovi. Meyer není ťulpas a určitě ví, na co se ho zrovna Claire ptá, a skoro může vzít jed, že ho moc baví, jak v tom Kling lítá. Do smrti ženy nepochopí. Krásná holka jako Claire, chytrá holka jako Claire by snad mohla vědět, že služební místnost pro detektivy není zrovna místo, kde by měly poletovat vyznání lásky a milostné výroky. V duchu si ji představoval, černé hedvábné vlasy, hnědé tůně očí, úzký nos, vysoké lícní kosti, měkké křivky dlouhé postavy.

„No řekni, že mě miluješ,“ dožadovala se.

„Co zrovna děláš?“ ptal se.

„Učím se.“

„Co se učíš?“

„Na zkoušky ze sociologie.“

„Dobrá, tak jdi a uč se. Jestli chceš být v tomhle semestru hotová…“

„Vezmeš si mě, když budu mít školu hotovou?“

„Napřed si musíš najít zaměstnání.“

„Kdybys byl poručík, nemusela bych chodit do práce.“

„Já vím, ale jsem jenom detektiv třetí třídy.“

„Tahle zkouška je poslední.“

„Ostatní už máš za sebou?“

„Že váháš.“

„Fajn. Tak se jdi učit.“

„Radši bych si s tebou povídala.“

„Mám tu fofr. Zdržuješ mě na účet poplatníků.“

„Ty nestydo.“

„Kdo je nestyda?“ zeptal se Kling a Claire se rozesmála.

„Radši to skončím,“ řekla. „Ahoj, zavoláš mě večer?“

„Zavolám.“

„Miluju tě, fízle,“ řekla a zavěsila.

Meyer se zeptal: „Děvče?“

„Hm,“ zahučel Kling.

„L’a mour je kouzelná věc,“ řekl Meyer.

„Vlez mi na hrb.“

„Nedělám si legraci. V červnu holka jak homolka a kluk rozpálenej jak provaz. Kdy bude svatba?“

„Letos v červnu ne, to si piš.“

„Za rok?“

„Možná dřív.“

„Výborně,“ řekl Meyer, „jen se ožeň. Pro policajta není nic lepšího než manželství. Vycepuje to v něm aspoň trochu smyslu pro spravedlnost. Zjistí, co obnáší být vězněm, a tak si dá pozor, aby se nesplet, když někoho strká za mříže.“

„Povídačky,“ ušklíbl se Kling. „Ty tohle vězení zrovna miluješ.“

„Kdo říká, že ne?“ zeptal se Meyer. „Žiju s jednou a tou samou už skoro třináct let, pánbůh jí to požehnej.“ Modrá očička mu zamrkala. „Už jsem si na tu svou celu skoro zvykl. Počítám, že kdyby jednou zůstaly dveře dokořán, ani bych se nepokusil vzít roha.“

„Jedeš v tom pěkně,“ řekl Kling.

„Miluju ji,“ pronesl Meyer myslitelsky. „Co dělat? Za trochu lásky život dám, i žebrat o ni budu,“

„Už jsi sloužil, když jste se vzali?“

„Samosebou, poznali jsme se v koleji. To bylo v roce…“

„Nevěděl jsem, že jsi studoval.“

„Já jsem velký intelektuál,“ řekl Meyer. „Tys to vážně nevěděl? Copak to není vidět, sotva se na mě koukneš? Celej náš rod je študovanej. Tam co jsme v Evropě bydleli, byl dědeček jedinej chlap v městě, kterej uměl číst a psát. Čest, velká čest.“

„To věřím,“ řekl Kling.

„Aby ne, slyšels mě někdy povídat něco, co není pravda? Nikdy, však mi také každý říká Poctivý John Meyer. Věděl jsi, že jsem studoval práva?“

„Ne,“ řekl Kling.

„Jasně, ale když jsem vyšel ze školy, potřebovali lidi právníky asi tak nutně jako díru do hlavy. Absolvoval jsem v roce 1940. Víš, co potřebovali lidi tenkrát? Právníky ne.“

„A co tedy?“

„Vojáky.“

„Nojo.“

„Jasně, strejček Sam zakejval prstem. A já šel. Měl jsem na vybranou? Když jsem v roce 1944 vypadl do civilu, už jsem se nijak jako advokát necítil. Zničehonic se mi zdálo, že už nemůžu zalézt do nějaké kancelářské díry a přijímat klienty. Nastoupil jsem k policejnímu sboru. Tenkrát jsem se oženil se Sárou.“

„Mahlzeit,“ uchechtl se Kling.

„Gesundheit,“ odpověděl Meyer.

Po chvíli zacinkal telefon a Meyer jej zdvihl. „Detektiv Meyer, 87. oddělení,“ ohlásil se. „Kdo? Ano, je tady. Kdo volá, prosím? Jistě, okamžik.“ Překryl mluvítko. „Ňákej chlápek, co se jmenuje Ted Boone,“ oznamoval Klingovi. „Nějaký příbuzný té zavražděné?“

„Bývalý manžel,“ řekl Kling. „Vezmu si to.“ Meyer mu podal telefon.

„Haló,“ řekl Kling.

„Detektiv Kling? Tady je Ted Boone.“

„Ano, jak se máte, pane Boone?“

„Děkuju, dobře.“

„Copak se děje?“

„Možná, že vás to bude zajímat. Nevím, zrovna jsem byl pro poštu ve schránce. Byl tam dopis. Od Annie.“

„Od Annie?“

„Ano. Byla na něm špatná adresa, posílala jej někdy minulý týden. Mám dojem, že tak dlouho cestoval právě pro tu chybnou adresu. Stejně je div, že došel.“

„Je tam něco důležitého?“

„To nechám na vás. Můžete sem přijít?“

„Jste doma?“

„Ano.“

„Můžete mi dát adresu?“ požádal Kling. Boone mu ji nadiktoval. „Za chvíli jsem u vás,“ řekl Kling a zavěsil.

„Nějaký špek?“ zeptal se Meyer.

„Možná.“

„Tutovka ne?“

„Ne.“

„Proč vlastně nepožádáš detektiva Kartouna Hawese, aby ti píchnul?“ zeptal se Meyer a poťouchle přimhouřil oči. „Slyšel jsem, že je střihoun.“

„A ty se zas měj,“ řekl Kling, otevřel si branku v laťkovém brlení a vyšel ze služební místnosti.

Stewart City zdědilo jméno po britském majestátu. Byla to malá sevřená oblast Isoly, prostorou ne víc nežli v centru tři bloky, a tulila se do zátoky River Dix jako ostrůvek. Stewart City zdědila jméno po britském majestátu a vily, terasovitě rozložené, tyčily se nad řekou vskutku majestátně. Kdysi patřilo k bontónu bydlet v severní čtvrti, ale jak čas běží, módnost vyprchá a dnes už byt na River Harb neznamenal nic z haute monde. Upřímně vzato hezký kousek River Harb patřil k 87. okresu a nazvat 87. okres módní částí Isoly, na to by musela být odvaha.

Stewart City byla módní čtvrť. Sama jižní část města se nedala počítat, ale Stewart City ano. Těžko byste hledali kout, který by měl víc předpokladů než právě Stewart City.

Bert Kling si připadal, jako když se myš polní vypraví navštívit sestřičku v městě. Najednou měl pocit, že šaty na něm předpotopně visí. Že jde, jako když šlape zelí. Uvažoval v duchu, jestli mu nečouhá sláma z bot.

Domovník na Stewart Terrace si ho prohlížel, jako by byl poslíček od hokynáře, který se spletl, a namísto aby zboží složil u zadních dveří, zvoní u hlavního vchodu. Přesto ovšem Klingovi otevřel a Kling vstoupil do haly. Jaktěživ neviděl tak studený vzorek moderny. Jako když nešťastnou náhodou šlápne do Picassa. Užuž čekal, kdy ho klepne nějaká ručička z Daliho ciferníku. Měl pocit, že ho do pasti chytil a drží Mondrian. Rozpačitě vykročil k seznamu nájemníků, našel si Boonovo jméno a zamířil k výtahu. Stiskl knoflík a čekal.

Sotva se výtah objevil, sluha se zeptal: „Ke komu prosím?“

„K panu Boonovi.“

„Šesté patro,“ určil sluha.

„Já vím,“ řekl Kling.

„Aha.“ Dveře se tiše zavřely. Výtah se rozjel. Sluha si Klínga přezíravě měřil. „Jdete pozírovat?“

„Ne.“

„Však jsem si to myslel,“ pravil sluha, jako by si přičítal bod k dobru.

„Chodí k panu Boonovi hodně takových návštěv?“

„Chlapi ne,“ ušklíbl se sluha. „Vy jste fízl, žejo?“

„Ano.“

„Fízla já poznám,“ prohlásil sluha. „Jsou cejtit na sto honů.“

„To je pohřeb,“ řekl Kling. „Odhalil jste mé přestrojení.“

„Jo?“ vyjekl sluha.

„Jsem ve skutečnosti dědek nad hrobem a mám fousy po kolena. Netušil jsem, že mě tak snadno vychmátnete. Určitě to dělá ten zvláštní pach.“

„Jste tady krz Boonovu bývalou ženu, co?“ prohodil sluha tónem zasvěcence.

„Mám snad čest s kolegou?“

„To byste mrkal na drát,“ ušklíbl se trochu dotčeně sluha.

„Klidně byste to mohl dělat. Vyslýcháte na jedničku. Dejte se k nám. Třeba se pro vás na oddělení flíček najde.“

„Haha,“ uchechtl se sluha.

„Myslím to vážné,“ odtušil Kling. „Jenže vy asi nebudete mít dobrou míru.“

Sluha se napřímil jako tyč od smetáku.

„Měřím 171.“

„Výborně. Jste plnoletý?“

„Je mi čtyřiadvacet.“

„Báječně, báječně! Oči?“

„Ani jedna dioptrie.“

„Rejstřík čistý?“

„To bych řek!“ rozhorlil se sluha.

„Takže kariéra u policejního sboru vám leží u nohou,“ řekl Kling. „Můžete začít s pohádkovým platem 3800 dolarů ročně, což je podle všeho polovina sumy, kterou vyděláváte tady. Ale představte si ty výhody. Jak jste jednou policajt, ani se nemusíte namáhat a kdekdo si do vás s chutí rejpne.“

„Děkuju nechci.“

„Copak, copak?“ divil se Kling. „Nestojíte o to být chlap?“

„Šesté,“ ohlásil sluha a s nosem nahoru sledoval, až Kling vystoupí, pak za ním přirazil dveře.

Kling kráčel chodbou, až objevil Boonovy dveře, a zmáčkl zvonek. Co neslyší: zevnitř k němu doléhá zvonková hra. V tak složité úpravě ještě žádnou zvonkohru neslyšel, takže melodii nepoznal. Zmáčkl ještě jednou.

„Já bych chtěl mít tvé foto,“ cinkaly zvonečky, „ve zlatém rámečku…“

Panečku, těm fotografům to asi sype, když si můžou řídit zvonkohru tam, kde obyčejní lidi mají bzučák. Jestlipak by pan Boone šel k policii, odhadoval Kling. Slušný nástupní plat, možnost postupu, velevýtečné pracovní pod…

Dveře se otevřely.

Za nimi stál Boone. Měl na sobě čínský úbor, o sedm čísel nadměrnější, než potřeboval. „Pojďte dál,“ řekl. „Zrovna se oblékám. Za půl hodiny mám sezení.“

Kling vešel a pochopil čínský úbor. Boone byl zřejmě zatížený na orientální věci. Zařízení v pokoji tvořil očividně pravý čínský nábytek. Vzácné staré kousky z týkového dřeva, těžké sošky z nefritu. Závěsy na okně čínský tisk. Za starožitným čínským psacím stolem stínidla z papyrusu. Na stěnách čínské obrázky. Kling už samozřejmě počítal s tím, že z kuchyně sem musí vonět čou-meja.

Boone si všiml, jak Kling všechno pátravě prohlíží, a vysvětljl mu: „Za války jsem působil v Číně. Byl jste tam někdy?“

„Ne,“ přiznal Kling.

„Já se do té země zamiloval. Nejkouzelnější lidi na světě. Měl byste se někdy vypravit.“

„Jenže teď to vypadá trochu jinak, myslím,“ řekl Kling.

„Ten blázinec pomine. Nic netrvá věčně. Chcete se podívat na to psaní?“

„Proto jsem přišel.“

„Přinesu je. Nebude vám vadit, když se zatím obléknu, že ne? Musím do studia.“

„Prosím. Prosím.“

„Posaďte se. Udělejte si pohodlí. Dal byste si něco k pití?“

„Děkuji, ne.“

„Cigarety jsou na příručním stolečku. Ta mosazná dóza je z Hong Kongu,“ upozornil ještě na odchodu.

Kling poděkoval. Sedl si, nadzvedl víčko, vyndal si cigaretu a zapálil. Měla divnou chuť. Buď byla strašně vyčichlá, anebo taky pocházela z Hong Kongu. Zdusil ji a zapálil si z vlastních zásob. Boone se za chvilečku vrátil. Kimono už si svlékl a přišel teď v kalhotách a bílé košili, košili zatím jen přetaženou přes hlavu a nezapnutou.

„Tady je,“ podal Klingovi dopis. „Přečtěte si jej. Za moment jsem tady.“ Zapínal si košili a znovu zmizel.

Obálka byla podlouhlá, světle modrá. Adresu na ni Annie Boonová napsala tmavě modrým inkoustem. Určila ji „Panu Tedu Boonovi, Tarlton Place 585“. Číslo domu bylo chybné. Pokud Annie vůbec kdy znala přesnou adresu, zřejmě ji zapomněla. Na poštovním úřadě obálku všelijak poškrtali a poslední čmáranice radila: „Zkuste Tarlton 565.“ Listonoš to očividně na čísle 565 zkusil a dopis byl konečně doručen.

Kling otevřel obálku a vytáhl psaní. Annie Boonová měla drobný úhledný rukopis. Dopis byl hezky upravený, neušmudlaný, nic nenasvědčovalo, že by Annie psala uspěchaně. Bylo na něm páteční datum, 7. června, tedy tři dny předtím, než Annii zabili. Dnes bylo čtrnáctého. Annie Boonová byla mrtva čtyři dny. Roger Havilland byl zabit včera v noci. V listu stálo:

Tede drahý,

vím dobře, jak Ti je, vím taky, o co usiluješ, a snad bych v sobě spíš měla živit nevraživost, ale něco se přihodilo a já bych si o tom s Tebou moc ráda promluvila. Přes všechno co bylo jsi snad pořád jediný člověk, kterému se mohu se vším svěřit.

Včera mi přišel dopis, Tede, a vylekal mě. Chci vědět, jestli s ním mám jít na policii či ne. Zkoušela jsem se tě dovolat telefonicky doma i ve studiu, ale řekli mi, že jsi v Connecticutu a vrátíš se až v pondělí. Aspoň tedy těchhle pár řádek tě bude čekat a já doufám, že mi ihned zavoláš, buď domů, nebo do zaměstnání. Číslo do baru je Cambridge 7-6200. Prosím, zavolej.

Zdraví Annie

Kling přečetl dopis jednou a přečetl jej podruhé. Když se do místnosti vrátil Boone, četl psaní potřetí. Boone už měl vázanku a sportovní vestu, a jestli někdy vypadal jako Američan každým coulem, pak teď v tomhle čínském pokoji.

„Ochutnal jste?“ zeptal se Klinga, když si sám bral cigaretu z dózy. „Britské zboží.“

„Ano,“ připustil Kling. „Ale teď k dopisu, pane Boone.“

Boone si zapálil a letmo pohlédl na hodinky. „Mám ještě deset minut,“ pravil. „Co mu říkáte?“

„Smím se vás na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

„Předně. Proč místo obvyklého úvodu ‚Tede drahý‘? Podle toho, co jste říkal vy, bych soudil na méně důvěrný styl.“

„To není důvěrný styl,“ řekl Boone. „Spíš stylizace. Používala tohle obrácené úsloví u každého, věřte mi.“ Trhl rameny. „To je prostě Annie. O nic nejde.“

„Co znamená tohle?“ vyzvídal Kling. „‚Vím dobře, jak ti je, a vím taky, o co usiluješ…‘“

„To nic.“

„Pak mi vysvětlete, co míníte pojmem nic.“

„Ví, že mám strašně rád Moniku a… no…“

„Prosím.“

„Prostě, že se trápím, nic víc.“

„A co znamená: ‚Vím, o co usiluješ?‘“

„Předpokládám, že narážela na mou snahu vidět Moniku častěji,“ odpověděl Boone.

„Proto má dojem, že by měla v sobě spíš živit nevraživost?“ zeptal se Kling.

„Cože? Tak to píše?“

„Přečtěte si,“ nabídl mu Kling psaní.

„Ne, věřím vám. Bohužel nevím, co tím myslela.“

„Aspoň kdybyste tušil.“

„Nemám ponětí.“

„Hmhm. A co dopis, který dostala, jak tady píše. Víte o něm v om něco?“

„Zhola nic.“

„Kdy jste odjel do Connecticutu?“

„V pátek ráno. Sedmého.“

„Kolik bylo?“

„Odsud jsem odcházel kolem osmé.“

„Jaký jste měl důvod?“

„Zákazník si mě objednal. Měl jsem udělat nějaký portrét.“

„Takže jste zamýšlel pracovat i přes neděli, ano?“

„Ano.“

„Kdy jste se chtěl vrátit?“

„Měl jsem v plánu být ve studiu v pondělí ráno.“

„A byl jste?“

„Ne.“

„Kdy jste se vrátil?“

„Byl jsem v městě asi kolem jedenácté večer. V pondělí.“

„Ten večer, kdy byla Annie zavražděna.“

„Ano.“

„Volal jste do kanceláře?“

„V jedenáct večer?“

„Ovšem. Našel jste nějaký vzkaz tady?“

„Ano. Annie volala.“

„Ozval jste se jí?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Říkal jsem si, že nic nemůže být tak horké, aby to nepočkalo do rána. Byl jsem utahaný jako mezek, pane Klingu.“

„Jenže ráno jste se ji už také nepokusil sehnat.“

„Četl jsem noviny. Věděl jsem, že je mrtvá.“

„Dobrá. Když dovolíte, vezmu si ten dopis s sebou. Třeba nám pomůže.“

„Pochopitelně,“ souhlasil Boone. Pak se na Klinga upřeně zahleděl. „Vy si pořád myslíte, že v tom mám prsty?“

„Řekněme, že jde spíš o určité nesrovnalosti, pane Boone.“

„V kolik hodin byla Annie zavražděna?“ zeptal se Boone.

„Podle coronera v půl jedenácté.“

„Takže vypadávám.“

„Jak to? Jen proto, že jste se do města vrátil až v jedenáct, jak tvrdíte?“

„Ne. Ale proto, že od deseti do půl jedenácté jsem seděl na večeři. Majitele jídelny moc zajímalo fotografování. Klábosili jsme spolu hezky dlouho.“

„Kde to bylo?“

„U Terče. Od města čtyřicet mil. Nemohl jsem ji zabít. Ověřte si to. Ten chlapík si na mě určitě vzpomene. Dával jsem mu vizitku.“

„Čtyřicet mil od města?“ ověřoval si Kling.

„Čtyřicet mil. Výpadovka 38. Ověřte si to.“

„Ověřím,“ řekl Kling. Vstal a mířil ke dveřím. U dveří se otočil. „Pane Boone?“

„Prosím?“

„Pro tento týden se zatím na výlet do Connecticutu nechystejte.“

Advokátní kancelář Jeffersona Dobberlyho byla jako vystřižená z Velkých nadějí. Do zatuchlých krcálků dopadalo šikmé slunce a v paprscích plul prach. Přijímací místnost, celá chodba až k Dobberlyho soukromé úřadovně a v úřadovně další tři stěny byly olepené obrovskými zákoníky.

Čtvrtá stěna sestávala z oken a zády k ní seděl Jefferson Dobberly. Na přišpičatělou lebku mu dopadalo slunce a zrnka prachu rejdila v šikmém pruhu světla i po jeho bleskovce. Hromada knih na stole se vršila Klingovi před nosem, jako by to byla pevnost. Seděl a se zájmem si advokáta prohlížel. Byl to kostnatý vytáhlý chlapík s vodově modrýma očima. Rty měl svraskalé a neustále je špulil, jako když si chce odplivnout, ale neví kam. Když se ráno holil, řízl se. Po levé tváři až ke kníru se mu táhl šrám. Mroží knír byla vlastně poslední paráda, která připomínala, že Jefferson Dobberly nemíval hlavu tak docela holou, ale i knír už zbělel, jako když mele z posledního. Jeffersonovi Dobberlymu bylo padesát tři let. Vypadal na sedmdesát.

„Co podnikal Theodor Boone, aby mu byla svěřena péče o dce-; ru?“ zeptal se Kling.

„Nechápu, jakou to má souvislost s případem, který vyšetřujete; pane Klinou,“ ohradil se Dobberly. Vypadal jako třtina, ale hlas, hlas zvučel jako zvon. Hřímal jak před porotou. Co slovo, to klíčový obrat v závěrečné řeči.

„Vy nemusíte chápat souvislosti, pane Dobberly,“ pravil Kling zdvořile. „Tuhle povinnost má jenom policie.“

Dobberly se usmál.

„Řeknete mi to laskavě?“ položil Kling otázku.

„Co vám řekl pan Boone?“

„Pane soudní rado,“ pravil Kling mírně a Dobberly sebou při tom oslovení trochu cukl, „vyšetřujeme vraždu. Takže pinkání si odpusťme, ano?“

„No, pane Klingu,“ nakousl Dobberly pořád ještě s úsměvem.

„Vyšetřujeme vraždu,“ zopakoval Kling a úsměv zmizel.

„Co chcete vědět?“ zeptal se Dobberly.

„Co podniká, aby dostal Moniku?“ ‚

„Teď?“

„Ano, teď.“

„Paní Travailová odmítá se děcka vzdát. Podle zákona je Ted… Pan Boone by mohl dcerku získat násilím. Jenže tuto cestu zatím nechce volit. S ohledem na dítě. Zažádali jsme proto o soudní výrok ex parte. Čekáme, že příští týden nebo tak nějak přijde výsledek. To je všechno.“

„Kdy jste zažádali o soudní rozhodnutí?“

„Den po Annině smrti.“

„Pokoušel se pan Boone někdy předtím získat právo na dcerku?“

Dobberly zaváhal.

„Pokoušel?“

„Víte, byli rozvedeni skoro dva roky.“

„Vím.“

„Vyřizoval jsem Tedovy právní věci už dřív. Když se domluvili na rozvodu, přišli pochopitelně za mnou. Snažil jsem se tomu zabránit. Jenže… lidi mají nejspíš své vlastní důvody. Annie odjela do Las Vegas.“

„Pokračujte.“

„Ted za mnou přišel asi za půl roku. Chtěl Moniku.“

„A vy jste mu řekl, že soud přiřkl dcerku Annii, takže se nedá nic dělat. Ano?“

„Tedy, ne tak zcela. Přesně tak má odpověď nezněla.“

„Jak tedy?“

„Sdělil jsem mu, že jsou známy případy, kdy soud své rozhodnutí změnil. Jestliže se – například – ukázalo, že matka je nevhodná osoba pro péči o dítě.“

„Jak to myslíte?“

„Nevhodná, pane Klingu. Jestliže například vychovává dítě ve veřejném domě. Nebo když se kupříkladu vyjeví, že je narkomanka nebo že pije.“

„Jenomže u Annie jsou všechny tyhle výhrady bezpředmětné.“

„Tedy…“ Dobberly zaváhal.

