Ed McBain

Šilhavý medvídek

1.

Zákonná ustanovení státu Florida, týkající se trestného činu vloupání, nerozlišují, zda k němu dojde ve dne či v noci. Vloupáte–li se někam, výši trestu neovlivní doba, kdy jste to provedli. Záleží na tom, zda jste při tom ozbrojení a jestli jste někoho napadli – v takovém případě se jedná o vloupání prvního stupně a mohou vás zavřít na doživotí. Jestliže objekt, kam jste se vloupali, slouží jako obydlí nebo pokud se uvnitř v době vloupání zdržovala nějaká osoba, nu, to je druhý stupeň, a za ten můžete schytat patnáct let.

Warren měl v úmyslu se vloupat za bílého dne – pokud ovšem odtamtud ta ženská vůbec někdy odejde – a nebyl ozbrojen, přestože povolení nosit zbraň měl. Hodlal se vloupat do kondominia, tedy do domu, který slouží jako obydlí, a kdyby ho chytili, může dostat i patnáct let. Ve státě Florida totiž platí, že vstoupíte–li potají do budovy či motorového vozidla bez souhlasu jeho majitele nebo obyvatele, považuje se za prokázané, že jste tam vstoupil s úmyslem páchat trestnou činnost.

Ale on se tam stejně musí dostat.

Kdyby už jen sebou hodila a šla si po svých.

Zapnul autorádio.

Podal jsem žalobu u caluské pobočky federálního soudu pro Střední Floridu s žádostí o vydání předběžného opatření. Soudce Anthony Santos podepsal opatření s omezenou časovou platností a stanovil první slyšení na dvanáctého září. Nějaký federální úředník potom doručil Brettovi a Ettě Tolandovým, majitelům firmy Toyland a Toyland, příslušné dokumenty s příkazem, aby se ke slyšení dostavili. A teď tedy nastalo úterý, dvanáctého, bylo devět hodin ráno a v Caluse ve státě Florida bylo horko na padnutí.

Ze všeho nejdřív se mě Santos zeptal: „Jak se cítíte, Matthew?“

Přál bych si, aby se mě už lidi přestali pořád vyptávat, jak se cítím.

Nebo jaké to bylo.

Bylo to, jako když po výpadku proudu najednou zazáří všechna světla. V jednu chvíli se pode mnou zjevila totální temnota, zatímco nad hlavou mi zuřila elektrická bouře s nekonečným sledem míhajících se blesků, provázených ohavným rachotem modrého hřmění. Stál jsem v hluboké černé studni, která se pozvolna plnila olejnatou černou vodou; neúprosně mi stoupala k pasu, hrudi a nakonec až ke krku. Byl jsem připoután řetězy ke stěně té nezměrně hluboké jámy, zatímco nade mnou práskaly blesky a hromy a ta smrdutá voda se pomaloučku plížila k mým ústům a nozdrám. Najednou třískl blesk, následovaný dunivým zahřměním, tak blízko, až se zdálo, že sjel přímo do studny a rozechvěl její kamenné stěny; hlava se mi div nerozskočila příšerným hlukem, oči mi zalila oslepující záře a…

Mocným skokem jsem vyrazil ze studny.

Takové to bylo.

Možná že kdybyste se po pěti měsících probrali z bezvědomí, cítili byste to jinak.

„Je mi dobře, Vaše Ctihodnosti,“ odvětil jsem.

„Jsou obě strany připravené?“ zeptal se Santos.

„Matthew Hope, zastupující žalobkyni Elaine Comminsovou.“

„Sidney Brackett, zástupce žalované strany, společnosti Toyland a Toyland.“

Brackett byl v Caluse nejlepším právnickým expertem na autorská práva a obchodní značky; proslavil se úspěšnou obhajobou v procesu, vedeném proti společnosti Opal Oranges pro porušení smlouvy. Já jsem byl v Caluse nejslavnější osobou pro všechna roční období; proslavilo mě, že mě už dvakrát postřelili – jednou do ramene a jednou do hrudi. Loni v dubnu. Teď už jsem v pořádku. Vážně. Jsem v pohodě, zatracená práce!

„Obdržel jsem žalobu a prohlášení obou stran i s právními rozklady,“ prohlásil Santos. „Proto se domnívám, že se obejdeme bez zdlouhavých úvodních proslovů. Doufám, že jste svým klientům vysvětlili…“

„Ano, Vaše Ctihodnosti…“

„Ano, Vaše…“

„… že účelem tohoto slyšení je rozhodnout, zda společnosti Toyland a Toyland – dále uváděné již jenom jako Toyland – by mělo být zabráněno v další výrobě, distribuci a prodeji medvídka, kterého nazvali šilhavý medvídek Gladys, o němž slečna Comminsová tvrdí, že je jeho tvůrkyní, a tudíž majitelkou autorských práv i obchodní značky. Je na vás, slečno Comminsová, abyste prokázala, že opravdu jste majitelkou copyrightu i obchodní značky, pokud jde o tohoto medvídka, kterého jste vy nazvala Gladly, a – z hlediska prvního bodu obžaloby – abyste dále prokázala, že součásti této hračky byly vyráběny v rozporu se zákonem. Pokud jde o bod druhý a třetí, je na vás, abyste doložila, že došlo ke zneužití obchodní značky a napodobení chráněného průmyslového vzoru. Rozuměli tomu všichni?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti, to všechno jsem své klientce vysvětlil.“

„A já mým klientům také, Vaše Ctihodnosti.“

„Jsem si jist, že vám váš právní poradce taktéž vysvětlil,“ pokračoval Santos, „že nelze získat copyright na pouhý nápad. Ochrana se vztahuje jenom na realizaci takového nápadu. Například nestačí dokázat, že žalobce i odpůrce využili nápadu vytvořit šilhavého medvídka, který musí k napravení zraku nosit brýle. Má–li se prokázat, že došlo k porušení copyrightu, musí být zřejmé, že byla napodobena realizace této myšlenky. Podstata porušení copyrightu netkví v tom, že obžalovaný převzal všeobecnou ideu nebo téma výtvoru žalobce, ale v tom, že napodobil konkrétní způsob, jímž žalobce tuto ideu ztvárnil v díle, chráněném autorským právem.

Podobně i při prokazování zneužití obchodní značky a napodobení průmyslového vzoru musí být jasné, že použitím podobného názvu výrobku a podobného designu mohou být zákazníci uvedeni v omyl. Design lze chránit průmyslovým vzorem jen tehdy, je–li velmi výrazný a specifický pro daný výrobek, nebo pokud v očích zákazníků nabyl vedlejšího smyslu. Je tohle všechno jasné?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„A rozumíte i tomu, že trvalé opatření lze učinit až po rozhodnutí soudu o skutkové podstatě?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Ano, Vaše…“

„Ještě než budeme pokračovat, měl bych zde uvést, že soud si plně uvědomuje naléhavost případu. Vánoce jsou takříkajíc za dveřmi, pokud jde o to, dostat jednoho z těchto medvídků do obchodů – ať už ve sporu zvítězí kterákoli strana. Současně však upozorňuji, právě proto, že mám na paměti naléhavost obchodních důvodů, jež pociťují obě strany, že soud nemá v úmyslu nechat se nutit k ukvapenému rozhodnutí.“

Na protější straně soudní síně u stolu obhajoby seděl se svými klienty Sidney Brackett a tvářil se bezvýrazně. Nebo znuděně. Nebo obojí. Byl to podsaditý baculínek, podobající se ke své smůle Newtu Gingrichovi, a po obou bocích mu seděly dvě nejpřitažlivější osoby na této planetě. Pan a paní Tolandovi, obvinění z krádeže medvídka.

„Měl bych dále připomenout, že procedurální pravidla při slyšení jsou táž, jaká aplikujeme při soudním procesu,“ pokračoval Santos. „Tady sice nemáme porotu, ale jinak je všechno stejné. Žalující strana předloží svoji…“

Napadlo mě, že tohle už přece zná úplně každý, přinejmenším ty aspekty, které se blíží postupům v trestním právu. Za posledních dvaadvacet let, šest měsíců, tři týdny a dvanáct dnů už každý určitě aspoň jednou sledoval nějaký ten Simpsonův případ a vyzná se ve všech procedurách lip než já sám. Také jsem si říkal, jaká je škoda, že u toho nebude porota, protože pak by si určitě spousta řadových občanů, kteří se v právu vůbec nevyznají, povšimla všech mých chyb a mohli by mi psát dopisy o tom, jaký jsem nemožný advokát. Vyloženě zbožňuju, když mi někdo píše, jak mě nachytal na švestkách! Popravdě řečeno, i ve chvíli, kdy jsem se probudil v nemocnici u Samaritánů, na mě čekala hromádka dopisů od cizích lidí, podle nichž jsem se o to, že mě postřelili, tak či onak přičinil i já sám. Také mi dávali najevo, že budu asi pěkná troska, protože jsem se neprohrál z komatu tak rychle, jak očekávali. Je fakt, že bych byl rád vyskočil na nohy už po prvních deseti minutách, ale jaksi mi v tom zabránily jisté zdravotní komplikace. Vlastně bych byl mnohem radši, kdyby mě žádné komplikace nepostihly. A ještě lip – nejradši ze všeho bych byl, kdyby mě nikdo nepostřelil. Zkuste si sami nechat po sobě střílet a já pak napíšu vám a budu se divit, jak to, že se z toho pitomýho komatu nechcete probudit.

Také mě pořád někdo upozorňuje, že od té doby, co jsem se probral, jsem tak trochu mrzout.

„… přímý výslech každého ze svědků,“ vykládal Santos, „následovaný křížovým výslechem obhajoby. Potom dostane žaloba příležitost k doplňujícím otázkám a obhájce může provést doplňující křížový výslech. Poté, co žalobce skončí s prezentací své verze případu, povolá své svědky obhajoba a opět proběhnou výslechy podle týchž pravidel. Má–li některá ze zúčastněných stran nějaké dotazy, prosím, abyste je přednesli hned. Přeji si, aby bylo každému naprosto jasné, jak budeme postupovat.“

Nikdo žádné otázky neměl.

„V tom případě, pane Hope,“ oslovil mě Santos, „je–li váš první svědek připraven, můžeme začít.“

Tak už si pospěš a koukej vypadnout, pomyslel si Warren.

Obyčejně jezdil v otlučeném šedivém fordu, což, s ohledem na jeho povolání, byl ten nejlepší vůz, pokud nechtěl, aby každý občan ve státě Florida okamžitě pochopil, o co mu jde. Potíž byla v tom, že ona ten vůz znala. Dokonce v něm už seděla víckrát, než si dokázal vzpomenout, takže by dost dobře nešlo, aby zaparkoval v ulici před jejím domem, aniž by ho okamžitě zpozorovala. Černoch v omláceném šedém fordu – kdo jiný by to mohl být než starej parťák Warren Chambers?

A tak teď čekal na rohu ve vypůjčeném červeném subaru s promáčklým levým předním blatníkem; choulil se ve stínu vzrostlého banánovníku, který odhazoval na kapotu listy, jako když holubi pouštějí trus. Ze svého místa viděl na výjezd z parkoviště u jejího domu. Znal její auto. Všimne si jí hned, jak vyjede ven. Jestli vyjede.

Kolem hlavy mu zabzučela moucha.

Je to otrava, sedět tady s otevřenými okny.

Nesnáší Floridu a ty zdejší zatracený breberky.

Nespouštěl oči z výjezdu. Na bližší straně parkoviště byla na betonu namalovaná velká bílá šipka, ukazující dovnitř. Stejná šipka na opačné straně ukazovala ven. Tak už pojeď, pomyslel si. Máš tu i šipku, abys trefila, tak do toho.

Pohlédl na hodinky.

Devět, třicet sedm.

Mohla by si pospíšit, pomyslel si.

Elaine Comminsová, či Lainie – tomuto oslovení dávala přednost – měla třiatřicet let, byla vysoká, štíhlá a nenucená jako rodilá Floriďanka, avšak přistěhovala se sem teprve před pěti lety z Alabamy a ještě pořád hovořila s výrazným jižanským přízvukem. Na ranní slyšení přišla v dlouhé, skládané hedvábné sukni a bavlněném puloveru, který jí sahal až k bokům. Neměla punčocháče ani punčochy, jen dohněda opálené nohy a na nich střevíce s nízkými podpatky a mřížovanou špičkou. Na růžovém pravém prsteníčku měla stejný zlatý prsten jako tehdy, když mě poprvé navštívila v mé kanceláři. Tenkrát mi vysvětlila, že je to viktoriánský pečetní prsten. Měl tvar srdce a obroučka byla zdobená kvítky. Zlatý prstýnek a nažloutlá barva oděvu dobře doplňovaly její dlouhé, pískově žluté vlasy, které nosila stažené dozadu, svázané do ohonu stuhou stejné barvy jako její zelené oči. Ty oči vypadaly bystře, inteligentně a – nu, nechci o ní mluvit nehezky, ale jen v zájmu přesnosti – trošičku šilhala. Ale nijak hrozně. Chci říci, nebylo to tak, že se některé z jejich očí stáčelo dovnitř, směrem k nosu. Přesto však šilhala, protože zatímco se na vás dívala levým okem, pravé oko hledělo směrem ven. Tahle vada byla z hlediska obžaloby důležitou výhodou – vlastně jsem doufal, že nám pomůže vyhrát – avšak současně jejímu vzhledu zvláštním způsobem dodávala na zranitelnosti a výrazné sexuální přitažlivosti. Položila ruku na Bibli, kterou jí podal soudní úředník, a odpřísáhla, že bude mluvit pravdu, jenom pravdu a nic než pravdu, k tomu jí dopomáhej Bůh.

„Můžete nám povědět, jak se jmenujete?“ začal jsem.

„Elaine Comminsová.“

Hlas mírný jako horký vánek nad řekou Tennessee, doširoka rozevřené, netrpělivé oči ve tváři pozlacené sluncem, levým okem hleděla přímo na mě a pravým zabloudila někam k americké vlajce v rohu za soudcovskou stolicí. Rudé, plné rty mírně rozevřené, jako kdyby bez dechu očekávala moji další otázku.

„A kde bydlíte, prosím?“

„Severní jabloňová 1312.“

„Na této adrese také vykonáváte své povolání?“

„Ano. Pracuji doma, v malém ateliéru.“

„Jak se jmenuje vaše firma?“

„Just Kidding.“

„A v jakém oboru podnikáte, slečno Comminsová?“

„Navrhuji hračky.“

„Jak dlouho už se věnujete této činnosti?“

„Už deset let, od doby, kdy jsem absolvovala školu designu na Rhode Islandu.“

„Takže již deset let navrhujete hračky pro děti.“

„Ano.“

„A po celých těchto deset let jste měla svůj vlastní podnik?“

„Ne, v minulosti jsem pracovala pro různé zaměstnavatele.“

„Pracovala jste také u společnosti Toyland, která stojí před tímto soudem jako obžalovaná strana?“

„Ano.“

„V jaké funkci?“

„Pracovala jsem v jejich návrhářském týmu.“

„Navrhovala jste hračky?“

„Ano. Hračky pro děti.“

„Vytvořila jste v době, kdy jste byla zaměstnaná u firmy Toyland, design hračky zvané Gladly, šilhavý medvídek?“

„Ovšemže ne!“

„A kdy jste tedy vytvořila tohoto medvídka?“

„Letos v dubnu.“

„A kdy jste odešla z Toylandu?“

„Letos v lednu.“

Přistoupil jsem ke stolu, určenému pro žalující stranu, a vzal jsem odtud jednoho ze dvou na první pohled stejných medvídků. Ten, s kterým jsem se vrátil na stanoviště svědků, byl asi devatenáct palců dlouhý. Ten druhý, který zůstal na stole, měl o palec méně. Oba byli vyrobeni z mohérové vlny. Oba měli na krku zavěšené brýle na zlatém řetízku.

„Vaše Ctihodnosti,“ prohlásil jsem, „předkládáme tuto hračku jako doličný předmět obžaloby číslo jedna.“

„Je to zaznamenáno.“

„Slečno Comminsová,“ řekl jsem, „poznáváte tento předmět?“

„Ano.“

„Co to je?“

„Je to vycpaná hračka, které jsem dala jméno Gladly, šilhavý medvídek. Jsem vlastníkem copyrightu i obchodní značky.“

„Vaše Ctihodnosti, žádáme, aby tento medvídek byl považován za důkazní materiál.“

„Nějaké námitky?“

„Žádné,“ odvětil Brackett. „Ovšem my tvrdíme, že toho medvídka nenavrhla slečna Comminsová.“

„To je zaznamenáno.“

„Slečno Comminsová, design této hračky byl váš původní nápad?“

„Ano.“

„A pokud vy víte, existovala předtím, než jste vytvořila tento design, někde ve světě jiná hračka, nazvaná Gladly, šilhavý medvídek?“

„Pokud vím, neexistovala a neexistuje.“

„Dala jste si název Gladly, šilhavý medvídek zaregistrovat jako ochrannou známku?“

„Ano.“

„Vaše Ctihodnosti, smíme předložit tento dokument jako doličný předmět obžaloby číslo dvě?“

„Budiž zaznamenáno.“

„Slečno Comminsová, ukážu vám tento dokument a ptám se: můžete jej identifikovat?“

„Je to originál potvrzení o registraci ochranné známky pro Gladly.“

„Máte samozřejmě na mysli medvídka Gladly.“

„Mám na mysli šilhavého medvídka Gladly. Ty šilhající oči patří ke specifickým rysům designu. Stejně jako brýle, které mu napravují šilhání. Obojí je nedílnou součástí průmyslového vzoru.“

„Vaše Ctihodnosti, navrhuji přiřazení tohoto certifikátu k důkaznímu materiálu.“

„Námitky?“

„Žádné.“

„Vaše Ctihodnosti, můžeme předložit také tento dokument?“

„Zaznamenejte ho jako doličný předmět obžaloby číslo tři.“

„Slečno Comminsová, ukážu vám další listinu. Můžete mi říci, co to je?“

„Ano. Je to originál potvrzení o registraci autorských práv na design Gladly.“

„Součástí registrace copyrightu jsou i nějaké nákresy?“

„Ano.“

„A na těch nákresech je přesně znázorněn vzhled vašeho medvídka?“

„A také jeho brýlí.“

„Vaše Ctihodnosti, předkládám certifikát o registraci copyrightu s přiloženými nákresy jako důkaz.“

„Námitky?“

„Žádné.“

„Slečno Comminsová,“ pokračoval jsem, „jak byste nám popsala Gladly?“

„Je to šilhavý medvídek s velkýma ušima, přihlouplým úsměvem a s brýlemi, které mu lze nasadit.“

„Všechny tyto prvky jsou vaším původním nápadem?“

„Ano.“

„Nu, a neexistuje snad nikde na světě jiný medvídek s velkýma ušima?“

„Existuje, ale ne s takovýma, jaké má Gladly.“

„A s přihlouplým úsměvem?“

„Ach, bože, to víte, že je spousta takových, co se přihlouple usmívají!“ Při těchto slovech sama předvedla imitaci přihlouplého úsměvu, což i u Santose vyvolalo trochu připitomělé pousmání. „Ale ne tak jako Gladly.“

„Existuje ve světě jiný medvídek s šilhavýma očima?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Znamená to, že šilhání, popsané v registraci copyrightu, je jedinečným rysem Gladly?“

„Ano.“

„A jeho chráněný název je také jedinečný?“

„Ano.“

„A co brýle? Neexistují snad jiní medvídci s brýlemi?“

„Ne s takovými brýlemi.“

„Co je na těchto brýlích tak zvláštního?“

„Odstraňují šilhání.“

„A jiné takové brýle u žádného medvídka na světě neexistují?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Kdy vás tahle myšlenka poprvé napadla?“

Konečně se objevila.

Čí spíše, objevilo se její auto, ošuntělý zelený chevrolet, ne nepodobný Warrenovu fordu v barvě zašlé šedi; nevýrazný, nenápadný, sunul se ven z parkoviště opatrně jako žralok. Rozhlédla se na obě strany, potom odbočila doprava a ujížděla nahoru podél bloku. Warren počkal, dokud mu chevrolet nezmizel z očí. Zkontroloval čas. Za deset minut deset.

Dám jí ještě pět minut, rozhodl se.

Pro jistotu; kdyby si něco zapomněla a vrátila se pro to.

Podle Lainie Comminsové jsou v Caluse slepé uličky, kde si člověk připadá, jako by vkročil do prostoru mimo čas. V jedné z takových uliček stojí i její dům s přistavěným ateliérem. Takhle musela vypadat Calusa – vlastně celá Florida – ve čtyřicátých a padesátých letech.

Já jsem Calusu nikdy nepovažoval za tropický ráj. Dokonce i na jaře, kdy je všechno v květu, tu nikde nenajdete tak svěží, bujný příval barev jako v Karibiku. Abych pravdu řekl, Calusa je obvykle spíš hnědá než zelená, jako by trávu i listí stromů a keřů stále pokrýval tenký poprašek. Dokonce i buganvílie a ibišky jaksi pokulhávají co do bohatosti barev v porovnání s výstřední krásou týchž rostlin v podmínkách tropického klimatu.

Ale v dubnu…

Právě tehdy Lainie poprvé napadla ta myšlenka s Gladly; shodou okolností to bylo v době, kdy jsem já ležel jako lazar na jednotce intenzívní péče v nemocnici U dobrých samaritánů v bezvědomí hlubokém, jako… ale to je jiná historie.

Tak tedy, vypráví Lainie, v dubnu její ulice připomíná džungli, kde někdo vybudoval asfaltovou silnici a pak ji nechal zpustnout. Vjezd do Severní jabloňové – mimochodem, žádná Jižní jabloňová neexistuje – se nachází jednu a půl míle od pevninské strany mostu na Whisper Key. U vjezdu do uličky je tabule s nápisem SLEPÁ ULICE, zcela právem, protože Severní jabloňová se táhne jen podél dvou bloků, pak přechází v oválný objezd a míří zase zpátky, do protisměru.

Ty dva krátké bloky tvoří dvanáct domků se šindelovými střechami a okny, složenými z mnoha malých tabulek, jaká bývala všude v Caluse k vidění za starých dobrých časů, než se město stalo vyhledávaným cílem turistů ze Středozápadu a Kanady. Domy jsou prakticky neviditelné za hustým porostem palem a trpasličích palem a neproniknutelnou záplavou červených buganvílií, fialových buganvílií a bílých buganvílií. Také jsou zde zanedbané pepřovníky, obrostlé huňatým mechem, růžové oleandry, zlaté allamandy, závěsy levandulových lantanových kvítků, rezavě zbarvené paznehtníky, žluté, růžové a červené ibišky, callistemony s dlouhými rudými květy a tu a tam se objeví i nejnádhernější skvost, jaký je v caluské flóře k vidění – strelicie se zářivými, oranžovofialovými korunkami květů.

Lidé o té ulici říkají: „Tohle je Florida, jak má být.“

Myslí tím, že je to zchátralé, zarostlé, divoké, zapáchající, skryté a poněkud tajemné, tiché místo. Člověk by čekal, že se zpod keřů každou chvíli na silnici vyplíží aligátor. Nebo že se tu objeví polonazí Indiáni z kmene Calusa. Ale uvidíte tu jenom mladé, opálené milovníky slunce – pravda, i ti bývají polonazí – jichž tu v každém domku bydlí tak šest sedm. Živí se činnostmi, jež jim umožňují trávit většinu pracovních dnů venku a každý víkend na pláži. V oněch dvou blocích, z nichž sestává Severní jabloňová ulice, najdete víc zahradníků, čističů bazénů, fasádníků, umývačů oken, sadařů, cestářů, plavčíků a zaměstnanců přístavišť, než jich žije v celém státě Nebraska.

Nejméně ve třech domech bydlí jedinci s uměleckými sklony, což ovšem není na Floridě nijak neobvyklé a v Caluse už vůbec ne. Calusa si osobuje nárok na přídomek Athény jihovýchodní Floridy. Můj partner Frank – původem rodilý Newyorčan – na to přízvisko vždycky reaguje pohrdavým posměchem. Čtyři obyvatelé Severní jabloňové se považují za malíře. Další o sobě tvrdí, že je sochař. A ten šestý si říká spisovatel. Lainie Comminsová je v té ulici jedinou opravdovou profesionálkou. Koneckonců, je odborně vzdělána jako designérka a za sebou má už spoustu práce, i když žádná z hraček či loutek – v jednom případě se jednalo i o hru – nenaplnila původní očekávání jejích zaměstnavatelů.

Na stěnách jejího ateliéru visí hračky, skutečné tovární výrobky, které sama navrhla – nejprve pro společnost Toyworks ve městě Providence, kde pracovala první rok po škole, později pro firmu Kid Stuff v Birminghamu ve státě Alabama, nedaleko jejího rodiště, a nakonec i pro Toyland a Toyland tady v Caluse, kde strávila tři roky, než se nakonec letos v lednu rozhodla udělat se pro sebe.

Nápad s medvídkem jménem Gladly dostala někdy v dubnu, už si nevzpomíná na přesné datum; to zde, před soudem poctivě přiznává. Okna ateliéru, kde pracuje, jsou natolik zastíněná venkovní vegetací, že je tam tma i ve dne. Má nad pracovním stolem velikánskou zářivku; pod ní si kreslí náčrtky svých nápadů, rozvíjí je a zdokonaluje. Při práci nosí brýle. Vlastně je nosí úplně pořád, jenom zde, v soudní síni si je nenasadila, protože tady Matthew si přál poskytnout soudci Santosovi možnost zaznamenat její vychýlené pravé oko a uvědomit si spojitost mezi Lainie a medvídkem, kterého vytvořila. Ten strabismus – jak se odborně nazývá její zraková vada – se u ní poprvé projevil ve třech letech. Nebo alespoň tehdy si její matka poprvé všimla, že má pravé oko mírně vystředěné. Brýle nepomohly. Ani dvě operace, jejichž účelem bylo zkrátit příslušný sval, nepřinesly žádoucí efekt. Pravé oko se i nadále vychylovalo. (Když bylo Lainie šestnáct let, svěřila se matka jedné přítelkyni, že její dcera má „vychýlené oko“, ale o strabismu nehovořila). Lainie nyní soudu vysvětluje všechno ohledně své vady, přidá zdarma i výklad o tom, že slovo strabismus je odvozeno od řeckého výrazu strabos, což znamená „šilhavý“ – a jsme u toho. Přece jenom šilhá; je to tak!

Nápad s Gladly se zjevil jako blesk z čistého nebe.

Pracovala od časného rána na modelu hasičské stříkačky s dívčí figurkou u volantu a několika dalšími panenkami s vlajícími vlásky, rudými jako sama stříkačka, rozsazenými po stranách. Pro každou z těch jemně utvářených panenek si vyrobila samostatný voskový model a schválně je umístila na ten machistický vůz, který sestrojila z drátů a dřeva. Přistihla se, že si při práci brouká; kupodivu…

Právě takhle někdy člověka napadne nová věc, vysvětluje soudu.

… si pobrukovala a potom i doopravdy začala zpívat starou písničku, kterou se naučila jako malá holka ve Winfieldu v Alabamě od učitelky jménem Helen Lattimerová.

Zřel mladík vnímavý

pod horou temnou

rej dívek mlhavý

v Gladly, tam jednou

… a najednou ji napadla dětinská alternativa: namísto rej dívek míhavý v Gladly, tam jednou – medvídek šilhavý Gladly má jméno.

Odstrčila stříkačku stranou, otevřela skicák a začala kreslit; nejdřív hlavu nakloněnou na stranu, potom přidala šilhavá očka a praštěný úsměv pod černým, trojúhelníkovým čumáčkem…

Tadyhle soudu předkládá původní skicu:

„Rád bych připojil nákres slečny Comminsové k důkazním materiálům, Vaše Ctihodnosti.“

„Nějaké námitky?“

„Ne.“

Toho večera nakreslila Lainie asi dvacet medvídků, od okamžiku inspirace pracovala horečně až do jedné hodiny ráno. Usnula úplně vyčerpaná, ale spokojená, a spala až do chvíle, kdy se probudila uprostřed noci s pálením v očích a musela zajít do koupelny a nakapat si do očí vizin. Vzpomněla si při té příležitosti, jak byla zničená, když jí oční lékař v Birminghamu sdělil, že ani druhá operace její stav nijak nezlepšila. Stála v koupelně s kapátkem v ruce, a tu ji napadlo: Já Gladly to šilhání napravím! Rozběhla se znovu do ateliéru, nasadila si brýle a začala kreslit Gladly s brýlemi.

„Navrhuji připojit k důkazům dalších osmnáct nákresů, Vaše Ctihodnosti.“

„Námitky?“

„Žádné.“

„Bude vám vyhovovat, když je všechny zapíšeme jako jedinou položku důkazního materiálu, pane Hope?“

„Jak je soudu libo.“

„Je to pátý doličný předmět obžaloby,“ upřesnil Santos.

„Jestli jsem tomu správně porozuměl,“ řekl jsem, „když se Gladly nasadí brýle, takže jí zakryjí obě oči…“

„Ano.“

„… pak její oči vypadají úplně normálně.“

„Ano. Když se na ni díváte zepředu, vidíte oči skrz brýle…“

„Mohla byste nám to ukázat, prosím?“ požádal jsem a podal jsem jí prototyp medvídka s brýlemi, zavěšenými kolem krku na řetízku. Zatímco nás Gladly oblažovala svým skleněným šilhavým pohledem a připitomělým úsměvem, Lainie vzala brýle, posadila je medvídkovi na nos a zahákla mu je za uši. Okamžitě, jakoby kouzlem, se původně šilhavé oči zdály být úplně v pořádku.

„Nasadíte jí brýle,“ vykládala Lainie, „a už nešilhá.“

„Čím toho dosahujete, slečno Comminsová?“

„Dala jsem ty brýle vyrobit odborníkovi na optometrii.“

„Máte přesný výčet specifikací, ohledně těch brýlí?“

„Mám.“

„Věnujte, prosím, pozornost doličnému předmětu číslo tři, potvrzení o registraci autorských práv, a podívejte se na přiložené kopie nákresů – jsou to specifikace, o nichž jste se právě zmínila?“

„Ano, byly součástí žádosti o registraci.“

„A vztahuje se na ně ochrana copyrightu, je to tak?“

„Námitka!“

„Připouští se.“

„Vaše Ctihodnosti, jestli mohu…“

„Ano, pane Brackette?“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Brackett, „není na slečně Comminsové, aby se vyznala v autorských právech a pronášela zde o nich nějaké komentáře.“

„Přece jsem vaši námitku připustil, ne?“

„Ano, a já vám děkuji, Vaše Ctihodnosti. Ale kromě toho, Vaše Ctihodnosti, na brýle jako takové není možné získat copyright, na ně se ochrana autorských práv nevztahuje. Copyright nechrání myšlenky nebo systémy, ochraňuje jenom ztvárnění myšlenek.“

„Ano, to já vím,“ ubezpečil ho Santos. „Rozdíl mezi myšlenkou a jejím ztvárněním je mi důvěrně znám.“

„O tom nepochybuji, Vaše Ctihodnosti. Ale jestliže pan právní zástupce naznačuje, že copyright, získaný na medvídka, se vztahuje i na jeho brýle…“

„Vaše Ctihodnosti,“ zasáhl jsem, „ty brýle jsou součástí průmyslového vzoru. A jako takové…“

„O tom musí rozhodnout soud. Zatím si poslechněme zbývající část svědectví.“

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Brackett.

„Slečno Comminsová,“ otázal jsem se, „jste majitelkou těch nákresů?“

„Ano, zaplatila jsem za návrh, a tím jsem se stala majitelkou nákresů a mám neomezené právo nakládat s tímto designem.“

„Víte o tom, že by snad někdo v minulosti použil takovýto design stejným způsobem?“

„Pokud je mi známo, tak ne.“

„Myslím brýle, které medvídkovi napravují oči. Nikdo ještě nic takového nepoužil?“

„O nikom nevím.“

„Tento způsob využití jste tedy poprvé vyzkoušela vy?“

„Ano.“

„Přišla jste na tento způsob použití úplně sama?“

„Ano.“

„Dostáváme se k samému srdci zákona o ochraně autorských práv,“ prohlásil jsem. „Originální způsob ztvárnění, zcela nezávisle vyt…“

„Já spíš nahlížím do srdce advokáta, který se obrací přímo na soud,“ ozval se Brackett, „místo aby…“

„Připouští se,“ potvrdil Santos. „Opatrně, pane Hope.“

Páchla zde plíseň a hniloba, což se často stává v těchto domech, postavených ve čtyřicátých a padesátých letech. Byl to dům vystavěný z tvárnic, s bílou omítkou se spoustou nazelenalých stříkanců všude tam, kde se během dlouhých let zachytila plíseň. Skrz naskrz prohnilé dřevěné sloupy, do nichž se ještě ke všemu nejspíš dali termiti, podpíraly vlnité plastové zastřešení pavlače, táhnoucí se od vstupních dveří k jednotlivým bytům. Warren jich napočítal v každém patře dvanáct. Po pavlači kráčel opatrně, protože jediné, co na sobě nemohl změnit, byla barva jeho kůže.

Mohl si půjčit od kamaráda nabourané subaru, mohl se ustrojit do obleku z bezového tropika, takže vypadal jako obchodník s realitami nebo bankéř na návštěvě, ale i tak bylo jasné, že nepatří do tohoto špinavého zapadáku, jehož obyvateli byli výhradně běloši. A tak se ostražitě plížil dlouhou pavlačí ve druhém patře, slunce pražilo do zelené stříšky a na podlahu a dolní část bílé stěny vrhalo mdlé zelené stíny, a modlil se, aby se žádné z těch dveří neotevřely a nevyšel z nich někdo, kdo by se ho začal vyptávat, co tu chce. Byl černoch, chystal se potají vniknout do místnosti bez souhlasu majitele, ale nebyl lupič a nechtěl, aby ho někdo za lupiče považoval.

V peněžence měl Warren průkazku, kterou obdržel v souladu s paragrafem 493 Floridského zákoníku, opravňující držitele k vyšetřování a shromažďování informací o široké škále trestných činů i jiných záležitostí, jejichž podrobný výčet je uveden v zákoně. Teď tuhle kartu vytáhl z náprsní tašky a použil ji k otevření dveří bytu číslo 24 – jejího bytu. Šikovně ji zasunul mezi zárubeň a západku obyčejného, laciného zámku, západku zatlačil do dveří, ucítil, že povolily, vklouzl dovnitř a okamžitě za sebou zavřel.

Srdce mu zběsile bušilo.

Sidney Brackett se Lainie zeptal, jestli není pravda, že nápad s takzvaným medvídkem Gladly dostala ve skutečnosti už v době, kdy ještě pracovala u společnosti Toyland. Lainie to vehementně popřela. Brett a Etta Tolandovi klidně seděli v lavici pro obžalovanou stranu a sledovali průběh slyšení s vědomím, že Brackett mého prvního svědka určitě znemožní a smete celou tu záležitost ze stolu.

Brettovi bylo čtyřiačtyřicet, měl na sobě elegantní modré sako, šedivé kalhoty a bílou košili s rozhalenkou, bez kravaty. Boty nebyly pod stolem vidět – ale odhadoval jsem, že to nejspíš budou nějaké střevíce ozdobené třepením. Opálená tvář, zkoumavý pohled očí modrých jako čirý led, husté, nedbale upravené blond vlasy. Seděl vedle manželky a držel ji za levou ruku. Spolu vytvářeli dokonalý obraz solidárního spojenectví proti podvodnici jménem Lainie Comminsová.

V caluské společnosti byli známi jako lord a lady Tolandovi, ačkoli ani jeden, ani druhý nebyli britského původu, tím méně aristokrati. Skvělí hostitelé – vzpomínám si na jednu zahradní slavnost; trávník před jejich multimilionářským sídlem u pláže byl posetý japonskými lucernami, v maličkých miskách na více než padesáti stolech plavaly zlaté rybky a mezi hosty byl i tehdejší guvernér státu Florida. O pozvánky na jejich extravagantní večírky byl zájem jako o lístky na utkání o Superpohár, i když já osobně se v takových palácích necítím moc uvolněně – možná to bude tím, že jsem vyrůstal v chudém Chicagu; člověk se asi nikdy nedokáže úplně zbavit vzpomínek na chudobu.

Etta Tolandová…

Ett a Brett, tak jim říkali nejbližší přátelé, kteří si manželů Tolandových nesmírně vážili – a také jejich honosného sídla na Fatback Key, jejich večírků a tenisových kurtů a bazénu a čtyřiadevadesátistopé joly jménem Hračička. Taktéž jejich tryskového letadla, které nedostalo žádné jméno, ačkoli na zádi jachty i na trupu letadla se skvělo logo jejich hračkářské firmy – dvě loutky s nataženýma nohama a s hlavami u sebe, blonďatý chlapeček a děvčátko s černými vlasy, oba se zářivým úsměvem na líci. Totéž logo nesla malá kulatá nálepka na druhém medvídkovi na mém stole – byla zde opět dívenka a hošík, nad hlavami se jim táhl obloukový nápis TOYLAND a totéž slovo se opakovalo v oblouku pod jejich nohama. TOYLAND, TOYLAND – odvozeno od jmen Toland a Tolandová. Oba zde nyní před soudem čelili obvinění z porušení autorských práv Lainie Comminsové a zneužití její obchodní značky.

Sedmatřicetiletá Etta měla vlasy tmavé jako usmívající se dívenka na firemním logu. Nosila je rovné, hladké, dlouhé až na ramena. Vystouplé lícní kosti, velmi tmavé, mandlové oči, štědrá ústa, lesknoucí se krvavě rudou rtěnkou – to vše, v kombinaci s rovnými, blyštivými, jako noc černými vlasy, jí dodávalo tak trochu orientální vzezření, přestože se za svobodna jmenovala Helen Bechererová a její předkové pocházeli z Německa – což ovšem nijak nevadilo zlolajným hubám, případně soupeřkám, které ji posměšně nazývaly „Dračí dámou“. Šuškalo se, že ji Brett potkal na hračkářském veletrhu ve Frankfurtu, kde prodávala ve stánku společnosti Gebruder Hermann. Dnes, v horkém úterním zářijovém dopoledni, vypadala svěže, sebejistě, schopně, ale i velmi žensky. Na sobě měla hedvábný komplet se skotským vzorem v barvách soumraku, tmavou hedvábnou košili s rozhalenkou a na krku šátek, potištěný medailemi. Na levé paži, nad prsty, za které ji držel její muž, bylo vidět těsně pod rukávem tenký zlatý náramek.

„Vzpomínáte si, na kterých hračkách jste pracovala v době, kdy jste tam byla zaměstnaná?“ zeptal se Brackett.

„Myslíte v Toylandu?“

„Ano. Tedy… jak dlouho jste tam vlastně pracovala, slečno Comminsová?“

„Odešla jsem v lednu. To už jsem tam byla tři roky.“

„Letos v lednu?“

„Ano.“

„Dovršila jste u nich tři roky.“

„Ano.“

„Vzpomenete si na některé z hraček, které jste pro ně během těch tří let navrhla?“

„Vzpomínám si na všechny.“

„Neporadil vám někdo ten nápad s medvídkem Gladly…?“

„Ne, neporadil.“

„Vaše Ctihodnosti, smím dokončit otázku?“

„Ano, pokračujte. Prosím vás, slečno Comminsová, než odpovíte, vyslechněte celou otázku.“

„Měla jsem dojem, že už ji dokončil, Vaše Ctihodnosti.“

„Tak dál,“ přikázal Santos netrpělivě.

„Nebylo to tak, že vám ten nápad s Gladly poradil pan Toland…?“

„Ne, nebylo.“

„Slečno Comminsová, nechtě ho domluvit.“

„Že vám o něm pan Toland pověděl jednou loni v září?“

„Ne.“

„V době, kdy jste ještě byla zaměstnaná u…“

„Ne.“

„… společnosti Toyland a Toyland; nebylo to tak, slečno Comminsová?“

„Ne, nebylo to tak.“

„Není pravda, že ten váš originální nápad ve skutečnosti napadl pana Tolanda?“

„Ne.“

„Nepožádal vás pan Toland, abyste mu podle té myšlenky vyhotovila pár nákresů?“

„Ne.“

„Nejsou ty nákresy, které jste předložila soudu, totožné s nákresy, které jste vypracovala pro pana Tolanda a odevzdala mu je několik týdnů po tom zářijovém rozhovoru?“

„Ne. Nakreslila jsem je letos v dubnu. V mém studiu v Severní jabloňové ulici.“

„Ach ano, samozřejmě, určitě to tak bylo.“

„Námitka,“ ozval jsem se.

„Připouští se. Odpusťte si ty komentáře, pane Brackette.“

„Nemám další otázky,“ prohlásil Brackett.

Warren uvažoval, jestli by neměl znovu otevřít dveře a zalomit v zámku párátko, aby ho zablokoval. Každý, kdo by se pak pokusil vsunout do zámku klíč, by narazil na odpor, a jak by se snažil vyšťourat ulomené dřívko, nadělal by spoustu rámusu. Skvělé upozornění pro člověka, který je uvnitř a nemá tam co dělat. Potíž byla v tom, že ona zná ten trik s párátkem stejně dobře jako on; okamžitě by ji napadlo, že uvnitř někdo je. Mohl by mluvit o štěstí, kdyby nevytáhla bouchačku, neodstřelila zámek a pak nezačala střílet po všem, co by se pohnulo; taky by mu mohla ustřelit hlavu.

A tak dveře jen zamkl.

Rozhlédl se.