„Tedy co?“

„Pane Klingu, já jsem na Annii vždycky trpěl. Nerad bych o ní mluvil křivě. Říkám vám to jenom proto, že podle mého klienta jsme se o tyto výhrady mohli opřít. Když jsme podali odvolání…“

„Podali jste odvolání?“

„Ano. Chtěli jsme zkusit, zda se dá rozhodnutí soudu změnit.“

„Kdy to bylo?“

„Žádost jsem posílal někdy před rokem.“

„A jak to dopadlo?“

Dobberly pokrčil rameny. „Soudní seznam prý je přecpaný. Když Annie zemřela, teprve jsme čekali na vyřízení. Odvolání jsem stáhl. Teď už není potřeba. Pan Boone má na dítě zákonný nárok.“

„A v čem vaše odvolání spočívalo?“ zeptal se Kling.

„Pokoušeli jsme se prokázat, že Annie je nevhodná matka. Pochopte, pane Klingu, že jestliže dítě špatně obléká, jestli bydlí v chudé čtvrti nebo má… ehm… hodně nápadníků… tak to pořád nestačí k prohlášení nevhodnosti. Jistě chápete.“

„Ovšem,“ připustil Kling. „Ale co tedy bylo úhonného na Annii?“

Dobberly těžce vzdychl. „Moc pila,“ řekl.

„O tom se Boone nikdy nezmiňoval,“ pravil Kling. „Ani její matka.“ Na chvíli se zamyslel. „Má snad tento fakt nějakou souvislost s tím, že nakonec si našla zaměstnání v baru?“

„Může být. Od rozvodu jsem Annii neviděl. Tenkrát nepila.“

„Takže alkoholu propadla za ten čas od rozvodu do doby, kdy jste podali odvolání, ano?“

„Zřejmě ano. Pokud ovšem předtím netrpěla skrytým alkoholismem. O tom bych nemusel vědět.“

„Boona znáte dobře, nemám pravdu?“

„To znám, dosti dobře.“

„Svěřil se mi, že se celých půl roku nepokusil ani Annii, ani děcko vyhledat. Přitom tvrdí, že obě velice miloval. Můžete mi jeho chování nějak vysvětlit?“

„Ovšem,“ přikývl Dobberly.

„Doufal, že ji zase získá. Myslím Annii. Stáhl se od ní i od dcerky, jelikož se domníval, že se jí po něm začne stýskat, že dostane rozum, jak říkal.“ Dobberly smutně pokrčil rameny. „Nevyšlo to, pane Klingu. A Ted si konečně uvědomil, jak si stojí. Všechno pryč, konec. Tehdy se také rozhodl, že chce Moniku. Když nemůže mít Annii, alespoň dítě ať mu zůstane. Tak uvažoval, pane Klingu.“

„Chápu. Znáte paní Travailovou?“

„Tedovu tchyni? Nikdy jsem ji neviděl. Ale podle toho, co jsem slyšel, je to očividně přesně taková tchyně, o jakých panují ostré vtipy.“

„Ona se ovšem vyjadřuje o panu Boonovi velmi uctivě.“

„Vážně?“ Dobberly povytáhl obočí. „To se divím.“

„Proč?“

„Jak už jsem se zmínil, Ted ji má zřejmě plné zuby.“ Dobberly se odmlčel. „Nevěříte tomu, že by ji doopravdy zabil, že ne?“

„Zatím ještě vážně nevěřím ničemu,“ odpověděl Kling.

„Ted to děvče nezabil, pane Klingu, věřte. Dám na to krk. Ten je neškodný. Annie ho připravila v životě o moc. Tím, že chtěl dcerku, snažil se jenom získat zpátky kousek štěstí. Vraždy by se dopustil asi tak jako vy nebo já.“

„Já bych ji spáchal, pane Dobberly,“ řekl Kling.

„V rámci povinnosti. Legální vraždu. Kdybyste musel. Ale Ted Boone nic nemusel.“

„Jak jinak mohl dostat Moniku?“

„Už jsem vám řekl, pane Klingu, Annie pila.“

„K tomu mám ovšem jen vaše prohlášení. A sám jste přiznal, že jste ji od rozvodu neviděl. Těžko si můžu myslet, že jste způsobilý svědčit o tom, že propadla alkoholu.“

„Zeptejte se Teda,“ pravil Dobberly.

„Jestliže se Ted Boone dopustil vraždy, napovídá mi tisíc věcí a může to být tisíc lží.“

„Není zločinecký typ. Když jsem před lety začínal s praxí, dělal jsem nějaký čas trestní právo. Zločinnost tenkrát bujela. Měl jsem práce nad hlavu. Naučil jsem se znát zločinecké typy. Vy sám, pane Klingu, je máte určitě taky v malíčku.“

„Jenže vy, pane Dobberly, určitě moc dobře víte, že většinu vražd spáchají lidi s čistým rejstříkem.“

„Ano. Ale mám pocit, že Ted Boone není schopen vraždit.“

„Douřám, že se nemýlíte. Jaké děvče vlastně byla Annie?“

„Půvabná, živá holčice.“

„Výjimečně chytrá?“

„Řekl bych průměrně.“

„Štička?“

Dobberly pokrčil rameny. „Průměr.“

„Řekl byste, že pana Boona přerostla?“

„Ne, to si nemyslím. Měl jsem dojem, že spolu drží krok. Nepřišel jsem s nimi přirozeně tolik do styku. Chci říct, že jsem se s nimi vídal jen příležitostně. Vždycky když Ted potřeboval, abych ho někde zastupoval. Rozvod chtěla Annie. Ted ne. Snažil jsem se udržet je pohromadě. Dělám to vždycky. Ale Annie na rozvodu trvala. Divné. Vypadali na šťastný pár.“

„Ale vy jste je často nevídal?“

„Ne.“

„Jak často?“

„V těch dvou letech před rozvodem? Tak jednou za dva měsíce.“ Dobberly potřásl hlavou. „Výborné manželství. Nemohl jsem to pochopit. Snažil jsem se jim rozvod vymluvit. Jenže Annie si nedala říct. Dodneška nevím proč.“

„Tuhle odpověď zná jen jeden člověk, pane Dobberly,“ řekl Kling.

„Kdopak?“

„Annie Boonová.“

8

Firma Regal Oldsmobile sídlila pod visutou stavbou na třídě zvané Barbařina v nitru Riverheadu. Regal Oldsmobile měla dvě oddělení, vlastně tři. Člověk se snadno přepočítá, když kouká na dvě budovy. Jenomže v jedné byla výstavní hala na nové vozy a servis. V druhé budově se nacházelo oddělení ojetých vozů. Dva baráky, tři oddělení. Zmatek. Jako vůbec v Riverheadu.

Detektivy Kartouna Hawese a Steva Carellu zajímala především servisní dílna firmy Regal Oldsmobile. Zdrželi právě na pár slov Bucka Mosleye. Buck byl celý od šmíru. Detektivové ho vytáhli od práce, právě když měnil diferenciál. Že by měl jazyk jako na kolovratě, to Buck neměl. A přestože ostatní mechanici soudili, že ztratit slovo dovede leda s auťákem, který opravuje, plně ho uznávali. Věděli, že mistr má zlaté ruce a lepší mechanik že se u Regal Oldsmobile nenajde. Každý si neumí s auťákem povídat. A už sotva kdo dokáže, aby mu auťák odpovídal. Buck uměl obojí. S lidmi to dopadalo jinak. Slovo aby z něj málem páčili. A když se přihodilo, že ti lidi byli ke všemu policajti, stáhl se Buck už vůbec jako škeble.

„To vy jste se ozval naší pátračce, ano?“ zeptal se Hawes.

„Hm,“ pravil Buck.

„Máte dojem, že ten Dodge 47 se lakoval u vás?“

„Hm.“

„Čím jste stříkali?“

„Metalízou,“ pravil Buck.

„Jakou?“

„Zelenou.“

„Kdy asi?“

„Je to tři tejdny,“ vysvětlil Buck větou tak dlouhatánskou, že by mu na ni dali trénovat maratónce.

„Kdo byl ten zákazník?“

„Takovej jeden.“

„Znáte jméno?“

„Hm,“ přitakal Buck a kývl hlavou ke kanceláři. Vykročil. Hawes a Carella za ním.

„Nenech ho tolik mluvit,“ zašeptal Carella. „Úplně toho chlapa vyplivneš.“

Hawes se zazubil a pravil: „Hm.“

Ani v kanceláři se Buck nerozpovídal. První slovo pronesl, až když našel výkaz práce. Nastrčil jej Carellovi a pravil: „Tudle.“

Carella pohlédl na formulář.

„Charles Fetterick. Mluvil jste s ním už někdy dřív?“

„Depa,“ pravil Buck.

„Prostě tu zarazil rovnou z ulice?“ zeptal se Hawes.

„Jo.“

„Co vůz? Byl nějak pomačkanej?“

„Depa.“

„Kradený?“

„Koukněte se do záznamu,“ repetil Buck jako na pavlači. „V pořádku.“

„Nic než přelakovat,“ utrousil Hawes. „S podivem.“

„Škraloupy mohly být taky jinde,“ řekl Carella a znovu se podíval na výkaz. „Boxer Lane 127. To není daleko. Pojď, zkusíme vybrat hnízdo.“

„Neměli bychom si ho napřed oklepnout na zpravodajském?“

„Pročpak?“

„Nerad lezu do tunelu.“

„Začneme zjišťovat, má-li či nemá-li něco v rejstříku, a on zatím pláchne do Kalifornie,“ řekl Carella. „Radši ho sbalíme, dokud víme, kde po něm sáhnout. Jestli ovšem adresa hraje.“

„Jak myslíš,“ připustil Hawes. Otočil se k Buckovi. „Mockrát děkujem.“

„Neni zač,“ řekl Buck, a měl pravdu.

Steve Carella vděčil čirému štěstí, že ten den zůstal naživu. Když bylo po všem, mohl jen Kartounu Hawesovi poděkovat, že se černý anděl odvznášel. Když bylo po všem, neměl nejmenší náladu Kartounu Hawesovi blahořečit. „Ty makovice pitomá!“, vyjel místo díkuvzdání, třebaže Hawes o svůj díl boulí taky nepřišel a rozplácl se v průjezdě činžáku jak žába.

Z Regal Oldsmobile odešli deset minut před polednem. Hawes si chtěl něco slupnout. Carella zas vybrat z hnízda Fettericka. Hawes uznal právo staršího.

Činžovní domy na Boxer Lane byly snad o něco lepší než činžáky v 87. obvodu. Alespoň byty v osmdesátém sedmém byly jen kotce se studenou vodou a kamínky na petrolej. Však kvůli kamínkům byla hasičárna 87. okresu tím nejrušnějším barákem v městě. Ročně 2500 hlášených požárů a největší zabíračka v zimě. Na Boxer Lane měly všechny činžáky ústřední topení. Kromě této maličkosti by se však člověk velkého rozdílu nedohledal. Činžák je činžák.

A policajti zas policajti. Činžák je nepřekvapí. Vstoupíte do průjezdu, kde bliká světlo jako za dušičky a do očí vám padnou rozmlácené poštovní schránky? Stará vesta. Převrácené popelnice v přízemí a úzké schodiště, které se točí z patra do patra? Stará vesta. Všechny pachy činžáku, všechny zvuky v činžáku znají jako své boty. Dům, v němž bydlel Charles Fetterick, zloděj, byl stejný jako všechny domy toho druhu na světě. Jméno Charlese Fettericka, zloděje, zdobilo rozkřáplou schránku na dopisy. Číslo bytu, připsané na bílé kartičce, bylo 34. Kartoun Hawes a Steve Carella, detektivové, vykročili po schodech do druhého patra, aby Charlese Fettericka, zloděje, zatkli.

V prvním poschodí minuli dědka. Dědek věděl, že jsou čmuchalové. Stačilo mu kouknout a věděl své. Zarazil na odpočívadle a zvědavě za nimi číhal. V hlavě mu vrtalo, kam mají namířeno.

Ve druhém poschodí vytáhl Carella služební revolver. Hawes na něj tupě zíral, pak si taky sáhl pro osmatřicítku. Slyšel, jak Carella odjišťuje. Držel se vzoru. V kalné chodbě našli byt číslo 34. Carella přitiskl ucho ke dveřím. Za nimi ticho jako v hrobě. Carella couvl a okamžitě se přimáčkl k protější stěně, připraven bleskově se odlepit a levou nohou, hezky celým chodidlem, vykopnout zámek. Nezapomněl, že podle všeho to byl právě Charles Fetterick, kdo ustlal Rogeru Havillandovi ve výkladní skříni a zabil ho. Myslel na to, že Roger Havilland nebyl žádné malé pivo, a usadit ho do výkladu chtělo páru. Myslel také na to, že má doma líbeznou ženu Teddy a že ani v nejmenším nezamýšlí učinit z ní mladou vdovu. Takže v pravičce třímal nataženou namířenou zbraň a sám se opíral o stěnu, přichystán k výpadu proti dveřím, k činu,‘ který za dobu, co slouží u policie, měl padesát tisíc, šedesát tisíc a možná šest miliónů repríz, přichystán k činu jednoduchému a běžnému jako facka, k záležitosti tak obyčejné, jako je zvednout telefon a říci „87. okres, detektiv Carella“.

Když Hawes zaklepal na dveře, Carella jen mrkl.

Když Hawes nepočkal, až se mu někdo ozve, a rovnou ohlásil: „Policie, Fettericku! Otevři!“ ztratil Carella řeč. Přece by byl ještě do zámku kopl. Jenže v bytě se rozlehla sada výstřelů, vzápětí se vyštíply třísky, střely zasvištěly Carellovi kolem uší a vykously ze zdi lívance omítky. Hlavou mu zavířilo jediné: K zemi! S pistolí v ruce se vrhl k zemi a pak se dveře rozlétly a Charles Fetterick – či kterej dobytek se v bytě schovával – vypálil z prahu další ránu a Hawes na něj čučel jako svíčka bez loje a Fetterick – či kterej dobytek se to dral ze dveří – ani necek, jenom praštil Hawese pistolí do lebky. Hawes rychle zvedl ruku, aby si setřel proud krve, který mu zalil oko, a Fetterick – či kterej dobytek to mával bouchačkou – vyrukoval proti Hawesovi znovu, strefil se mu do nosu a odpálil ho jako zchromlou kačenu zpátečkou ke Carellovi, jenž líbal matičku zemi a hledal úhel, pod kterým bý vystřelil a nenosil přitom kulku do těla metrákovému Hawesovi. Hawes se složil. Složil se přesně Carellovi na pravičku s pistolí. Fetterick – či kterej dobytek měl tak obrovský bagančata – nakopl Hawese do obličeje, rozbil mu ret, a vyrazil ke schodům. Nežli se Carellovi podařilo setřást Hawese a položit ho naznak, Fetterick byl venku a možná o šest bloků dál. Carella se vrátil k Hawesovi. Na místě, kde předtím stál, se z omítky šklebily čtyři zásahy. Hawes ležel na zemi a z každičké vrásky mu tekla krev.

„Makovice pitomá!“ pravil Carella. „Jsi celý?“

9

Jakmile v podniku nastoupí nováček, okamžitě si ho vezmou starší zaměstnanci do prádla a každý na svou pěst a každý podle svých představ začne věštit, co ho čeká a co nemine. Pokud je taková událost vhodným zpestřením pracovního dne, je dobré povyrazit s ní i večer doma manželku.

Policisté jsou zaměstnanci města. Kartoun Hawes se jim postaral o takové povyražení, že hned večer…

„Prosím, je zdvořilý,“ sděloval Meyer Meyer své ženě, když krájel maso. „Docela to chápu. Když je chlap zdvořilý, není hulvát. Jakmile do něj jednou vtloukli slušný chování, už se ho nadosmrti nezbaví, co?“

Sára Meyerová přikývla a lžící nandala třem Meyerovic dětem na talíř šťouchané brambory. Bylo jí třicet čtyři let, měla kaštanové vlasy a oči zrovna tak modré jako Meyer. U stolu seděly tři modrooké kopie rodičů ve zmenšeném vydání: Alan, Susie a Jeff.

„Jenže se zdvořilostí,“ pravil Meyer a položil první kousek masa na Sářin talíř, „se musí opatrně.“ Druhý plátek dal Susie a pak obsloužil hochy. Sebe nechal na konec. Děti sklonily hlavičky a sepjaly ruce. Meyer rovněž sklonil hlavu a řekl: „Díky Bože, za ty dary.“ Popadl vidličku. „Ono může být zdvořilé přijít, zaklepat a říct: ‚S dovolením, pane, tady je policie. Ráčil byste nám laskavě otevřít?‘ Na Třicátém okrese by to možná vypadalo jako veliká zdvořilost. Na Třicátém okrese možná zlodějíčkům otvírá komorník. Tam třeba tyhle způsoby vyhovujou.“

„Byl Steve postřelen?“ zeptala se Sára.

„Ne,“ odpověděl Meyer. „Zaplaťpámbu nic ho netrefilo. Jenže za to ten Kartoun Hawes stejně nemůže. Snažil se jako skaut, vem jed.“ Meyer vzrušeně pokýval hlavou.

„Stejně je Kartoun srandovní jméno,“ pravil osmiletý Jeff.

„Nikdo se tě na nic neptal,“ pravil Meyer. „Moc nechybělo a Steve měl ustřelenou hlavu. Má kliku, že ho žádná kulka ani nelízla. Podala bys mi prosím tě ten hrášek, má milá?“

Sára mu podala hrášek.

„Zaklepe na dveře! Chápeš to? On prostě zaklepe na dveře.“

„U vás to nebejvá zvykem, tati?“ zeptal se Alan. Jedenáctiletý.

„Nebývá,“ opravila ho Sára.

„Jo, nebývá?“ řekl Alan.

„Když přijdeš k naší ložnici,“ začal Meyer rozšafně, „a dveře jsou zavřený, toseví že zaklepáš. Patří se to. Když jdeš někoho navštívit a on má zavřený dveře, samosebou zase zaklepáš. To taky patří k slušnému chování. Ale my nemluvíme o tom, jak se máš chovat ty, Alane, nebo tady Susie nebo Jeff.“

„A kdo teda?“ zeptala se Susie. Desetiletá.

„Mluvíme o způsobech policejního oddělení,“ řekl Meyer. „A nejlepší policejní oddělení je to oddělení, který žádný způsoby nemá.“

„Meyere,“ upozornila muže Sára. „Děti.“

„Řekl jsem přece, že děti jsou něco jiného než policajti,“ ohradil se Meyer. „Podala bys mi laskavě žemli? Kromě toho naše děti vědí, že co se doma upeče, to se doma sní. Viďte, děti?“

„Ano, tati,“ řekl Jeff.

Susie s Alanem přikývli, jako by jim Meyer v tu chvíli svěřil plán nové atomové ponorky. Meyer jezdil očima po stole a hledal máslo.

„Kde je zas ten načatý kousek?“ zeptal se. „Miláčku, prosím tě, přines nové, ano?“

Sára se s úsměvem zvedla od stolu. „Ty jsi pohan,“ řekla mírně.

„Tak jsem pohan,“ hodil Meyer rameny. „Jsem policista. Musím se zachovat při síle. Co když se jednou dostanu na nějakou akci s panem Kartounem a budeme mět zhafnout zločince stíhaného ve dvaceti státech a pan Kartoun mu podá pistoli a řekne ‚Podržel byste mi ji na momentík?‘ Pro tyhle pády nemůžu být chrastítko.“

„On neměl klepat, tatínku?“ otázala se Susie.

„Broučku,“ začal vysvětlovat Meyer, „toho chlapa v tom bytě stíhali pro vraždu. A když mám co dělat s chlapem, kterého honím pro vraždu, tak jestli vůbec do něčeho klepnu, pak jedině jemu do šišky.“

Susie se zahihňala a z kuchyně zazněl Sářin hlas: „Meyere!“

„Mám je snad učit: Dětičky, k vrahům buďte hodný!?“

Sára se vrátila do jídelny. „To nemyslím,“ řekla. „Ale když někdo dostane ránu do hlavy, nejde o žádnou legraci.“

„No prosím, vtip to není,“ připustil Meyer. „Ale Kartoun Hawes byl k uválení. Měli jste ho vidět. Krev z něj tekla jako z cedníku.“

„Meyere!“ řekla ostře Sára.

„Toseví, že z něj tekla. Chceš snad, abych řek, že z něj netekla jako z cedníku?“

„Čirou náhodou sedíme u jídla.“

„Já vím. Maso je výborný. Musel do špitálu. Nic vážného to není, ale zafačovali ho jako mumii. Pitomec. Spískal si všecko sám. Klepat! Můj bože.“

„Steve zuřil?“

„Nevím. Moc toho nenamluvil. Tenhle pan Kartoun by si měl dát vytisknout navštívenky. Kartoun Hawes, policie. Pak vždycky zaklepat a kartičku strčit pod dveře. Dám krk, že víc jak o tři dny by svoje klepání nepřežil. A až by z řeky začali tahat takovýho něco nafouklýho, hned bychom věděli…“

„Meyere!“

„Nojo, nojo, už dám pokoj,“ slíbil Meyer. Lichometně se usmál. „Podáš mi sůl, miláčku, drahá Sáro, buď prosím tak laskavá!“

Poručík Peter Byrnes seděl u stolu se svou ženou Harrietou a synem Larrym. Byrnes byl pořízek a hlava mu seděla na silném krku jako brok. V ošlehaném, zbrázděném obličeji mu svítila malá modrá očka a uprostřed trůnil hrbolatý nos. Horní ret měl dosti úzký, spodní se kypře špulil. Ruce měl silné, silné jako všichni poctiví chlapi, kteří se celý život dřou.

Seděl za stolem a výmluvně mlčel. Harrieta ho pozorovala. Jediné, co se dalo v pokoji slyšet, bylo mlaskání, s nímž osmnáctiletý Larry pořádal svou večeři.

„No tak,“ ozvala se konečně Harrieta. „Co se děje?“

„Mám Steva Carellu rád,“ odtušil Byrnes. „Namouduši. Mám toho chlapa rád. Prokristapána, když nám ho loni o vánocích div neodkrouhli…“

„Zkazil něco?“ zeptala se Harrieta.

„Ne, nic nezkazil,“ potřásl Byrnes hlavou. „On ne. Povídám jenom, že ho mám rád. Jeho ženu mám taky rád. Zrovna jako by byla moje dcera. Přisámbohu. Když je někdo náčelníkem oddělení, neměl by mít oblíbence, ale já mám toho kluka rád. Je to vážně frajer.“

Larry Byrnes neříkal nic. Jako všichni dospívající kluci trpěl věčným hladem a i teď se plně odevzdával zdravé chuti. Ještě nedávno si Larry na obvyklé jinošské lahůdky tolik nepotrpěl. Nezapomněl, že Steve Carella byl postřelen, když rozháněl spolek narkomanů, v kterém i Larry drápkem uvízl. Dnes už to bylo pryč a nikdy se o tom u Byrnesů nezačínalo, ale on nezapomněl. Věděl moc dobře, proč právě Steve Carella je otcův nejmilejší policista. Jeho nejmilejší policista byl od loňských vánoc poručík vyšetřovací služby Peter Byrnes. Proto teď otce pozorně poslouchal, i když večeři pořádal s nezmenšeným gustem.

„Já mám Steva taky ráda,“ řekla Harrieta. „Co se stalo?“

„Dneska ho málem zabili,“ řekl Byrnes.

„Cože?“

„Tak, tak. Čtyři kulky ho minuly o vlas.“

„Steva? Jak to?“

„Hawes,“ vzdychl Byrnes. „Kartoun Hawes. Zrovna mně ho museli napařit. Ze všech okresů v městě zrovna mně. Vytáhli ho z okresu, který je hotová vyšší dívčí, a strčili ho na sedmaosmdesátý. 87. okres! Ze všech co jsou v městě! Co jsem komu udělal! Co jsem komu udělal, že vyfasuju chlapa, který zaťuká vrahovi na dveře a sdělí mu, že policie se dostavila?“

„Tohle udělal?“ zeptala se ohromeně Harrieta.