Uvnitř bylo šero. Okno na protější straně místnosti zakrývaly bílé kovové žaluzie. U stěny pod oknem stál gauč, škvírami kolem rolet na něj dopadaly sluneční paprsky. Potah gauče tvořila bílá tkanina potištěná rudými, nejspíš ibiškovými květy. Jeho oči postupně přivykaly šeru. Byl tu nepořádek. Všude na podlaze se válely části oděvu, prázdné láhve od sodovky, plechovky, popelníky přetékající nedopalky – nevěděl, že zase začala kouřit; to je špatné znamení. Přemýšlel, jestli tu má takový svinčík pořád, nebo jen náhodou, právě teď. Uslyšel, jak venku po ulici projelo auto. A další. Čekal v tichém příšeří pokoje. V místnosti bylo jediné okno, ve stěně proti dveřím, jediný zdroj světla, zakrytý žaluziemi. Došlo mu, že gauč je pravděpodobně rozkládací – protože kde by jinak spala?

Všiml si, že skrze dveřní rám bez dveří se dá projít do kuchyňky. Lednice, sporák, kuchyňský pult, žádné okno, byl to jen maličký prostor, velký jako telefonní budka položená na bok – no, to je trochu přehnané. Ale stejně by tu nerad zkoušel uspořádat oslavu s večeří. Vešel dovnitř, u stěny na pravé straně uviděl malý kulatý stolek a pod ním zasunuté dvě židle. Kuchyňka byla o něco větší, než se mu na první pohled zdálo, ale ani tak by tady nechtěl hostit pana guvernéra.

Hromada špinavého nádobí v dřezu – další špatné znamení.

Všiml si zaschlých zbytků jídla; to znamená, že to nádobí tu leží už nějakou chvíli – to je ještě horší znamení.

Otevřel dvířka pod dřezem, našel odpadkový koš s víkem, nadzvedl je a nakoukl dovnitř. Tri prázdné kartóny od zmrzliny, jinak nic. Vypadalo to čím dál hůř. Sklopil víko, přistoupil k lednici a otevřel ji. Ovadlá hlávka salátu, kostka margarínu, který už na okrajích začínal žluknout, páchnoucí kartón zkyslého mléka, svraštělá půlka pomeranče, tři neotevřené plechovky coca–coly. Prohlédl zásobníky na led. Už nějaký čas je nikdo nepoužil, kostky se scvrkly a odpadly od okrajů. Málem nadskočil leknutím, když si všiml švába na pultu vedle lednice; seděl tam jako špión.

Tady na jihu se jim říká palmetoví brouci. Přísahal by, že ty potvory umějí i lítat. Když si člověk nedá pozor, vletí mu přímo do obličeje. Někteří mají na délku dva i tři palce; odporné. Když bydlel v St. Louis, byli tam také švábi, ale ne takové příšery jako tady. Zavřel lednici. Šváb ani nehnul brvou. Seděl si na pultu a pozoroval ho.

Venku opět projel nějaký vůz.

To je ale rušná ulice, každou hodinu, nebo tak nějak, tu něco projede; opravdový bulvár ve velkoměstě. Doufal jenom, že jedno z těch aut není její a neodbočí na zdejší parkoviště – předčasný návrat z nákupu, to by bylo překvápko!

Tak to alespoň odhadoval. V půl jedenácté dopoledne jela nejspíš do Newtownu nakupovat.

Ze všech sil se snažil doufat, že se mýlí. Ten šváb – palmetový brouk, starou bačkoru! – seděl pořád nehybně na pultu a díval se, jak se Warren vrátil zpátky do hlavní místnosti – která zřejmě sloužila jako obývák, ložnice i jídelna. Přešel ke gauči s ibiškovými květy na opačné straně pokoje, naklonil se nad ním, vytáhl žaluzie a vpustil do pokoje slunce.

ë ë ë

Měl jsem už jenom jednoho svědka, experta na optometrii jménem dr. Oscar Nettleton, který vypověděl, že jeho povoláním je zkoumat vady zraku a předpisovat příslušné čočky, případně různá cvičení, ale nepodává žádné léky a neprovádí operace. Skromně podotkl, že je též prezidentem a profesorem fakulty optických studií na caluské univerzitě… Podařilo se mi z něj vyloudit informaci, že mu Lainie Comminsová připadala rozradostněná…

„Námitka, Vaše Ctihodnosti.“

„Zamítá se.“

… že překypovala pýchou…

„Námitka.“

„Zamítá se.“

… a sebevědomím…

„Námitka.“

„Připouští se. Jedno či dvě slova k vylíčení dojmu postačí, pane Hope.“

… tehdy v dubnu, když za ním přišla s původními nákresy Gladly a vysvětlila mu, jaké brýle pro svého medvídka potřebuje, a předala mu podrobná data.

„Říkala tomu datíčka na sklíčka,“ usmál se Nettleton.

Vypověděl, že design brýlí vymyslel sám, že za nákresy obdržel tři tisíce dolarů a podepsal prohlášení, že se vzdává všech práv v souvislosti s jejich dalším použitím.

Brackett přistoupil ke stanovišti svědků.

„Povězte mi, doktore Nettletone, vy nejste oční lékař, že ne?“

„Ne, to nejsem.“

„Tedy nemáte lékařské vzdělání; nebo ano?“

„Nemám.“

„Vy jenom vyrábíte brýle, je to tak?“

„Ne. Brýle vyrábí optik. Já vydávám předpisy ohledně čoček, potřebných k nápravě zraku. Jsem doktor optometrie a také doktor filosofie.“

„Děkuji za vysvětlení tohoto významného rozdílu, pane doktore.“ Brackettův tón jasně naznačoval, že mezi optikem a optometrikem žádný rozdíl nevidí. „Ale povězte mi, co přesně myslíte tím, že jste systém těch brýlí sám vymyslel?“

„Myslím tím to „že za mnou slečna Comminsová přišla s jistým problémem a já tento problém vyřešil bez použití jakéhokoli designu vytvořeného v minulosti.“

„Ale? Byly snad za účelem řešení tohoto problému vytvořeny i jiné designy?“

„Nemám ponětí. Po žádných jsem nepátral. Pustil jsem se do řešení problému a vyřešil jsem ho. Popis a nákresy, které jsem jí předal, jsou čistě mým dílem.“

„Považoval byste je za svůj originální výtvor i v případě, že byste věděl o jiných, dříve vyrobených čočkách, stejných, jako jsou ty vaše?“

„Mé řešení nepoužívá čoček.“

„Ale? A co jsou podle vás brýle, ne–li pár čoček?“

„Skla v mých brýlích nejsou vypouklé čočky. Nezvětšují. Je to jen průsvitná umělá hmota. Když se skrze ně podíváte na svoji ruku, její obraz se nezmění. Nejsou to čočky.“

„A jak tedy napravují medvídkův zrak?“

„Vlastně ho nenapravují. Jenom to tak vypadá. Vytvořil jsem vlastně jen iluzi. Ten medvídek šilhá oběma očima směrem dovnitř. To znamená, že hnědé duhovky s bílými panenkami na pozadí vypouklého bělma obou očí jsou vychýlené směrem k nosu. Jako na náčrtcích, které mi tehdy poprvé přinesla slečna Comminsová. A já jsem…“

„A vy jste vyrobil brýle, o nichž tvrdíte, že jsou vaším původním vynálezem.“

„Nejsou to brýle, ale je to můj vynález.“

„Tvrdíte–li, že jsou původní, chcete tím říci, že nejsou kopií žádných jiných brýlí?“

„Přesně tak. A nejsou to brýle.“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval se Brackett, „jestli svědek bude pořád trvat na tom, že předmět, který očividně lze označit jako brýle…“

„Třeba nám vysvětlí, proč tvrdí, že je v tom rozdíl,“ odtušil Santos.

„Možná to tvrdí jen proto, že moc dobře ví, že jeho design je pouhou kopií brý…“

„Námitka, Vaše…“

„Vaši poznámku hodlám ignorovat, pane Brackette. Například mne docela jistě zajímá, proč doktor Nettleton tento předmět nepovažuje za brýle. Doktore Nettletone? Mohl byste to, prosím, vysvětlit?“

„Kdybych mohl použít svých nákresů, Vaše Ctihodnosti…“

„Které již byly přijaty jako důkazní materiál, Vaše Ctihodnosti,“ připomněl jsem.

„Nějaké námitky, pane Brackette?“

„Když má soud dost času…“

„Já mám dost času, pane Brackette.“

„Potom nemám námitek.“

Přinesl jsem Nettletonovi na lavici svědků jeho nákresy. Zalistoval sešitými stránkami, potom několik listů přeložil dozadu a ukázal svůj první nákres.

„Tohle jsou plastová šilhavá očka, připevněná k medvídkovu obličeji. Jak vidíte, duhovky s panenkami jsou vychýlené směrem k nosu.“

„A tady je nákres plastových zdravých očí, jak se odráží jejich obraz, s pomocí zařízení, které jsem navrhl.“

„Smím se podívat?“ Nettleton mu podal výkres.

„Říkáte, že se odráží…“

„Prostřednictvím zrcátek, Vaše Ctihodnosti.“

„Zrcátek?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Kdybych vám směl ukázat i ostatní výkresy…“

„Prosím.“

Nettleton otočil několik stránek, odhrnul je dozadu a předložil Santosovi další obrázek.

„Tohle je optické schéma,“ vysvětloval. „Na něm lze vidět, jakým způsobem jsem aplikoval svůj optický systém s tím výsledkem, že vidíte oči na první pohled úplně rovné. A a D jsou očka, vyrobená z knoflíků, jejichž odraz vám zprostředkuje pravé a levé zrcátko. To znamená, že v bodech R a L se objevují jenom zdánlivě, jsou to jenom odrazy.“

„Vzdálenost A–B se rovná vzdálenosti z bodu B do bodu R na medvídkově obličeji. Podobně i u levého oka se vzdálenost C–D rovná vzdálenosti C–L. Namísto čoček, jak už jsem se zmínil předtím, jsou tu jenom obyčejná nevypouklá skla.“

„Asi tomu nerozumím,“ přiznal Santos.

„Následující výkres vám to objasní,“ sliboval Nettleton a začal opět listovat v dokumentaci k brýlím.

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval se Brackett, „to všechno je jistě nesmírně fascinující…“

„Musím připustit, že mně to opravdu připadá fascinující,“ opáčil Santos.

„Ale nijak to nesouvisí s otázkou, jestli je tento design kopií nebo…“

„Možná to naopak velmi souvisí s rozdíly mezi těmi dvěma medvídky, pane Brackette.“

„Vaše Ctihodnosti, má–li se prokázat původnost designu, je nezbytné nalézt podstatné roždí…“

„Podíváme se na ty nákresy, ano?“ přerušil ho Santos. „Našel jste ty výkresy, doktore Nettletone?“

„Ano, tady jsou.“ Nettleton vrátil papíry Santosovi.

„Tento nákres znázorňuje použití mnou navrženého optického systému. Jak vidíte, konstrukce rámečků umožňuje ukrýt do širokých postranic knoflíkové oči A a D. Zrcátka, natočená pod úhlem pětačtyřiceti stupňů, jsou zevnitř připevněná k přední části obrouček a sahají až k postranicím. Přes robustní konstrukci obrouček zrcátka nejsou vidět zvnějšku. A když se v zrcátcích odráží rovná, nešilhající plastová očka, obklopená kožišinou – vlepená do postranic – zdá se, jako by hleděla přímo z medvídkovy tváře.“

„To je vynalézavé,“ uznal Santos.

„Děkuji vám.“

„Vynalézavé, doktore Nettletone.“

„Mnohokrát vám děkuji.“

„Nemyslíte, že je to vynalézavé, pane Brackette?“

„Chcete–li tím říci, že se jedná o originální koncepci, Vaše Ctihodnosti, musím výjimečně nesouhlasit. A smím–li pokračovat v křížovém…“

„Ano, pokračujte, prosím. Vynalézavé, doktore Nettletone,“ opakoval Santos, vraceje mu svazek výkresů. „Vynalézavé.“

Brackett si odkašlal.

„Doktore Nettletone,“ začal, „víte o existenci nějakých jiných brýlí, stejných nebo velmi podobných těm, které jste navrhl pro slečnu Comminsovou?“

„Nevím o žádném jiném zařízení, které by vypadalo jako brýle, ale ve skutečnosti bylo jenom – řekněme – kostrou, opatřenou zrcátky. A jestli kdy takový design existoval, nikdy jsem k němu neměl přístup.“

„Aha, přístup. To vám poradil pan Hope, abyste zde hovořil o přístupu?“

„Ne, neporadil.“

„Rozumíte významu slova přístup, jak se ho používá v souvislosti s autorskými právy?“

„O autorských právech nic nevím. Jsem optometrik Zkoumám vady zraku a lámání světla…“

„Ano, ano.“

„… předepisuji čočky brýlí nebo cvičení…“

„Ano, ale nepodáváte léky ani neprovádíte operace. Děkuji. To už jsme slyšeli, doktore. Jak rozumíte slovu přístup?“

„Rozumím mu tak, že měl–li jsem možnost něco vidět, měl jsem k tomu přístup. Věděl jsem o tom.“

„Ale pokud jde o autorská práva, může to též znamenat, že jste měl příležitost to vidět.“

„Nikdy jsem nikde neviděl takové zařízení, jaké jsem zkonstruoval pro slečnu Comminsovou.“

„A co když vám povím, že podobné brýle, jako jsou ty vaše…“

„Nejsou to brýle!“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval jsem se a vstal jsem. „Nemyslíte, že bychom měli přijmout jako fakt, že doktor Nettleton nevytvořil brýle, ale zařízení, které se brýlím jenom podobá?“

„Já nic takového přijmout nehodlám,“ ohradil se Brackett.

„Mohl by tedy alespoň pan Brackett přestat nazývat ten předmět brýlemi, když to očividně…“

„Jen ho nechtě, ať tomu říká, jak chce, pane Hope. A dejme se do toho, ať se někam dostaneme, ano?“

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti.“ Brackett se obrátil zpátky ke svědkovi. „Doktore Nettletone, víte o tom, že před mnoha lety byla v jistém technickém časopise popsána konstrukce brýlí, které se pozoruhodně podobají těm vašim? Chcete i nadále tvrdit, že jste k nim neměl žádný přístup?“

„Nikdy jsem takové zařízení nikde neviděl.“

„Čtete odborné časopisy?“

„Čtu.“

„Čtete časopis Optika a čočky?“

„Příležitostně ano.“

„Četl jste březnové číslo z roku 1987?“

„Ne.“

„Vaše Ctihodnosti, žádám, aby v soudním záznamu bylo uvedeno, že tento časopis, který držím v ruce, je březnové číslo Optiky a čoček z roku 1987.“

„Pane Hope? Máte něco proti tomu?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Soud to zaznamená. Uveďte to jako doličný předmět A obhajoby.“

„Doktore Nettletone, žádám vás, abyste nalistoval stránku dvacet jedna, můžete to pro mě udělat?“

Nettleton zalistoval v časopise, nalezl požadovanou stránku a vzhlédl.

„Vidíte, jak se jmenuje článek, uveřejněný na té straně?“

„Vidím.“

„Mohl byste ho soudu přečíst?“

„Celý článek?“

„Jenom titulek, prosím.“

„Titulek zní: ,Použití čoček při nápravě strabismu.‘“

„Děkuji vám. Doktore Nettletone, nemyslíte, že u vašich brýlí využíváte čoček k nápravě strabismu?“

„Ne, to bych neřekl.“

„Nu, není snad medvídek slečny Comminsové šilhavý?“

„Je.“

„A neoznačuje se správně tato vada výrazem strabismus?“

„Ano, ale…“

„A nenapravují vaše brýle tuto vadu?“

„Ano, ale…“

„Souhlasíte tedy se mnou v tom, že vámi navržený přístroj využívá čoček k nápravě…“

„Zrcátek. Využívá zrcátek.“

„Čočky nebo zrcátka, všechno to má co do činění s optikou.“

„Zrcátko není čočka. Zrcátko je plocha, na níž vzniká obraz odrazem. Čočka vytváří obraz soustředěním světelných paprsků. Jsou to dvě zcela rozdílné, odlišné…“

„Není váš systém jednou z možností jak napravit vadu, označovanou výrazem strabismus?“

„Jen ve velmi volně chápaném významu toho slova. Zde přece nejde o skutečný strabismus, ale…“

„Ano nebo ne?“

„Jen v nejširším možném smyslu…“

„Vaše Ctihodnosti?“

„Ano nebo ne, doktore Nettletone?“

„No dobrá, tak ano.“

„Mohl byste prosím nalistovat stránku dvacet pět?“

Nettleton obrátil několik listů a opět vzhlédl.

„Vidíte nákresy na této stránce?“

„Vidím.“

„Uznáváte, že se jedná o nákresy čoček, jejichž účelem je napravovat strabismus?“

Nettleton si obrázky pečlivě prohlédl.

„Ano, uznávám.“

„Nezdá se vám, že jsou totožné s nákresy, které jste vyhotovil pro slečnu Comminsovou?“

„Vůbec ne.“

„Nemyslíte, že jsou si pozoruhodně podobné?“

„Naprosto ne. Tohle jsou čočky, upravené k odstranění strabismu. Moje zrcátka vytvářejí jen optickou iluzi.“

„Tyto specifikace byly publikovány v jednom technickém časopise v březnu 1987. Uznáváte, že jste, rozumně vzato, měl příležitost se na ně podívat?“

„Ano, jenomže jsem je neviděl. A i kdyby ano…“

„Když je porovnáte s vaším designem, nezdá se vám, že co do různosti tvůrčího pojetí přispívá vaše řešení k systému, který vidíme v tomto časopise, jen v minimální míře?“

„Podle mého jsou to dva naprosto rozdílné systémy.“

„Ano? A v čem se liší?“

„Především, nákres v časopise znázorňuje brýle.“

„Nu, a váš návrh snad není návrhem brýlí?“

Nettleton obrátil oči v sloup.

„Vaše Ctihodnosti,“ naléhal Brackett.

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval jsem se i já.

„Odpovězte, prosím, na otázku.“

„Já jsem vytvořil návrh, využívající zrcadlového odrazu,“ odpověděl unaveně Nettleton.

„Nu, což ten medvídek nemá kolem krku zavěšené brýle?“

„Ne. Není to předmět, který by jakkoli mohl posloužit k nápravě či zlepšení zraku.“

„Mně ale připadá, že jsou to brýle.“

„Vaše Ctihodnosti, prosím,“ ohradil jsem se.

„Připouští se.“

„Nesouhlasíte s tím, že vypadají jako brýle?“

„Ano, ale nejsou to brýle. Neslouží k tomu účelu.“

„Ale jejich design se v zásadě podobá designu, který jsme viděli v časopise, není to tak?“

„Ne. Ty dva designy jsou zcela rozdílné.“

„Samozřejmě víte, že slečna Comminsová přiložila vaše specifikace ke své žádosti o zaregistrování copyrightu?“

Teď se pokusí zpochybnit copyright, pomyslel jsem si.

„Ano, vím.“

„Jak jste se to dozvěděl?“

„Pověděla mi o tom.“

„A uvědomil jste ji o tom, že brýle, na které požadovala copyright jako na součást svého designu, nejsou zcela vaším původním vynálezem?“

„Jsou původní.“

„Upozornil jste ji, že nákres podobných brýlí byl publikován již v roce 1987?“

„O tom jsem nevěděl. A kromě toho, není podobný.“

„Ale před několika minutami jste připustil, že tyto nákresy znázorňují čočky, určené pro nápravu strabismu, že ano?“

„Chtěl jste, abych přečetl titulek článku…“

„Ale přece jste souhlasil s tím, že ty brýle byly zkonstruovány právě za tímto účelem, nebo ne?“

„Ano.“

„A také jste uznal, že i vaše brýle byly vyrobeny jako…“

„Jen v nejširším možném smyslu slova, to jsem…“

„V jakémkoli smyslu slova, souhlasil jste…“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti.“

„Připouští se. Nechtě toho, pane Brackette.“

„Povězte mi, doktore Nettletone, před chvílí jste se zmínil o tom, že za vámi slečna Comminsová v dubnu přišla se svými původními nákresy medvídka, kterého navrhla.“

„Ano.“

„Odkud víte, že byly původní?“

Nejdřív brýle, pomyslel jsem si, a teď i samotný medvídek.

„Nu, byl na nich její podpis,“ řekl Nettleton.

„Ano, ale jak víte, že ty nákresy nevyhotovila na základě nápadu nějaké jiné osoby?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti!“

„Povoluji tu otázku, pane Hope. Svědek vypověděl, že ty nákresy byly původní. Odpovězte na otázku, prosím.“

„No, já nevím, odkud měla ten nápad,“ připustil Nettleton. „Řekla mi, že je to její nápad, a tak jsem předpokládal…“

„A vy jste jí zase řekl…“

„Námitka!“

„… že ty brýle jsou váš nápad, když ve skutečnosti…“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti!“

„Zatímco ve skutečnosti tento design…“

„Námitka!“

„… byl zveřejněn už…“

„Vaše Ctihodnosti, já protestuji.“

„Připouští se,“ rozhodl Santos.

„Svědek je váš.“

Všechna tři okna se nacházela v odvrácené stěně budovy; byla obrácena na východ, směrem od parkoviště. Bylo jimi vidět na obchody na druhé straně ulice; samoobsluhu, videopůjčovnu, prádelnu, čistírnu a bar. Před barem postávali dva do bronzova opálení, světlovlasí bohové. V tílkách a plandavých šortkách vypadali jako plážoví povaleči, asi čekali, až hostinský otevře. Do prádelny vešla nějaká žena v plavkách a sandálech s balíkem prádla. Venku byl zářivý, slunný den.

Warren se podíval na hodinky.

No dobrá, dejme se do toho, rozhodl se.

Sňal z gauče polštáře a otevřel ho – šlo to snadno, i pětileté dítě by to dokázalo. Doufal, že najde uvnitř všechno úhledně složené, ale místo toho objevil jen příšernou změť prostěradel, polštář a jedinou pokrývku. Z lůžka vycházel nezřetelný pach potu a ještě něčeho, co nedokázal určit. Odhrnul prostěradla, pátraje po čemkoli, co by mu napovědělo, zda jsou jeho domněnky ohledně toho, co tady v bytě jeho majitelka provádí, opodstatněné nebo ne. Ale nic nenašel, a tak lůžko zase sklopil, vrátil polštáře na místo a začal se opět rozhlížet po místnosti.

Oknem za jeho zády proudilo do pokoje jasné sluneční světlo.

Při vypnuté klimatizaci bylo v bytě nesnesitelné horko. Na podlaze u gauče ležela růžová noční košile s krajkovým lemováním. No, takže už ví, v čem spává. Zvedl ji, podržel ji ve svých velkých hnědých rukách a prohlédl si ji. Odložil ji na gauč, pomyslel si ne, toho by si všimla, a pohodil ji opět na stejné místo, kde ji našel. Rozhlédl se po podlaze a nenašel nic podnětného. Prohlédl prádelník u zdi, vpravo od dveří, pozotvíral dvířka i zásuvky, ale nic neobjevil. Potom zkontroloval knihovnu, kde byl současně i bar a odkládací prostor pro všechno, co sloužilo k zábavě – vlastně to byla soustava černých dřevěných polic, zavěšených na železném rámu. Na jedné polici našel magnetofon s CD přehrávačem, ale nikde žádná televize; to bylo další špatné znamení. Neustále doufal, navzdory vlastnímu přesvědčení, že se mýlí. V koutě za vstupními dveřmi stál zastrčený další kulatý stůl, dřevěný, větší než stolek v kuchyni, se dvěma židlemi, stejnými jako ty kuchyňské. Na stole ležel telefon; vedla od něj šňůra do zástrčky ve zdi. Vedle telefonu ležel otevřený adresář. Přitáhl si židli a posadil se.

Nakonec se z toho vyklubal obyčejný případ „tvrzení proti tvrzení“.

Já jsem Lainiiným jménem argumentoval tím, že šilhavý medvídek Gladly je zcela jejím původním výtvorem, že toto vycpané zvířátko navrhla začátkem dubna, krátce poté se poradila s odborníkem na optometrii a v květnu si na medvídka i doplňky dala zaregistrovat copyright. Současně dala zapsat i jeho jméno do seznamu ochranných známek. Dále jsem upozornil na skutečnost, že šilhavá očka i brýle jsou nedílnou součástí výrazného průmyslového vzoru. Připomněl jsem, že myšlenka vytvořit takového medvídka ji napadla v souvislosti s jejím vlastním postižením, a požádal jsem ji, aby se podívala na soudce Santose pěkně zpříma, aby se sám mohl přesvědčit, že se její oči podobají očím medvídka; také jsem zmínil písničku, kterou se naučila jako dítě ve Winfieldu, v Alabamě.

Brackett tvrdil, že i Brett Toland pochází z Jihu, z Tennessee, a inspiroval se stejnou písní. Navrhl prý Lainie tu myšlenku s šilhavým medvídkem ještě v době, kdy pracovala u firmy Toyland na základě pracovní smlouvy, podle jejíchž ustanovení všechny plody její práce patřily výlučně této společnosti. Brackett trval na tom, že právě Toland dal Lainie pokyn, aby vytvořila návrh šilhavého medvídka, a ona mu dodala příslušné výkresy loni v září, tedy tři měsíce předtím, než podala výpověď. Chce prý toho medvídka uvést na předvánoční trh pod jménem Gladys, protože hodlá oslovit i jiné zákazníky, nejen ty, kdo znají onu písničku. Brýle jeho medvídka nemají ani zrcátka, ani čočky, jsou to jenom obyčejná plastová sklíčka, na nichž jsou zevnitř namalována rovná, nešilhající očka. Brackett prohlásil, že i tyto brýle Lainie navrhla pro Tolanda a složitější design, který později zakoupila od Nettletona, je pouhým vylepšením původního Tolandova nápadu.

Ona to ukradla.

On to ukradl.

Takhle se to nakonec vyvrbilo.

Warren znal jména většiny lidí v Newtownu, s nimiž by musela navázat kontakt, ale žádné z nich v adresáři nenašel. Možná chodí jinam, ne do Newtownu. Možná ji napadlo, že v černošské čtvrti by byla bílá blondýna příliš nápadná. Třeba věděla o jiném místě, kde si opatřit to, co potřebovala – pokud to ovšem potřebovala; možná se Warren mýlí. Beze spěchu obracel stránky v adresáři, nechtěl propásnout žádné známé jméno, ale neobjevil nikoho, kdo by mu byl povědomý. Zatím se zdálo, že je čistá jako novorozeně. Zavřel notýsek a opět se rozhlédl.

Nepředpokládala, že by sem někdo přišel slídit, takže neměla zapotřebí schovávat cokoli na tak zvláštní místa, jako je vnitřní strana lampového stínítka nebo spodek poklopu vodní nádržky na záchodě. Je tu přece se svým tajemstvím sama. Pokud nějaké tajemství má; možná se Warren mýlí, třeba vůbec o nic nejde. Sám by to jako první s radostí uznal a hned by jim oběma běžel zaplatit báječnou večeři v nejlepší restauraci ve městě. Ale rozeznával příznaky.

Jediným místem, kam se ještě nepodíval, byla koupelna.

Santos nám vysvětlil, že není úkolem soudu rozhodnout o tom, zda doktor Nettleton okopíroval systém svých brýlí z článku v časopisu Optika a čočky. Což, čistě mimochodem, si vůbec nemyslel.

„Popravdě řečeno, shledávám tento argument zcela pochybným,“ prohlásil, „a naprosto jej odmítám. Úkolem soudu je spíš dospět k rozhodnutí, zda medvídek, kterého firma Toyland pojmenovala Gladys, je kopií medvídka, jemuž slečna Comminsová dala jméno Gladly, a zda se tudíž jedná a porušení autorských práv. Soud musí také rozhodnout, jestli podobná, ač ne identická jména obou medvídků mohou mít za následek zmatení zákazníka a tím i porušení ochranné známky. A konečně, co se týče třetího bodu žaloby, musí soud zvážit, jestli specifické rysy designu slečny Comminsové jsou významné ze své podstaty, či zda jim zákazníci mohou přičítat nějaký vedlejší smysl, v kterémžto případě by soud musel zajistit ochranu průmyslového vzoru. Není to jednoduchý případ,“ dodal s těžkým povzdechem. „Já vím, já vím, už máme polovinu září a Vánoce jsou za dveřmi. Slečnu Comminsovou navštívili agenti dvou velkých hračkářských společností a manželé Tolandovi by chtěli okamžitě zahájit výrobu své hračky.

Ale…“

Znovu si povzdechl, sepjal ruce, opřel se bradou o vztyčené palce a přes ně se na nás mžouravě zahleděl.

„Musím to důkladně uvážit,“ prohlásil. „Dříve než manželům Tolandovým zakážu vyrábět a prodávat jejich medvídka, musím sám sebe s naprostou jistotou přesvědčit o tom, že obvinění, vznesená slečnou Comminsovou, jsou zcela nevyvratitelná. Žádám od vás trpělivost. Pokusím se sdělit vám své rozhodnutí do konce příštího týdne. To bude…“ Shlédl na svůj otevřený kalendář. „Dvaadvacátého. Pokud se to nepodaří, mohu v souladu s federálními zákony přidat dalších deset dnů. V každém případě slibuji, že tak dlouho na rozhodnutí čekat nebudete. Vlastně, řekněme, nejpozději do devětadvacátého. Do té doby zůstává v platnosti předběžné opatření. Nějaké otázky? Přelíčení je odročeno.“

Za těmi zavřenými dveřmi na druhé straně pokoje musí být koupelna. Warren odložil adresář otevřený na stejném místě, jak ho předtím našel, vstal, zastrčil židli pod stůl a zamířil k zavřeným dveřím.

Žádné překvapení. Ve vaně neplavala mrtvola, na sprše nevisel viselec, ani na toaletě neseděl nebožtík s nožem v srdci. Nic takového. Na trubce sprchy se sušily šňůrkové kalhotky, dvoje bílé a jedny žluté. Teď už tedy ví co nosí pod sukní. Nikde žádná podprsenka. Na umyvadle zkroucená tuba se zubní pastou, aspoň si ještě čistí zuby a pere spodní prádlo. Síla zvyku ho přiměla sejmout z nádržky u záchodu balíček kleenexu. Odložil ho na umyvadlo, zvedl víko nádržky, nakoukl dovnitř, obrátil víko, aby se ujistil, že naspodu není něco přilepeného páskou, vrátil ho zpátky na místo a položil na něj opět balíček kleenexu.

Otevřel lékárničku.

Obvyklá sbírka prášků proti bolení hlavy, od aspirinu přes advil a tylenol až po bufferin. Lahvičky a tuby s opalovacími krémy a oleji. Nějaký lék na předpis, v hnědých lahvičkách s bílými víčky. Několik balíčků vložek a širokých náplastí. Pár krabiček s tabletkami proti nachlazení a proti alergii. Kartáček na zuby v neotevřeném balení z papíru a celofánu. Láhev peptobismolu. Nůžky na nehty. Několik nádobek s hydratačním krémem. Nic, co by ho zajímalo. Zavřel dvířka opatřená zrcadlem. Otevřel dřevěnou skříňku pod umyvadlem. Štětka na čištění záchodu. Balíčky mýdla Palmolive; představil si ji, jak se sprchuje. Neotevřený balík kleenexu. Plechovka lyzolu. Zavřel skříňku.

Před záchodovou mísou ležel huňatý, bleděmodrý kobereček. Stejné barvy jako plastový koš na odpadky, zasunutý mezi skříňkou pod umyvadlem a mísou. Nahlédl do koše. Zmuchlané papírové kapesníky se stopami po rtěnce. Celofánový obal od vložek. Obal od žvýkačky Wrigley Spearmint. Několik zvlhlých kousků vaty. Zvedl koš a postavil ho na umyvadlo. Odhrnul odpadky stranou. Bingo.

„Určitě dá za pravdu jim, vím to,“ bědovala si Lainie.

Zašli jsme si na pozdní oběd do lahůdkářství vedle budovy soudu. Jmenuje se to tam U Newyorčana, i když tamní plněné taštičky a párky v rohlíku chutnají, spíš jako by pocházely z Koreje. I hořčice byla hrozná; jasně žlutá patlanina, postrádající příměs mírně zahnědlých zrnek, o nichž můj partner Frank tvrdí, že jedině podle nich se pozná pravý, nefalšovaný produkt. Kromě toho tu člověk zaplatí za kyselé zelí příplatek padesát centů, což je podle Franka ostudné. Byl bych si přál, aby tu právě teď byl Frank se mnou. Frank umí vykládat zákony tak, že to zní, jako by hovořil sám předseda nejvyššího soudu. Frank je vždycky oporou, je–li třeba klienta rozptýlit. Na druhou stranu…

„Myslím, že potřebuje jen trochu času,“ řekl jsem.

„Proč?“

„Protože si nemůže dovolit rozhodnout lehkovážně. Přece nás varoval hned na začátku. Vzpomínáte si, co říkal?“

„A co říkal?“

„Že soud nemá v úmyslu nechat se nutit k ukvapenému rozhodnutí. To jsou přesně jeho slova. Uvědomuje si, co všechno je v sázce. Pro obě strany.“

„Pro Toyland není v sázce nic,“ namítla Lainie. „Pro ně je to jen další výrobek. Když se jim to povede, fajn, začnou prodávat o Vánocích. Když ne, o příštích Vánocích přijdou s novou hračkou a o dalších Vánocích zase s jinou. Jenže tu mluvíme o mé budoucnosti. Kdyby se Gladly podařilo…“

„Já vám rozumím, Lainie. Ale není důvod se…“

„Ne, myslím, že mi ne…“

„… domnívat, že Santos rozhodne ve prospěch Tolandových. Opravdu ne. Že je opatrný, na tom není nic divného. Musí uvážit různé faktory, víte…“

„Jaké faktory?“

„Nu, kromě toho, že má rozhodnout, jestli okopírovali…“

„On si to právě nemyslí. Říkal…“

„Já vím, co říkal.“

„Říkal, že musí sám sebe s naprostou jistotou přesvědčit, že vyrobili svého medvídka podle Gladly.“

„Ano, ale já myslím, že ví…“

„Jak můžete vědět, co…?“

„Přece zamítl ten jejich nesmyslný argument, že Nettleton okopíroval ty brýle.“

„To neznamená, že si myslí, že toho jejich pitomýho medvěda okopírovali podle Gladly.“

„Nu, možná že zatím ne.“

„A možná si to nebude myslet nikdy.“

„Jde o to, Lainie, že musí rozhodnout i o jiných věcech, nejen o tom, že něco okopírovali.“

„No jo.“

Nespokojeně se nimrala ve svých smaženkách. Podle jejího mínění se už Santos rozhodl a případ jsme prohráli. Jedno oko upírala na mě, druhé bloumalo bůhvíkde. Namočila si smaženku do kečupu na talíři. Opálenou tvář jí pokrývala tenoučká vrstva potu. Také klimatizace U Newyorčana pocházela nejspíš z Pchjongjangu. Pozvedla smaženku k ústům.

„Během příštího týdne bude zvažovat…“

„Povídal, že to potrvá do konce měsíce.“

„Nu, to datum devětadvacátého uvedl jako nejzazší možnost. Musí zvážit, jestli by se nám podařilo vyhrát i v případě, že by někdy došlo k opravdovému procesu.“

„To by se mohlo stát?“

„Ale jistě. Dokonce on sám by mohl nařídit soudní proces.“

„A Vánoce jsou v háji,“ zmalomyslněla Lainie.

„Ne, ne. Kdyby na to došlo, pravděpodobně by požadoval okamžitý proces. Ví, jak jsou Vánoce důležité, několikrát se o tom…“

„Jak okamžitý? Jakékoli zdržení mě vyřadí z předvánoční konkurence. Matthew, vy si vůbec neuvědomujete, jak je to pro mě důležité.“

„Uvědomuji si to.“

„Ne, neuvědomujete.“ Odložila vidličku a zadívala se přes stůl na mě – i pravé oko se na okamžik zaostřilo, než opět uhnulo stranou. Představil jsem si, jak vypadala ve čtyřech letech, když podstoupila první strabotomii. A za rok na to druhou. Při našem prvním setkání mi vyprávěla, že tehdy proplakala každou noc, úplně každou, protože toužila být jako jiné holčičky a věděla, že taková nikdy nebude. „Já vím, že Gladly je trhák,“ prohlásila. „A vím, že jediný správný čas pro ni je právě teď.“ Mluvila o svém medvídkovi, jako by to byl živý člověk. „Ne příští rok nebo přespříští, ale teď. Proč myslíte, že se o to Mattell a Ideál tak zajímají? Kvůli tomu, že jsem pěkná holka?“ Opravdu byla docela hezká. „Vědí, že Gladly vynese milióny. Ten medvídek je moje budoucnost, Matthew. Je to můj život.“

A rozplakala se.

Chlácholil jsem ji, že podle mne vůbec není jisté, že je Santos už rozhodnutý. Opakoval jsem, že soudce musí kromě napodobení vzoru zvážit i jiné věci. Například, jak jsem se zmínil už před chvílí, musí Santos uvážit, jestli bychom měli šanci obstát i při skutečném soudním procesu. A také musí promyslet, zda by rozhodnutím ve prospěch Tolandových způsobil Lainie nenapravitelnou škodu…

„Jenom by mi tím zničil celý život,“ vzlykala.

„…či zda by případné poškození bylo možné napravit finančním vyrovnáním…“

„Nevezmu si peníze, ani kdyby mi nabízeli milión dolarů…“

„To je dobře, protože kdybyste byla ochotna přistoupit na finanční vyrovnání…“

„Za Gladly? Nikdy.“

„… nemělo by smysl snažit se jim zabránit ve výrobě a prodeji.“

„Už jsem řekla, že nechci. Gladly je moje.“

Znovu to znělo, jako by byla řeč o živé lidské bytosti a ne o vycpaném medvídkovi.

„No dobře,“ uklidňoval jsem ji.

„Jo, dobře. Co je na tom dobrého?“

Osušila si oči papírovým ubrouskem. Pohlédla přes stůl na mě. Zelené oči se jí blýskaly. Usilovně se snažila zaostřit. Ale prohrála. Pravé oko zase ujelo. Měl jsem podivný pocit, že bych ji měl vzít do náručí a utěšovat ji jako děcko.

„Všechno bude dobré,“ ujistil jsem ji. „Nebojte se. Prosím.“

Přikývla.

Ve středu hned po ránu jsem se z vysílání osmého kanálu místní televize dozvěděl, že během noci někdo zastřelil Bretta Tolanda na palubě jeho jachty a že bývalou zaměstnankyni jeho firmy, Elanie Comminsovou, časně ráno obvinili z vraždy a byla na ni uvalena vyšetřovací vazba.

2.

N emám rád pohled na ženy ve vězeňském úboru.

Tohle oblečení je obírá o všechnu lidskost; je to zřetelnější než u mužů. Tehdy ve středu ráno měla Lainie Comminsová na sobě beztvarou modrou halenu s nápisem VĚZENÍ OKRESU CALUSA nad levou náprsní kapsou. Bílé ponožky. Černé boty bez tkaniček. Žádná rtěnka ani oční stíny. Viktoriánský prsten ve tvaru srdce jí odebrali a vzali do úschovy. Jen brýle měla vlastní. Všechno ostatní, včetně prádla, patřilo okresu. Zdálo se dokonce, jako by ji úřady připravily i o opálenou pleť; v tvrdém světle stropní zářivky vypadala bledá a jaksi sešlá. Nevzkázala pro mě, ale i tak jsem přišel a zdálo se, že mě ráda vidí.

„Napadlo mě, že budete potřebovat doporučit nějakého dobrého odborníka na trestní právo,“ řekl jsem.

„Chci, abyste mě zastupoval vy.“

„To bych vám neradil.“

„Proč ne?“

„Protože jediný případ vraždy, který jsem kdy obhajoval před soudem, jsem prohrál.“

„Já jsem nikoho nezabila.“

„To doufám. Ale…“

„A líbilo se mi, jak jste vedl ten spor o autorská práva.“

Pohlédl jsem na ni.

„Lainie,“ oslovil jsem ji, „porušení autorských práv není vražda. Obvinili vás z vraždy prvního stupně a na Floridě…“

„Nikoho jsem nezabila.“

„… je to hrdelní zločin.“

„To mi vysvětlili.“

„Kdo vám to vysvětlil?“

„Detektivové, co mě zatkli.“

„Kdy to bylo?“

„Potom, co mě odvezli do města. Než mě začali vyslýchat.“

„Poučili vás ještě předtím o vašich právech?“

„Ano. Myslím, že ano.“

„Vysvětlili vám, že máte právo vyžádat si právního zástupce?“

„Ano. Myslela jsem, že žádného nepotřebuju. Připadalo mi to tak směšné. Myslela jsem, že budu za minutu venku. Vždyť já ani žádnou pistoli nemám. To nebyla moje pistole. Na té lodi jsem byla jen…“

„Vy jste byla na té lodi?“

„Ano.“

„Dnes v noci?“

„Ano. Ale jenom chvíli.“

„Jak dlouhou chvíli?“

„Půl hodiny? Víc určitě ne. Nezabila jsem Bretta, ani jsem nevěděla, že je mrtvý, dokud nepřišli ke mně domů a nezatkli mě. Matthew, chci, aby mě obhajoval někdo, koho znám a komu věřím. Potřebuji vás, Matthew. Prosím, pomozte mi. Já jsem Bretta Tolanda nezabila.“

Znovu jsem si ji prohlédl. Pravé oko za skly brýlí opět začalo ujíždět stranou. Napadlo mě, kolikrát jí asi tohle zbloudilé oko pomohlo získat něčí sympatie či soucit.

„Když vás budu zastupovat…,“ začal jsem.

„Ano. Prosím, pomozte mi, Matthew.“

„… chci, aby všechnu práci přímo před soudem odvedl jiný advokát z naší kanceláře.“

„Zařiďte to, jak myslíte.“

Přikývl jsem.