„Přesně.“

„Co bylo potom?“

„Chlápek začal pálit. Stevovi div neustřelil hlavu. Hawes vypadá taky jak po srážce s náklaďákem. Co s ním teď mám dělat? Mám mu hodit na krk ztracené bicykly? Potřebuju každého chlapa. S Havillandem snad bylo někdy těžké pořízení, ale nebyl špatný policista. Namouduši, Harrieto, nebyl. Tu a tam mu ujely ruce, prosím, a já pro to nejsem. Ale nebyl špatný policista. Kopance nedělal. Já si přece nemůžu dovolit, aby mi na kopance, které vyvádí nějaký blbec jako Kartoun Hawes, nakonec zařval takový chlap jako Steve Carella!“

„A kdo střílel? Byl to ten, co zabil Rogera?“

„Myslíme si to.“

„A tenhle Hawes u něj klepal na dveře?“

„Přesně! Věříš tomu? Harrieto, pro spásu duše řekni mi čistou pravdu. Zaklepala bys ty?“

„Vykopla bych dveře,“ řekla Harrieta samozřejmě, „a jak by se něco šustlo, už bych střílela.“

„Správně,“ pochválil Byrnes. „Nemáš chuť dát se pod mé velení?“

„To jsem udělala v den, když jsme se brali,“ řekla s úsměvem Harrieta.

Byrnes se také usmál. Pohlédl na Larryho a zhluboka si vzdychl.

„Chlapče,“ pravil, „já vím, že se letos čeká hladomor, ale neboj se. Nakřečkovali jsme do sklepa zásob dost.“

Detektiv Bert Kling a Claire Townsendová se objímali.

Obývací pokoj dívčina bytu byl daleko příjemnějším místem pro tuto činnost než zadní sedadlo v autě. Tatínek Claire, pan Ralph Townsend, se o půl jedenácté rozloučil a přenechal pokoj „dětem“, neboť usoudil, že dvěma lidem, kteří jsou zasnoubeni, se nemůže přihodit nic strašlivého ani světoborného. Výlučně pro tento večer byl jeho odhad absolutně přesný, jelikož Bert Kling se dnes k laškování jaksi neměl. Přítmí, z gramofonu se line vábná hudba, ale Klingovi se pořád a pořád plete na jazyk Kartoun Hawes.

„Zaklepe na dveře,“ rozhovořil se. „To jsem já, šerif z Arkansasu! Bác-ho! Dřevo provrtají čtyři kulky. Steve si pomalu mohl jít vyzvednout životní pojistku.“

„Budeme mluvit o Kartounu Hawesovi celou noc?“

„Je nebezpečný,“ řekl Kling. „Vyloženě nebezpečný. Doufám, že budu mít tu kliku, abych se s ním nedostal do party.“

„Je nový. Však se naučí.“

„Kdy? Až budeme všichni po smrti? Proboha, Claire, ten chlap je nebezpečný.“

„Ráda bych, kdybys byl ty trochu nebezpečnější.“

„Jak to myslíš?“

„Chytrému napověz.“

„Aha,“ řekl Kling a letmo ji políbil. „Ale jak může být někdo tak tupohlavý? Jak může někdo se zdravým rozumem…“

„Na policistu se tedy nesluší, aby klepal?“

„Ale kdepak,“ rozhořčil se Kling. „To patří k ctnostem. Ale nesmíš zaklepat u dveří, kde bydlí chlap podezřelý z vraždy.“

„A ten člověk byl podezřelý z vraždy?“

„Byl to zrovna ten, co hodil Rogera Havillanda do výkladu.“

„Tak.“

„No řekni, zaklepala bys?“

„Řekla bych ‚Dej mi pusu, miláčku‘,“ pravila Claire.

„Cože?“

„Dej mi pusu, miláčku,“ opakovala.

Takže ji políbil.

Jediný, kdo si nestěžoval, byl Steve Carella. Jakmile byl doma u Teddy, měl hlavu plnou důležitějších věcí. Služební problémy s sebou nerad nosil domů. Kolikrát uviděl za den tolik ošklivých věcí, že mu z nich bylo nanic. Ale znal řadu kriminalistů, kteří celou špínu z vyšetřování zločinu dokázali shodit na rohožce před prahem. Teddy byla rozkošná, Teddy byla jeho žena. Když ho zrovna netrápil nějaký moc složitý případ, o běžných událostech na okrese či na oddělení s Teddy nemluvil. A co se stalo dnes odpoledne? Už je to pryč, vyvázl se zdravou kůží. Pravda, moc nechybělo, ale přežil a Hawes možná dostal za vyučenou. Lekce by byla určitě pádnější, kdyby byl Carella natáhl brka. Bohudík je nenatáhl. Hawes bude muset zapracovat vlastní hlavičkou a vzít si z lekce co nejvíc – i když mu vražda nepíchne.

Steve Carella políbil svou ženu. Líbat Teddy byla rozkoš. Měla kaštanové vlasy, hnědé očí, kypré rty a plnou postavu a Steve jí líbal moc rád. V pokojí bylo ticho jako v kostele a otevřenými okny sem blikaly jen lampy z ulice. Jinak byla tma. Steve Carella své ženě o Hawesovi neřekl nic.

Steve Carella měl jiné starosti.

10

Muž, který kráčel po ulici Boxer Lane, si připadal jako zkrachovalá děvka.

Ten muž měl obličej samou náplast. Ten muž měřil stoosmdesát a vážil skoro devadesát. Měl modré oči a širokou bradu s důlkem. Byl zrzavý a jenom na spánku mu prosvítal bílý pramen v místě, kde kdysi stržil ránu nožem, a když se rána zahojila, vyrostly mu nové vlasy kupodivu docela bílé.

Ten muž se jmenoval Kartoun Hawes.

Měl po službě, ale přesto mu nedalo, aby se nevrátil do Boxer Lane a nepokusil se vyšťárat něco o chlapovi, který provrtal dveře čtyřmi kulkami a pak ho tak pitomě zřezal. Zraněna byla pýcha Kartouna Hawese, zraněna byla tvář Kartouna Hawese a sám Kartoun Hawes si připadal jako úplný blbec. Nepřipadal si rád jako blbec. A kdyby byl Carella zemřel, musel by si připadat jako ještě větší blbec. Znovu si přemílal ten nesmyslný nápad s klepáním, znovu myslel na čtyři ohlušující rány, které přibily Carellu k zemi. Carella teď mohl být po smrti, táhlo mu hlavou. Dnes odpoledne jsem mohl Carellu zabít.

Nebylo to radostné pomyšlení. Protože aťsi byl Hawes paličák, aťsi ho vypiplali na oddělení, kde došlo k vraždě jednou za uherský rok, aťsi byl nesnášenlivý a třeba popudlivý a někdy i nafoukaný, kriminalistické práce si hluboce vážil a srdce měl široké jak Velký kaňon. Carellovou smrt by si přál asi stejně vřele jako vlastní. Zrovna tak jako odpoledne nechtěl spáchat ten slabomyslný kopanec. Byl jsem nejspíš moc horlivý, uvažoval. A hned v úvahách pokračoval. Jakmile policista přestane myslet, může to zabalit, a zvlášť na takovém okrese, jako je osmdesátý sedmý. Hawesovi začalo najednou docházet, že 87. okres se kapánek liší od jeho dosavadních působišť. A vlastně tu výzvu s chutí přijal. Stal se policistou, protože chtěl bojovat se zločinem. Na třicátém okrese k trestným činům pochopitelně docházelo, ale zločiny tam a na osmdesátém sedmém jsou nebe a dudy.

Hawes měl pocit, že na 87. okrese se může hodně naučit. Za další, že naučit ho může Carella. V životě by Carellovi nedopřál to potěšení, že by mu tento fakt uvedl ve známost, ale myslel si to. Pochopitelně že hovadina, kterou dneska odpoledne napáchal, nepatří zrovna k momentům, při kterých se lidé sbližují. Aspoň si to myslel. Nevěděl, že Carella už celou událost hodil za hlavu. Kdyby byl Careilu znal, věděl by taky, že Steve si neschovává věci, až se to hodí, že v sobě neživí zášť. Hawes Careilu neznal. On sám byl na té hranici dospívání, kdy si myslel, že nepromíjet je správné. A jelikož podle sebe soudím tebe, došel automaticky k závěru, že Carella mu to dnešní odpoledne spočítá i s úroky.

Přitom Hawes Carellovo přátelství potřeboval. Věděl, že Carella je výborný detektiv a chytrý chlap. To pudově poznal. U výborného detektiva se chtěl učit a s chytrým chlapem chtěl být kamarád. Žádná šaráda. Jenže dokud se na něj Carella bude dívat jako na pitomce, je konec.

V tom tkvěl také háček, proč se 15. června vypravil do Boxer Lane. Byla sobota večer a mladý dvaatřicetiletý muž by jistě věděl o lepším způsobu, jak se v sobotu večer pobavit – ale Hawes tu byl od toho, aby napravil co se dá.

Zčásti svůj hřích zaplatil hned odpoledne. Okamžitě po přestřelce ho Carella hnal do nemocnice. Odmítl. Teď si uvědomoval, že tím zas jen krásně dokázal vlastní slabomyslnost. Při prohlídce bytu byl k ničemu a že by si Carella potrpěl na chvástavé žvanění, o tom se dá pochybovat. Asi po deseti minutách se k němu Carella vrátil.

„Koukni, Hawesi,“ řekl. „Krvácíš jako podříznutá slepice. Do nemocnice tě dostanu, kdybych ti měl dát dřevěnou narkózu a odnést tě tam na hřbetě. Mám tě teda cáknout?“

Hawes pokorně zavrtěl hlavou a Carella ho odvezl do nemocnice. Důsledek byl, že nestihli proběhnout dům a vyslechnout nájemníky. Právě o to se chtěl Hawes pokusit teď večer.

V suterénu našel správce. Dědek ležel na pryčně obličejem dolů. Krcálek čpěl whiskou. Hawes došel k pryčně a s dědkem zatřásl. Dědek se otočil.

„Kdo zas votravuje,“ mručel. „Kdo zas?“

„Policie,“ řekl Hawes. „Vstaňte.“

Dědek si sedl a ospale si protíral oči. „Co chcete?“

„Pár odpovědí,“ řekl Hawes.

„Kolik může bejt?“ zeptal se dědek.

„Půl deváté.“

„To je moc brzo. Taklenc po ránu mě vyhnat z postele.“

„Je večer. Jak dlouho tu bydlí Charles Fetterick?“ najel Hawes naostro.

„Ukázat glejt,“ pravil správce.

„Byl jsem tu odpoledne,“ vysvětlil Hawes. Rozevřel náprsní tašku s připíchnutým služebním odznakem. „Jste střízlivý?“

„Třízlivej jako sudí,“ dušoval se správce.

„Rozumíte mi dobře?“

„Aby né.“

„Můžete odpovídat?“

„Aby né.“

„Jak dlouho tu Fetterick bydlí?“

„Štyry vosům neděl. Tak ňák. Má něco na triku? Jó, jojóó!“

„Co je?“

Dědek kostnatým prstem ukázal Hawesovi na jeho obličej: „Vy jste ten chlupatej, co ho dneska vodpoledne zmalovali, žejo?“

„Ano,“ připustil Hawes.

„Takže má něco na triku, žejo?“

„Provedl něco horšího,“ řekl Hawes.

„A co?“

„Nic. Měl v domě nějaké přátele?“

„Nevím. Já se o nájemníky moc nestarám. Topím, hlídám vodu; aby netekla, elektriku a tak. Spolky nevedu. Teda nevměšuju se, řeklo by se. Řeklo by se, držím se stranou.“

„Byl Fetterick ženatý?“

„Co vás vede.“

„Viděl jste ho někdy s děvčaty?“.

„S děvčatama?“

„S děvčatama.“

Správce pokrčil rameny. „Ani vočkem. Dokavaď někdo nepotřebuje oklepnout trochu žebra od topení, je mi úplně fuk, co si ve svým bytě podniká. Neni to můj barák. Já jenom topím, hlídám vodu…“

„Ano, já vím.“

„Voptejte se někoho u něj na patře. Spíš můžou vědít. Já spolky nevedu. Teda nevměšuju se…“

„Já vím,“ řekl Hawes. „Mockrát děkuju.“

„Rád jsem vám pomoh,“ řekl dědek. Znovu se natáhl, a když Hawes odcházel, zase už ležel na břiše.

Hawes vypochodoval do druhého patra a zaklepal u bytu číslo 31. Zaklepal znovu. Nic. Klepal dál. Otevřely se dveře. Ne však ty, na něž klepal. Až sousední, u čísla 32. Na prahu stála dívka.

„Nejsou doma,“ oznámila.

Měla na sobě černé kalhoty a černý svetr, světlé vlasy stažené do koňského ohonu. Na první pohled se zdálo, že se ta světaznalá, elegantní dívka na prahu v obyčejném činžáku octla omylem. Víc by se hodilo, kdyby stála u vstupních dveří na krytou terasu a v prstech držela martini.

„Jsem od policie,“ řekl Hawes. „Směl bych vám položit pár otázek?“

„Klepal jste na jedenatřicítku,“ pravila dívka. „Tady je třicet dva.“

„Mně ve skutečnosti zajímá byt číslo třicet čtyři,“ řekl Hawes.

„Nudle v bandě?“ zeptala se dívka a pro Hawese mohla stejně dobře promluvit tatarsky. Mrzutě na něj pohlédla. „Něco s Fetterickem?“ rozhodla se pro otevřenou hru.

„Ano.“

„Pojďte dál.“

Hawes za ní vstoupil do bytu. Teprve tehdy si všiml, že černý svetr má proklubané lokty. Dívka cvrnkla do světla. „Napijete se?“

„Děkuji, ne.“

„Otrava, co? Sobota večer a žádný rande.“

„Nojo,“ přitakal Hawes. „S tím Fetterickem…“

„Cvok,“ řekla dívka a pohodila rameny.

„Znala jste ho?“

Znovu pokrčila rameny. „Sem tam jsme prohodili pár slov. Vybírali jsme si zároveň mlíko. Pokud ho někdo neotočil.“

„Jaký byl člověk?“

„Cvok,“ ubezpečila ho dívka, „zrovna jak povídám. Komplex méněcennosti. Jako kdyby měl v klukovských letech trhání lézt s vlastní matkou do postele. Zrovna tak.“

„Prosím?“

„No jako Oidipus,“ vysvětlila dívka. „Zatížený. A z toho mindráky. Jeho táta byl chlap jako hora. Nikdy se s tím nevyrovnal.“

„Tohle všechno jste se dověděla při vyzvedávání mléka?“ divil se Hawes.

„Přišla jsem na to sama. Stačí uvažovat,“ řekla dívka. „Co vyved?“

„Domníváme se, že zabil jednoho policistu.“

„No nazdar. To si pěkně zavařil, co? Počítám, že až ho dostanete, vymáčknete z něj střeva.“

„Kdo vám tohle nakukal?“

„Každej to ví. Zakuchnul jsi poldu? Tumáš! Rovnou do palice. Kolik je vám?“

„Dvaatřicet.“

„Krásnej věk. Ženáč?“

„Ne.“

„Hmm,“ broukla si dívka a přemítavě si Hawese prohlížela.

„Jsem zatížený,“ ušklíbl se Hawes. „Oidipovský komplex.“

„Cože? Jo tak.“ Dívka se usmála. „Vtipnej policajt. Zázraky se budou dít věčně. Vážně nemáte chuť na skleničku?“

„Opravdu ne.“

„Já si naleju,“ rozhodla se. „Jmenuju se Jenny. Jenny Pelenco. Libozvučné jméno, co?“

„Ohromně,“ usmál se Hawes.

„Sobota večer a žádný rande. Propána to je otrava!“ Zamířila k umývací desce a cvrnkla si do skleničky žitnou. „Asi se dneska udělám. Chcete se udělat se mnou?“

„Díky, ne.“

„Čeho se bojíte?“ zeptala se dívka.

„Manžel slouží u námořníků.“

„Kdepak?“

„Dost daleko,“ zasmála se. „V Tichém oceánu.“

„A co Fetterick?“

„S ním se nalíznout, to zrovna!“

„Myslel jsem něco jiného. Co o něm víte?“

„Co chcete vědět? Zeptejte se Jenny Pelenco. Holičova žena, to jsem já. Tenhle výraz používají Italové. Znamená to, že holičova žena ví všechno, co se v městě děje, protože jí to její muž holič vypoví. Rozumíte?“

„Dejme tomu. Nevíte, v jakém povolání Fetterick pracoval?“

„Ne. Nikdy se nezmínil. Flákač.“

„Viděla jste ho někdy, že by odcházel a měl rukavice?“

„Jo. Nojo. Je to důležité?“

„Moc ne. O práci nikdy nemluvil?“

„Ne. Já ho typuju na flákače nebo tak něco. Ještě by mohl být kopáč. Nebo zedník.“

„Obojí je poctivé povolání,“ řekl Hawes.

„Tak? Když poctivý, tak hned taky dobrý, jo? Zedníci jsou cvokové! Fetterick je cvok, tak musí být zedník.“

„Nikdy se nezmínil, kde pracuje?“

„Ne.“

„Viděla jste ho někdy, když ráno odcházel do zaměstnání?“

„Jo.“

„V kolik?“

„V osm, v půl deváté.“

„Pracoval v Riverheadu?“

„Brr, vypustím duši. Smím si ještě nalejt?“

„Klidně. Všimla jste si některého přítele? Někoho, kdo vcházel nebo vycházel od něj z bytu?“

„Byl vlk samotář,“ řekla Jenny. Zvrhla do sebe žitnou, „Radši zabrzdím,“ usmála se. „Jak se nalíznu, je ze mě divoch.“

„Hmm,“ zahučel Hawes.

„Jak se nalíznu, nejsem k udržení,“ vyhrožovala usměvavě.

„Takže si radši dejte pohov,“ pravil Hawes. „Můžete mi ještě něco říct o Fetterickovi?“

„Ne. Cvok. Hadrník. Polír. Hejhula. Pozvala jsem ho jednou na skleničku. Dal mi košem. Cvok, ne?“

„Měl nějakou slečnu?“

„Aspoň co jsem viděla ne. Je cvok. Pěkná holka ho pozve do kvartýru na skleničku a on se poděkuje. Čeho se prosím vás bál?“

„Nemám ponětí,“ zašklebil se Hawes. „Takže děvčata jste u něj nikdy neviděla?“

„Ne. A co je mi vůbec do políra? Radši si dám ještě jednu.“ Znovu si posloužila. „Chcete taky?“

„Děkuju, nechci.“

„Můžete si tu klidně udělat pohodlí,“ navrhla.

„Musím ještě vyzpovídat spoustu lidí.“

„To musí být otrava,“ řekla. „Zvlášť v sobotu večer. Vy nepijete?“

„Piju.“

„Tak si jednu dejte.“

„Teď ne, děkuju.“

„Hele, celý patro je jako po vymetení. Je sobota večer. V sobotu večer se jde každej rozšoupnout, rozumíš? Rozumíš, je sobota? Copak nevíš, co je to sobota?“

„Jak bych nevěděl,“ ujistil ji Hawes.

„Takže nevíš, jak se rozšoupnout?“

„I to bych věděl.“

„Tak se napij. Na patře stejně není ani noha, aby sis mohl povídat. Jenom já jsem tady. A jsem úplně sama. Jenom já, hm? Ptej se. Znám všechny odpovědi. Jenny Pelenco zná všecky odpovědi.“

„Až na ty, které potřebuju,“ řekl Hawes.

„Co?“

„O Fetterickovi vlastně nevíte skoro nic, že?“

„Dyť povídám. Cvok. Hadrník. Polír. Cvok, kterej pokládá cihly.“

„Moc vám tedy děkuju,“ řekl Hawes a vstal.

Jenny Pelenco vypila novou dávku whisky a upřeně si Hawese

měřila. „Co pokládáte vy?“ zeptala se.

Hawes vykročil ke dveřím. „Dobrou noc, paní Pelenco,“ řekl. „Až budete psát manželovi, sdělte mu, že policejní oddělení velmi ocenilo vaši pomoc. Určitě ho to potěší.“ Otevřel dveře.

Jenny ho nespustila z očí. „Co ty pokládáš, poldo?“

„Tépichy,“ pravil Hawes zdvořile a vyšel do chodby.

Byl už na schodech, když za ním Jenny zaječela: „Tépichy?“

Doprovázeli černou rakev z obou stran. Muži, kteří s ním pracovali. Šli vyrovnaně, slavnostním krokem. Zdálo se, že rakev je lehká, ale zdání vyplývalo z faktu, že váha se úměrně rozložila na ramena detektivů.

Uložili rakev do pohřebního vozu a šňůra černých limuzín se za ním rozjela směrem na Sands Spit a ke hřbitovu. Sešlo se pár příbuzných, ale moc jich nebylo. Havilland žil skoro jako kůl v plotě. Nad otevřeným hrobem pronesl kněz krátkou řeč, pak se popruhy napjaly a rakev začala klesat. Detektivové sklonili hlavy a sledovali, jak jejich kolegu přijímá země. Byl překrásný červnový den. Lepší by si Havilland ani nemohl přát.

Smuteční hosté se začali rozcházet a hrobníci popadli lopaty, aby díru do země zaházeli.

V záři červnového slunce odjely automobily a detektivové se vrátili k práci. Stále ještě měli před sebou dvě nerozřešené vraždy.

Roger Havilland ležel v zemi a už s nimi neměl nic. Do čtrnácti dnů bude stát nad jeho hrobem kámen. Jednou za rok sem příbuzní přinesou květiny, a pak možná příbuzní přestanou chodit, ani květiny nebudou.

Roger Havilland o tom nebude nic vědět a nebude mu na tom záležet. Roger Havilland už s tímhle nemá nic. Roger Havilland je mrtev a pochován.

11

Jestli může být něco horšího, než když vás vyslýchá jeden policista, pak je to případ, kdy vás vyslýchají dva. Koukat se na dva chlapy, kteří vám kladou otázky a sami nehnou brvou, to je o nervy. Možná že právě tenhle psychologický účin zapříčinil, že vyšetřovatelé pracují ve dvojicích. Dvojici, kterou proti sobě měla Patricia Colworthyová, tvořili detektiv Meyer Meyer a detektiv Bert Kling. Jaktěživo předtím neviděla dva tak prázdné obličeje. Hned jak vstoupili do dveří napadlo ji, že jsou z pohřebního ústavu a přišli jí oznámit, že po dlouhém a těžkém churavění naposledy vydechla její tetička v Tusconu. A tumáš čerte kropáč, oni to policajti. Že by vypadali jako Joe Friday nebo Frank Smith, jak zná člověk tyhle hrdiny z filmů, to nevypadali. Vlastně ji zklamali. Ten blonďák by ještě byl k světu, ale tvářil se zrovna tak nemastně neslaně jako ten plešatý. A oba dohromady vypadali jako reklama na hřebíky.

„Našli jsme vaše jméno v adresáři Annie Boonové,“ řekl plešatý. „Vyrozuměli jsme, že jste byly přítelkyně.“

„Ano,“ přitakala Patricia Colworthyová.

„Jak blízké přítelkyně, slečno Colworthyová?“ zeptal se blonďák. „No hodně.“

„Znala jste Annii dlouho?“

„Nejmíň dva roky.“

„Věděla jste, že je rozvedená?“ To byl blonďák.

„Ano.“

„Znala jste jejího bývalého muže?“ Zas ten plešatý.

„Ne.“

„Teda Boona?“

„Ne.“

„Kdy jste viděla Annii naposled?“

„Předminulou sobotu. Měly jsme schůzku. Ve čtyřech.“

„Kdo šel s vámi?“

„Dva mládenci.“

„Dobrá. Kteří?“

„Můj přítel. Steve Brasil. A pak Anniin společník.“

„Jak se jmenuje?“

„Frank. Frank Abelson.“

„Znala jste Abelsona nebo jste ho tu sobotu viděla prvně?“

„Znala jsem ho. Annie ho občas zvala.“

„Byl to nějaký vážný vztah?“

„Ani nemyslím. Ale proč si nevyzpovídáte jejího manžela? Jak mi Annie říkala, snažil se přetáhnout děcko. Ten měl důvod Annii zabít. Abelson ne. Abelson není raubíř.“

„Pan Boone měl možná důvod,“ pravil blonďák, „neměl však příležitost. Když byla jeho bývalá žena zavražděna, dlel pan Boone čtyřicet mil od města. Majitel jisté jídelny je ochoten z místa potvrdit jeho totožnost. Boone nemohl Annii zabít.“

„Takže má vyhráno?“

„Má.“

„Dobrá, ale Frank Abelson to taky neudělal. Vsadím se, že i on má dobré alibi. Vyslechnete ho?“

„Snad.“

„Proč se neptáte pravých lídí?“

„Například?“ zeptal se blonďák.

„Těch pravých.“

„Ráda si Annie Boonová přihnula?“ zeptal se plešatý.

„Co?“

„Jestli pila.“

„To je vtip?“

„Myslím to vážně.“

„Kde jste tohle sebrali?“

„Voda teče, řeč se mluví.“

„To je ale pitomost.“

„Copak ona nepila?“

„Podle mě nejostřejší, co si kdy dala, bylo sherry. Že pila! Páni, to je ale pitomost.“

„Víte to jistě?“

„To bych řekla. Nechodily jsme spolu málo. Vždycky si dala skleničku sherry, někdy dvě. Nebo taky žaludeční. Ale nikdy ne whisku. Že pila! Pf!“

Plešatý se podíval na blonďatého.

„Někdo vám řekl, že pila?“ zeptala se Patricia vážně.

„Ano.“

„Pak si dejte pozor. Jsou lidi, kterým je svatý jen vlastní prospěch a ten si budou chránit třeba přes mrtvoly. Kašlou na to, jestli pošpiní či nepošpiní památku zemřelého.“

„Koho tím myslíte, slečno?“ zeptal se plešatý.

„Lidi. Každý přece kouká, aby si nahrabal, nebo ne?“

„Měla jste Annii ráda?“

„Jako sestru. Ne že bych byla nadšená vším, do čeho se pouštěla, ale to byla její věc. Měla jsem ji ráda jako člověka, mám vůbec lidi ráda. Zbytečně se neptám. Nestrkám nos, kam nemám.“

„Co se vám například nelíbilo?“

„Prosím?“

„Do čeho se pouštěla?“

„Po tom mi nic není.“

„Ale nám je,“ řekl plešatý.

Docela ujde, když si na něj člověk zvykne. Má hezké modré oči a zřejmě svatou trpělivost.

„Ano, jenže… Nerada mluvím o někom, kdo nežije.“

„Třeba nám to pomůže najít vraha.“

„To je pravda. Ale co dělat. Já bych taky nerada, aby mě po smrti někdo pomlouval.“ Patricia se zachvěla. „Hu! Úplně mě zamrazilo. Stačí slovo a mám husí kůži. Pochopte, já prostě nesnesu, aby se mluvilo o smrti. Jsem na tom tak, že jsem ani vlastní matce nemohla na pohřeb. Když jste prve přišli, myslela jsem, že jste od pohřebního ústavu, a už mi naskočila husí kůže. Mám na západě tetičku, čekám každým dnem, že umře. Sotva na to pomyslím, hned se klepu.“

Blonďák se podíval na plešatého.

„Nechtěla jsem vás tím pohřebním ústavem urazit,“ omlouvala se Patricia. „Prostě jste mi připadali tak vážní.“

Plešatý se podíval na blonďatého.

„Prostě,“ načala Patricia, ale další spolkla.

„V čem že měla Annie Boonová prsty?“ zeptal se znovu blonďák.

„V ničem.“

„Nějaká černota?“

„Ne.“

„Pašování?“

„Mm?“

„Daňový únik?“

„Mm?“

„Tak co to bylo?“

„Nic.“

„Něco protizákonného?“

„Ne. Já nevím. Jak můžu vědět, jestli to bylo protizákonné?“

„Co?“

„To co dělala.“

„Co dělala?“

„Já nevím. Byla moje přítelkyně. Koukněte, já nechci mluvit o někom, kdo je po smrti. Nemůžeme změnit předmět hovoru? Nemůžeme mluvit o někom jiném?“

„Pila?“ zeptal se plešatý.

„Ne.“

„Dávala si píchat?“ zeptal se blonďák.

„Jestli si co?“

„Brala drogy?“

„Ne.“

„Tak co tedy? Co prováděla načerno?“

„Nic.“

„Proč ji tedy tak násilně zabili?“

„Nevím. Proč se nezeptáte…“ Patricia se zarazila.

„Koho?“

„Lidí.“

„Kterých?“

„Lidí, kteří ji znali líp než já. Jako Frank Abelson. Ten o ní věděl víc. Nebo někdo jiný z mládenců. Třeba Certie Cordis.“

„Byla některá známost vážná?“

„Ne.“

„Proč bychom se jich tedy na něco měli ptát?“

„Já nevím. Ale bylo by to užitečnější než se ptát mne. Nevím o ní nic, nevím co dělala.“

„Kdo mohl usilovat o její smrt, slečno Colworthyová?“

„Jak to můžu vědět? Děsí mě o tom mluvit. Děsí mě jenom pomyšlení!“

„Měla nějaké nepřátele?“

„Ne.“

„Důvěrné přátele?“

Patricia mlčela.

„Měla?“

Patricia mlčela.

„No dobře,“ vzdychl si ten plešatý. „S kým spala?“

Patricia také vzdychla.

„S panem Phelpsem,“ řekla. „S majitelem kořalny, kde pracovala.“

Franklin Phelps nebydlel v 87. okresu.

Měl tam podnik, ale sám bydlel na přepychovém předměstí Northern Crestion. Žil v domě, za který před deseti lety zaplatil 35 000 dolarů a dnes by mu ho každý majitel realitní kanceláře vzal za 49 500. Žádný zázrak to nebyl. Jenomže kde byl kdysi osamocený dům, vyrostla ponenáhlu městská čtvrť a cena nemovitosti stoupla.

Dům stál na půlakrovém pozemku, nějakých dvacet metrů od silnice. Meyer s Klingem projížděli točitou Pala Vista Drive a sledovali čísla na kamenných sloupcích u vjezdů. Zastavili u čísla 35.

Nechali vůz u chodníku a pěšky se vydali po široké břidlicové cestě k hlavnímu vchodu. Dům byl jednopatrová stavba zastřešená ručně tesanými šindeli z cedrového dřeva a se stejnými okenicemi, šindele byly natřeny kovově modrou, okenice bílou barvou. Dveře byly rovněž bílé, uprostřed měly veliké mosazné klepátko. Meyer nadzvedl klepátko a pustil.

„Vsaď se, že přijde služka,“ řekl Klirigovi.

„To si myslím,“ souhlasil Kling.

Dveře se otevřely. Vykoukla z nich mulatka v růžovém služebním obleku.

„Prosím?“

„Chtěli bychom mluvit s panem Phelpsem.“

„Koho mám prosím ohlásit?“

„Policii,“ řekl Meyer a vytasil se s odznakem.

„Okamžik, prosím,“ pravila dívka a tiše jim zavřela před nosem.

„Co říkáš, neveme zadem roha?“ vtipkoval Meyer.

„Kdoví,“ řekl Kling. „Nemám skočit do vozu pro kulovnici?“

„A vem hned pár ručních granátů,“ radil Meyer. „Děsný malér, že s námi není pan Kartoun. Strašně dlouho jsem nebyl zastřelenej.“

Dveře se znovu otevřely. Tentokrát stála na prahu velmi přitažlivá žena. Dalo se jí hádat dvaačtyřicet, možná čtyřicet čtyři let. Bývala kdysi blondýna, ale teď jí vlasy začínaly prokvétat, velmi důstojně prokvétat. Měla velké hnědé oči, a když zvala detektivy, usmívala se.

„Jen pojďte. Franklin se sprchuje.“

Detektivové vstoupili do haly. Kouřově šedé zrcadlo jim předvedlo, jak vypadají.

„Nechcete jít do pokoje?“ zeptala se. „Jsem Marna Phelpsová.“

„Já jsem detektiv Meyer,“ představil se Meyer. „Můj spolupracovník detektiv Kling.“

„Těší mě,“ řekla paní Phelpsová. „Dáte si kávu? Nebo něco jiného? Franklinovi to bude chvilku trvat.“

Vešli za ní do obývacího pokoje. Nábytek jako když se sem přestěhuje přímo z Versailles. U stěny mezi okny stál psací stůl s přihrádkami a zatahovací žaluzií ve stylu Ludvíka XVI., přímo proti nim visely na zdi ozdobné talíře ze sévreského porcelánu. V druhém rohu byl mahagonový stolek na čtení v čistém ampíru a u něho dvě zlacená rokoková křesla, vyčalouněná beauvaiskou tapisérií. Po celém pokoji byl zcela nerozvážně rozestaven vzácný porcelán. Meyer čekal, kdy vstoupí Marie Antoinetta a začne podávat koláče s čajem. Celí nesví si s Klingem sedli.

„Jak to bylo s tou kávou? Dáte si?“ ověřovala si paní Phelpsová.

„Díky, ne,“ řekl Kling.

Meyer si odkašlal a střelil po Klingovi pohledem. On by si s chutí šálek vypil. Jenže příležitost byla pryč. Paní Phelpsová se už držela jiného námětu.

„Přišli jste kvůli Annii, viďte?“ odhadovala.

„Ano,“ přisvědčil Kling.

„Takže o tom víte?“

„O čem?“

„O ní a o Franklinovi?“

„Jak to myslíte, paní Phelpsová?“ zeptal se Meyer.

„Že spolu měli poměr.“

Kling zamrkal. Meyer jakožto muž zralejšího věku nehnul brvou.

„Ano, to víme,“ řekl.

„On ji nezabil,“ pravila paní Phelpsová. „Ujišťuji vás.“

„Jak dlouho jste o tom věděla?“

„Že to spolu táhnou? Dlouho.“

„Jak dlouho?“

„Nejméně rok.“ Paní Phelpsová pokrčila rameny. „Franklin není žádný zajíc. Netrápila jsem se. Chápu, že tyhle věci se stávají. Scény jsem mu nedělala. Spustím kravál a třeba ho ztratím. Na to jsem do něho příliš vložila. A koukat se, jak se celý výsledek boří a padá někam do kanálu – kdepak. Za normálních okolností by to stejně za půl roku skončilo. Bohužel, slečnu Boonovou zavraždili.“

„Znala jste ji, paní Phelpsová?“

„Ano, jednou nebo dvakrát jsem ji viděla. V obchodě.“

„Co si o ní myslíte?“

„Krásná holka. Klobouk dolů, Franklin má vkus.“

„Tomu už říkám velkorysý postoj.“

„Jste ženatý, detektive… Meyere, viďte?“

„Ano.“

„Zeptejte se své ženy. Zeptejte se ji, kolik ji stálo času, nežli z vás udělala muže. To je uložení hodnot, detektive Meyere. Obyčejná investice. Manžel je ženina investice. A samozřejmě děti, když jí je štěstí dopřeje. Já děti nemám. Vy ano, detektive Meyere?“

„Ano. Tři.“

„Vaše žena je šťastnější než já. Já mám jenom Franklina. On je má jediná investice, moje životní dílo; muži mají jiné věci, ženy mají jenom muže. Franklin je můj podnik. A do toho podniku jsem vložila jmění, detektive Meyere. Dala jsem Franklinovi všechno, co jsem mu byla povinna dát. Všechno. Byla jsem dobrá manželka. A výsledek je, že se z něj stal muž. Když jsme se poznali, měl k tomu hodně daleko. Ale rozpoznala jsem, že za zkoušku to stojí. I vsadila jsem kapitál. A jediný kapitál, který bylo nezbytné vsadit, jsem byla já.“

„Rozumím,“ hlesl Meyer.

„Takže když mou investici začne ohrožovat krásná žena, udělám to, co mi radí obyčejný selský rozum. Sedím a čekám. Nezavřu přece krám, protože mi ve skladu chytila hromádka pilin, viďte?“ Paní Phelpsová se mile usmála. „Za půl roku by to stejně přešlo. A všechno by se vrátilo do svých kolejí.“

„Věděla Annie Boonové, že vy o všem víte?“

„Ne.“

„A váš manžel?“

„Taky ne. Neví to dodneška. Byla bych ráda, kdybyste mu to smlčeli. Jakmile manželka začne ukazovat, že je moc chytrá, vždycky si uškodí.“ Paní Phelpsová se znovu usmála. „Ale to už vám zrazuju výrobní tajemství, detektive Meyere. Měla bych spíš něco přenechat vaší ženě.“

„Ta si ví rady sama,“ usmál se Meyer.

„Chystáte se zkonfrontovat Franklina s výsledkem šetření?“

„Ano.“

„Radši bych, kdybyste to nedělali. Pochybuji, že vám to nějak prospěje. On ji nezabil.“

„Kdo ji zabil?“ zeptal se Meyer.

„Ujišťuji vás, že nevím,“ řekla paní Phelpsová. Usmála se. „Smím si dovolit jednu malou krutost?“

„Prosím,“ řekl Meyer.

Paní Phelpsová se nadále usmívala. „Ujišťuji vás, že je mi to navíc úplně fuk.“

„Co je ti úplně fuk, miláčku?“ zeptal se z prahu Franklin Phelps.

„Jestli vykoupáme naše psy,“ okamžitě zvládla paní Phelpsová změněnou situaci.

„Ach tak,“ usmál se Phelps na detektivy. „Máme tři zlaté kolie. Já je chci strčit pod vodu, Marna nechce. Nádherná zvířata.“ Otočil se k Meyerovi. „A, detektiv Meyer. Hned jsem vás nepoznal.“

„Dobrý den, pane Phelpsi,“ řekl Meyer, vstal a podal Phelpsovi ruku. „Tohle je můj spolupracovník Bert King.“

„Těší mě, detektive Klingu,“ řekl Phelps a potřásl si s Klingem rukou. Byl to vysoký chlapík s prošedivělými vlasy. Měl na sobě modrý koupací plášť, v pase převázaný. Při prvním výslechu na Meyera žádný velký dojem neudělal, ale jakmile se vyjeví, že má někdo poměr se zrzavou krasavicí, která byla nejmíň o deset let mladší než on, vždycky na něj padne lepší světlo. Phelps měl dlouhý výrazný nos, pronikavé šedé oči a přísná ústa s plnými rty. Bradou mohl zatloukat podkováky.

„Odpusťte, že jsme vás vytáhli z koupele, pane Phelpsi,“ řekl Meyer, „ale musíme vám položit ještě pár otázek.“

„Posledně jsem se choval trochu praštěně, viďte?“

„No,“ odtušil Meyer nezávazně.

„Byla to hloupost pořád se točit jen na zásobách. Úplná hloupost.“

„Obnášely slušnou sumu,“ pravil Meyer.

„To jistě, ale sotva jsme s mým makléřem prověřili účty, zjistil jsem, že pojistka mi ztrátu pokryje.“

„Aha,“ odtušil Meyer. „Už chápu.“

„Jsem rád, že se to vysvětlilo,“ řekl Phelps. „Nerad bych před vámi vypadal jako blbec.“

„Nic takového mě ani nenapadlo,“ lhal Meyer. „Můžeme si promluvit, pane Phelpsi?“

„Samozřejmě, spusťte,“ usmál se Phelps. Přesel k rokokovému stolečku, nadzvedl víčko porcelánové dózy a vzal si cigaretu. Zrovna si zapaloval, když Meyer řekl: „O samotě.“

Zápalka jen na vteřinu zakolísala. Phelps ji znovu zvedl až k cigaretě a řekl. „Samozřejmě. Marno?“

„Mám stejně horu práce,“ prohlásila paní Phelpsová. „Moc mě těšilo, pánové.“ Ještě jednou se usmála a odešla.

„O co jde?“ zeptal se Phelps.

„Rádi bychom si prošli informace, které jste nám už poskytl, ještě jednou, pane Phelpsi,“ vysvětlil Meyer.

„Samozřejmě.“ Vyfoukl kouř, jednu ruku utopil v kapse pláště. „Jak dlouho jste říkal, že znáte Annii Boonovou?“

„Pracovala u mě asi rok.“

„Ano. Jak dlouho jste ji znal předtím, než u vás začala pracovat?“

„Prvně jsme se viděli, když odpověděla na můj inzerát.“

„Jaké byly vaše vzájemné vztahy?“

„Byl jsem její zaměstnavatel.“

„Kolik jste jí platil?“

„Sto dvacet pět dolarů týdně.“

„Vybaví se vám, že jste jí jednou, když byla nemocná, poslal růže?“

„Nevzpomínám si.“

„Poslal jste je.“

„Možná.“

„Není to trochu divné?“

„Jestli jsem je poslal, nevím co je na tom divného. Annie byla spolehlivá síla. Bez ní bych podnik neutáhl.“

„Kdy jste se poprvé viděli, pane Phelpsi?“

„Když odpověděla na můj inzerát,“

„Kde vyšel inzerát?“

„Skoro ve všech místních denících.“

„Proč jste ji přijal?“

„Byla zapracovaná, uměla prodávat.“

„Whisky?“

„Ne. Nábytek.“

„Kde prodávala nábytek?“

„U Hermana Dodsona.“

„To vám řekla ona?“

„Ano.“

„Pamatujete se dobře?“

„Samozřejmě.“

„Často se Annie nalízla?“

„Co?“

„Opíjela se?“

„To je ale nesmysl! Bodeť že ne!“

„Jak to víte?“

„Nikdy nevypila víc než sklenku…“ Phelps se zarazil.

„Sklenku čeho, pane Phelpsi?“

„Vína,“ dokončil Phelps.

„Kde jste ji viděl, pane Phelpsi?“.

„Nepamatuji se.“

„Při nějakém společném večeru, viďte, pane Phelpsi?“

„Ne, kdepak, to ne. Nepamatuji se, kde jsem ji viděl pít. Snad v krámě.“

„Z vašich zásob?“

„Ano.“

„Co jste oslavovali?“

„Nic. Prostě… otevřeli jsme si láhev.“

„Nikdy jindy jste ji pít neviděl?“

„Ne.“

„Jak tedy můžete vědět, že nebyla notorik?“

„To člověk pozná, ne? Pracovala u mě, pochopte. Sledoval jsem ji v obchodě a nikdy jsem neviděl, že by byla opilá.“

„Kolik jste jí platil, pane Phelpsi?“

„Už jsem vám řek. Sto dvacet pět dolarů týdně. Co to má znamenat? Nový druh násilného vyslýchání? Mám si zavolat advokáta?“

„Když chcete, klidně, pane Phelpsi. Já bych vám ovšem stejně radil, abyste se z té židle nehýbal a raději nám začal odpovídat hezky na rovinu.“

„Odpovídal jsem podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Když nebudu chtít, nemusím vám ani jednu tu pitomou otázku zodpovědět.“

„Dokud vás ovšem nezajistíme.“

„Na základě jakého obvinění?“

„Pro podezření z vraždy,“ vyklopil Klirg rovnou.

Phelps chvíli mlčel.

„Snad bych měl přece jenom advokáta zavolat,“ řekl nakonec.

„Jestli na to vážně pomýšlíte, pane Phelpsi,“ upozornil Meyer, „budete to muset odložit až k nám na oddělení.“

Phelps zamžikal.

„Vyberte si,“ řekl Meyer. „Odpovídat můžete kde je vám libo. Jestli jste ji nezabil, nemáte se čeho bát.“

„Nezabil jsem ji.“

„Výborně. Proč jste nám tedy lhal?“

„Nelhal jsem vám.“

„Měl jste s Annií Boonovou poměr?“

Phelps mlčel.

„Měl?“

„Ano,“ přisvědčil.

„Proč jste nám o tom neřekl hned?“

„Důvodů bylo víc.“

„Například?“

„Především jsem se chtěl vyhnout možnému obvinění z vraždy.“

„Ta možnost nepadla, pane Phelpsi.“

„Za druhé jsem počítal, že o tom budou psát noviny. Nechtěl jsem, aby Marna… však víte.“

„Ovšem,“ řekl Meyer. „A co kdybyste nám teď nalil čistého vína?“

„Odkud mám začít?“

„Kde jste poznal Annii?“

Phelps zhluboka vzdychl. „Poznal jsem ji v obchodním domě Hermana Dodsona. V oddělení moderního nábytku. Zabloudil jsem tam tenkrát omylem. Máme s Marnou raději dobové věci.“

„Pokračujte.“

„Pozval jsem ji na schůzku. Souhlasila. Samozřejmě ne tak ráz na ráz. Napřed jsme se chvíli bavili, víte jak to chodí.“

„Ne, nevím,“ řekl Meyer. „Jsem ženatý člověk. Poučte mě, jak to chodí, pane Phelpsi.“

„Netušil jsem, že jsou policisti tak horliví ochránci morálky,“ odsekl Phelps. „Netušil jsem, že láska je v tomhle státě zločin.“

„Láska ne,“ opravil ho Meyer. „Jenom cizoložství.“

„Annie nebyla vdaná!“ bránil se Phelps.

„Vy jste však byl a dosud jste ženatý. Zákon stanoví, že cizoložství nastává, ať jsou manželstvím vázáni oba partneři, nebo jen jeden. Ale abychom neodbíhali, pane Phelpsi. Předmětem naší rozmluvy je zločin vraždy!“

„Já ji nezabil.“

„Co dál?“

„Miloval jsem ji. Proč bych ji měl zabíjet?“

„Když jsem s vámi mluvil poprvé, nezdálo se, že by vám její osud ležel na srdci. Víc vás dojalo vaše zboží.“

„Byl jsem z toho celý pryč, připouštím. Ale z Annie taky. Samozřejmě že z ní taky. Vždyť jsem ji znal víc než rok.“

„Proč jste ji zaměstnal ve svém obchodě? Abyste k ní měl blíž?“

„Ne tak docela. Chodil jsem tam zřídkakdy. Annie si vlastně vedla všechno sama. Jenom večer jsem zaskočil pro tržbu.“

„Ten večer, kdy byla zavražděna, taky?“

„Ano. Už jsem vám to říkal. Nechal jsem jí dost, aby vystačila pro zbytek večera. Obvyklá procedura. Vždycky večer jsem si připravil vkladní poukázky a ráno je odnesl do banky.“

„Do které?“

„Tady v městě. Do První národní.“

„Z jakého důvodu jste ji zaměstnal?“

„Abych jí pomohl.“

„Jak?“

„Víte, že byla rozvedená. U Dodsona nevydělávala žádný majlant. Přišel jsem na to, až když… až když jsme se víc poznali. Myslel jsem si, že když ji přijmu, přece jí trochu pomůžu. Platil jsem jí víc než sto pětadvacet.“

„Kolik?“

„Dvě stě dolarů týdně,“ řekl Phelps.

„Paní Phelpsová to věděla?“

„Ne, toseví že ne. Víc jak sto pětadvacet dolarů jsem nikomu nedal.“

„Takže Annie Boonová šla vlastně na účet podniku?“ řekl Meyer.

„To je trošku hrubé přirovnání, detektive Meyere.“

„Vážně? Jak byste to vyjádřil vy, pane Phelpsi?“

„Snažil jsem se té dívce pomoct. Podporovala matku a dcerku. To bylo nejmenší, co jsem pro ni mohl udělat.“

„Jistě. A proč jste při našem prvním rozhovoru, pane Phelpsi, předstíral, že o dcerce vlastně nevíte?“.