„Odpovězte mi ještě jednou,“ požádal jsem. „Zabila jste ho?“

„Nezabila jsem ho.“

Opět jsem přikývl.

„Předběžné slyšení vám začíná dnes dopoledne v jedenáct.“ Pohlédl jsem na hodinky. „Máme hodinu času na to, abychom si promluvili. Povězte mi, co jste dělala na té lodi.“

Musím říci, že podle mého upřímného přesvědčení se dopouštěla chyby. Jsem velmi dobrý, co se týče shromažďování faktů, to uznávám; jsem hotový buldok, je–li třeba něco vyčenichat a pak se do toho zakousnout a třepat s tím tak dlouho, dokud to nezačne vřískat. Ale opravdu si nemyslím, že bych měl tu správnou žraloci povahu, kterou nutně potřebujeté, chcete–li obhajovat vrahy před soudem. Nechci se tvářit skromně. Jen si zkrátka myslím, že se k tomu nehodím. Benny Weiss – nesporně nejlepší obhájce ve věcech trestních v celé Caluse a možná i na celé Floridě – mi kdysi řekl, že se nikdy obžalovaného z vraždy neptá, jestli se toho zločinu dopustil.

„Je mi fuk, jestli to můj klient udělal nebo neudělal,“ vysvětlil mi. „Zajímá mě jen boj s obviněními, která proti němu vznesli. Takže mu povím, co všechno na něj má druhá strana, a pak spolu vypracujeme plán útoku. Všimni si, že nemluvím o obhajobě, Matthew. Co se mě týče, je to útok, vytrvalý útok proti silám, které se mého klienta snaží připravit o jeho ústavní právo na svobodu – bez ohledu na to, jestli to udělal nebo ne.“

Jenomže jak to vidím já, nehledě na kodex profesionální právnické etiky, který zaručuje každému advokátovi právo – ale neklade mu za povinnost – ujmout se obhajoby bez ohledu na jeho osobní mínění ohledně viny či neviny obžalovaného, protože jinak by, bože chraň, mohlo být nevinné osobě upřeno právo na řádnou obhajobu a celá naše spravedlnost by odtekla kanálem, pokud ji už dávno nespláchl do moře systém. porotních soudů…

Tedy, jak to vidím já: Pokud se někdo dopustil vraždy – či žhářství, ozbrojené loupeže, násilného napadení nebo kteréhokoli ze stovky dalších zločinů, jež považujeme za útok proti civilizaci – pak by měl být za ten zločin potrestán. Je obehranou písničkou naší justice, že ve věznici člověk nikdy nepotká člověka, jenž by se skutečně dopustil trestného činu, za který ho zavřeli. Ani v soudní síni nepotkáte žádné provinilce. To proto, že se tam jako první dostali právníci. Až jednou stanu v soudní síni a uslyším soudce, jak se ptá „jaká je verze obhajoby“ a obžalovaný odpoví „vinen, Vaše Ctihodnosti,“ asi to se mnou sekne a upadnu znovu do komatu.

Prozatím s radostí přenechám jiným advokátům každého provinilce, který zapíchl vlastní ženu, zastřelil matku, zapálil dům své milenky nebo otrávil někomu zlaté rybičky či načůral do poštovní schránky.

Já chci vždycky obhajovat jenom toho, o jehož nevině jsem přesvědčen.

Warrenovu kamarádovi říkali Kranas James. Ne proto, že jeho pleť trochu připomínala barvou kůži této ryby – zdejší burani by na něj pokřikovali Velkej Žluťas, kdyby se tu takové svinstvo ještě tolerovalo – ale protože ulovil největšího kranase, jakého kdy kdo v Caluse a okolí vytáhl z vody. Krasavce o váze sto deseti liber, který teď visel na stěně malého domku, kde bydlel s děvčetem mnohem tmavší pleti a o polovinu mladším, ale mnohem krásnějším, než byl on sám. Kranasovi bylo sedmatřicet. Ta dívka měla nedávno osmnáct. Vlastně byla o víc než o polovinu mladší. Připravovala v kuchyni oběd, zatímco Warren s Kranasem seděli na zadní verandě a dívali se na řeku a na člun, který si Warren přišel vypůjčit.

Kranas James se doopravdy jmenoval…

Přišel na svět se jménem… tedy, dostal to jméno až po narození, protože nikdo se přece nenarodí se jménem vytetovaným na čele nebo na pupíku; narodil se nahatý, uřvaný a bezmocný, a teprve potom mu vyšší autorita přiklepla jeho jméno.

Tou vyšší autoritou v jeho případě byl jeho tatík a chudáka bezmocného Kranase obdařil jménem Harry James. Učinil tak na počest bělošského trumpetisty, kterého obdivoval. Sám také hrával na kornet a s tím jménem to myslel dobře, jenomže James bylo zároveň i příjmení jejich rodiny, takže se děťátko jmenovalo Harry James James. Kranasův otec nebyl žádný zázrak, co se týkalo hry na trumpetu, ale když ve dvaašedesáti letech umřel na rakovinu, odkázal Kranasově matce slušnou sumičku a Kranasovi zanechal – kromě připitomělého jména – třicetistopý motorový člun, z něhož on o dva roky později chytil svůj rekordní úlovek, a navždy se tak zbavil jména bělošského trubiroha, o kterém stejně nikdy neslyšel.

Právě tento člun si chtěl od něj Warren vypůjčit.

„Co s ním budeš dělat?“ zajímal se Kranas.

Oba pili pivo a žvýkali smažené lupínky s příchutí vepřového; brali si je z červenožlutého celofánového sáčku, přestože na ně Mercedes dvakrát z kuchyně zahalekala, ať se ničím nepřecpávají, nebo nebudou mít chuť k jídlu. Pivo bylo studené a chutné, lupínky slané a křupavé. V Caluse už zase bylo horko jako v peci. Warren pořád myslel na to, že tam venku, na vodě, na Kranasově člunu bude chladněji. Člun stál uvázaný u chatrného dřevěného přístavního můstku, vybíhajícího do vod úzkého kanálu. Mělká voda u břehu byla plná řas. Nehnul se ani větříček.

„Chci si ho půjčit jen na pár dnů,“ řekl Warren.

„Na co?“

„Potřebuju něco zařídit.“

„Legálně?“

„Ale no tak, Kranasi, mám přece detektivní licenci.“

„Koukej, negre, něco ti povím. Zkus na mým člunu přivézt na břeh zakázanej materiál…“

„O nic takového nejde, Kranasi.“

„Tak mi odpověz. Je to, co chceš provádět na mým člunu, legální?“

„Ano, je to legální,“ zalhal Warren, protože si uvědomoval, že to, co má v plánu, přesně vzato není legální. Ne že by ho za to někdo odsoudil. Ale byl to Kranasův člun a on má právo zeptat se Warrena, co s ním má v úmyslu provádět, stejně jako Warren má právo lhát, pokud jde o jeho plány.

„Umíš vůbec řídit člun?“ vyptával se Kranas.

„Jasně že jo,“ tvrdil Warren.

„Kam s ním chceš jet?“

„Do zálivu.“

„Jak daleko od pevniny?“

„Dvacet, třicet mil.“

„Dál radši nejezdi,“ varoval ho Kranas. „Do nádrže se vejde sto galonů paliva a za hodinu spotřebuje asi deset galonů, tak se podle toho zařiď. Obyčejně počítám, že na jednu nádrž udělám asi sto čtyřicet mil.“

„Dám si pozor.“

„Co tam máš, v tom Zálivu?“

„Říkal jsem si, že si trochu zarybařím.“

„Třeba bych mohl jet s tebou.“

„Mám pocit, že potřebuju samotu, Kranasi.“

„Bereš s sebou nějakou ženskou?“

Warren se usmál.

„To jsem si myslel,“ přikývl Kranas a úsměv opětoval. „Ne, že se do toho tak zabereš, až přehlídneš blížící se hurikán. Na člunu je dobrá vysílačka, měj ji pořád naladěnou na první nebo třetí kanál. Jakmile zaslechneš něco o špatným počasí, obrať to a mazej zpátky, slyšíš?“

„Povídám, že si dám pozor.“

„To mě nezajímá, že si dáš pozor. Jakmile uslyšíš varování pobřežní stráže, sebereš se a pomažeš zpátky domů.“

„Tak jo.“

„Já mám tu lodičku rád,“ vysvětlil mu Kranas.

Předběžné slyšení se na Floridě obvykle odehrává před okresním soudcem hned ráno po zatčení podezřelého. Již před nějakým časem nejvyšší soud státu Florida rozhodl, že i obviněný z hrdelního zločinu má právo na kauci. V rozsudku se navíc uvádí, že nejsou–li důkazy o vině „zcela zřejmé“ nebo neexistuje „velká pravděpodobnost“, že obviněný je opravdu pachatelem, nelze zamítnou žádost o propuštění na kauci. Mým úkolem bylo požádat o propuštění na kauci a svými argumenty přesvědčit soudce, aby nám dal souhlas. Úkolem státního zástupce naopak bylo trvat na tom, že důkazy, které má v ruce, jsou tak zdrcující, že není nejmenší pochyby o vině, a proto by kauce měla být zamítnuta. Soudce se měl rozhodnout tak nebo onak. Rozhodnutí bylo jen na něm – vlastně, v tomto případě na ní.

Toho rána soudu předsedala žena jménem Heather Grantová. Bylo jí asi čtyřicet a černý talár ji činil až znepokojivě přitažlivou; snad proto, že černá odjakživa sluší rudovláskám. Mužští advokáti dávají přednost soudkyním domáckého vzezření před kráskami. Nevím, proč to tak je; je–li soudcem muž, v právnické branži se nikdy nemluví o tom, jaké má nohy. Heather má pěkné nohy, pěkná prsa, planoucí rudou kštici a krásné hnědé oči. Kromě toho je to skvělá tanečnice, jak jsem měl příležitost zjistit na mnoha caluských dobročinných bálech. Ale je to jedna z nejpřísnějších soudkyň v okresu, zvlášť když je obžalovanou žena; jen si to představte.

Lainie předstoupila před soud v nehezkých vězeňských hadrech, s namalovanými rty, s očními stíny a s červení na tvářích, což jí dozorci při tomto slyšení dovolili, protože se jednalo jen o rozhodnutí o tom, zda pro tuto chvíli bude propuštěna na svobodu nebo ne. Zítra ráno v devět hodin rozhodne velká porota, zda žaloba bude projednána před soudem, nebo zamítnuta. Já osobně jsem se přikláněl k názoru, že státní zastupitelství – jež v tomto případě ztělesňoval náměstek prokurátora Peter Folger – dosáhne rozhodnutí o projednání před soudem. To ovšem neznamenalo, že by Lainie měla trčet ve vězení dalších šest nebo sedm měsíců či jak dlouho potrvá, než na její případ přijde řada, vzhledem k nezvykle přecpanému rozvrhu.

Řekl jsem Heather, že na základě mnou zatím provedených šetření – to byly jen řeči, protože jsem si zatím stihl jenom promluvit s klientkou – nevím o tom, že by ji někdo skutečně viděl vystřelit, že mi není známo nic o případných forenzních důkazech a že podle mého mínění je celá žaloba založena na nepřímých důkazech, a tudíž neexistuje žádný významný či evidentní důkaz, který by bránil automatickému povolení kauce, jak je uvedeno v zákoně. Kromě toho, slečna Comminsová se nikdy v minulosti žádného násilného trestného činu nedopustila a neměla ani motiv pro takový zločin – svůj spor s pane Tolandem právě začala řešit před příslušným soudem. Zkrátka, Lainie Comminsová nepředstavuje pro společnost žádnou hrozbu, je to slušná občanka, žijící v tomto městě, a zajisté se dostaví k soudu na všechna předem oznámená slyšení. Potom jsem přednesl plamenný projev o svobodě a požádal jsem o propuštění proti složené zástavě.

Moc se mi to povedlo, smím–li to tak říct.

Folger naproti tomu zahájil proslov na téma „nelidská bestie“. Vyprávěl Heather, že oběť byla dvakrát střelena do tváře, že tato andělsky se tvářící žena je ve skutečnosti chladnokrevná vražedkyně, která oběť z hloubi duše nenáviděla. Skutečnost, že byla odhalena jako podvodnice a zlodějka, je prý dostatečným motivem pro spáchání zločinu a opravdu prý hrozí nebezpečí, že by mohla uprchnout z dosahu pravomoci soudu, protože státní zastupitelství proti ní má vskutku vzduchotěsné důkazy; propustit ji na kauci by navíc znamenalo ohrožení pro svědky obžaloby. Načež přednesl melodram o „zvláště odporném zločinu“ a uctivě požádal soud, aby žádost o propuštění na kauci zamítl.

Heather stanovila kauci ve výši půl miliónu dolarů a já ji promptně ujistil o tom, že požadovanou částku lze zajistit zástavou domu obžalované; nabídl jsem soudu úpis na dům, přiložil jsem záznamy o placení daní a dokonce i Lainiin pas.

Bez ohledu na to, jak zítra rozhodne porota, pro tuto chvíli byla Lainie volná.

První, co jsem řekl, jakmile jsem otevřel oči, bylo: „Kde to jsem?“

Nebyla to příliš originální poznámka, ale i tak vyvolala u sestry, sloužící na jednotce intenzívní péče, nezvyklou činorodost. Vyběhla z pokoje s křikem „Doktore! Doktore!“, což byl pro mne první náznak, že se nacházím v léčebném zařízení. Dalším náznakem se pro mne stalo zjištění, že ležím na zádech a z ruky – vlastně z rukou – mi vede velké množství hadiček.

Někdo se sklání nad lůžkem.

„Pane Hope?“

Má malý černý knírek a malé hnědé oči, vykulené překvapeným očekáváním.

„Kdo jste?“ ptám se. „Kde to jsem?“

„Jsem doktor Spinaldo. Ležíte v nemocnici u Dobrých samaritánů. V Caluse, na Floridě. Víte, kde je Calusa, ve státě Florida?“

„Bolí mě hlava,“ stěžuji si.

„To určitě ano,“ ujišťuje mne. „Víte, jak se jmenujete?“

„Co to má být?“ divím se.

„Jste v nemocnici u samaritánů v …“

„Ano, v Caluse, na Floridě. Ale co se to děje?“ vyptávám se, tentokrát o něco silnějším hlasem. „Proč se mě ptáte, jestli vím, jak se jmenuju?“

„Byl jste velmi nemocný,“ říká doktor Spinaldo.

V jeho tváři vidím cosi jako nezřízenou radost. Počítám, že se každou chvíli rozpláče štěstím. Najednou se mi zalíbil. A také jsem si najednou vzpomněl. Ale ne na všechno.

„Postřelili mě?“

„Ano.“

„Bolí mě na prsou.“

„To je dobře.“

„A taky rameno.“

„Moc dobře.“

Neumím si představit, proč má dojem, že na té bolesti je něco dobrého, dokonce moc dobrého. Neuvědomuji si, že mi chce sdělit, že jsem opět získal cit. Dává mi najevo, že jsem opět při vědomí. Problém je v tom, že si nevzpomínám, že bych spal. To je tedy eufemismus týdne. Spal. Později mi vysvětlili, že na operačním sále, zatímco se horečně snažili vyspravit mé potrhané cévy v hrudním koši, se mi zastavilo srdce a…

Nu, stalo se to, že se mi srdce zastavilo na pět minut a čtyřicet vteřin, načež ustal přívod krve do mozku.

Chápete, do mozku mi přestala přitékat krev.

Po celém těle mi přestala obíhat krev.

Zkrátka jsem byl v komatu celých sedm dnů, jedenáct hodin a patnáct minut, po kteréžto době jsem – mohutným skokem, na to nezapomínejte – vyskočil ze studny.

Najednou se nade mnou objeví jiná tvář.

Tuhle tvář poznávám.

Tuhle tvář miluju.

„Táti,“ šeptá.

Joanna.

Moje dcera. Modré oči má zaplavené slzami. Když se skloní, rozevlají se jí blond vlasy.

„Ach, táto.“

Nic víc; jen mě pevně obejme.

A ta sestřička, co před chvílí utíkala pro doktora, ji upozorňuje, aby neshodila stojan s plastovým sáčkem, z kterého mi do ruky kape bůhví co. Začínám být mrzutý; rozumíte, chtěl bych si natáhnout kalhoty a vypadnout odsud.

Ale už je tady další tvář a tu taky miluju. Patricia se sklání nad postelí, líbá mne na tvář, oči má stejně modré jako moje dcera, zářící a uslzené, vlasy stejně blond jako moje dcera, napadá mě, že snad mám nějakou zvláštní slabost pro modrooké blondýnky.

Ale ne, moje bývalá žena byla přece bruneta, ne? A kde se vzala, tu se vzala, už je tady, jako bych ji přivolal, jediná a nezaměnitelná Susan Hopová se nade mnou sklání s úsměvem na tváři a šeptá „vítej zpátky, Matthew.“ Takže se začínám divit, kde jsem to vlastně byl, protože mi zatím ještě nikdo nevysvětlil, že jsem byl v komatu, rozumíte. Ale začínám se rozpomínat, jen nezřetelně, na nějaký bar, čekám na někoho v baru, pak vyjdu ven… a na víc si už nevzpomenu.

Najednou jsem úplně vyčerpaný.

Zničehonic mi pokoj připadá hlučný a přelidněný; je tu moc živo.

Chci aby všichni odešli.

Chci zpátky svoje kalhoty.

Chci jít domů.

Je mi do breku.

Chci zase spát.

A chce se mi čůrat.

Onoho jasného dubnového dne v tom pokoji cosi začalo.

Říká se tomu zotavení.

Nebo taky rekonvalescence.

V paragrafu 905.17 se zcela jasně uvádí, že „zasedání velké poroty nesmí být přítomen nikdo jiný než vyslýchaný svědek, státní zástupce, jmenovaní asistenti v souladu s paragrafem 27.18, dále soudní zapisovatel a případně tlumočník“.

Z toho vyplývá, že zasedání velké poroty je nekonfliktní záležitost. Nejsou při tom žádní obhájci. Nedochází ke křížovým výslechům. Je u toho jenom státní zástupce, pokojně přežvykující housku se šunkou. Také to znamená, že i kdyby se při této příležitosti obžalovaný rozhodl svědčit, ani jeho či její právní zástupce nemá do síně přístup. Což zřejmě vysvětluje, proč ve většině případů dobrý advokát svému klientovi nedoporučí, aby tam šel a postavil se k věci čelem. Tohle jsem nyní vysvětloval Lainie, která vážně přikývla a prohlásila, že jí takové pravidlo připadá nefér. Odvětil jsem, že by se možná spíše hodilo slovo „drakonické“.

Vyzvedl jsem ji v okresním vězení poté, co se převlékla do civilu – do džínů, trička a sandálů, které na sebe hodila, když ji v noci přišla zatknout policie. Odvezl jsem ji domů, do Severní jabloňové, protože jsme si ještě museli promluvit a také protože mi slíbila ukázat nové plyšové zvířátko, které začala kreslit, právě když jí včera večer zavolal Brett Toland. Souhlasil jsem ochotně, že si její náčrtky prohlédnu, protože s ohledem na události, jež následovaly, bylo důležité dozvědět se, v jakém duševním rozpoložení se nacházela. Považoval jsem za významné, že se pustila do práce na něčem novém, rozumíte. Rozhodla se vyrazit dál, myslet na budoucnost. Na rozdíl od pesimistických úvah, jež vedla při obědě, než se vrátila domů, přece jen dospěla k názoru, že soudce Santos rozhodne v náš prospěch a nařídí opatření, o něž jsme ho požádali. Neměla důvod přát si smrt Bretta Tolanda. Když ji včera večer zavolal, vůbec na něj nemyslela.

Její dům v Severní jabloňové ulici vypadal přesně tak, jako ho včera ráno popsala u soudu. Zaparkoval jsem vůz pod mohutným rozložitým stromem, který jsem nedokázal identifikovat, a podíval jsem se nahoru, abych se ujistil, že na něm nevysedává žádné ptactvo. Můj vůz je Acura Legend břidlicově modré barvy; je to ten vůz, do něhož Patricia nabourala těsně před tím, než jsme se poprvé potkali. Tvrdí, že prý jí to nikdy nezapomenu. Možná že ne. Rudyard Kipling kdysi napsal: „Žena je jen žena, ale dobrý doutník, to je přece pokouření.“ Já nekouřím, ale miluju svoje auto. Ne sice tolik, jako miluju Patricii – jak vždycky rychle připomínám. Ale nepřeji si, aby mi ptáci pokadili celou střechu a kapotu.

Následoval jsem Lainie po cestičce k nízkému, zděnému stavení a vešel jsem za ní dovnitř. Zběžně mi všechno ukázala, zeptala se, jestli si dám něco studeného k pití – bylo teprve půl čtvrté, takže jsem pochopil, že nemluví o alkoholu – a tak jsme si do ateliéru každý přinesli sklenici limonády s plovoucími kostkami ledu. Měl jsem pocit, jako bych v tomhle domě, v téhle pracovně byl už někdy předtím. Cvakla vypínačem. Nad dlouhým kreslicím stolem, který popisovala při slyšení, se probudily zářivky a objevily se náčrtky želvy Kinky. Upozornila mne na datum, poznamenané v pravém dolním rohu každého výkresu, hned pod jejím podpisem. Pokud ty údaje souhlasily, pak tyhle výkresy opravdu vypracovala včera.