„Nic takového jsem nepředstíral.“

„Říkal jste, že podle vás má snad Annie syna.“

„Možná jsem to říkal. Lhal jsem, protože jsem chtěl náš vztah před policií utajit. Nechtěl jsem… nechtěl jsem, aby mi ta vražda spadla na hlavu.“

„V kolik jste si byl vybrat tržbu ten večer, co byla zavražděna?“

„Asi v osm. Vždycky jsem chodíval kolem osmé.“

„Pokud můžeme určit, Annie byla zavražděna asi v půl jedenácté. Kde jste byl od osmi do půl jedenácté?“

„Nepamatuju se,“ překotně odpověděl Phelps.

Meyer se na něj podíval jako na zjevení. Je tohle vůbec možné? „Pane Phelpsi,“ řekl, „asi jste dobře nerozuměl otázce. Kde jste byl od osmi do půl jedenácté ten večer, kdy byla Annie zavražděna?“

„Nepamatuju se,“ opakoval Phelps. Meyer byl pořád jako u vidění. „Snad abyste si radši vzpomněl, pane Phelpsi. Snad abyste si radši hezky rychle vzpomněli“

„Když nevím, tak nevím.“

„Byl jste tady?“ zeptal se Kling.

„Ne, tady ne.“

„Kde tedy?“

„Nevzpomínám si.“

„Ale vzpomínáte si, že doma jste nebyl?“

„Ano, na to si vzpomínám.“

„Nevyskytoval jste se čirou náhodou ve výčepu a nepálil tam zrovna na Annii Boonovou a nedělal si z vlastního podniku kůlničku na dříví?“ zeptal se Meyer.

„Nebuďte směšný!“

„Kde jste tedy u všech ďasů byl? Začněte vzpomínat, pane Phelpsi. Koukněte začít!“

„Totiž…“

„Totiž c o?“

„Podívejte, nerad bych, abyste si myslel…“ Phelps potřásl hlavou. „Já totiž…“

„Dál, pane Phelpsi. Ven s tím.“

„Vyslechli jste Teda Boona? Mluvili jste s jejím bývalým manželem?“

„V době vraždy nebyl ve městě. Alibi jsme prověřili. Je nevinný, pane Phelpsi.“

„Já zrovna tak.“

„Vaše alibi jsme zatím neslyšeli.“

„Nepamatuji si, kde jsem byl. Nikde blízko obchodu to nebylo.“

Meyer si zhluboka vzdychl. „Pane Phelpsi, oblečte se!“

„Proč?“

„Jak to vypadá, máte ve svém vyprávění díru, pane Phelpsi. A vypadá to, že jste byl s Boonovou ošklivě zapletený, a vypadá to, že vás budeme muset na oddělení trochu důkladněji vyzpovídat. Trochu důkladněji, pane Phelpsi.“

„Byl…“ Phelps ztěžka polkl. „Byl… Byl jsem ten večer v městě.“

„Kde v městě?“

„Na Endicott Avenue.“

„Co jste tam dělal?“

„Byl… byl jsem na návštěvě.“

„U koho?“ Phelps neodpověděl. „U koho?“ zopakoval Meyer.

„U někoho.“

„Kdo to byl?“ řekl Kling,

„Žena?“ zeptal se Meyer.

„Ano,“ přitakal Phelps.

Oba detektivové zmlkli. Nakonec se ozval Meyer. „Vy jste ale frajer, pane Phelpsi. Vy jste ale úžasná investice.“

„Investice?“

„Do vás kdo vložil kapitál, ten by měl rovnou vyhlásit bankrot. Jak se jmenuje ta kurva?“

„Není to kurva.“

„Jak se jmenuje?“

„Lydia. Lydia Forresterová.“

„Bydlí?“

„Endicott Avenue 730. Nebudete ji do toho zatahovat, že ne?“

„Víte snad o lepším způsobu, jak potvrdit alibi?“

„Těžko.“

„Je v baráku nějaký správce? Jezdí tam někdo s výtahem?“

„Ano, proč?“

„Pane Phelpsi, začíná se nad slunce jasnějj rýsovat, že jste měl velepádný důvod Annie Boonové se zbavit. A pochybuju, že by nám stačilo ke štěstí vaše prohlášení, že jste s jistou dámou strávil večer. Radši se modlete.“

„Proč?“

„Radši se modlete, aby se našel někdo, kdo vás večer, co umřela Annie Boonová, v tom baráku viděl.“ Meyer horlivě potřásal hlavou. „Ještě se uvidíme, pane Phelpsi. Dáme vám vědět. Pište si, že vám dáme vědět.“

12

Člověku klesnou ruce, když zjistí, že muž podezřelý z vraždy má pevné alibi. Přesně tak působilo zjištění, že Ted Boone je falešná stopa, a ještě hůř je zdrblo, že i Franklin Phelps je nepravý strom. Bylo to smutné, ale bylo tomu tak. Večer, kdy Annie Boonová zemřela, strávil Franklin Phelps ve společnosti Lydie Forresterové. Chlapík, který v domě obsluhuje výtah, se upamatoval, že v devět vezl pana Phelpse nahoru a v jedenáct dolů. Tato skutečnost pochopitelně nevylučovala, že ve vymezeném čase nemohl zmizet po zadním schodišti, provést vraždu a stejným schodištěm se vrátit. Jenomže hlavní schodiště vede jednak do suterénu a jednak do haly. V hale byla celou noc služba. Pan Franklin Phelps tudy prošel pouze v jedenáct. V suterénu zas hned u jediných dveří, kudy se dá vyjít, mastili celý večer údržbář s domovníkem karty. Phelps se v suterénu neobjevil, Phelps měl jiný zástoj. Annii Boonovou nezabil a to byla největší darda. Znamenalo to, že příslušníci 87. okresu si museli znovu namasírovat lýtka. Zabiják.

Ani jim nebylo dost jasné, proč se na ten pochod za vrahem Annie Boonové dali skoro všichni chlapi z oddělení. Všichni krom Kartouna Hawese. Kartoun Hawes měl svou vlastní křižáckou výpravičku. Šel po vrahovi Rogera Havillanda. A přesto bylo vlastně příjemné podílet se na něčem, v čem jeli všichni. Udělali si z toho jakousi osobní soutěž. A taky měli co dát na přetřes, když se dovyprávěly všechny kameňáky. Bylo to ohromné. Bylo to jako bratrství.

„Tohle je práce za vyližsinohu,“ řekl Carella Klingovi. „Počkej, až ti bude tolik co mně. Takovýmu holobrádkovi to samozřejmě nevadí. Kolik ti vlastně je, Berte? Sedumnáct?“

„Šestnáct,“ odpověděl Kling.

„Bodeť. Pak ti tohle lítání nevadí.“

„Schody já žeru,“ pravil Kling.

„Bodeť.“

„Chodníky taky.“

„Bodeť.“

Stoupali po schodech do kulečníkové herny, která nesla nadnesený název „Nebeská brána“. Schodiště zrovna nevonělo jako schody do nebe. Kling sice nevěděl, po čem to tu páchne, ale po nebi to určitě nebylo.

„Jako kluk jsem taky moc rád lítal po schodech,“ řekl Carella. „A chodníky mě taky bavily.“

„A všecko odnes čas,“ vzdychl Kling. „Ty máš vlastně před penzí, ne?“

„Bodeť.“

„Kolik ti je, Steve?“ zeptal se Kling. „Osmašedesát?“

„Devětašedesát,“ ušklíbl se Carella.

„Nojo. Ale musím říct, že se pořád držíš. Nevypadáš tak špatně.“

„Spořádaný život,“ řekl Carella.

Stáli před Nebeskou bránou. Až k nim doléhalo nenapodobitelné ťukání koulí, putujících z kouta do kouta po zeleném sukně. Vstoupili. Hned u vchodu byl malý skleněný stánek s doutníky a za ním osvětlovací deska a plešatý chlap. Ani si jich nevšiml, když před ním zarazili. Měl vytaženou zásuvku od pokladny a počítal peníze.

Carella si počkal, až skončí, a zeptal se. „Úrodný den?“

„Comme-ci, comme-ça,“ zahučel plešatec. „Jestli chcete hrát, musíte si počkat. Mám narváno.“ Odstěhoval zbytek doutníku do druhého koutku.

„Nechceme hrát,“ pravil Carella.

„Ne? A co teda chcete?“

„Mluvit s chlapíkem, který se jmenuje Frank Abelson.“

„Pročpak?“

„Policie,“ předvedl Carella služební odznak.

„Co vyved?“

„Chceme se ho jen na něco zeptat,“ pravil Carella.

„Na co?“

„Normálka.“

„Jaká normálka?“

„Normální normálka,“ pravil Carella.

„Nechcete nic…“

„Nic.“ Zdálo se, že plešatec má nahnáno.

„O co jde?“

„O nic. Jmenuju se Fink. Plešoun Fink. Legrační jméno, co?“

„Jo,“ souhlasil Carella.

„Nic vám to neříká?“

„Co?“

„To jméno. Plešoun Fink. Nic vám to neříká?“

„Ne. A co by nám to mělo říkat?“

„Vy tu… vy tu nejste kvůli… no…?“

„Kvůli čemu?“

„Plešoun Fink vám nic neříká?“

„Ne.“

„Znáte toho z osmdesátého sedmého? Jste z osmdesátého sedmého?“

„Jo.“

„Znáte Havillanda? Rogera Havillanda? Je to fízl. Znáte ho?“

Kling se podíval na Carellu. „Jo, toho známe.“

„No… teda… kolik si toho mezi sebou povíte? Chci říct, jak v tom jedete?“

„Nerozumím vám,“ řekl Carella.

„Chci říct… vždycky se šábnete nebo jak?“

„O co se šábnem?“

„O dížko.“

„Jaký dížko?“

„Ale jděte, tak zelenej fízl zas nejste,“ řekl Fink.

„Vy jste Havillandovi platil?“ zeptal se Carella.

„Toseví.“

„A za co?“

„Že se tu hraje o prachy.“

„Tak u vás se sází, ano?“

„Jo. Všecko v klidu. Havilland řek, že je všecko v klidu. Povídal, že mě fízlové nebudou otravovat.“

„Havilland je nebožtík,“ pravil Kling.

Finkovi poklesla brada. „Jo?“

„Jo.“

„Aha. Vy jste to jako zdědili, žejo?“ Fink pokrčil rameny. „Výborně, to se mi hodí. Dokud si můžu jet po svým, je mi fuk, kdo to shrábne. Jedeme na stejnou dohodu?“

„Přesně ne,“ řekl Carella.

„Chcete víc?“

„To zrovna ne.“

„Co teda?“

„Se sázením je konec,“ řekl Carella.

„Hmm?“

„Sázení přestane.“

„Krucinál proč?“

„Nová vláda,“ pravil Carella.

„No počkejte. To není hezký. Takhle mě potopit.“

„Váš vlastní jazyk vás potopil, Finku,“ řekl Carella. „My jsme jen poslouchali.“

„Nojo, ale co je tohle za jednání? Nechcete po Havillandovi jeho díl?“

„Ne.“

„Vemte to.“

„Ne,“ řekl Carella. „A sázky zrušte. Poohlídněte se po něčem jiném, co by sypalo.“

„Trhněte si, chlapi, nohou,“ znechuceně procedil Fink.

„Kde je Abelson?“

„Stůl číslo tři. Nemá rád, když ho někdo při kulečníku ruší.“

„To je zlé,“ ušklíbl se Carella a rovnou cestou zamířili s Klingem ke stolu číslo 3. Hrál u něj jen jeden muž. Měl bílou košili s vyhrnutými rukávy a přes ni rozepjatou modrou vestu. Hnědá kštice mu vybíhala hluboko do čela a hnědé oči mu ostře jiskřily. Třebaže byl u stolu sám, každý šťouch hlasitě ohlašoval.

„Šestka v rohu,“ řekl. Šťouchl a kulečníková koule ťukla do šestky. Šestka čistě zamířila do rohu a zastavila na chlup za třináctkou.

„Třináctka na bok,“ řekl Abelson.

„Vy jste Frank Abelson?“

„Jo. Moment ticho. Třináctka na bok.“ Ťukl a zasáhl třináctou kouli. Ta se odrazila od hrazení, vzala faleš a odkoulela se k osmičce.

„Osmička…“

„Udělejte si pauzu, Abelsone,“ řekl Kling.

Abelson zvedl hlavu: „Kvůli komu?“

„Kvůli policii,“ odpověděl Kling.

Abelson přešel na konec stolu. Vzal křídu a dal se do křídování tága. „Říkal jsem si, kdy mě asi navštívíte. Můžu poslouchat i když hraju.“

Stoupl si za koulí a předklonil se, až měl oči v jedné rovině s okrajem stolu. „Osm v druhém rohu,“ řekl. Připravil se, odpálil kouli a osmička zajela do opačného rohu jako po čáře.

„Proč jste si myslel, že vás navštívíme?“

„Jdete kvůli Annii, ne?“

„Ano.“

„Ano? Takže to vychází. Chodil jsem s ní. Čili jste tady. Co chcete vědět?“

„Můžeme začít tím, co jste dělal ten večer, kdy byla Annie zavražděna.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se Abelson. „Jedenáctka na roh.“ Ťukl. „Večer desátého června.“

„Co to bylo za večer? Myslím jako pondělí, úterý.“

„Pondělí.“

„Páni, takovej špatnej den na vzpomínání. Čtyřka na bok.“ Ťukl a znovu si nakřídoval tágo. „Kdo si sakra pamatuje, co dělal v pondělí?“

„Včera to byl týden,“ připomněl mu Kling.

„Včera týden. Počkejte. Pětka do stejného ďůlku.“ Odhadoval, jestli mu tenhle šťouch vyjde. „Ne, zkusím roh. Přece, nechám to při straně.“

„O kilo, že se vám to nepovede,“ řekl Carella.

„Neberu dětičkám cukroví,“ pravil Abelson. Ťukl. Pátá koule zmizela v důlku. „Mrkáte?“

„Hrajete hodně?“

„Trochu.“

„Jste úplný mistr.“

„Jde mi to.“ Abelson studoval postavení na stole. „Teď si přihrajeme dvojku sem,“ rozhodl se.

„Jak to bylo s tím večerem desátého?“

„Přemejšlím,“ řekl Abelson. Ťukl a koule minula cíl jen o vlas. „Herdek, zmrvíte mi celou hru.“

„To je vážne hanba,“ připustil Kling. „Ale jak to bylo minulé pondělí?“

„Něco jsem měl.“

„Ale co?“

„Jo, už si vzpomínám.“

„Co jste dělal?“

„O co herdek kráčí? Nikde blízko výčepu jsem nebyl.“

„Co jste dělal?“

Abelson ztlumil hlas. „Jedete v tom taky?“

„Jako Havilland?“

„Jo.“

„Ne.“

„Aha. Aha,“ řekl Abelson.

„Hrálo se tu v pondělí večer o prachy?“

„No…“

„My o té úmluvě víme. Jen klid,“ řekl Kling.

„Dali jsme si partičku. Trochu jsem je opucoval.“

„O kolik?“

„O pět kilo. To je slušný, ne? Na tu chvíli.“

„Pěkně děkuju. Nezapomeňte se s tím všude chlubit.“

„Jasně. Ale já jsem poctivec. Nic proti zákonu.“

„V kolik jste sem přišel?“

„Asi v osm.“

„A odešel jste?“

„Tak ve dvě ráno.“

„Byl jste tu celou dobu?“

„Jasně. Byl jsem jak fakule.“

„Takže jste byl celý čas na očích.“

„Jasně.“

„Viděl vás Fink?“

„Jasně. Fink a spousta jinejch.“

„Znal jste Annii dobře?“

„Chodili jsme spolu. Měl jsem ji přečtenou.“ Abelson zamrkal. „Snad neprověřujete moje alibi?“

„K tomu se dostaneme. Co to znamená: Měl jsem ji přečtenou?“

„Přece víte. Znal jsem ji.“

„Měl jste s ní něco?“

„Herdek, co jsou tohle za otázky?“

„Rádi bychom to věděli.“

„Proč?“

„Rádi bychom to věděli. Bude vám vadit, když nám to řeknete?“

„Jo, měl.“ Potřásl hlavou. „Páni, vám chlapům neni taky nic svatý. Ani trocha soukromí.“

„Víte, že si ji někdo vydržoval?“

„Koho? Koho, Annii? Děláte si psinu?“

„Vůbec ne.“

„O tom jsem nevěděl. Měl jsem ji rád. ByLa to roztomilá holka.“

„Kde jste se poznali?“

„Na kulečníku, co vy na to? Hraje kulečník. Byla taky pěkné číslo. Přisype si to do herny, ne sem, k Mickeymu. Znáte to u Mickeyho? Jednou večer si to tam tedy přisype, výstřih až semhle, nekecám. Postaví se ke stolu, seřadí si koule a posílá je do ďůlku, jako by celej život nic jinýho nedělala. Ta byla číslo! Při každým šťouchu se naklonila nad stůl a chlapi měli oči navrch hlavy. To byla holka! Měl jsem ji rád.“

„Nikdy se vám nezmínila o nějakém Phelpsovi?“

„Ne.“

„Věděl jste, že je rozvedená?“

„Jasně. Chodíval jsem pro ni domů. Znám i tu holčičku. Moniku. Roztomilý žabec. Vždycky jsem jí něco přinesl. Cukroví. Jednou panenku. A tak. Byla taky pěknej diblík, jen co je pravda. Jako z divokejch vajec. Ale ne uličnice.“

„Jasně.“

„Měl jsem ji taky rád.“

„Pomyslel jste někdy na to, že byste se s Annií oženil?“

„Tak moc rád jsem ji zase neměl, pane,“ řekl Abelson.

„Zmiňovala se vám někdy, že má nepřátele?“

„Ne.“

„O něčem, co ji děsí?“

„Ne.“

„Kdy jste jí viděl naposledy?“

„Byl jsem se jí poklonit v pohřební síni.“

„Myslím než zemřela.“

„Je to pár týdnů. Počkejte, bylo to vlastně prvního. Vzpomínám si, prvního června. Zrovna někdo povídal, už máme červen. Bylo prvního. Sobota večer.“

„Nesvěřila se vám, že dostala nějaký dopis?“

„Ne.“

„Volal jste ji od poslední schůzky?“

„Volal, několikrát jsem s ní mluvil.“

„Zmínila se v rozhovoru o tom psaní?“

„Aspoň si nevzpomínám.“

„Volal jste jí někdy po šestém červnu?“ zeptal se Kling.

„Asi jo. Nejspíš volal.“

„Zmínila se o dopise?“

„Ne.“

„Znáte Arthura Cordise?“

„Ne.“

„A chlapíka, který i se jmenuje Jamie?“

„Ne. Moment. Jamie – a jak dál?“

„Příjmení neznáme.“

„Ne. Pár kluků co si říkaj Jimmy bych znal. Ale Jamie – to ne. A stejně Annie ani o jednom nevěděla, že jsou na světě. Bohužel. Ověříte si moje alibi?“

„Ano,“ řekl Carella. „Nepřipadala vám při poslední schůzce zamyšlená, jako když ji něco trápí? Neobtěžoval ji nikdo, nevyhrožoval nebo tak?“

„Neříkala nic. Připadala mi šťastná jako žežulička. Měli jsme tancovačku. Pěkně se odvázala. Ale to vám povím, měli byste ji vidět hrát kulečník. Šťouchala to líp než všichni chlapi. Až na mne. Hrála výborně. Číslo. Číslo.“

„Nemáte ponětí, kdo jí tak mohl ublížit, Abelsone?“

„Ani páru. Byla pošuk. Kdo by ji chtěl zabít? Je to hanba. Do nebes volající hanba. Měl jsem ji docela rád. Vlastně jsem ji měl moc rád.“

„Mockrát děkujeme, Abelsone,“ řekli detektivové a vrátili se k Plešounu Finkovi. Tentokrát peníze přepočítával.

„Sázel u tebe v pondělí večer Abelson?“ zeptal se Kling.

„Od kdy do kdy?“

„Přišel asi v půl devátý a odcházel k ránu.“

„V kolik?“

„Ve dvě ve tři. Tak nějak.“

„Mezitím neodešel?“.

„Jo.“

„Ten a odejít? Byl rozpálenej jako hlaveň. Vyhrál skoro pět stovek. Měl jsem dojem, že právě o to vám běží, když jste ho sháněli. O sázení. Byl tu celou noc. Takže to mě první napadlo. Poslyšte, hoši, neumoudříte se?“

„Viděl ho ještě někdo jiný?“

„Stovky frajerů.“

„Kdo přesně?“

„Tamhle jich je pár,“ kývl hlavou ke čtvrtému stolu. „U čtyřky.“

Kling se vypravil ke čtyřce a dal se s hráči do hovoru.

„Nemůžem se nějak dohodnout?“ naléhal Fink. „Krucinál, jste snad tak poctivej?“

„Vůbec nejsem tak poctivý,“ ušklíbl se Careila. „Nerad bych vás připravil o iluze. Jsem zrovna tak zkorumpovanej jako všichni policajti. Jenomže mám zrovna v pácu něco většího. Malý ryby na mě nejsou.“

„Jo tak,“ uklidnil se Fink. „Už je mi to jasný. Hned se mi zdálo, že tu něco zavání. Policajt a nebere. Spočet jsem si, že v tom něco musí bejt. Hele, proč mi sem nepošlete jednoho maníka, kterej nemá políčíno někde vejš, ať si to tady obšancuje, no proč? Byl by totiž úplnej hřích, kdyby se mělo všecko stěhovat.“

„Jasně. A taky by vám barák tolik nevynášel.“

„Právě. Rozumíme si. Mám obrovskou režii. Strašnou režii. Najdete mi maníka, kterej bere i malý ryby, jo?“

„Porozhlídnu se,“ řekl Careila. „Zatím ale žádné sázky.“

„Děkuju,“ radoval se Fink. „Nastotisíckrát vám děkuju.“

Vrátil se Kling.

„Všechno klape,“ oznámil, „Abelson je nevinný.“

13

Vrah Annie Boonové měl zřejmě starosti. Nemusel se bát, zatím o něm policie neměla tušení. Ale na něco si vzpomněl, začal počítat, co udělá policie teď, zvedl telefon a to byla možná celá chyba.

Vrah zatelefonoval dítěti.

Vrah zatelefonoval Monice.

Vrah ji požádal, aby neříkala babičce, že s někým mluvila, jenže ona to babičce pověděla, pročež ji Carella a Kling navštívili.

Poznala Klinga, sotva vstoupil do pokoje.

„Ahoj,“ řekla, „už jsi ji našel?“

„Ještě ne,“ odpověděl Kling. Usoudil, že dítě o matce dosud neví. A jestli vědělo, vyrovnalo se s tím zázračně dobře. „Tohle je detektiv Carella, Moniko,“ řekl Kling.

„Dobrý den,“ řekla Monika.

„Doufám, že to pro ni nebude otřesný zážitek,“ poznamenala paní Travailová. „Je ještě dítě.“

„Chceme jí jenom položit pár otázek, paní Travailová,“ vysvětlil Kling. „Tohle je detektiv Carella.“

„Ano,“ pravila paní Travailová a krátce pokývla směrem ke Carellovi. „Smím zůstat?“

„Jistě,“ svolil Carella a usmál se na paní Travailovou. Kling si všiml, že pod jeho úsměvem roztála, a začal uvažovat o tom, co na tom Carellovi je, že pod jeho úsměvem je každá žena jako vosk. Utěšilo ho vědomí, že jemu zbývá Monika.

„Zmínila jste se, že vnučce dnes ráno někdo telefonoval, viďte?“ zeptal se Kling.

„Ano,“ odpověděla paní Travailová. „Aspoň to říká.“

„No – telefonoval,“ potvrdila Monika.

„Já se neptám,“ řekla paní Travailová. Obrátila se k detektivům. „Nejspíš si není docela jistá.“

„Co to znamená, že si nejsem jistá?“ zeptala se Monika.