„Povězte mi všechno, co se včera večer stalo,“ požádal jsem ji.

„Od kdy a do kdy?“

„Od Brettova telefonátu až do chvíle, kdy jste ho naposled viděla živého.“

Napadá mě, když sleduji, jak mluví, že by na stanovišti svědků vypadala velmi přesvědčivě, kdybychom se rozhodli ji tam postavit. Ani brýle to její bloumavé pravé oko nedokážou srovnat. Avšak právě ta oční vada jí dodává jaksi trvale překvapeného výrazu, což silně upoutává pozornost. Je sice krásná, ale nedokonalost jejích očí propůjčuje jinak dokonalým rysům docela jinou tvářnost, která je nanejvýš přesvědčivá.

Sedí na stoličce v džínách, tričku a sandálech, s rukama v klíně a vypráví mi, že pracovala v ateliéru na těch výkresech, když najednou zazvonil telefon…

„V kolik hodin?“

„Kolem deváté.“

„Jak to víte?“

„Protože když jsme později mluvili o tom, že jsem tam šla…“

Volá Brett a zve ji na svoji loď.

„Proč?“ ptá se ho.

„Chci si promluvit o dohodě,“ odpověděl.

„Zavolej mému právníkovi,“ odtuší.

„Já do toho zatím nechci tahat advokáty, Lainie.“

„Brette,“ upozorní ho, „advokáti už do toho zatažení jsou.“

„Advokáti jsou původci našeho problému, Lainie. Všechny advokáty patří postřílet, Lainie. Já si o tom chci promluvit z očí do očí, jen ty a já. Vyznáš se v hračkářské branži, takže pochopíš, že návrh, který pro tebe mám, je opravdu významný.“

„No dobrá, tak to zkus.“

„Po telefonu ne.“

„Proč ne?“

„Lainie, důvěřuj mi, můj návrh…“

„Já ti mám důvěřovat, Brette?“

„Já vím, že jsou mezi námi neshody…“

„Neshody? Ukrad jsi mého medvídka, do hajzlu!“

„Uznávám, že mezi tvým a naším designem je jistá podobnost. Ale chci ti navrhnout…“

„Navrhni to Matthewu Hopovi.“

„Lainie, slibuju ti, že nijak neohrozím tvoje postavení při procesu. Nejde o žádný trik. Vím, že ti vysvětlili, že pokud by bylo možné nahradit ti způsobenou škodu finančně…“

„Na peníze zapomeň, Brette. Jestli máš v úmyslu…“

„Ne, nenabízím ti finanční vyrovnání.“

„Tak co mi nabízíš?“

„Přijď na mou loď.“

„Ne. Zavolej Hopovi. Nabídni to jemu.“

„Lainie, prosím tě, vzpomeň si na staré časy. Prosím. Slibuju ti, že to vyřešíme. Nebudeš litovat. Přijď sem a dovol mi ti to vysvětlit.“

Začíná váhat.

„Kam mám přijít?“ zeptá se.

„Do jachtklubu.“

„Do kterého?“

„Silver Creek. Už jsi tu byla.“

„Ty tam už jsi?“

„Jsem na lodi.“

„Etta je s tebou?“

„Ne, ale ví, co ti chci navrhnout. Jsme v tom naprosto zajedno. Za jak dlouho sem můžeš přijet?“

Pohlédne na hodinky.

„Asi za hodinu? Uvidím, jaký je provoz.“

„Počkám tady.“

„Brette…?“

„Ano, Lainie?“

„Měl by to být opravdu dobrý návrh.“

Dívá se na mě přes sklenici s limonádou. Myslím, že vycítila můj nesouhlas, protože se na chvíli odmlčí a pak jenom dodá vysvětlení, které nakousla už před chvílí – ohledně toho, jak věděla, v kolik hodin jí Brett telefonoval. Podívala se prý na hodinky, aby odhadla, jak dlouho jí potrvá se obléknout a…

„Ano, chápu. Za jak dlouho jste tam dorazila?“

„Vy si myslíte, že jsem tam neměla jezdit. Je to tak?“

„Proč jste tam jela?“

„Kvůli starým časům.“ Pokrčí rameny. Tak to Brett řekl do telefonu. „Opravdu jsme spolu dlouho pracovali, máme za sebou společnou minulost. A tak mě napadlo, že mi chce vážně nabídnout něco, čím by se všechno zjednodušilo. Nikdo nemá rád soudní spory, Matthew.“

Velkomyslně nedodala, že nikdo nemá rád ani advokáty.

„V kolik hodin jste přijela do klubu?“

„Asi v deset.“

„Do Silver Creeku? Na soutoku řeky s kanálem?“

„Ano.“

„Jak jste tam jela?“

„Autem.“

„Jakým autem?“

„Mám bílé Geo.“

„Ví někdo jiný, v kolik hodin přesně jste tam přijela?“

„No, Brett.“

„To není spolehlivý svědek, víte, je mrtvý.“

„Já jsem ho nezabila.“

„Stejně je mrtvý.“

„Nebuďte tak namíchnutý.“

„Neměla jste změnit názor, Lainie. Zcela správně jste mu poradila, aby svou nabídku přednesl mně. Proč jste si to rozmyslela?“

„Už jsem řekla.“

„Když jste se rozhodla ho žalovat, staré časy vám nedělaly žádnou starost.“

„No dobře, zatraceně, bála jsem se, že prohrajeme, stačí?“

„Před deseti minutami jste mluvila jinak. Tvrdila jste, že jste si věřila…“

„Lhala jsem vám. Byla jsem vyděšená až na půdu. Cítila jsem, že Santos určitě Tolandům dovolí, aby hned klidně rozjeli výrobu svého medvídka.“

„A co tedy měl znamenat ten nápad s Kinky?“

„Dělala jsem na Kinky, když zazvonil ten telefon. Pro jistotu. Abych měla něco jiného, když Santos rozhodne proti mně.“

„Jinými slovy, ve vašich pocitech nebyla ani stopa po sebedůvěře.“

„Na čí straně jste, Matthew?“

„Nemohu vám pomoci, když mi lžete, Lainie.“

„Promiňte.“

Sklonila hlavu. Malé, šilhavé děvčátko v těsných džínách a tričku bez podprsenky, s pohledem upřeným na své ruce v klíně. Na kreslicím stole stála limonáda vedle jejích výkresů nového plyšového zvířátka, zhotovených „pro jistotu“.

„No dobře. Co se stalo potom?“

Chvíli neodpovídá. Pořád civí na svoje ruce. Pak si zhluboka povzdechne a podívá se na mne. Plné rty má maličko pootevřené. Najednou mě napadne, že jsme se s Patricií už dlouho nemilovali. Zaplaším tu myšlenku. Napadá mě, že si Lainie určitě plně uvědomuje, jak její šilhavé oko muže přitahuje. A také mě napadá, že bych si tady radši měl dávat pozor.

„Byl jste někdy na Hračičce?“ ptá se mě.

„Ne.“

„No, je to úžasný brko, jak tomu říká Brett. Přitom se snaží budit dojem, že je to jen nějaké vozítko, zatímco ve skutečnosti to je devadesát čtyři stop dlouhá jola, plně vybavená plachtovím, s třemi nádhernými luxusními kajutami a s kabinou pro posádku na přídi…“

Přístaviště osvětlují lucerny podél chodníku a také na kraji parkoviště, kde nechala svoje Geo, stojí osamělá lampa. Oblékla se na tu schůzku neformálně, ale elegantně, možná proto, že tu loď zná a nechce se nechat zastínit nádherou týkového obložení a skvělými čalouny. Anebo proto že opravdu věří, že Brett přišel na opravdové řešení jejich problému, a chce být oblečená trochu slavnostně, pokud by došlo na oslavu šampaňským. Takže si vzala modré sportovní boty s bílými tkaničkami – dobře ví, jaká obuv se nosí na lodi –, plandavé kalhoty do zvonu z modrého hedvábí a bílou halenku s lodičkovým výstřihem, přes kterou si uvázala modrý šátek potištěný maličkými červenými kotvami. Červená barva obrouček jejích brýlí ladí s barvou rtěnky. Zlatý prstýnek ve tvaru srdce na malíčku připomíná barvu zlatých vlasů, které si dnes večer rozpustila. Ty vlasy se lesknou ve svitu lampy, když vystoupí z vozu a vykročí k Tolandově člunu. Je plná optimismu. Někdy mívá pocit, že od chvíle, kdy se dozvěděla, že nemá stejné oči jako ostatní holčičky, byl celý její život jednou dlouhou bitvou – ale teď je tu možná naděje na šťastný konec.

V salónu se svítí.

Na kraji lodní lávky zavolá: „Haló?“

Ticho.

„Brette?“

„Lainie?“ ozve se z lodi a už vidí Bretta, který právě vystoupal po krátkém žebříku z nitra lodi. Má na sobě bílé bavlněné kalhoty a volné bílé tričko s véčkem. Pravou rukou nahmatá vypínač a světlo zalije čalouněný interiér kormidelny; všimne si, že na týkovém stole stojí kbelík s ledem, dvě skleničky a několik láhví s alkoholem – etikety zatím nedokáže identifikovat. „Pojď na palubu,“ vyzve ji. „Jsem rád, že ses rozhodla přijít.“

Byla na té lodi už mnohokrát; na koktejlových večírcích i malých sešlostech u večeře nebo u neformálního rychlého oběda, a občas se na ní i plavila po zálivu. V kajutě dole jsou pohodlné pohovky, skříně s prosklenými dveřmi, televize, video a CD přehrávač. K jídelnímu stolu se pohodlně vejde deset lidí, a kdykoli ji sem pozvali na oběd nebo na večeři, prostíral se wedgwoodský porcelán, waterfordský křišťál a damaškové ubrousky. Celá loď je opravdu luxusně zařízená, týkovou podlahu pokrývají orientální koberce a na lodních přepážkách, obložených dřevem, visí reprodukce obrazů plachetnic.

V minulosti se cítila nejvolněji v neformálně zařízené kormidelně. A potěšilo ji, že pro dnešní schůzku zvolil právě tuto kabinu. Brett je bos. Vzpomíná si, že jednou požádal manželku jistého floridského senátora, aby si sundala elegantní plátěné střevíčky, protože se bál, že mu poškrábe jeho převzácnou týkovou palubu. „Posaď se,“ vybídne ji. „Prosím.“ Rozevřenou dlaní jí pokyne směrem k jedné z čalouněných lavic. Vklouzne za týkový stůl, teď už vidí, že na něm stojí láhev Johnnie Walkera s černou nálepkou, Canadian Club a ruská vodka. Také zaznamená malou porcelánovou misku s plátky citrónu. Brett se posadí na lavici u protější strany stolu.

„Tak,“ zeptá se, „co si dáš k pití?“

„Máš Perrier?“

„Ale no tak, Lainie,“ napomene ji s úsměvem. „Slibuji, že budeš mít co oslavovat.“

„Uvidíme.“ Oplatí mu jeho úsměv.

On je dokonale okouzlující – opravdu je toho schopen. A ona si opět přeje, aby to opravdu znamenalo konec všech zmatků a všeho napětí.

„Perrier? Doopravdy?“ zeptá se jí.

„Doopravdy,“ přikývne. „Perrier.“

Ještě jednou to zopakuju a bude mi do konce života posílat krabici sodovek, pomyslí si.

„Tak tedy Perrier.“ Toland se zvedne od stolu a jistým krokem seběhne po žebříku dolů. Slyší ho, jak tam dole kramaří – mají tu moderně zařízenou, velkou kuchyni, s krájecími deskami od Coriana, sporák se čtyřmi hořáky, troubu, mikrovlnku, drtič odpadků, mrazák a už si ani nevzpomíná, kolik krychlových stop mají celkem jejich lednice – neříkal jednou, že šedesát? Nebo osmdesát? V každém případě spoustu. V jedné z těch lednic teď pro ni hledá Perrierovu sodovku, slyší, jak kleje, když něco bouchlo na podlahu, potom se zdola ozývá nezřetelné mumlání a konečně vyleze zpátky po žebříku, v jedné ruce drží zelenou láhev a v druhé modře se lesknoucí automatickou pistoli.

Lainie se zahledí na tu zbraň.

„Minulý týden se někdo pokusil proniknout na palubu,“ vysvětluje Toland a položí pistoli na stůl vedle misky s citrónem.

„Kdo?“ diví se Lainie.

„Dva mokrý zadky.“

Tím asi myslí Kubánce.

„Co chtěli?“

„Tvrdili, že hledají práci. Prý jestli nepotřebuju posádku. Porfavor, nepotřebovala vy nějaká posáuka, seňore?“ pokouší se o nepříliš dobrou imitaci. „Dneska si člověk musí dávat pozor. Spoustu lodí už unesli.“

„Z přístaviště?“

„A proč ne?“

„Je ta věc nabitá?“

„Ale ano,“ ujišťuje ji. „Určitě do toho nechceš trochu vodky?“ ptá se ještě jednou, zatímco nalévá jednu ze skleniček.

„Jenom led a citrón.“

Uměleckým okem studuje barevné schéma na stole. Zelená láhev Perrieru a nazelenalé citróny, bělostná miska, zlatohnědá whisky ve dvou láhvích, černá nálepka na skotské, stejné barvy jako uzávěr druhé láhve, nevýrazný, černomodrý lesk automatického koltu.

Pro sebe si Brett nalije štědrou dávku Johnnie Walkera s ledem.

„Na naši budoucnost.“ Pozvedne sklínku a přiťukne si s ní. Lainie si uvědomuje, že připíjet si nealkoholickým nápojem přináší smůlu. Ale ta chvíle už pominula, sklenky cinkly o sebe, přípitek byl pronesen. Ona se však ještě nenapila, aby trochu separovala ten smůlu nosící přípitek od samotného skutku. Čeká, až on polkne doušek skotské, a ještě potom počká nějakou chvíli, aby zažehnala smůlu, než si usrkne bublinkové vody.

„Tak co je to za nabídku?“ zajímá se.

„Rovnou k věci,“ prohodí Toland.

„Přesně tak, rovnou k věci,“ přikývne ona.

„Stará dobrá Lainie.“

„Tak povídej.“

Na první poslech zní jeho nabídka úžasně.

Navrhuje, aby Toyland, namísto boje s konkurencí, která by případně začala vyrábět jejího medvídka – ať už by to byl Ideál nebo Mattel; má pořád našpicované uši ohledně všeho, co se v branži šustne, a ví, že tyhle firmy projevily velký zájem…

„Myslím, že to je pro tebe báječné, Lainie. Jsi tak talentovaná a je na čase, aby ses dočkala odměny za ta těžká učednická léta…“

Ona tuhle chválu ovšem nebere, protože se do výroby dostalo už na tucet jejích návrhů a taky se prodávají, prokristapána, to přece nejsou žádná učednická léta, pěkně děkuju. Neřekne ale nic, jenom poslouchá, ucucává Perrier a pozoruje ho přes stůl, jak si do sklenice s ledem dolévá skotskou.

Vysvětluje jí, že si uvědomuje, že by se Ideál s Mattelem mohli začít trumfovat, takže jí chce raději podat předběžnou nabídku, která, jak doufá, by ji mohla uspokojit. Navrhuje…

Lainie se napjatě předkloní. V této napjaté chvíli její oko nemilosrdně uhýbá stranou. Cítí tah ve svalu dvakrát zkráceném operací. Oko opět prohrává svůj boj.

„Chtěli bychom to udělat takhle, Lainie. Toyland je ochoten vyrábět tvého medvídka v té podobě, jež je chráněna copyrightem, a pod jménem, uvedeném v registraci ochranné známky…“

„Lainie to považuje za vítězství.“

„…a vyplatíme ti i solidní zálohu na štědrý podíl ze zisku.“

„Jak solidní? A jak štědrý?“

„To bude stanoveno vzájemnou dohodou, Lainie. Slibuju; nechceme tě odírat.“

„Bude se ten medvídek jmenovat Gladly?“

„Přesně tak, jak jsi ho pojmenovala.“

„Použijete můj design? Na medvídka i na brýle?“

„Přesně podle tvých specifikací.“

„A v čem je háček?“

„Žádný není. Jenom už nechci pokračovat v té nechutné tahanici, Lainie.“

Což znamená, že věří, že Santos vynese rozsudek proti nim.

„Takže, pokud ti můj návrh připadá proveditelný,“ pokračuje, „požádej Matthewa, aby zavolal mému advokátovi…“

Povšimla si, že už mu neříká důvěrně „Sidney“. Teď už je to jenom „můj advokát“. Možná protože si uvědomil, že ten soud prohráli…

„… aby se spolu dohodli na výši zálohy a podílu ze zisku. A aby připravili převod autorských práv a ochranné známky. Jak se ti to zamlouvá?“

„Převod?“

„Ano. Toyland se chce stát stoprocentním vlastníkem všech práv na toho medvídka i na jeho jméno.“

„Stoprocentním?“

„Jsem si jist, že stejně by postupovala i každá jiná společnost.“

„Převod všech práv?“

„A natrvalo,“ dodal Brett.

„Natrvalo,“ opakuje Lainie.

„Ano. Nu, Lainie, jsem si jist, že to pro tebe není nic nového. Jestliže chceme s tím medvídkem dosáhnout úspěchu, musíme mít jistotu, že ho budeme smět vyrábět po celou dobu platnosti autorských práv.“

„Já jsem měla na mysli spíš dohodu o poskytnutí licence.“

„Převod, přiznání práv, licence, to je všechno jedno.“

„Já si to nemyslím.“

„Ideál ani Mattel by určitě nepodepsali žádnou licenční dohodu s omezenou platností.“

„Já mám dojem, že by ji mohli podepsat.“

Teď lže. Agenti obou těchto společností zatím váhali, s ohledem na nastalý problém s autorskými právy.

„Nu, možná že ano, kdo ví, už se staly i divnější věci. Ale my jsme ochotni jít opravdu hodně daleko, co se týče podílu na zisku, Lainie, i pokud jde o vedlejší práva…“

„Jak to myslíš, hodně daleko?“

„Nabízíme klauzuli o zvýšení podílu, kdyby se ten medvídek doopravdy dobře uchytil. Prémie při vysokých ziscích. A obrovský podíl na vedlejších právech…“

„Například na jakých?“

„Kdo ví? Třeba na televizní pořad nebo film. Může to být cokoli. Nabízíme ti opravdu vysoká procenta.“

„A jakou budu mít možnost kontroly, Brette?“

„Zaručujeme se za kvalitu výrobku.“

„Ale jakou kontrolu budu mít?“

„Snad víš, co znamená značka Toyland. A kromě toho, výše kompenzace, kterou ti nabízíme, zaručuje optimální objem výroby.“

Připadá jí, jako by se vymlouval.

„Tak jak se ti to líbí na první pohled?“ vyptává se Brett.

„Nejsem si jistá. Musím to probrat s Matthewem.“ Odloží sklenici a vyklouzne z lavice, když tu jí Brett položí ruku na paži.

„Lainie,“ osloví ji. „Chtěl bych, abychom si na to plácli ještě dnes večer.“

„To nemůžu. Ne, dokud si s ním nepromluvím.“

„Santos slíbil, že rozhodne do dvaadvacátého.“

„Nu, to asi trochu přeháněl.“

„No jasně, tak tedy koncem měsíce. Ale můžeš taky prohrát, to přece víš.“

„Tak proč mi nabízíš dohodu?“

„Chci, aby vztahy mezi tebou a naší společností byly jako dřív.“

„Třeba budou. Počkej, až si promluvím s Matthewem.“

„A kdy s ním budeš mluvit?“

„Zkusím mu zavolat hned, jak se vrátím domů.“

„A dáš mi vědět?“

„Jakmile to probereme.“

Podal jí ruku. Stiskla ji. Potřásli si rukama. Na stole, vedle misky s citrónem, leží automatická pětačtyřicítka.

„Tehdy jsem ho naposled viděla živého,“ ujišťuje mne.

Warren seděl potmě a čekal, až se vrátí domů. Přesně vzato to nebude únos. Podle floridského zákoníku k únosu dojde tehdy, jestliže pachatel „násilím, potají nebo pod pohrůžkou unese či uvězní jinou osobu proti její vůli bez rozhodnutí příslušných úřadů…“

To všechno se Warren chystal učinit.

„S úmyslem…“

A tohle je to hlavní…

„S úmyslem zadržet ji pro výkupné nebo odměnu či za účelem spáchání nebo usnadnění trestného činu, či s cílem dopustit se na oběti ublížení na těle nebo ji či jiné osoby terorizovat nebo nepřípustně zasahovat do činnosti vládních či politických institucí.“

Nic z toho Warren neměl v úmyslu.