„Opravdu ti někdo telefonoval?“ ptal se Kling s úsměvem.

„Opravdu, telefonoval.“

„Kdy to bylo?“

„Nevím.“

„Nezná hodiny,“ řekla paní Travailová. „Bylo to někdy ráno. Neposlala jsem ji do školy, protože posmrkávala. Krom toho… nevěřím příliš jejímu o-t-c-i,“ nenápadně odhláskovala.

„Otci,“ opakovala Monika, která si hláskování dala dohromady.

„Po tom, co se stalo, by se mohl pokusit ji odvést. Nepouštím ji zrovna ráda z domu.“

„Myslíte, že ten, kdo volal, věděl, že je doma?“

„Jistě to nevím,“ odpověděla paní Travailová.

„Ptal se ten člověk po tobě, beruško?“ zeptal se Kling.

„Jo. Řekl: Je tam Monika Boonová? A já jsem řekla: Ano, tady je Monika Boonová. Takhle jsme si začali povídat.“

„Kde byla babičká?“ otázal se Carella.

„Byla jsem venku na nákupu,“ odvětila paní Travailová.

„Ta osoba, co volala,“ ptal se Kling, „byl pán nebo paní?“

„To nevím,“ řekla Monika.

„Ty jsi s tou osobou nemluvila?“

„Mluvila.“

„No tak – byl to pán nebo paní?“

„Já nevím.“

„Tohle jsem měla na mysli, když jsem říkala, že si není docela jistá.“

„Co znamená, že si nejsem jistá?“ zeptala se Monika znovu.

„To znamená, že to nevíš určitě, beruško,“ vysvětlil jí Kling.

„No, určitě to nevím,“ přisvědčila Monika.

„Slyšelas už někdy předtím ten hlas?“

„Ne.“

„Tohle bylo poprvé?“

„Ano.“

„Jaký byl ten hlas?“

„Nevím.“

„Řekla jsi, že nevíš, jestli to mluvil pán nebo paní. Byl ten hlas hluboký?“

„Skoro.“

„Jako mužský?“

„Skoro.“

„Ale jistě to nevíš?“

„Ne. Taky to mohla mluvit paní. To se dalo těžko poznat. Vypadalo to, jako když ten hlas je slyšet… já nevím… skrz nějakou dlouhou krabici nebo tak. Znělo to legračně.“

„Že by přes kapesník?“ zeptal se Kling Carelly.

„Je to možné. Co ti ta osoba říkala, Moniko?“

„Tak počkejte. Nejdřív řekla: To je Monika Boonová? a já jsem řekla: Ano, já jsem Monika Boonová. Pak mi hlas řekl: Jak se máš, Moniko? A jsem řekla: Mám se dobře, děkuju, a jak se máte vy? Babička mi říkala, abych do telefonu byla vždycky zdvořilá.“

„Co bylo dál?“

„Potom to řeklo…“

„Ten člověk?“

„Ano. Já nevím, jestli mám říkat řekl nebo řekla.“

„Tak dávej třeba ‚hlas řekl‘,“ doporučil Kling.

„Tak hlas řekl: Chceš být hodná holčička? Já jsem samozřejmě řekla, že chci být hodná holčička. Pak se hlas zeptal, jestli jsem chytrá holčička. Nerada se vychloubám, ale řekla jsem, že jsem chytrá holčička.“

„Co potom?“

„Potom se hlas ptal, jestli maminka dostala asi před týdnem dopis. V modrý obálce. A jestli jsem ho někde v bytě nenašla. No a já si nemohla vzpomenout, že bych ho viděla, ale řekla jsem: Snad, a kdo volá?“

„A co ta osoba odpověděla?“

„Řekla: Na tom nezáleží, Moniko, kdo volá. Maminka je má přítelkyně. A já jsem se zeptala, čí je maminka přítelkyně.“

„Co ti hlas odpověděl?“

„Jenom řekl: Známe se. Viděla jsi ten dopis? Já jsem se na ten dopis pamatovala, protože maminka byla celá pryč, když ho dostala. Totiž pamatuju se, jak ho otevřela a potom byla moc ustaraná. Přece znáte maminky. Každé psaní a všecko si berou moc do hlavy.“

„Ovšem,“ přisvědčil Kling. „Zmínila ses té osobě, že jsi dopis viděla?“

„Ano.“

„Co řekla?“

Carella seděl na gauči a začal si telefonický rozhovor sestavovat. Používal dvou jmen: Monika a Hlas. Nezdržoval se zaznamenáváním Klingových otázek. Soustředil se jenom na hovor mezi Monikou a podezřelým hlasem. Pozorně poslouchal a zapisoval si rychlým písmem každé slovo.

Hlas: Kde jsi viděla ten dopis, Moniko?

Monika: Nevím. Když ho maminka dostala.

Hlas: Řekla ti o něm?

Monika: Ne. Viděla jsem, jak ho čte.

Hlas: Neřekla ti, co v něm je?

Monika: Ne. Nikdy neříká, co je v jejích dopisech.

Hl: Byl ten dopis v modré obálce?

M: Ano.

Hl: Víš to jistě, Moniko?

M: Ano. Pamatuju si to proto, poněvadž jsem mamince povídala, že je to hezká modrá barva.

Hl: Co ti maminka odpověděla?

M: Vůbec neodpověděla. Dopis jí dělal starosti. Bylo vidět, že má starosti.

Hl: Zmínila se, kdo jí píše?

M: Ne.

Hl: Hádala, od koho to asi je?

M: Jak to myslíš?

Hl: Řekla třeba, že je legrační, že dopis není podepsaný?

M: Ne.

Hl: Ale zdálo se, že ví, od koho dopis je?.

M: Ne. A vůbec – kdo volá?

Hl: Maminčin přítel. Teď přemýšlej, Moniko. Co udělala maminka s dopisem, když ho přečetla?

M: To už se nepamatuju.

Hl: Přemýšlej!

M: Přemýšlím. Nepamatuju se. Musím jít oblíknout panenku.

Hl: Počkej, Moniko! Dala si ten dopis do kabelky?

M: Ne. Neměla kabelku u sebe.

Hl: Tak kam ho dala?

M: Nevím. Myslím, že šla někomu telefonovat.

Hl: Komu?

M: Nevím.

Hl: Policii?

M: Nevím. Víš, že já znám jednoho poldu? Je to detektiv a má revolver a všechno.

Hl: Mluvila jsi s tím detektivem o tomhle dopise?

M: Ne. Proč by ho měl zajímat starý dopis? Hledal jednu holčičku, která se ztratila.

Hl: Řekla jsi vůbec někomu o tom dopise?

M: Ne. Kdo má zájem o starý dopis?

Hl: Přemýšlej, Moniko.

M: Přemýšlím. O čem?

Hl: Kde je ten dopis teď?

M: Nevím.

Hl: Je pořád u vás doma?

M: Asi jo.

Hl: Jak to víš?

M: Myslím, že jsem ho někde viděla.

Hl: Kde?

M: Někde.

Hl: Ale kde, Moniko?

M: Nepamatuji se. Teď už ale opravdu musím jít. Panenka leží celá nahatá.

Hl: Moniko, přemýšlej chvilku.

M: Tak co je, protože já už opravdu musím jít. Nechci, aby nastydla.

Hl: Nenastydne se. Kde je ten dopis?

M: Už jsem ti říkala. Nevím. Někde. Máš nějakou panenku?

Hl: Ne. Mysli, Moniko.

M: Prokristapána, víš, že myslím. Myslím, jak nejvíc můžu. Ale moje panenka…

Hl: Bylo to v obývacím pokoji?

M: Nepamatuju se.

Hl: Tak v jídelně?

M: My nemáme jídelnu.

Hl: V maminčině ložnici?

M: Možná. Možná si ho dala do stolu.

Hl: Myslíš?

M: Propánakrále, jak to mám vědět? Ty se tolik vyptáváš.

Hl: Jenom se pokouším mamince pomoci. Ten dopis je velmi důležitý. Opravdu ho dala do stolu?

M: Snad.

Hl: Nebo do skříně?

M: Snad.

Hl; Podívala by ses tam?

M: Ty myslíš teď hned?

Hl: Ano.

M: Kam se mám podívat?

Hl: Do stolu a do skříně.

M: A myslíš teď hned?

Hl: Ano.

M: To se mi nechce. Teď hned ne. Musím oblíct panenku.

Hl: Kdy se můžeš podívat?

M: Nechci se dívat. Nesmím do maminčiných zásuvek a jejích věcí. Nedovoluje mi to. Říká, že to je porušení soukromí. Víš, co to znamená?

Hl: No – nemusíme jí říkat, že jst hledala v jejích věcech.

M: To ona pozná. Všimne si toho, hned jak přijde. Ona je na dovolené, víš?

Hl: Opravdu?

M: Jo. Babička mi to říkala. Vrátí se za dlouho.

Hl: Rozumím. No, když tu není, tak se nedoví, žes jí prohlížela zásuvky, viď?

M: To ona určitě pozná. Maminka všechno pozná. Všecko ví. Dokonce ví, kdy lžu. Okamžitě. Víš to? Maminka je moc chytrá.

Hl: Když budeš hodně opatrná, tak nic nepozná. A ještě něco: když ten dopis najdeš, koupím ti hezký dáreček.

M: Co mi koupíš?

Hl: Třeba panenku.

M: Panenku mám.

Hl: Můžeš si přece hrát se dvěma panenkami.

M: Ne, to nemůžu. Mám svou Dolly a to stačí.

Hl: Tak co bys chtěla?

M: Nic nechci.

Hl: Jistě by sis něco přála.

M: Ano.

Hl: Co je to?

M: Norkový kožich. Maminka vždycky říká, že by ho chtěla.

Hl: Dobrá, koupím ti norkový kožich.

M: Tak dobře…

Hl: A podíváš se teď po tom dopise?

M: Ne.

Hl: Proč ne? Proboha…

M: Protože já vlastně ten norkový kožich ani nechci. Já doopravdy nechci vůbec níc. Kromě toho mám moc práce. Už jsem ti to řekla, ne? Musím oblíknout Dolly.

Hl: Moniko!

M: Nemáš křičet. Maminka říká, že je nezpůsobné křičet, ani do telefonu se to nemá.

Hl: Moniko, prosím tě…

M: Já už musím jít. Sbohem. Hezky jsem si s tebou popovídala.

Hl: Moniko!

M: Co chceš?

Hl: Je ten dopis ve stole?

M. Já nevím.

Hl: Je v pokoji?

M: Nevím. A sbohem.

Carella vzhlédl od svých poznámek.

„To bylo všechno?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla Monika. „Zavěsila jsem. Musela jsem oblíknout Dolly. A kromě toho, abych vám řekla pravdu, už mě to trochu otravovalo. Já se vždycky u telefonu otravuju, hlavně když mluvím s dospělými. Vyptávají se jenom na to, jak se mi daří a jestli jsem hodná holčička. Nikdy nevědí, o čem si povídat. Jenom moje kamarádky si dovedou povídat po telefonu. Umím už vytočit Marjoriino číslo docela sama – víš to? Chtěl bys vidět, jak vytáčím Marjoriino číslo?“

„Teď ne,“ zarazila ji paní Travailová.

„Řekl, že ještě jednou zavolá?“ ptal se Kling.

„No – já nevím, jestli to byl on,“ řekla Monika.

„To je jedno – prostě ten hlas řekl, že zavolá?“

„Ne, já jsem zavěsila.“

„Zavolal znovu?“

„Ne.“

„Kde je ten dopis, Moniko?“

„Nevím. Myslím, že ho maminka zahodila.“

„Tak proč jsi řekla…“

„Víš, bylo mi líto říct, že ho maminka vyhodila, když to tu osobu tolik zajímalo. A stejně to nevím určitě.“

„Mohli bychom si prohlédnout pokoj vaší dcery, paní Travailová?“ zeptal se Carella.

„Pochopitelně,“ svolila paní Travailová.

„Maminka se bude zlobit,“ řekla Monika lítostivě.

„Dáme na všechno pozor,“ uklidnil ji Carella.

„Stejně. Nebude ráda. Je strašně přísná na svoje šaty. Když si někdy hraju na sestřičku v nemocnici a půjčím si šátky, abych mohla obvazovat, to se zlobí, o jéje. Nemá ráda, když se jí zpřeházejí zásuvky. Moc se zlobí. Dejte si radši pozor.“

„Dáme velký pozor,“ řekl Kling.

„Myslíte, že je ten dopis důležitý?“ chtěla vědět paní TravaiIcvá.

„Osobě, která Moniku volala, se zdá velmi důležitý,“ odpověděl Kling. „Vlastně i vaší dceři připadal důležitý. Natolik, že o něm napsala Tedu Boonovi.“

„Ona psala Theodorovi?“ zeptala se paní Travailová se zájmem.

„Ano.“ Kling se odmlčel. „Myslel jsem, paní Travailová, že ho máte ráda?“

„To mám.“

„Tak proč mu nepostoupíte Moniku?“

„Co se mnou má udélat?“ ptala se Monika.

„Myslím, že dítě by nemělo žít bez ženské péče,“ odpověděla paní Travailová. „Kdyby si nás vzal obě, pustím ji zítra ráno.“

„Rozumím. Před chvílí jste řekla, že mu nedůvěřujete.“

„Ano. Co se týče Moniky, nedůvěřuju mu.“

„Opíjela se Annie, paní Travailová?“

„Ovšemže ne!“

„Víte, že pan Boone chtěl získat nad dítětem zákonné opatrovnictví tím, že dokazoval, že se Annie opíjí?“

„Ne. To jsem nevěděla. Ale nepřekvapuje mě to. Mám Theodora ráda, ale obávám se, že by se nezastavil před ničím, aby dítě dostal.“

„Kromě vraždy.“

Paní Travaiiová se rychle podívala na Moniku.

„Prověřili jsme si jeho alibi,“ pravil Kling. „Asi vás potěší, že je nevinný.“

„To jsem vám řekla, hned jak jsme spolu mluvili prvně,“ odpověděla paní Travailová.

„O kom to mluvíte?“ ptala se Monika. „O tatínkovi?“

„Ano,“ řekla paní Travailová. „Mám toho hocha ráda. Chtěla bych, aby si nás vzal obě. Takhle se mi to nelíbí. Nenávidím spory a soudy a všechno to kolem. Ale jak jinak mu mám ukázat, co je správné? Nenávidím tohle podezírání.“

„Myslím, že teď má na dítě zákonný nárok.“

„Možna,“ řekla paní Travailová a pokrčila rameny. „Co říkáte tomu telefonu?“

„Co si myslíte vy?“

„Že to udělal?“

„Snad.“

„A co?“ zeptala se Monika.

„Nic,“ uklidňoval ji Kling.

„Nedá se nějak vypátrat, odkud ten hovor šel?“ zajímalo paní Travailovou.

„Kdepak. I když je účastník na lince, jde to moc těžko. Dneska jede každá stanice na automat. Jde-li hovor, kde si volající sám číslo vytočil, tak prostě nezjistíme, odkud vyšel. A jde-li o hovor, který byl zapojen přes centrálu, kde se volané číslo udává, je to skoro nemožné. Někde v síti hovor stejně přejde do automatického systému a tam se v záplavě jiných hovorů utopí. Jen málokdy se policii podaří určit, kdo volal, paní Travailová. Je to spíš krásný výmysl z detektivek.“

„Dobrá,“ řekla pochybovačně. „Já si jen myslela.“

„Mohli bychom se teď podívat do Annina pokoje?“ požádal Carella milým hlasem.

Paní Travailová se usmála. „Ovšem,“ řekla.

„Chvíli nám to potrvá,“ vysvětlil jí Carella. „Chceme to vzít pořádně.“

Zatím tedy měl vrah štěstí.

Vzali to pořádně – ale dopis nenašli.

14

V identifikačním oddělení kriminálky vyhrabali svazek spisů týkajících se Charlese Fettericka a kurýrem je předali pátracímu oddělení 87. okresu. V osamělém tichu služební místnosti studoval Kartoun Hawes Fetterickovy papíry.

Hawes si přečetl Fetterickův trestní rejstřík podruhé a obrátil list, aby se mohl podívat na jeho otisky prstů. Potom se probíral ostatními papíry v deskách. Fetterick si rok odseděl a teď ho propustili. Poslední uvedená adresa byla Boxer Lane č. 127 v Riverheadu, kde ho skutečně našli, a kde jim taky okamžitě vyklouzl. Kromě toho, že se Fetterick pokusil vypáčit trezor svého zaměstnavatele, trestní rejstřík Hawesovi mnoho neprozradil. „Vypáčit“ možná nebyl nejvhodnější výraz. Fetterick se pokusil trezor vyloupit a dostavil se ke krádeži obeznámen s kombinací zámku.

Hawes se znovu podíval do rejstříku.

Actonské fotorytectví, Acton Drive, Riverhead.

Pokrčil rameny, řekl Meyeru Meyerovi, že jde na chvíli pryč, a opustil služebnu.

Majitelem Actonského fotorytectví byl Sam Kaplowitz. Byl to obrovitý muž, hrudník měl jako sud a černý knírek mu visel pod nosem jako malířská štětka.

„Toseví, že se na Charlieho pamatuju,“ řekl. „Jak bych mohl na Charlieho zapomenout? Za všechna leta, co mám vlastní podnik, to byla první chyba, kterou jsem udělal. A taky poslední, věřte mi.“

„Jak dlouho pro vás pracoval, pane Kaplowitzi?“ zeptal se Hawes.

„Same. Říkejte mi Same.“

„Dobře,“ souhlasil Hawes. „Jak dlouho, Same?“

„Měl bych si změnit jméno, vážně. Ne snad proto, že jsem Žid. To mi starosti nedělá, ale Kaplowitz! Moc dlouhý, že? Taky mě tahá za uši. Jak to slyším, uši mě bolej. Nejspíš si jméno zjednoduším na Kohn. Každý aspoň bude vědět, že si jméno neměním proto, že jsem Žid. Podle mě je důležitý, když už je člověk Žid, aby Židem zůstal a ne se nějak zparchantil. To je můj názor. Jak se vám líbí Kohn?“

„Ujde,“ řekl Hawes.

„Kohn,“ pronesl Kaplowitz a zbožně vychutnával zvuk jména. „Asi to udělám. Pohovořím o tom se syny. Ne že bych chtěl měnit jméno firmy nebo tak něco. Firma se jmenuje podle ulice. Acton Drive. Dokážete si představit firmu Kaplowitzovo fotorytectví? Bože, jako knedlík. Při každém zvednutí telefonu bych se musel udusit.“

„Tak jak to bylo s tím hochem, pane Kapiowitzi?“

„Same, prosím.“

„Tak Same.“

„Děkuju. Vzal jsem ho do práce. Bylo mu myslím devatenáct. Neuměl nic, vůbec nic. Učil jsem ho. Milý hoch. Charlie Fetterick. Naučili jsme ho řemeslo. Za rok z něj byl dobrý rytec, věřte mi. Rytec na slovo vzatý.“

„Co bylo dál?“

„Rozhodl se vybrat můj trezor. Víte, že neznal ani správnou kombinaci? A ten útržek, co mu našli v ruce – tedy policie – to vůbec nebyla správná kombinace. Jeho advokát se z toho pokoušel vytřískat, že Charlie neměl v úmyslu trezor vykrást. Držte mě, nechtěl! A co jsem měl dělat? Věřil jsem tomu klukovi. Měl jsem ho taky rád. Ale vybrat trezor? Ne. To už je trochu moc. Byl jsem rád, že šel za mříže. Říkám to poctivě, byl jsem rád, že šel za mříže.“

„Nedivím se,“ řekl Hawes.

„Celej život dřu, pane Hawesi,“ pokračoval Kaplowitz. „Ještě teď mám prsty vyžraný od kyseliny. Ještě teď. Po všech těch letech. Pečený holubi nikomu do huby nelítají. Teď mám svůj kšeftík, ale zadarmo nic nespadne do klína. A ten chlapec měl skvělou příležitost. Tady se naučil pořádnýmu řemeslu. A on to chtěl mít lehčí. Místo toho skončil v base. Proč tohle lidi musej dělat? Já nevím. Já prostě nevím.“ Kaplowitz se vysmrkal. „Zas lítá v nějakém maléru? Charlie?“

„Ano.“

„Co proved? Slyšel jsem, že ho loni pustili. Řeknu vám upřímně: měl jsem trochu strach. Říkal jsem si, má na tebe pifku, může se vrátit a něco ti provede. Ví snad někdo, co může udělat chlap, který chtěl vyrabovat trezor? Ví to někdo?“

„Nevrátil se ale, že ne?“

„Ne.“

„Nepřišel ani žádat o práci nebo tak?“

„Ne. A chcete něco vědět? Už bych mu práci nedal. Zní to strašně, já vím, ale kolikrát se můžete spálit? Člověk musí nějak splatit dluh vůči společnosti, ale já už bych mu zaměstnání nedal, ani kdyby se vrátil po rukou a po kolenou a žebral o ně. Jednal jsem s tím hochem jako s vlastním synem. Díky bohu, moji hoši by se nepokusili vykrást mi trezor. V čem zas lítá?“

„Vyloupil obchod a zabil policistu.“

Kaplowitz přikývl skoro smutně. „Tak to je vážná věc. Tohle mu nepřeju. To je vážný.“

„Ano, velmi.“

„Nutí to k zamyšlení. Postal by se do tohohle maléru, kdyby předtím neseděl v kriminále? Nutí to k zamyšlení.“

„O tom nepřemýšlejte, pane Kaplowitzi.“

„Same, prosím.“

„Same.“

„Stejně to nutí k zamyšlení. Víte, třeba měl důvod, proč chtěl vykrást můj trezor, nějaký vážný důvod. Třeba měl nemocnou matku nebo ty peníze nutně potřeboval. Ale tady si vydělával slušné peníze a na vánoce dostal ohromný prémie. Neměl důvod. Neměl důvod. S takovýmhle člověkem nemůžete mít soucit. A přesto ho lituju. Je mi líto, že zas šlápnul vedle. Je mi ho líto, že se nanovo dostal do tak velký šlamastiky.“

„Nevíte náhodou, jestli našel po propuštění z věznice místo ve svém oboru, pane Kaplowitzi?“

„To nevím. Můžu to zjistit, jestli chcete. Znám skoro všechny firmy. Klidně se zeptám. Kdybyste se vyptával vy, mohl by se vyplašit. Mám se vám tedy pozeptat?“

„Byl bych rád.“

„Zeptám se. Nemám rád zloděje, pane Hawesi. Jsem pro poctivost. Poctivost by měla vládnout na celým světě.“

„Tady máte mou vizitku,“ řekl Hawes. „Jakmile něco zjistíte, zavolejte mi prosím.“ Kaplowitz vzal kartičku a přečetl si ji.

„Kartoun?“ zeptal se.

„Ano.“

„Pane Hawesi, až si půjdu dát změnit jméno, zavolám vám. Půjdeme spolu, jste pro?“

Hawes se ušklíbl. „Kdykoli se vám to bude hodit, pane Kaplowitzi.“

„Same, prosím,“ opravil ho Kaplowitz.

Muž, který vkročil do služební místností detektivů, si přidržoval klobouk na prsou. Přijde den a jeho zásluhou dojde k odhalení vraždy. Teď měl krví podlité oči, teklo mu z nosu a pocuchaný zevnějšek jasně svědčil, že je jako dělo. Zastavil se před ohrádkou přepažující místnost. Neřekl ani slovo. Stál a čekal, až si ho někdo všimne. První ho vzal na vědomí Miscolo, který se vracel z písárny s hrníčkem kávy.

„Copak, Macu?“ zeptal se.

„Já bysem… škyt… je tady… škyt… jsou tady detektivové?“

„Jo,“ odpověděl Miscolo. „Co je?“ Stál blízko a cítil, jak z chlapa táhne laciné víno. Kousek couvl. „Co je, Macu?“

„Já bysem… škyt… já bysem chtěl mluvit s tím poldou, co…: škyt… má… škyt… ten případ, jak zabili tu kočičku… škyt… v kořalně.“

„Meyere!“ křikl Miscolo. „Máš tu návštěvu.“

„Je už to kafe?“ zeptal se Meyer.

„Jo.“

„Tak ho přines.“ Přistoupil až k přepážce a sledoval, jak jde Miscolo k jeho stolu a nalévá tam šálek kávy. Pach vína ho skoro praštil přes nos; zakřenil se a potom se zeptal:

„O co jde?“

„Vy máte v práci… škyt… tu kočičku, co ji zabili v kořalně?“

„Ano, jsem jeden z policistů, kteří na tom případě pracují,“ řekl Meyer. „Co má být? Vy jste ji zabil?“

„Já? Já? Ne! Já ne!“ Muž se měl očividně k odchodu. Nasadil si klobouk a napůl se obrátil. Meyerův hlas ho zadržel.

„Dělám jen legraci, Macu. Co je?“

„Škyt… jsem George, Nikdo druhej mi neříká Macu. Jsem George.“

„Dobrá, Georgi. Co se děje?“

„Můžu jít dovnitř a sednout si?“

„Jistě. Pojďte dál. Chcece šálek kávy?“

„Co jsou to za móresy,“ povykoval Miscolo. „Jsme snad armáda spásy?“

„Nalej mu hrnek kafe,“ usmál se Meyer. „Ustrň se, Miscolo.“

„Armáda spásy,“ bručel Miscolo, ale přesto opilému nalil šálek. Meyer ho odvedl ke stolu. Vzal do ruky svůj hrníček, zvedl jej a vypil. Ochmelka sáhl do postranní kapsy, vytáhl lahvičku laciného vína, otevřel ji a nalil si trochu do kávy.

„Dneska první,“ prohlásil a zdvihl svůj šálek.

„Tak co je s tou vraždou v kořalně?“ zeptal se Meyer.

„Aha, jo tak.“

„Ano. Co je s ní?“

„Já jsem viděl,“ oznámil George.

Meyer postavil svůj šálek. „Viděl.“

„Hm.“

„Vraždu?“

„Ne… ale ten konec.“

„Jaký konec?“

„Ffííí… odjíždí se.“

„Vždycky se přinatrefí někdo, kdo viděl vraha odjíždět,“ povzdychl si Meyer. „Jak jste k tomu přišel?“

„Opíral jsem se… škyt… o zeď. Byl jsem… škyt… tvrdej. Teda nadranej.“

„Vy že byste pil? Ale jděte,“ řekl Meyer.

„Jo… Někdy. Občas.“

„Tak pokračujte.“

„Slyšel jsem všecky ty rány. Strašný. A když křápaly flašky. Strašný. Škyt… strašný.“

„Pokračujte.“

„Zvedl jsem se na loket. Z krámu někdo výběh… škyt… a do auťáku. Fffíííí – c byl pryč.“

„Byl to muž nebo žena?“ zeptal se Meyer.

„Nemůžu sloužit.“

„Nevšiml jste si?“

„Ne.“

„Vy jste jenom viděl, že někdo nastoupil do auta a odjel – je to tak? Nemůžete ale říct, jestli to byl muž nebo žena.“

„Přesně. Byl jsem… škyt… tvrdej, víte? Na mol, no.“

„Čísla vozu jste si náhodou nevšiml?“

„Škyt… ne.“

„Rok výroby?“

„Taky nevím.“

„Značka?“

„Nevím.“

„Vy jste prostě někoho viděl – buď ženu, či muže – jak vychází z kořalny, nastupuje do auta a odjíždí; je to tak?“

„Jo.“

„Víc nevíte.“

„Ne.“

„No, to nám ohromně píchne, Georgi. Děkujeme za návštěvu.“

„– Nizač.“

Dopil kávu, nasadil si klobouk a vypochodoval.

Meyer si povzdychl, ale pak se začal na celou věc dívat ze světlejší stránky. Ten, kdo řídil vůz, musí být buď zapsán jako majitel auta, nebo mít aspoň řidičský průkaz. Ledaže by to byl řidič bez průkazu v ukradeném voze. Rozhodně jim pro danou chvíli byla informace pendrek platná.

Miscolo přešel k Meyerovu stolu.

„Jak to, že tě tvůj tatík navštívil zrovna tady?“ zeptal se.

Meyer se přece nerozčílí. „Nevím,“ odpověděl. „Říkám mu, aby sem nechodil, ale on si nedá říct. Asi mě má rád. Jsem sice chlupatej, ale on mě má rád.“

„Všiml sis, jak ten chlap páchne?“ ptal se Miscolo.

„Tatínek?“

„Jo.“

„Ovšem.“

„Pěkně, co?“

„Nádherně. Zbožňuju ten puch. To je tatínkova oblíbená kolínská.“

„Tvůj táta se pěkně šatí,“ pokračoval Miscolo.

„To on vždycky. Jednou málem vyhrál nad Adolfem Menjou první cenu v oblíkání. Věřil bys to?“

„Vůbec nepochybuju,“ dodal Miscolo, ale náhle zvážněl. „Máš z něj aspoň něco?“ zeptal se.

„Jo. Bolení hlavy.“

15

Podezřelí jim odpadávali a detektivové nevěděli jak dál.

Naráželi na alibi jako řemen a ztráceli trpělivost.

Dostávali se do slepých uliček a vyhazovali peníze za telefon.

Pomlouvali vraha, který byl zatím holub na střeše.

Honili se do kolečka jako pes za vlastním ocasem.

Další muž se jmenoval Arthur Cordis. Byl pokladníkem v bance. Znal Annii Boonovou a scházel se s ní. Znervózněl trochu, když detektivové vstoupili a požádali ho o rozhovor. Byl úzkostně čestný a ono nevypadá pěkně, když dva detektivové vejdou do banky a požádají vás o rozhovor. Obrazí se to na vaší cti. Nikdy v životě nevzal ani pěťák.

Na detektivech bylo vidět, že jsou utahaní. Jeden se jmenoval Carella a druhý Kling. Carella vyhlížel přátelsky asi jako kobra. Kling mohl být tak starý jako Elvis Presley. Všichni tři odešli k jednomu z kancelářských stolů. Bylo to velmi trapné. Cordis si připadal jako zločinec, přestože jaktěživo nevzal ani pěťák. Trapný pocit v něm vyvolávaly vždycky okolnosti. Cítil se provinile, i když třeba chyběla jen svorka na papír a on sám ji nevzal. Byl už takový. Prostě tak vyrostl.

„Pane Cordisi,“ oslovil ho Carella. „Dověděli jsme se, že jste se scházel s Annií Boonovou.“

„Ano,“ odpověděl Cordis. „Ano.“ Uvažoval, jestli ho podezírají, že ji zabil. Na něj přece stačí kouknout, aby věděli, že ji nezabil! Vrah s brýlemi na nose, to tak!

„Kdy jste se s ní naposled sešel?“ zeptal se Kling.

„Asi… asi před měsícem. Ano. Před měsícem. Nemyslíte si, že jsem ji zabil, že ne?“

„Klademe vám jen několik obvyklých otázek, pane Cordisi,“ řekl Carella. Vůbec se neusmál. Vypadal přesně jako kobra. Byla to nejbídnější zřícenina, jakou Cordis v životě viděl. Zajímalo ho, je-li ten člověk ženatý a která masochistická ženská si mohla takového chlapa vzít.

„Kde jste spolu naposledy byli, pane Cordisi?“ ptal se Kling.

„Na baletu,“ odpověděl Cordis. „Na baletu. Labutí jezero… a Pas de Deux… a Fantazie.“

„Kde?“

„Ve městě.“

„Líbilo se jí to?“

„Ano. Ohromně.“

„Byla to tichá dívka?“

„Velice jemná.“

„Viděl jste ji někdy hrát kulečník, pane Cordisi?“ otázal se Carella.

„Prosím?“

„Kulečník.“

„To jsem vám rozuměl… Vy myslíte Annii? Annii Boonovou?“

„Ano.“

„Hrát kulečník? To ne. Totiž ona prostě nebyla tenhle typ.“

„Věděl jste, že je rozvedená, pane Cordisi?“

„Ano.“

„Viděl jste někdy její dcerku?“

„Moniku? Ano.“

„Mluvil jste s ní někdy telefonem?“

„S kým? Myslíte s Monikou?“

„Ano.“

„Jistě. Jednou nebo dvakrát. Proč?“

„Mluvil jste s ní nedávno?“

„Ne, proč? Od poslední schůzky s Annií jsem s ní nemluvil.“

„Kde jste byl tu noc, kdy byla zabita, pane Cordisi?“

„To bylo v pondělí desátého června. Pamatuju si to,“ řekl Cords. „Pamatuju si přesně, jak jsem se o tom dočetl druhý den v novinách. Takové skromné děvče. Jemná, víte? S tímhle druhem děvčat se dnes často nesetkáte. Taky hodně četla. Dreisera a Thackeraye a Balzaka a Dostojevského. Velká čtenářka. Koupil jsem jí k vánocům Báji.“

„Báji? Jakou Báji?“

„Báji,“ řekl Cordis. „Od Faulknera.“

„Líbilo se jí to?“

„Byla nadšená, namouduši. Skvělá. Skvělé děvče. Myslel jsem to s ní docela vážně.“

„A přesto jste ji měsíc neviděl, viďte?“

„Ano. Přesně tak. Jenže já jsem se jí neozval právě proto, že jsem to s ní začínal myslit vážně.“

„Chápu.“

„Rozumíte mi, viďte, pánové? Annie byla tak báječné děvče. A já se neozvu a ona je teď mrtvá a už ji nikdy neuvidím.“

„Dosud jste nám neřekl, pane Cordisi, kde jste byl ten večer.“

„Byl jsem doma.“

„Sám?“

„Ne.“

„S kým?“

„S maminkou.“

„Vy tedy bydlíte s matkou?“

„Ano.“

„Byli jste tu noc doma jen vy dva?“

„Ne. Byla u nás ještě sousedka. Hráli jsme karty. Maminka si ráda zahraje.“

„Annie hrála taky ráda?“

„Nevím. Nikdy jsem se jí nezeptal.“

„Měl jste s ní někdy důvěrné styky, pane Cordisi?“

„Jak to myslíte?“

„No…“

„Ah! Ne, nikdy. Proč se ptáte?“

„Prostě to chceme vědět.“

„Ne, nikdy. Prosím – políbil jsem ji. Několikrát. No, občas. Ale nebyla taková. K ní jsem si nemohl nic dovolovat. To prostě nešlo.“

„Zmínila se někdy před vámi o muži, který se jmenoval Jamie?“

„Jamie? Asi ne. Vy myslíte Jamie místo James?“

„To nevíme.“

„Jamie, Jamie… počkejte. Ano, zmínila se, teď si vzpomínám. Dost jsem se dopálil. No – ne zrovna dopálil, totiž…“

„Tak dopálil jste se, pane Cordisi?“

„Ano. Vlastně jsem se dopálil. Byla na schůzce se mnou a nechtělo se mi mluvit o jiném muži. Platí přece něco jako takt. Ne že by Annie byla netaktní. To nikdy.“

„Jenom tenkrát jednou,“ připomněl Carella.

„Ano. Právě tenkrát. Připouštím, že jsem trochu bručel. Zdálo se… no, zdálo se, že ji ten Jamie zaujal, ať už byl kdo byl.“

„Co o něm říkala?“

„Že ho navštívila v bytě a že prý je velmi roztomilý.“

„Neřekla vám, kde ten byt je?“

„Někde v Isole.“

„Kde v Isole?“

„To už nevím.“

„Co vám ještě vyprávěla o Jamieovi?“

„Už si na nic nevzpomínám. Řekl jsem jí, že nepovažuji za správné, když pohledná mladá žena navštěvuje muže v jeho bytě, a ona se tomu smála.“

„Co říkala?“

„Jamie je k pomilování. Zbožňuji ho. Tak nějak to řekla. Možná jiným tónem, ale moc se to neliší. Znovu jsem opakoval, že nepovažuji za správné, když k němu chodí do bytu.“

„Co vám na to odpověděla?“

„Arthure, nebuďte směšný. Jsem s ním stejně bezpečná jako s vámi.“ Cordis se podíval na Carellu. „Je na tom něco… hm… k smíchu?“

„Ne, ne,“ pravil Carella. „Vůbec ne. Jen pokračujte.“

„To je všechno,“ řekl Cordis. „Víc o něm nepadlo slovo. Já jsem se potom odmlčel, protože jsem ji začínal mít příliš rád. A potom… potom jsem se dočetl, že je mrtvá.“

Carella se zadíval na desku stolu.

„Tu noc, co byla zavražděna, jste strávil s matkou a se sousedkou, je to tak?“

„Ano.“

„Od kdy do kdy?“

„Asi od půl osmé do půlnoci.“

„Odešel jste v té době z bytu?“

„Ne.“

„Jak se jmenuje sousedka?“

„Paní Alexandrová.“

„Díky, pane Cordisi,“ řekl Carella a vstal. Také Kling se zvedl. Cordis zůstal sedět.

„To je všechno? Smím se vrátit k práci?“

„Ovšem,“ řekl Carella. „Když se neozveme znovu, můžete klidně zapomenout, že jsme tu byli.“

Arthur Cordis se vrátil do své pokladní klece. O Carellovi a Klingovi už víckrát neslyšel, protože skutečně desátého června mezi 7.30 a 12.00 hrál karty s maminkou a paní Alexandrovou.

Paní Phelpsovou nepřekvapilo, že znovu vidí Meyera s Klingem. Otevřela jim dveře, usmála se a řekla: „Čekala jsem vás, pánové. No pojďte dál.“

Detektivové šli za ní kolem zrcadla do stylově zařízeného přijímacího pokoje. Všichni se posadili.

„Pročpak jste nás čekala, paní Phelpsová?“ zeptal se Meyer srdečně.

„Vypočítala jsem si, že dřív nebo později si mě zařadíte na první místo v seznamu podezřelých.“

„Víte,“ vysvětloval trpělivě Meyer, „u nás se pracuje dost pomalu. Mravenčí dřina a zase mravenčí dřina.“

„Jsem ráda, že jste přišli,“ poznamenala paní Phelpsová. „Je mi smutno, když tu není Franklin.“

„Paní Phelpsová,“ řekl Meyer, „chceme si jenom zpřesnit několik podrobností.“

„Ano?“

„Vy jste věděla, že váš manžel má poměr s Annií Boonovou, viďte?“

„Ano. A věděla jsem, že jí platil mnohem víc, než za co v obchodě stála. To všechno jsem věděla a dost mi to vadilo, ale říkala jsem si, počkej, až to přejde. Tyhle aféry nikdy netrvají věčně. Ale už jsem to řekla a teď to jen opakuju. Annii Boonovou jsem nezabila. Prosím, abychom hned zkraje měli jasno.“

„Jenže u vás máme to, čemu se říká bytelný motiv, paní Phelpsová.“

„Ano,“ usmála se. „Ale chybějí ostatní náležitosti.“

„Co tím myslíte, paní Phelpsová?“

„Prostředek a příležitost“

„Nemáte zbraň, ano?“

„Ne, nemám. Nikdy jsem neměla, nikdy mít nebudu. K pistolím mám odpor. V domě není zbraň a nikdy nebude.“

„Mohla jste si ji sehnat, paní Phelpsová. V dnešní době to není tak těžké.“

Pokrčila rameny. „Jistě. Připusťme, že jsem si ji sehnala. Třeba jsem ji koupila – bez zbrojního pasu, který nemám a který je nezbytný, ale třeba se mi podařilo zbraň koupit. Třeba jsem zaplatila majiteli zastavárny přemrštěnou cenu, jen abych pistoli získala. Třeba ji tedy mám. Ale jak je to s objektivní možností čin spáchat, detektive Meyere? Na té nezáleží?“

„Jak to tedy je, pan! Phelpsová?“ zeptal se Meyer. „Posloucháme.“

„Annie Boonová byla zavražděna v kořalně. To je hodně daleko od místa, kde jsem byla.“

Meyer si trpělivě povzdychl. „Vy přece umíte řídit, paní Phelpsová?“

„Ano, řídím,“ odpověděla a lehce se usmívala, „jenže…“

„Co vám tedy mohlo zabránit, abyste…“

„…jenže,“ pokračovala, „mohla jsem stěží přijet do kořalny z Miami. To je několik tisíc mil, že? Tam jsem totiž trávila večer, kdy byla Annie Boonová zavražděna.“

„Už chápu,“ řekl Meyer trochu kysele.

„Zavolejte si do hotelu Shalimar. Zeptejte se ředitele. Potvrdí vám, jak dlouho jsem tam byla, a řekne vám taky, že jsem se zúčastnila večírku, který pořádal ten den pro hosty. Vzpomene si na mě. Při večírcích je se mnou zábava. Jen si ho zavolejte.“ Paní Phelpsová se usmívala. „Stačí, pánové?“

Policista, který dálkově telefonoval s ředitelem Shalimaru na městské útraty, byl Meyer Meyer.

„Kdy přijela paní Phelpsová?“ ptal se.

„Pátého června,“ odpověděl ředitei.

„A kdy odjela?“

„Čtrnáctého.“

„Pořádali jste desátého června v hotelu večírek?“

„Desátého? Podívám se. Okamžik, prosím.“ Následovala nákladná pauza. „Ano, bylo to desátého, skutečně.“

„Účastnila se toho večírku paní Phelpsová?“

„Ano. Měla jasně červené šaty. Moc jí to slušelo.“

„Kdy přišla?“

„Společnost se sešla před večeří. Víte, bylo to jenom pro naše hosty. U nás… no, naše koktejlové společnosti jsou pověstné.“

„Kdy zábava začala?“ vyptával se Meyer.

„Asi v půl páté. Odpoledne.“

„Aha. A paní Phelpsová tam byla hned od začátku?“

„Ano.“

„Kdy odešla?“

„Odešla? Mám dojem, že tam byla celou noc.“

„Víte to jistě?“

„No – tvrdit to samozřejmě nemůžu. Bylo tam několik žen v červených šatech, ale řekl bych, že byla. Ano.“

„Kdy se společnost rozešla?“

„Víte, večírek byl ohromně veselý.“

„Tak v kolik?“

„Snídani jsme podávali v půl šesté,“ oznámil ředitel.

„Cože?“

„Ano.“

„Od půl páté předešlého dne?“

„Ano.“

„To trval večírek celou noc? Až do snídaně?“

„Ano. Naše zábavy jsou pověstné.“

„Zřejmě není divu. Byla paní Phelpsová u snídaně?“

„Ano. Určitě. Pamatuji se, že jsem jí sám nesl míchaná vajíčka.“

„Pořád měla červené šaty?“

„Ano.“

„A domníváte se, že byla přítomna celou noc?“

„Máme spoustu hostů,“ vysvětloval ředitel. „Společnost se přelévá. Taky se hodně pije… no a vedení hotelu nesleduje podrobně, co hosté… dělají.“

„Chápu,“ přikývl Meyer. „Přijela pátého a odjela čtrnáctého. Správně? Desátého byla u vás na večírku. Dobrá – děkuji vám.“

„Nemáte zač,“ řekl ředitel a zavěsil.

Meyer seděl chvíli zachmuřeně a pak se rozhodl, že vystřelí naslepo. Obvolal všechny letecké společnosti a vyptával se, jestli v noci 10. června, kdy byla zavražděna Annie Boonová, nebyla zakoupena zpáteční letenka do Miami na jméno Phelpsová. Protože předpokládal, že mohlo být udáno i jiné jméno, ptal se, zdali na tuto noc nekupovala zpáteční letenku vůbec nějaká žena.

Letecké společnosti prohlédly záznamy. Paní Phelpsová vyko nala jen jednu cestu: 5. června do Miami a 14. června zpátky. Večer ani v noci desátého si žádná žena zpáteční letenku nekupovala. Meyer poděkoval a zavěsil.

Znechuceně si odplivl. Střílet naslepo je střílet vedle.

Policista, který telefonoval Monice Boonové, byl Bert Kling.

„Ahoj, beruško! Víš, kdo volá?“

„Ne. Kdo?“

„Hádej.“

„Tab Hunter?“

„Ne.“

„Robert Wagner?“

„Ne-e.“

„Tak už mě to nezajímá,“ řekla Monika.

„Jsem detektiv Kling,“ představil se. „Bert.“

„Nazdar. Berte,“ pozdravila ho Monika vřele. „Jak se máš?“

„Prima, děkuju. A ty?“

„Taky dobře. Dneska jsem dostala ve škole druhou cenu.“

„Opravdu? Za co?“

„Za výkres.“

„No to je krásný. Beruško, smím se tě na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Už jsme se ptali babičky, ale ona to neví. Možná to budeš vědět ty.“

„Co to je?“

„Tvoje maminka měla kamaráda a ten se jmenoval Jamie. Mluvila o něm někdy s tebou?“

„Jamie?“

„Ano.“

„Myslíte Jamisona? Jamisona Graye?“

„Jak jsi říkala to jméno?“

„Jamison Gray. Jedno mi o něm vypravovala. Říkala, že to je nejmilejší a nejsmutnější člověk na světě, a taky říkala, že je moc hodný a laskavý a že mě k němu jednou vezme na návštěvu.“

„Mluvíš pravdu, viď, Moniko?“

„Ano, úplně. Jamison Gray. Ano, tak se jmenuje. To bude asi ten Jamie, co ses na něj ptal.“

„Doufám, beruško,“ řekl Kling. „Doufám, že to je on. Moc ti děkuju.“

„Berte?“

„Ano?“

„Nevíš, kdy se vrátí maminka z dovolené?“

Kling zaváhal. „To – nevím. Lituji, ale nemám tušení.“

„Moc bych chtěla, aby si pospíšila.“

„Ano.“

„No tak už tě nebudu zdržovat,“ řekla Monika vesele. „Musíš zavřít spoustu lupičů.“

„Sbohem, Moniko. A děkuju.“

Zavěsil a ze spodní zásuvky psacího stolu vytáhl telefonní seznam.

„Našels něco?“ zeptal se Meyer.

„Možná,“ odpověděl mu Kling. „Drž palec. Gray Jack… Gray James… Gray James… James… Bože, těch je šest… počkej, počkej!… Tady je, Meyere! Jamison Gray… Třicátá severní, číslo 1220. Vem si klobouk!“

„Klobouk?“ Meyer si přejel dlaní lysou lebku „Nikdy klobouk nenosím. Pod kloboukem vypadávají vlasy, to nevíš?“

Číslo 1220 na Třicáté severní byl čistě vyhlížející čtyřpatrový luxusní dům. Meyer a Kling našli schránku nadepsanou Jamison Gray, vyšli do čtvrtého patra a zaklepali na dveře bytu číslo 44.

„Kdo to je?“ zeptal se mladý hlas.

„Otevřte dveře,“ vyzval ho Meyer.

„Je otevřeno,“ odpověděl hlas.

Kling si vzpomněl, jakého skoro osudného nedopatření se dopustil Hawes, a položil prst na spoušť služebního revolveru. Meyer prudce otevřel dveře a ustoupil stranou. Z bytu se chvíli neozvalo nic.

„Pojďte dál,“ pozval je hlas.

S připraveným revolverem nahlédl Meyer za dveřní rám. Ve vzdálenější části temného pokoje seděl tváří k oknu chlapec, kterému nebylo víc než dvacet.

Kling se od dveří zeptal: „Jamison Gray?“

„Ano,“ odpověděl chlapec.

Měl černé kalhoty a bílou košili, u krku rozhalenou. Rukávy měl na tenkých pažích vyhrnuté. Neodvrátil se od okna. Strnule zíral přímo před sebe, jako by si neuvědomoval, že je s ním někdo v pokoji.

„Znáte Annii Boonovou?“ zeptal se Kling.