Takže by z toho mohlo být jen neoprávněné uvěznění, které zákon definuje jako „zadržení, unesení, uvěznění nebo omezení pohybu jiné osoby násilím, potají nebo pod pohrůžkou bez rozhodnutí příslušných úřadů a proti vůli dotyčné osoby…“

A v tomhle je právě rozdíl:

„Za jakýmkoli jiným účelem, než specifikuje paragraf 787.01,“ což je paragraf, zabývající se únosem.

K tomu se přidá neoprávněné vniknutí, protože dnes v deset hodin večer opět násilím otevřel dveře jejího bytu, jakmile ji uviděl odjíždět v jejím zeleném chevroletu. Teď u těch dveří seděl, aby ji uslyšel, hned jak vstrčí klíč do zámku. Z kuchyně si přitáhl židli a postavil ji vedle dveří. Uzavřenou láhev umístil na podlahu, na dosah ruky.

Někde venku začaly kostelní hodiny odbíjet celou.

Jedenáct.

Pohlédl na hodinky.

Předcházejí se o dvě minuty.

Nebo ty kostelní jsou o dvě minuty pozadu.

Anebo možná trvá dvě minuty, než zvon odbije jedenáctkrát. To ho přivedlo k úvahám o tom, jestli vůbec nějaké hodiny na světě jsou úplně přesné. Protože když se ručička v určité vteřině přesune na další dílek, není vlastně ta vteřina už pryč? Anebo na digitálních hodinkách – ty jeho právě ukazují 11:02:31, není už vlastně 11:02:31 a kousek, když… no jo, už je tam 11:02:32, nechme toho. Zatracená metafyzika, člověk by z ní zblbnul.

Ze zastřešené pavlače venku uslyšel kroky. Cvakot vysokých podpatků. Dáma se zřejmě vydala na nákupy vyšňořená; přemýšlel, kam asi poslední dobou chodí nakupovat.

Kroky se zastavily u dveří.

Už je doma.

Zvedl láhev a opatrně odsunul židli stranou.

Postavil se vedle dveří.

Teď vklouzl do zámku klíč.

Otevřel láhev.

A sáhl do kapsy.

V zámku cvaklo, západka se odsunula. Přitiskl se zády ke stěně vedle dveří.

Připravil se.

Dveře se otevřely. Zavřela za sebou. Zamkla. Právě sahala po vypínači…

„Ahoj, Toots,“ oslovil ji.

„Warrene?“ Otočila se k němu a on jí přitiskl na obličej gázu nasáklou chloroformem.

3.

Otevřela oči.

Místnost se s ní houpala a převalovala ze strany na stranu, trvalo jí asi minutu, než pochopila, že je na lodi a má pravé zápěstí připoutané náramky k něčemu, co trčí ze zdi nebo z přepážky, či jak se tomu říká. Ležela na zádech v jakémsi prostoru, zužujícím se do V; byla tam tma. Uvědomila si, že se nachází v přídi člunu, kde je podpalubí takhle zakřivené do špičky. Pod sebou ucítila nějakou matraci z pěnové gumy; asi je to kabina, určená na spaní.

Najednou si vzpomněla na Warrena, jak tam stál ve tmě za dveřmi jejího bytu, a ostře zavolala jeho jméno – „Warrene?“ Jako rozzlobená matka nebo starší sestra, dožadující se, aby ten zatracenej kluk okamžitě koukal přijít sem, jestli nechce, aby to bylo horší – jak si to představuje, takhle ji připoutat ke stěně? Jenže nikdo nepřišel a najednou ji napadlo, jestli ten člun vlastně řídí Warren nebo nějaký rybář, kterého si najal, aby ji odvezl do Mexika a prodal ji tam jako prostitutku.

Člun byl v pohybu, to věděla určitě, takže někdo musí být tam nahoře nebo venku nebo kde vlastně je to kormidelní kolo či jak tomu říkají; ve svém životě na lodích moc často nepobývala. Ve tmě přitáhla zápěstí až k očím a pohlédla na světélkující ciferník hodinek. Dvě hodiny a deset minut, kde sakra mohou být?

„Warrene?“ zavolala znovu, stejným panovačným tónem ve stylu „koukej, ať už jsi tady!“ a tentokrát zaslechla nějaký zvuk, přicházející ze směru, kde tušila zadní prostory člunu – zadek, záď nebo jak se to jmenuje. Uslyšela kroky sestupující zřejmě po schodech nebo po žebříku a mířící směrem k místu, kde se nyní zpříma posadila s krátkou sukní vykasanou až trochu moc vysoko. Všimla si, že má na sobě všechno své oblečení, včetně bot s vysokými podpatky.

S cvaknutím se rozzářilo světlo.

Musela přimhouřit oči.

Spatřila nízkou stěnu, oddělující prostor na spaní od jakési jídelny s kůží potaženými lavicemi kolem umakartového stolu. Další nízká stěna oddělovala tento prostor od přípravny jídla – vlastně to byla malá kuchyně či spíš kuchyňka. Takže se nacházela v nevelkém prostoru uvnitř člunu, dalo se tomu snad říkat kabina, rozděleném těmi velmi nízkými stěnami, přepážkami. Kabinou k ní přicházel Warren; při chůzi se kymácel a hrbil, protože tu byl příliš nízký strop. Ona přece čluny přímo nesnáší!

„Tak co to má znamenat?“ vyjela na něj.

„Co přesně?“

„Proč jsem připoutaná ke stěně? Kde jsi vůbec sehnal tenhle krám?“ Zachrastila policejními pouty na zápěstí.

„U saintlouiské policie.“

„Máš od toho klíč?“

„Ano, mám…“

„Tak to odemkni,“ vyzvala ho a znovu zatřásla zápěstím.

„Lituju, Toots.“

„Tak za prvé tu máme nezákonné vniknutí,“ prohlásila. „Řekla bych, že to hodí dobrých patnáct let. Potom únos…“

„Neoprávněné věznění,“ opravil ji.

„Děkuji. Což ti přidá dalších pět let. Tak co kdybys radši okamžitě odemkl ta pouta, himlhergot, obrátil tyhle necky zpátky a odvezl mě domů – a na všechno pak oba zapomeneme, oukej?“

„Ne,“ odmítl. „Je mi líto.“

„Ptám se znovu, Warrene, co to má znamenat?“

„Odvykací kúra,“ odvětil Warren.

V pátek patnáctého září v devět hodin ráno velká porota vyslechla svědky, které dal předvolat Pete Folger, aby svým svědectvím podpořili stanovisko zastupitelství státu Florida. Šest minut před polednem porotci vynesli rozhodnutí, stvrzené podpisem předsedy poroty, a požádali státní zastupitelství, aby vzneslo obvinění z vraždy prvního stupně.

Deset minut poté mi Folger zavolal do kanceláře. Oznámil mi, že dosáhl rozhodnutí, o které usiloval, a má nyní v úmyslu požádat soud o zamítnutí práva na kauci a o umístění mé klientky do vyšetřovací vazby. Dodal, že čistě ze zdvořilosti dá ve své kanceláři někomu sepsat seznam svědků, kteří dnes vystoupili před velkou porotou; doufá prý, že si s nimi co nejdříve promluvím a budu pak ochoten projednat s ním nějakou dohodu, která by jeho úřadu ušetřila spoustu času a státu přemrštěné výdaje za elektrický proud.

Zavolal jsem Lainie a sdělil jí tu neblahou zprávu. Vysvětlil jsem jí, že požádám, aby kauce zůstala v platnosti…

„Myslíte, že zůstane?“

„Ano, jsem si tím jist.“

„To je dobře, protože jsem pozvaná na večírek,“ odvětila. „Najednou jsem strašně slavná.“

„O vašem případu s nikým nepromluvte ani slovo.“

„Ovšemže ne.“

„Budou se vás vyptávat. Povězte jim, že vám váš právník zakázal o tom mluvit. Když budou naléhat, seberte se a jděte pryč.“

„Provedu. Díky, Matthew.“

„Státní zástupce mluvil o dohodě, myslím že je to dobré znamení.“

„K čemu je nám dohoda?“ zeptala se.

„K ničemu.“

„Já jsem ho nezabila.“

„Já vím, že ne.“

„Opravdu to víte?“

„Ano, vím. Kde je ten večírek?“

„Na jachtě Rosenbergerových.“

„Svět je malý,“ řekl jsem.

Slyšela ho kramařit v kuchyňce, zatímco sama ležela na pěnové matraci bez prostěradla a snažila si stáhnout sukni co nejtěsněji kolem nohou. Všechno tu bylo ulepené od soli; nenáviděla čluny, pravou ruku měla nepohodlně nataženou za hlavou, teď už věděla, že je za zápěstí připoutaná k jakémusi věšáku z nerez oceli, přinýtovanému k přepážce. Když se posadila, viděla ho stát u malého sporáku na pravoboku, vlevo od žebříku, vedoucího z paluby. Lodí se šířila vůně teplého jídla.

Nakonec jí přinesl míchaná vajíčka, opečenou klobásu, topinky z pšeničného chleba a kávu. Všechno to poskládal na podnos, který položil před ni na lůžko.

Ze všeho nejdřív se ho zeptala: „Kdo ten krám teď řídí?“

„Jenom driftujeme.“

„Nenarazíme do něčeho?“

„Jsme třicet mil od břehu. Nikde kolem nás nic není.“

„Sundej mi ty náramky.“

„Ne.“

„Jak můžu jíst, když jsem přivázaná ke zdi?“

„Jez levou rukou. Nebo tě můžu nakrmit, jestli chceš.“

„Neprosím se tě o pomoc.“ Vzala do levé ruky vidličku a dala se do jídla. Nohy měla na posteli zkřížené pod sebou jako Indián. Pozoroval ji.

„Děláš chybu, víš to?“ prohodila.

„Vážně?“

„Ano, Warrene. Já jsem čistá.“

„Ne, nejsi,“ opáčil.

„Teda, já vážně netuším, odkud máš informace, ale slibuju ti…“

„V odpadkovém koši ve tvé koupelně jsem našel dózy od čistého koksu.“

„Za prvé, cos dělal v mém bytě?“

„Řekl bych, že poznám příznaky závislosti na kokainu, Toots.“

„Nemáš žádné právo…“

„Jsem tvůj přítel.“

„No ovšem, takže mě přikováš ke zdi.“

„Zůstala bys jinak na tomhle člunu?“

„Warrene, musíš mě pustit, doopravdy.“

„Ne.“

„Warrene, já vážně nepotřebuju, aby se o mě někdo staral. Jsem už velká holka.“

„Jo, to jsem si taky říkal, Toots.“

„Já už neberu drogy,“ naléhala. „Myslíš, že jsem blázen? To byly lahvičky od parfémů. Vypadají jako…“

„Samozřejmě.“

„… jako dózy od cracku.“

„A co ty, které jsem našel ve tvé kabelce?“

„Nevím, cos našel v mojí kabelce. Neměl jsi právo prohrabávat mi kabelku. Nemáš právo vůbec na nic z toho, co děláš. Copak jsi našel v mojí kabelce, že ti to dává právo…?“

„Crackové dózy, Toots.“

„Povídám, že jsou od parfému.“

„Byly v nich ještě krystalky.“

„To je omyl.“

„Ne, Toots. Není to omyl. Vím, jak vypadají krystaly čistého kokainu.“

„Někdo asi musel…“

„A co ta dýmka?“

„Ona tam byla i dýmka? Asi mi ty věci někdo dal do kabelky. Lidi dělají všelijaké…“

„No jistě.“

„… blázniviny. Když chtějí někoho očernit. Nebo ponížit. A vůbec, neměl jsi na to právo. Kdy jsi to udělal?“

„Co?“

„Kdy jsi mi prohlížel kabelku?“

„Včera večer. Hned jak jsem tě přivezl na loď.“

„Na nic takového jsi neměl právo. Čí je vlastně ten člun?“

„Patří mému kamarádovi.“

„Takhle mě tu zavřít. Na to vůbec nemáš právo. A on z toho bude mít taky potíže, abys věděl.“

„Jediný, kdo má nějaké potíže, jsi ty, Toots. Proto jsem tady.“

„Já tě nepotřebuju, Warrene. Potřebuju jenom, abys…“

„Ne.“

„Já přece neberu drogy. Nepotřebuju, aby mě někdo hlídal. Nepotřebuju chůvu. Nepotřebuju, abys na mě dohlížel, Warrene. Chci jenom, abys dal pryč ty pitomý náramky!“

„Ne.“

„Warrene, chci, abys mě nechal na pokoji.“

„Nedovolím ti brát kokain, Toots.“

„Budu si dělat, co budu…“

„Ne.“

„Tak začnu křičet.“

„Jen do toho, křič.“

„Přijde na nás pobřežní stráž.“

„Nikdo tu není, jen my dvě kuřátka, šéfe,“ odpověděl.

Začala křičet.

Jachta měřila na délku pětasedmdesát stop a stála nejmíň čtyři milióny dolarů. Byla to dost velká loď, aby se na ni bez potíží vešly dva tucty hostů, kteří postávali na zádi, povídali si a popíjeli koktejly. Slunce zahájilo pomalý sestup do vln Mexického zálivu.

Loď se jmenovala Mořská Sybila podle své spolumajitelky – Sybily Rosenbergové, manželky advokáta Davida Rosenberga, staršího společníka firmy Rosenberg, Katlowitz a Frank – všichni vydělávali mnohem víc než já. V Caluse ví každý o každém, kolik vydělává. V našem Přímořském ráji, v našich Aténách jihovýchodní Floridy je spousta zazobaných lidí. Většina toho bohatství pochází z Kanady a ze Středozápadu. To proto, že vlnovka, protažená z Toronta směrem na jih, prochází Clevelandem a Pittsburgem až do Calusy, odkud míří směrem k Havaně.

Byla to buď shoda okolností, nebo možná osud, že jme se s Lainie sešli na stejné lodi, na tomtéž večírku, pořádaném při západu slunce. Když se vám na malém městě přihodí, že vás soud propustí na kauci, může to pro ostatní znamenat docela příjemnou kratochvíli, i kdyby vás obžalovali z vraždy vlastní matičky nebo tatíčka či vašeho oblíbeného papouška. Předpokládal jsem, že jako nejnovější obžalovaná z vraždy se Lainie stane v Caluse v příštích týdnech a měsících velmi žádanou osobou, a uvědomoval jsem si, že jí nemohu přikázat, aby se zavřela doma, nebo ji doprovázet na každém kroku a kontrolovat každé slovo, které z ní vypadne. Nyní tedy byla zjevně středem pozornosti, stála v kroužku hostů, obdivujících západ slunce na pravoboku, kteří očividně toužili zvědět, jaké to je, když člověka obžalují z vraždy, propánakrále, a úspěšně odrážela všechny pokusy vyzvědět, co se přihodilo či nepřihodilo na palubě Tolandovic jachty.

Co se mě týče, všichni se pořád vyptávali, jak se cítím.

Dnes večer jsem se rozhodl lhát.

Byl to pro mne jistý způsob zábavy. Dělával jsem to i předtím, než mne jedné pokojné, temné noci postřelili. Nesnáším koktejlové sešlosti, zvlášť ty, co se pořádají při západu slunce, a ze všeho nejvíc nenávidím večírky při západu slunce na jachtách. Někdy se zdá, že všichni ti pracháči, co se sem přistěhovali z míst s nesnesitelným podnebím, jako je Minneapolis, Milwaukee nebo South Bend, sem přijeli jen proto, že si potrpí na západy slunce.

„Ocitl jsem se tváří v tvář Stvořiteli,“ prohlásil jsem.

„Jak vypadal?“ zajímala se Aggie Prattová.

Kdysi dávno jsem měl to potěšení – hodí–li se to tak říci – udržovat s Aggie mimomanželský vztah. Vlastně se kvůli Aggie rozpadlo moje manželství se Susan. Myslím, že tehdy jsem se sebou nebyl moc spokojený, ale to už je všechno dávno, další z řady sluncí, které zapadlo do nesmírné vodní dálavy.

Aggie se později rozvedla se svým manželem Geraldem a nyní byla provdána za muže jménem Louis Pratt, vydavatele listu Calusa Herald–Tribune. Pořád ještě mi činilo potíže zapamatovat si, že se teď jmenuje paní Prattová. Dnes večer vypadala velmi pěkně, až jsem se divil, co se to se mnou děje. Šedé oči, blýskající se v houstnoucím šeru, na štědrých ústech jí pohrával mírný úsměv, když začala vtipkovat na téma „bůh je ženská“, dlouhé tmavé vlasy – mluvím o Aggie, ne o bohu – úplně rovné a lesklé, ve stylu Kleopatry, krátké, černé koktejlové šaty s výstřihem, odhalujícím všechny poklady, na něž jsem se s něžností rozpomínal, i když už jenom matně.

V kroužku těch, kdo toužili po poznání, jak vypadá bůh, – proboha! –stála po mém boku Patricia Demmingsová. Nepoznal jsem na ní, jestli si uvědomuje, že si z nich všech dělám psinu. Možná opravdu věřila, že tu noc, co jsem upadl do limbu, mě navštívil sám Všemohoucí. I její červené šaty – to je mimochodem její oblíbená barva – měly až příliš výstřední dekolt na seriózní náměstkyni státního zástupce, i když krásnou a zaoblenou, a navíc pobývající právě teď mimo soudní síň. Její smělý živůtek odhaloval ještě více pokladů.

„Ve skutečnosti je to muž,“ odvětil jsem. „A vypadá jako Joe DiMaggio.“

Na palubě Mořské Sybily se nacházela i moje bývalá žena Susan – byli jsme zkrátka na velké lodi v malém městě. Ve chvíli, kdy se slunce ponořilo do vln zálivu, začala, stejně jako všichni shromáždění hosté, vydávat povinné vzdechy a výkřiky obdivu. Dnes večer si oblékla přehnaně krátké, mechově zelené koktejlové šaty, odhalující její nádherné nohy, na něž jsem si vzpomínal až příliš dobře, děkuji za optání, i když jsem si najednou začal přát, aby si všimla, že jsem je vzal na vědomí. Obloha náhle nabyla sexy fialové barvy – co se to se mnou k čertu děje?

„O čem jste si s pánem bohem povídali?“ chtěla vědět Aggie.

„O sexu,“ prohlásil jsem a můj pohled se střetl s Patriciiným – ta jediná se mému vtipu nezasmála.

„Myslí lidé v komatu vždycky na sex?“ vyptávala se jistá Andrea Langová, a Susan, dávajíc na vědomí svou převahu, plynoucí ze skutečnosti, že před mnoha lety byla manželkou dotazovaného subjektu, odpověděla: „Matthew myslí na sex pořád.“ Ta odpověď ovšem nepotěšila Patricii, která se odvrátila a připojila se k hloučku kolem Lainie. Po chvíli si to však rozmyslela – přece jenom byla státní zástupkyní, i když tenhle případ bude projednávat před soudem někdo z jejích kolegů. A tak se odloudala k baru a podala barmanovi svoji sklenici. Za několik okamžiků nato Lainie zamířila k místu, kde jsem stál, tentokrát už o samotě; já si totiž umím kolem sebe zajistit volný prostor.

Měla na sobě krátké šaty z umělého hedvábí broskvové barvy s výstřihem ve tvaru V vpředu i na zádech. Uvázaná stuha vytvářela na zádech široké záhyby. Náušnice s rudými turmalínovými přívěsky. Na pravém malíčku opět onen viktoriánský prsten. Sandály s vysokými podpatky a červenými řemínky. Dlouhé blond vlasy stažené do ohonu sponkou ozdobenou mušličkami. Brýle bez obrouček dodávaly jejímu skvělému vzezření profesorského nádechu. Pravé oko za nimi opět bloudilo do strany.

„Kdy asi dostanete seznam svědků?“ zeptala se.

„Zítra ráno.“

„A co potom?“

„Uvidíme.“

„Zavoláte mi?“

„Zavolám,“ ubezpečil jsem ji.

Znělo to, jako když se smlouvají dva špióni.

Nemohla uvěřit, že do toho zase znovu spadla.

Toots Kileyová.

Tak se jmenuju, lidičky, pomyslela si. Dcera Jamese Kileye, který ji obdařil hrdinským jménem po Toots Thielemansovi, nejlepším harmonikáři na světě – myslete si o tom, co chcete. Toots není žádná přezdívka, páni, račte si zapamatovat, že je to hrdé vlastní jméno. Toots. Tak už dost, pomyslela si. Jsi zatracenej pitomec, Toots.

Bylo ironií osudu, že ji do toho poprvé dostal policajt.

A stejnou ironií se stalo, že týž policajt ji do toho zatáhl i podruhé.

Starej dobrák Rob Higgins, pýcha caluské policie.