„Ano,“ řekl chlapec. Trochu se odvrátil od okna, ale podíval se na Meyera, jako by myslel, že otázku položil on.

„Ona vás sem posílá?“

„Ne,“ odpověděl mu Kling. Zamžikal na chlapce. V pokoji bylo husté šero. Jediný proužek světla, který sem pronikal, byl čtvereček ve světlíku. Dokonce i hochův obličej byl těžko k rozeznání.

„Neposlala vás?“ zeptal se Gray.

„Ne.“

„Ah – myslel jsem, že vás třeba poslala,“ řekl Gray. „Nebyla tu už dlouho, myslel jsem si tedy, že posílá vzkaz nebo tak něco.“ Znovu se otočil k oknu. Kling o Meyer postoupili k němu dál do pokoje. Chlapec si jich nevšímal.

„Chodí k vám často?“ otázal se Meyer.

„Ano. Aspoň jednou týdně. Bylo to milé. Annie je skvělá žena.“

„Vyšli jste si někdy?“

„Jednou jsme se šli projít tady okolo. Moc rád se venku neprocházím.“

„Kde jste se seznámili?“

„Ve výčepu. Ani nevím jak. Dostal jsem chuť no sklenici piva. Znáte to taky? Mít chuť na pivo? Není nad sklenici piva, když na ni má člověk zrovna chuť. Sedla si ke mně ke stolu. Jen tak.“

„Co říkala?“

„Zeptala se, jak se jmenuju. Řekl jsem jí to. Řekl jsem Jamie Gray. Měla v hlavě.“

„Annie Boonová?“ zeptal se překvapený Kling.

„Ano.“

„Víte to jistě?“

„Ovšem. Byl jí strašně cítit dech a podivně mluvila. Byla opilá. Proto šla se mnou. Zeptal jsem se jí, jestli by nechtěla šálek kávy. Přisvědčila a šli jsme sem.“

„A potom vás navštěvovala?“

„Ano. Trochu si popovídat. Říkala, že ji to uklidňuje.“

„Bydlíte tu sám, Grayi?“

„Ano.“

„Čím se živíte?“

„Býval jsem dobrý pianista. Hrával jsem s kapelou.“

„Jak to – býval jsem. Už nejste?“

„No – můžu hrát dál. Samozřejmě můžu. Hrát můžu i po tom, co se stalo, ale je dost těžké najít místo. Totiž jít a hledat. Kromě toho už ani nemám chuť.“

„Jak to?“

„No, po tom, co se přihodilo…“

„Myslíte po tom, co se stalo s Annií?“

„Co se s ní stalo?“ ptal se Gray a pozvedl hlavu.

„Máte pistoli, Grayi?“

„Co říkáte o…“

„Máte pistoli?“

„Ne, toseví že ne. Co bych já dělal s pistolí? Řekl jste něco o Annii. Co…“

„Kde jste byl v noci desátého června, Grayi?“

„Nevím. Copak na tom záleží? Řekl jste…“

„Nehrajte si na němého, Grayi!“

„Na němého? Proč? Co se stalo desátého června?“

„Přece jste četl noviny, Grayi. Tak ven s tím!“

„Noviny? Jak bych já mohl…? Co je? Co mi tu naznačujete?“

„Byl jste večer desátého června někde venku?“

„Večer chodím zřídka ven. I ve dne se spíš zdržuju doma. Od té doby, co mi kyselina…“

„Kde jste byl desátého června?“ vyštěkl Meyer. „Kde jste byl tu noc, co byla zabita Annie Boonová?“

„Zabita!“ Gray zaúpěl. Vyskočil ze židle a otočil se k oběma mužům. „Zabita!“ Díval se na ně bez pohledu. „Zabita! Zabita!“

Kling držel revolver pohotově a mířil jím Grayovi na břicho. Meyer se podíval na Graye – na prázdný pohled očí v předčasně zestárlém obličeji.

„Zastrč tu bouchačku, Berte,“ řekl tiše. „Je slepý.“

16

Kartoun Hawes smyl hanbu v den, kdy zatkli Charlese Fettericka.

Sam Kaplowitz telefonoval v 8.27 večer. Zavolali k tomu Hawese.

„Detektiv Hawes,“ ozval se.

„Pane Hawesi, tady je Sam.“ Odmlčel se. „Kaplowitz.“

„Jak se máte, pane Kaplowitzi?“

„Dobře, děkuji. Našel jsem Charlese Fettericka.“

„Kde?“ zeptal se Hawes rychle.

„Pracuje v nějaký Simpsonově rytecký dílně. Je to v Rivera headu.“

„Víte to jistě?“

„Ano Podle toho, co mi pan Simpson řekl, chce ho vyhodit. Už asi dva týdny nebyl v práci.“

„Děkuju,“ řekl Hawes. „Pane Kaplowitzi, vydám se tam hned. Miliónové díky za zavolání.“

„Nestojí to za řeč. Rád pomůžu.“

Hawes zavěsil. Vyhledal si číslo Simpsonovy rytecké dílny a zavolal tam. Nikdo se neozval. Vypil šálek kávy a zkusil to v 9.10 znovu. Mluvil s mužem, který se představil jako Alec Simpson a sdělil mu, že Fetterick u něj dělá už šest měsíců. Až donedávna makal dobře. Ale pak najednou ani bé ani cé a do dílny nepřišel. Hawes pochopil, že Fetterickova nepřítomnost začala po Havillandově smrti, kdy byl Fetterick zraněn. Zeptal se Simpsona, má-li Fetterickovu adresu. Simpson měl dvě. Jednu, kde bydlel Fetterick dřív – u matky, v Bragin Street 312, Riverhead – a novější – Boxer Lane 127. Hawes si poznamenal číslo v Bragin Street, poděkoval Simpsonovi, vzal si z horní zásuvky revolver a přešel ke stolu, kde klepal na stroji Carella.

„Našel jsem Fettericka,“ řekl. „Chceš být při tom, až ho popadnu za límec?“

„Myslíš, že mě zastřelí?“ zeptal se Carella.

Hawes se usmál. „Šance by byla,“ řekl. „Nikdy nevíš, co je k užitku.“

Carella si zastrčil zajištěnou pistoli do zadní kapsy. „Tak pojďme.“ Do Riverheadu dojeli mlčky. Oba se tvářili, že jsou bohorovně klidní. Když dojeli na místo, bezeslova vystoupili a hledali Fetterickovo jméno na poštovních schránkách. Bydlel v bytě č. 2 A. Mlčky se vydali nahoru. Tentokrát Hawes vyndal zbraň dřív než Carella. Tentokrát jí Hawes odjistil dřív než Carella. Když došli ke dveřím bytu, Carella ustoupil stranou a Hawes se rozehnal ke kopnutí. Strefil se přímo do zámku a dveře povolily.

V bytě bylo mrtvé ticho. Z místa, kde na chodbě stáli, viděli lenošku a roh postele.

„Je pryč?“ zeptal se Hawes.

„Myslím,“ řekl Carella.

„Kryj mne.“

Hawes opatrně vstoupil do pokoje.

Za otevřenými dveřmi vyletěla ruka. Zahákla se kolem Hawesova krku a trhla jím dozadu. Hawes byl příliš překvapen, než aby praštil Fettericka do ramene. Měl jenom čas vykřiknout: „Uteč, Steve!“ a už cítil tlak tvrdého ústí automatické pistole na páteři.

„Pojď dovnitř, poldo!“ poručil Fetterick Carellovi. „Jestli utečeš, tak ti kamaráda zabiju.“

„Uteč, Steve,“ pobízel Hawes.

Garella vstoupil do pokoje.

„Zahoď tu bouchačku,“ přikázal mu Fetterick. „A ty taky. Rychle!“

Hawes pustil svou zbraň. „Střel, Steve,“ vyzval Carellu. „Zab ho!“

„Jestli se hneš, tak ho zastřelím,“ varoval Fetterick. „Zahoď tu pistoli.“

Carella hodil svou osmatřicítku na zem.

„Pojď dovnitř,“ poručil mu Fetterick.

Carella postoupil dál od dveří a Fetterick je kopnutím zavřel.

„Moc chytrý poldové,“ posmíval se. „Viděl jsem vás, hned jak jste zastavili dole. Chytrý poldové.“

„Co teď, Fettericku?“ zeptal se Carella.

„Jste kurvy!“ rozhorlil se Fetterick. „Kvůli vám, parchanti, jsem nemoh jít k doktorovi. Kulku mám pořád v sobě.“ Stál za Hawesem a hlaveň pistole mu tlačil do zad. Carella přešel pokojem. „Žádný brykule,“ upozornil je Fetterick. „Jeden polda už je po smrti. Nic se nestane, když dva přibudou.“

„Vzals to za špatný konec,“ začal Carella. „Mohl sis zachránit život.“

„Ale jakej život! Už jsem si ke kriminálu čuchnul, děkuju. Tentokrát jsem se rozhod, že buď vyrazím, nebo si sednu na křeslo. Jinak to nechci.“ Zaúpěl. Jak držel Hawesa pod krkem, rozbolelo ho zraněné rameno. „Kurvy! Ani k doktorovi nemůžu,“ opakoval.

„Kde máš matku, Fettericku?“

„Šla sehnat snídani. Vynechte ji ze hry.“

„Ukrývá zločince.“

„Nic neví.“

„Ví, že jsi zraněn.“

„Neví, že je to střelná rána. Jí nic nepřišijete. Jak jste na mě kápli? Shodil mě ten lak na autě?“

„Ano.“

„Musel jsem ho dát udělat. Myslel jsem, že to praskne. Neměl jsem na vybranou. A jak jste se dostali sem?“

„Neměl jsi hledat práci u rytce.“

„Je to moje povolání,“ namítl.

„Spíš snad zlodějna a loupeže, ne?“ pravil Hawes.

„Kuš!“ varoval Fetterick. Povolil trochu revolver a znovu přitlačil. Hawes cítil, jak se mu ústí zarývá do masa. Napnul se, aby vydržel bolest.

„Netaháte mě, doufám, kvůli Annii Boonové po novinách?“

„Udělal jsi to?“ zeptal se Carella.

„Ne. Mám alibi jako řemen. Tohle mi nepřišijete.“

„Proč tedy neodložíš tu pistoli jako hodný chlapeček?“ zeptal se Carella.

„Nač? Aby mi u soudu napařili doživotí? To by bylo něco! Vlezli jste si do rakve, hoši. A vy to víte, co?“

„Jsi přeci hlupák,“ řekl Hawes. „To bys nedokázal…“

Fetterick si uvolnil ruku a chtěl znovu zapíchnout pistoli do Hawesových zad. Tentokrát ale Hawes na tuto příležitost čekal. V okamžiku, kdy tlak na zádech povolil, bleskurychle uhnul a vší silou vrazil do ruky s pistolí; současně mu obě ruce vyletěly vzhůru a sevřely paži, která ho škrtila.

Revolver ve Fetterickově ruce práskl, ale to už se Fetterick obloukem vznášel přes Hawesova záda. Carella přiskočil. Hawes hodil Fettericka na zem jako pytel mouky. Sotva Fetterick dopadl, posadil se a chtěl namířit – Carella ho kopl. Kopl ho do paže, druhá rána vyšla naslepo a na Fettericka se vrhl Hawes; slabý metrák dopadl jako balvan. Hawes zkroutil Fetterickovi ruce a bušil do něj, až se Fetterick přestal vzpírat a zbraň mu vypadla z ruky. Ležel na podlaze a těžce dýchal.

„To byla klika,“ řekl Carella Hawesovi.

„Byl by nás klidně zastřelil,“ poznamenal Hawes.

„Jo. Poděkoval jsem ti vůbec?“

„Ne.“

„Díky,“ řekl Carella. „Pojď, odtáhneme ten balík dolů do auta.“

Charles Fetterick nezabil Annii Boonovou. Jeho alibi pro noc 10. června bylo pevné jako skála. Moc mu to stejně nepomohlo, protože Charlese Fettericka hledala policie už pro jednu vraždu. Nicméně – každému co jeho jest – Annii Boonovou Fetterick nezabil.

17

Napřed se ptali: „Kdo ji zabil?“

A teď se zas ptali trochu jinak. Teď se ptali: „Kdo byl zabit?“ Vyptávali se všude na děvče, které se jmenovalo Annie Boonová, a zjistili, že dívka toho jména měla mnoho podob. A jestliže chtěli vypátrat, kdo zabil Annii, museli napřed odhalit, která Annie byla zabita. Ta zrzečka jako rtuť? Intelektuální čtenářka a milovnice baletu? Dívka, co hrála kulečník? Rozvedená manželka? Milenka? Matka? Dcera? Dáma, která si jen občas připije? Notorička? Přítelkyně slepého hocha? Která z nich byla Annie? A která Annie byla zabita? Anebo se všechny tyto podoby slévaly v mnohotvárnou jednotu a vrah zabil někoho, kdo znamenal pro všechny muže přepestrý roh hojnosti?

Ne, vrah si vybral jednu Annii. A teď měl vrah určitý problém. A ten problém se jmenoval dopis.

Když se vrah postavil do dveří domu, který stál proti Anniině bydlišti, mohl pozorovat každého, kdo naproti vchází nebo vychází. Když Monika a paní Travailová odešly z bytu, vrah rychle přeběhl přes ulici a vyšel nahoru. Nebylo snadné otevřít si dveře bytu násilím. Nesměl se ozvat nečekaný zvuk, žádné rozštípnutí dřeva. Použil tedy jednoduchého dláta, které zastrčil mezi rám a dveře, a lehce vzpíral a vzpíral, až se dveře rozskočily. Vešel rovnou do pokoje Annie Boonové.

Tam vyházel knihy z polic, zpřevracel skříně, skoro zničil gramofon, rozházel postel, obrátil matrace – ale dopis nenašel.

Jako když se bytem valí smršť, vrah hledal, hledal, nenalézal, a rozzuřen neúspěchem ničil hodnoty stejně nesmyslně jako ve výčepu ten večer, kdy došlo k vraždě. Vrah převracel, pustošil a zuřil jako posedlý.

Dopis však zůstal skryt.

Vrah docílil pouze dvou věcí.

Jeho běsnění především znovu přivedlo do bytu policisty. Tentokrát si uvědomili, jakou důležitost musí dopis pro vraha mít. Tentokrát prohledávalo byt tucet detektivů. Pokaždé, když dva prohlídku místností skončili, nastoupila nová dvojice a začala prohledávat znovu.

Dopis našli na Anniině stole. Zastrčila jej i s obálkou do větší obálky, kde byla reklamní brožurka obchodního domu. Psaníčko, bezpečně uložené mezi stránkami knížky, uniklo vrahově pozornosti. Vrah totiž neměl dvanáct mužů, kteří by hledali, ani mu nikdo nevypsal zvláštní odměnu.

Dopis byl kraťoučký, a vrchol slohu zrovna nepředstavoval. Oznamoval jenom to, co měl oznámit. Napsán byl spěšně, ale ne ve vzteku. Mluvil o chladně promyšlené vraždě.

Stálo v něm:

Annie Boonová –

Už brzo –

dovíš se proč.

Ty už to víš. Budeš platit.

Brzo a rychle.

Zemřeš!

S podpisem se vrah neobtěžoval, a přesto podepsal naráz dva rozsudky smrti: rozsudek Annie Boonové a svůj vlastní.

To byla ta druhá věc, která se vrahovi podařila.

Na obálce bylo razítko z Mezinárodního letiště, 5. června v 8.00 ráno.

Ostatní už bylo snadné.

Každá žádost o registraci vozidla se píše na blanket. Útržek blanketu je zařazen v evidenčním oddělení motorových vozidel.

Kdo si nechá zaregistrovat automobil, vyplní tento útržek vlastní rukou a dolů se podepíše.

Na rubové straně útržku je žádost o řidičský průkaz. Také tento útržek je zařazen v evidenčním oddělení.

Podepsaný. Je podepsaný od chvíle, kdy člověk teprve žádá o řidičský průkaz. Stejné kupóny jsou zařazeny téměř v každém evidenčním oddělení motorových vozidel na území všech členských států Unie.

Celkem nedávno se do služební místnosti osmdesátého sedmého okresu vpotácel nadraný George a blekotal:

„Já bysem chtěl… škyt… chtěl bysem… mluvit s tím poldou, co má na starosti… škyt… ten případ, jak zabili tu kočičku… v kořalně.“

Hovořil s Meyerem Meyerem a Miscolo začal vtipkovat, že opilý je asi Meyerův otec – ale opilec Meyerovi něco sdělil: a možná to byl jen starý ožrala, ale možná mluvil pravdu: prohlásil, že slyšel v kořalně výstřely a rozbíjení skla, a pak že viděl, jak odtamtud někdo odjíždí. Jestliže opilec mluvil pravdu a jestli proti detektivům z osmdesátého sedmého okresu nestojí osud, aby jim nakopl do cesty řidiče bez průkazu v nezaregistrovaném autě, pak už má vrah svůj čas sečtený.

Na dopise, který přišel Annii Boonové, měli vrahův rukopis. A na registračních útržcích inspektorátu pro motorová vozidla tisíce a tisíce podpisů. Začalo se porovnávat.

Opilec George nelhal a osud nestál proti detektivům.

Paní Phelpsová se držela na rovné židli ve služební místnosti vskutku královsky. Protože bylo známo, že i když je Carella ženatý, ví jak na ženy, přenechali výslech jemu. Už prostě věděla, že je konec. Měla to napsáno v obličeji i v očích. Mohl ji vyslýchat každý. Mohl ji vyslýchat první chlap z ulice.

„Paní Phelpsová,“ oslovil ji Carella, „odletěla jste na Floridu pátého, je to tak?“

„Ano,“ odpověděla paní Phelpsová.

„Než jste nastoupila do letadla, odeslala jste tento dopis z Mezinárodního letiště?“ Ukázal jí dopis v modré obálce.

„Ano,“ přisvědčila paní Phelpsová.

„Měla jste v úmyslu zabít Annii Boonovou, ještě než jste vstoupila do letadla?“

„Ano,“ řekla paní Phelpsová.

„Zavraždila jste Annii Boonovou v noci 10. června, paní Phelpsová?“

Paní Phelpsová neodpověděla.

„Zavraždila jste ji?“

„Ano.“

„Chcete nám to vylíčit?“

„Proč?“ zeptala se unaveně.

„Rádi bychom to slyšeli.“

„Jděte k čertu,“ řekla. „Zabila jsem couru, která mi ukradla manžela. Zabila jsem Franklinovu milenku. Víc vám nemusím vysvětlovat.“

„Zabila jste mnohem víc než milenku,“ opravil ji Carella. „Zabila jste ženu. Možná, že tomu neporozumíte, paní Phelpsová, ale zabila jste mnoho žen, celou řadu.“

„Zabila jsem jen jednu,“ namítla. „Milenku svého muže. Jedině za tou jsem se vypravila a tu jedinou jsem zabila.“

Upřeně se na Carellu dívala.

„Nechcete nám to vylíčit?“ zeptal se.

A paní Phelpsová znovu řekla: „Jděte s tím k čertu.“

V novinách se o vraždě psalo jako o „zločinu z vášně“.

Prokurátor u soudu dokazoval, jak paní Phelpsová ďábelsky chladnokrevně připravovanou vraždu provedla. Paní Phelpsová u soudu vyprávěla, že nápad zavraždit Annii dostala současně s myšlenkou, že si vyjede na dovolenou na Floridu, a vysvětlila, jak oba nápady spojila a propracovala do konečného plánu. Pátého června odletěla do Miami. Nemohla si odpustit neposlat z letiště zprávu, dopis, který vedl nakonec k jejímu odhalení.

Plán měla jednoduchý. Už když letěla do Miami poprvé, měla v kabelce letenky na další dvě cesty – jednu pro let z Miami zpět na jméno Frieda Nelsonová; druhá byla pro novou cestu do Miami pod jménem June Arbuthnotová.

Desátého června se pořádal v hotelu Shalimar koktejlový večírek. S tou šťastnou náhodou paní Phelpsonová ani nepočítala. Původně chtěla svůj plán provést bez jakéhokoli krycího manévru; předpokládala, že už sama její přítomnost v Miami Beach v době vraždy ji automaticky zprostí podezření. Když se naskytl večírek, využila jej. Jakmile zábava začala, objevila se v jasně červených šatech. Brzy se ale vykradla, odjela taxíkem do města na letiště, kde jako Frieda Nelsonová nastoupila v 16.30 do letadla, mířícího na sever. Na Mezinárodním letišti přistálo letadlo ve 22.15.

Paní Phelpsová se odebrala k vozu, který před pěti dny nechala na parkovišti. Odjela do kořalny, zastřelila Annii pětadvacítkou, kterou před čtrnácti dny načerno koupila v zastavárně, a potom zpustošila manželovy zásoby v krámě, aby tím víc zmátla stopu.

Za čtyřicet minut po provedené vraždě byla zpátky na letišti. V 0.30 nastoupila na palubu jako June Arbuthnotová k letu do Miami. Počasí během celé cesty bylo dobré, takže v Miami přistála ve čtyři hodiny ráno. Vzala si drožku, která ji odvezla na pobřeží, a před snídaní byla opět v hotelu.

Přestože se přiznala, označil ji žalobce před soudem jako chladnokrevnou a svévolnou vražedkyni.

Paní Phelpsová u soudu zarytě odmítala prozradit jméno či adresu vetešníka, u něhož koupila vražednou zbraň.

Přestože se žalobce hřímavým hlasem dožadoval trestu smrti, byla paní Marna Franklin Phelpsová odsouzena k doživotnímu žaláři.

Detektivové z osmdesátého sedmého okresu se vraceli od soudu, kde byli svědčit.

Srpen, vedro, hoši jeli v policejním sedanu jen v košilích; Meyer seděl vpředu vedle Klinga, Klíng řídil, Carella a Hawes byli vzadu.

„Jestlipak víte, kdo tohle rozlousknul?“ zeptal se Meyer. „Myslíte, že jsme to byli my?“

„Kartoun Hawes,“ prohlásil Kling a usmál se do zpětného zrcátka.

Hawes jeho úsměv zachytil a splatil ho úšklebkem. „To určitě.“

„Kdepak my,“ vysvětloval Meyer. „Paní Phelpsová se shodila sama. Až na tu malou pomoc. Pomohl jí ten ochlasta George. George je hrdina týhle hry.“

Carella byl nezvykle zamlklý. Kling odtrhl zrak od hustého dopravního ruchu na rozpálených ulicích a mrkl znovu do zrcátka.

„Co je, Steve?“ zeptal se.

„Hm?“ vytrhl se Carella. „Ale nic.“

„Myslí na svou ženu,“ řekl Meyer. „Mužským to otřese, když si uvědomí, že taky manželky můžou vraždit.“

Carella se usmál: „Máš trochu pravdu.“

„Bojíš se, že by Teddy vzala na někoho revolver?“ otázal se Kling. „To snad abych se neženil, co?“

„Ale ne, to není ono. Myslel jsem na to, co mi řekla paní Phelpsová. Povídala: Zabila jsem jen jedinou ženu. Sakra, možná, že nezabila žádnou.“

„Tohle ale prokurátor neříkal,“ ozval se Hawes.

„Ne. Ale je možné, že ve skutečnosti vraždil někdo jiný. Ve skutečnosti. Možná, že to byl někdo jiný, kdo vzal Annii Boonové život, a tím vlastně zničil i život paní Phelpsové. Třeba je někdo zabil obě.“

„Kdo, Steve?“ optal se Kling.

„Franklin Phelps,“ řekl Carella. „Jestliže je George hrdina tohoto dramatu, Phelps je v něm možná padouch. Vlk mezi ovcemi.“

„Trochu ti to porovnání kulhá,“ poznamenal Hawes.

Pak se rozhostilo ticho.

Muži vdechovali horký letní vzduch. Auto se pomalu šinulo městem k jejich okresu a služební místnosti.