Poprvé to byl kokain. Seděla s ním v autě v Newtownu. Sledovali tehdy jednu ženskou, kterou její manžel podezíral z nevěry, ale která místo toho – jak tvrdil Rob – pracovala v jednom bordelu, kde on něco vyšetřoval. „Ta tvoje ženská mu nezanáší s nějakým konkrétním mužským,“ vysvětloval Toots, „ale s každým.“ Tak tedy spolu seděli ve voze před bordelem, bylo to v září, takhle po půlnoci, ani už netouží si vzpomenout, před kolika lety. Měli před sebou ještě asi tak hodinu času, než se přihrne další vlna zákazníků, těsně před zavírací dobou. Najednou se jí Higgins zeptal: „Nedáme si pár řádků?“

Inu, Toots samozřejmě věděla, co to znamená, nemyslela si, že na ni hovoří marťansky nebo něco podobného, znala význam slov „dát si pár řádků“. Překvapilo ji jen to, že právě policajt jí navrhuje, aby si s ním dala šňupec kokainu. „Co to povídáš?“ podivila se. V té době tehdejší první dáma – která to určitě myslela dobře, ale chyběly jí ty správné informace – oslovila mládež, žijící v ghettech, svým sloganem Řekni prostě ne. Toots nevyrůstala v ghettu. „Proč ne?“ odtušila.

O hodinu později, vznášejíc se výš než nějaký zpropadený papírový drak, vplula s Robem po schodech do bordelu, kde se jí podařilo pořídit zajímavé snímky té vdané paničky, kterou sledovala. Ve dvě hodiny ráno měla na sobě jen černé kalhotky od hollywoodské firmy Frederick’s s otvorem mezi nohama a černé vysoké boty se čtyřpalcovými špičatými podpatky, a čirou náhodou právě kouřila nějakého černocha; byl to veliký chlap, nejmíň šest stop a čtyři palce.

Toots trvalo dva roky, než se dokázala zbavit návyku na drogu.

A jen dvě minuty stačily na to, aby do toho zase spadla.

Roba Higginse potkala opět právě v den, kdy Matthewa Hopa propustili z nemocnice. I ona se zašla podívat k Dobrým samaritánům, když ho tehdy v květnu, za krásného slunečného dne, sestřička vyvezla v kolečkové židli na kraj chodníku, kde už čekala Patricia s autem, aby ho vyzvedla a odvezla domů. Byli tam i Warren, detektiv Bloom a Matthewův partner Frank, a dokonce i jeho bývalá žena Susan – všichni mu přišli popřát hodně zdraví a ujistit ho, že jsou pořád připraveni, kdyby něco potřeboval; ovšem na Patricii bylo vidět, že by jí vyhovovalo, kdyby se Susan odešla brouzdat do Mexického zálivu a už o ní nikdy nikdo neslyšel.

Warren měl smluvený oběd s někým ze svých známých, kdo se v městě zastavil jen na pár dnů – neřekl ani, jestli je to mužský nebo ženská, běloch či černoch –, Bloom se musel vrátit do policejního úřadu a Frank ani jeho žena Leona nestáli o oběd ve společnosti soukromé slídilky, která namísto dřívějších krátkých kudrn nosila nyní vlasy dlouhé a svěšené přes jedno oko jako Veronica Lakeová – bůhví, kdo to vlastně byl. A tak Toots nechali stát na chodníku jako trdlo, dívala se, jak všichni odjíždějí, a pak se vydala na místo, kde zaparkovala svůj ošuntělý zelený chevrolet, sedla si k volantu a rozjela se do nákupního centra na Calusa Square s úmyslem/že se tam v některé jídelně nadlábne.

A tak se stalo…

Stává se všelicos, to víte.

Tehdy se stalo, že detektiv Rob Higgins – později se dozvěděla, že měl zrovna volno – mířil k baru U Friskyho na rohu velké budovy nákupního střediska právě ve chvíli, kdy Toots vystoupila z vozu. Zpozoroval ji, přiklátil se k ní tím frajerským krokem, v kterém si tady na jihu tajní policajti tak libují, zeptal se, co dělá, a pozval ji na oběd a na pivo. Pozvání na oběd přijala, ale upozornila ho, že pivo raději vynechá. Je teď čistá. Člověk si dá pivo a může skončit…

„Já jsem taky čistý, už od ledna,“ tvrdil. „Tehdy jsem doma v krbu spálil dvě kila toho svinstva. Ale jedno pivo nikomu neublíží.“

„Mně ano,“ odtušila.

„Tak budeš pít mléko,“ prohlásil s úsměvem. „Pojď dovnitř, popovídáme si.“

Dodnes nechápe, proč vlastně s ním na ten oběd šla. Později usoudila, že možná kvůli Warrenovi, protože ji nepozval, aby si vyšla s ním a s tou jeho návštěvou ze St. Louis, o které – také později – nabyla dojmu, že t< byla ženská a možná dokonce běloška. Ne že by ona a Warren někdy udr žovali jiné než pracovní vztahy.

Nebo se to stalo proto, že si připadala trochu opuštěná, když Matthev odjel z nemocnice v Patriciině autě. Vypadal drobný, bledý a na sedadli pro spolujezdce se vedle ní skoro ztrácel. Všichni jeho přátelé se rozjel každý jinam a nechali Toots samotnou na chodníku; pro člověka závislé ho na drogách je vždycky nejhorší pocit samoty a opuštěnosti.

No, prostě, ať už to bylo z jakéhokoli důvodu, odpověděla: „Tak jo proč ne?“, a jestli ta odpověď rozezněla nějaké ozvěny předchozích hří chů, nijak je nevnímala. Vštěpovali jí, že závislák vždycky závislákem zů stane, takže si musí dávat pozor. Ale když přijala Robovo pozvání k Fris kymu, jaksi na tohle upozornění pozapomněla. Uvnitř to vypadalo jak( hospoda a páchlo to tam jako v hospodě. O půl jedné odpoledne vysedá vála uvnitř spousta lidí, věnujících se důkladnému nasávání – tak to ales poň Toots připadalo.

Usedli do zadního boxu a oba si objednali hamburger a hranolky. Rol si k tomu dal pivo a Toots colu. Rob začal mluvit o Matthewu Hopovi, ja ký měl pech, že ho postřelili a on pak proležel v bezvědomí celý týden ne bo deset dnů či co. Toots upřesnila, že to trvalo osm dnů a že už se mu tec vede dobře, i když ta střelná poranění potřebovala nějakou chvíli, než si zahojila, a ještě to potrvá, než se mu vrátí zdraví a síla – no, to víš, by v komatu. Jasně, přikyvoval Rob. Vlastně, pokračovala Toots, pro ně dneska přijeli k Samaritánům a vypadal báječně. To byla lež, protože vů bec nevypadal jako dřív. Pořád ho v duchu viděla sedět vedle Patricie, se schlého a… nu, zestárlého.

Rob vykládal, že sledoval, jak si dobře vedla od svého vystřízlivění, ji na ni vážně pyšný. Dělá prý s Warrenem Chambersem, to je taky faji chlap; rozlouskli spolu ten případ, co při něm Hopa postřelili, že ano?

„No, dělal na tom taky Morrie Bloom,“ bránila se Toots, protože ne chtěla brát všechnu slávu na sebe. „A vůbec, správným směrem nás na vedlo hlavně všechno to, co už předtím prochodil Matthew. Bylo to sko ro, jako by to vyšetřování řídil on, i když byl ve špitálu.“

Rob jí z nějakého důvodu připadal velmi přitažlivý. Možná proto, ži shodil nějakých deset, patnáct liber a měl teď tu „správnou bojovou vá hu“, jak sám říkal. Anebo to snad bylo tím, že trávil většinu víkendů n< své lodi a byl báječně opálený…

„Máš ráda lodě?“ vyptával se. „Třeba bychom si někdy o víkendu moh li vyjet na mém člunu, jestli máš ráda lodě.“

„Jo, mám,“ zalhala.

Ve skutečnosti si o lodích myslela, že vypadají úžasně při pohledu ze země, ale jezdit na nich jí nepřipadalo nijak zábavné. Ale přesto ji ta myšlenka strávit s Robem víkend na člunu trochu lákala, i když v tu chvíli nebyla schopna odhadnout, proč vlastně. Také se začal jinak česat. Tenkrát když spolu seděli před tím bordelem, měl hnědé vlasy ostříhané hodně nakrátko, takže vypadal jako typický jižanský policajt. Ale teď je měl vzadu delší a vpředu mu padaly do čela, což mu dodávalo trochu chlapecké vzezření; ke všemu měl jasné modré oči. Nikdy předtím si nevšimla těch překvapivě modrých očí.

Nenapadlo ji, že jí tehdy, v poslední den měsíce května, kdy se cítila tolik zranitelná a osamělá, Rob mohl připadat tak přitažlivý i proto, že v době, kdy se seznamovala s kokainem, ji Rob zásoboval. Byl jejím dodavatelem. To on jí se zdvořilou úklonou představil bílou dámu a později – když jí v životě už na ničem jiném než na šňupání kokainu nezáleželo, ji naučil, kam má chodit a jak si drogu opatřit sama. Seznámil ji s lidmi, kteří jí pomohli vydělat peníze na to svinstvo, jež tak zoufale potřebovala, stal se jejím vychovatelem, průvodcem a zachráncem, její spásou. Nikdy ji nenapadlo, že si v mysli Roba Higginse už navždy bude spojovat se sněhem, céčkem, šňupcem, trubkou, peruánkou, bílou holkou, lístečkem, vločkou, šťastným práškem, nosními cukrátky, mrazíkem, a jak zněly všechny ty oblíbené eufemismy, používané k označení drogy, která člověku usmaží mozek, ať už ji nasává do nosních dírek nebo ji kouří v dýmce. Netušila, že pro ni se blízkost Roba rovná blízkosti bílého prášku, který ovládal její život déle než dva roky. Nechápala, že Rob pro ni vždycky bude připomínkou závratné extáze, již poznala v dobách, kdy užívala drogu.

„Myslíš tedy, že by ses někdy chtěla přijít podívat na můj člun?“ zeptal se.

„Možná že jo,“ odvětila.

K návštěvě nemocnice si oblékla bavlněné šaty barvy khaki s překrývajícími se přednicemi, které vyvolávaly představu sarongu. Z toho, jak si ji prohlížel, poznala, že se mu zamlouvá, jak předvádí svoje nohy a prsa. Vůbec ji nenapadlo, že se ocitla v nebezpečí. Neuvědomila si, že Rob Higgins znamená kokain.

Pohlédl na ni, jako by ho to napadlo až nyní. „Co třeba hned teď?“

Cestou k přístavišti jí vykládal o tom, kolik lidí v naší malé Caluse poslední dobou vyšetřovali kvůli kouření cracku. „To svinstvo je hotová epidemie,“ tvrdil. „Nejen tady, v celé Americe.“ Prý je to tak proto, že crack se nešňupá jako kokainový prášek, crack se kouří, a právě proto je tak oblíbený, zvlášť u teenagerů, kterým kouření připadá jako něco zvláštního a zajímavého. Když to kouříš, znamená to, že tě to zvedne už za deset vteřin nebo i dřív a ne až za dvě minuty jako prášek, protože droga jde z plic přímo do mozku.

„Ale někteří lidé říkají, že crack nevyvolává závislost, protože prý se při výrobě používá jedlá soda.“

„Co s tím má společného jedlá soda?“

„Ty se ptáš? Proto přece droga při kouření vydává praskavý zvuk. Že je v tom jedlá soda. Proto taky se tomu říká crack.“

„No jo, ale co má jedlá soda společného s tím, jestli na to vzniká závislost?“

„Prý ruší dependentní účinky,“ tvrdil Rob.

„Kdo to říká?“

„Závisláci,“ přiznal Rob a rozesmál se.

„To jsou kecy,“ prohlásila Toots. „Crack se vyrábí na bázi kokainu a kokain vyvolává závislost, tečka.“

„No, ale ne fyzickou závislost.“

„Ne, fyzickou ne, ale…“

„Jak my oba víme,“ dodal.

„Jak my oba víme,“ přikývla a usmála se při pomyšlení, že oba do toho spadli a teď už jsou oba zase zpátky.

„Od těch blbounů, co berou crack, si člověk vyslechne strašně bláznivý historky,“ vykládal Rob.

„Tuhle v úterý jsme při jedné staře sbalili chlapíka, který nám tvrdil, že i Sigmund Freud byl slavný kokainista – ten psychiatr, víš?“

„Jo?“

„Jo. Prý napsal nějakou lékařskou práci, ten Freud, o tom, jak kokain léčí poruchy zažívání a že také může vyléčit astma a jak se ho dá využívat k povzbuzení pohlavní touhy. No nic, už jsme tady,“ dodal.

Jakmile se ocitli na člunu, vrhl se na ni.

Rukama jí zajel pod krátké bavlněné šaty, cítila jak ji k sobě tvrdě přitiskl, a pomyslela si, a hele, já myslela, že mi chceš ukázat člun. Ale nepokusila se mu v ničem bránit, spíš se k němu sama přimáčkla, přitiskla se k němu klínem, paže mu ovinula kolem krku a její rty splynuly s jeho žádostivými ústy. Napůl sklouzli a napůl spadli na jedno z lůžek v přední části lodi, v úzkém, malém prostoru; bylo tam těsno jak v jeskyni. Přes stehna a kotníky jí stáhl kalhotky a doširoka jí rozevřel nohy. Uvědomila si, jak dlouho se jí tam dole nikdo nedotýkal; střízlivost a celibát jdou ruku v ruce. Teď jí položil ruce na hýždě, přitáhl ji k sobě, vstoupil do ní, pevně ji svíraje v náručí, zvedaje ji sobě vstříc. Proboha.

Tu crackovou dýmku jí ukázal, když ještě ležela nahá na posteli. Stál před ní, také nahý, opálený všude, jen na zadku ne, s údem ještě napůl zduřelým, chudák. Nějakou chvíli jí trvalo, než neochotně sklouzla očima na dýmku v jeho rukou. Usedl nahý na postel vedle ní.

„Chceš vidět, jak to funguje?“ zeptal se.

„Já vím, jak to funguje,“ odtušila. Myslela tím, že o žádné předvádění nestojí, prokristapána, jsou přece oba čistí. Ale třeba mluví jenom o principu, že jí chce ukázat, jak by to fungovalo, kdyby do toho opravdu někdo nasypal crack; nemyslela si, že by doopravdy měl nějaký crack tady na člunu, kde jí před chvílí div nevyšukal mozek z hlavy. Pomyslela si, že tu dýmku někde sebral při šťáře u feťáků v Newtownu; jako si někdo přiveze malý suvenýr z války. Vůbec nepočítala s tím, že otevře skříňku a vytáhne plastový obal plný umělohmotných dóziček, které opravdu vypadaly jako lahvičky od parfémových vzorků. Ale uvnitř byly crackové krystaly.

„Kdes to vzal?“ chtěla vědět.

„Člověk tu a tam přijde k ledasčemu. Počkej, ukážu ti to.“

„Robe…,“ zakoktala, ale on ji přerušil. „Největší nářez, co jsi kdy zažila, Toots.“ A jí se najednou zuřivě rozbušilo srdce, najednou opět ucítila, jak dole vlhne, jako by se těšila na další sex, jenomže ve skutečnosti se těšila na kokain.

A teď, o čtyři měsíce později a mnoho mil od pobřeží seděla na jiném člunu připoutaná k lodní přepážce a pociťovala první záchvěvy sžíravé touhy, která, jak dobře věděla, ji v příštích dnech a nocích úplně pohltí.

Pořád jsem myslel na scénu ve filmu Annie Hallová, při které je plátno rozdělené, Woody Allen rozmlouvá se svým psychiatrem, Diana Keatonová hovoří zase se svým, a oba psychiatři kladou stejné otázky. „Jak často míváte pohlavní styk?“ a on odpoví „Sotvakdy,“ zatímco ona řekne „Neustále!“ Nebo tak nějak podobně, je to už starý film.

Patricia se zajímala, co jsem myslel tou svojí poznámkou o bohu.

„Byl to jenom žert. Nemluvili jsme doopravdy o sexu.“

„A o čem jste teda mluvili?“

„Ptal se mě, jak moc propečený steak mám nejradši.“

Tohle Patricia ignorovala.

„Mně se zdá, že tahat do hovoru sex v Susanině přítomnosti bylo totéž, jako úmyslné napovídání svědkovi.“

„Já o tom nezačal, to Andrea Langová.“

„O sexu ses nejdřív zmínil ty.“

„Andrea Langová chtěla vědět, jestli lidé v komatu myslí na sex.“

„Je v tom příčinná souvislost,“ tvrdila Patricia. „Od prostředků přes motiv až k činu. A umožnilo to Susan přednést svědectví jakožto expert. A co je s tou tvojí šilhavou trajdou?“

„Je to klientka,“ odvětil jsem. „To přece víš. Nepřipadá v úvahu, abychom si o ní povídali.“

Naše profesionální dohoda s Patricií – na rozdíl od našich osobních vztahů, jak se utvářely po mém zotavení, ale kdo si stěžuje? – je taková, že spolu nehovoříme o trestních kauzách, na nichž právě pracuji, abychom nezavdali ani nejmenší příčinu k dohadům o nevhodných kontaktech mezi advokátní kanceláří Summerville a Hope a úřadem státního zástupce. Vzhledem k tomu, že Patricia patří k nejzářivějším hvězdám pracovního týmu, vedeného Skye Bannisterem – toto nešťastné jméno obdržel při křtu náš skvělý okresní prokurátor – a jelikož moje firma se zabývá i velkým množstvím záležitostí nespadajících do oblasti trestního práva, máme si vždycky co povídat, když přijde na hovory o naší profesi.

Ale dnes večer nešlo o práci.

„Vážně by měla přestat nosit tak krátké sukně.“

„Lainie?“

„Susan. A taky by měla přestat používat tvoje jméno, hergot.“

„Je to i její jméno.“

„Ona snad nemá dívčí jméno?“

„Už ne. Dívkou už dávno není.“

„Ale někdy snad nějaké měla, ne?“

„Ano, jmenovala se Susan Fitchová,“ odvětil jsem.

„Tak proč se k němu nevrátí? Co se na tebe pořád lepí?“

„Nevšiml jsem si, že by se na mě lepila.“

„Chodila do tý pitomý nemocnice den co den.“

„O tom jsem nic nevěděl.“

„I potom, co ses probral. Zejména potom, co ses probral. A tys jí dneska těmi řečmi udělal tolik prostoru, že by tudy projela i lokomotiva.“

„Já ne, to Andrea.“

„Ty jsi s tím začal. Divím se, že ti nezačala rozepínat poklopec.“

„Andrea? Sotva se známe.“

„Nebo by se ti to možná líbilo.“

„Aspoň bych si měl s pánem bohem o čem povídat,“ ujelo mi a ihned jsem toho litoval.

„Co tím chceš říct?“ chtěla vědět Patricia.

„Nic,“ uklidňoval jsem ji. „Pojďme si lehnout.“

Mluvili jsme spolu v ložnici v patře jejího domu na Fatback Key, kde kdysi naše planoucí romance poprvé došla naplnění. I teď sem skrze prosklený strop svítil měsíc, jako oné podzimní noci; ani se to nezdá být příliš dávno. Objevovali jsme jeden druhého znovu a znovu, pokaždé se stejným, radostným, vděčným pocitem překvapení. Dnes měla Patricia na sobě bílou krajkovou košilku bez rukávů a já jsem si natáhl kalhoty od pyžama, kteréžto úbory jako by předznamenávaly, že dojde k opakování té dávné vášnivé noci pod zářijovým úplňkem.

Začal jsem Patricii vysvětlovat, že ode dne, kdy mě přivezla z nemocnice domů…

Proboha, jak malý a ztracený jsem se cítil v ten slunný, poslední májový den, neschopný až k politování, slabý, závislý, zcela nezpůsobilý. Byl to úplně beznadějný den, protože ta pobledlá postavička vedle Patricie – to docela určitě nebyl Matthew Hope, ale nějaký podvodník, který se vetřel na jeho místo.

Nemohla tušit, že když jsem tu noc před čtyřmi měsíci ulehl do postele vedle ní, plakal jsem. Tiše, tajně a zoufale, protože jsem nevěřil, že se mi podaří znovu nabýt sil. Proklínal jsem boha, za to že mě nechal zkřížit cestu těm dvěma kulkám, rychlejším než jsem byl já. Věděl jsem, že už navždycky budu invalidou, člověkem, který snad přežil komatický stav, ale už nikdy nebude sám sebou, nýbrž jen chudákem, jehož všichni litují a možná jím i pohrdají, prostě neúplným člověkem.

„Od toho dne,“ začal jsem a ona řekla: „Ano?“ Opakoval jsem: „Od toho dne…“ Ona vyčkávala a já začal znovu: „Doufal jsem…“ Ona pořád čekala a já prohlásil: „Jsem hrozně unavený, Patricie, nemyslíš, že bychom si o tom mohli promluvit někdy jindy?“

Vlezli jsme do postele a ve ztichlé temnotě jsme leželi vedle sebe. Vlastně nebyla úplná tma, protože střešními okny proudilo do místnosti měsíční světlo. Já byl od pasu nahoru nahý a Patricia byla nahá, hladká a vláčná od pasu dolů. Myslel jsem na to, že kdybych se ji pokusil pomilovat, zase by se odtáhla, protože se bojí, že bych se mohl rozsypat na milión kousíčků.

Byl bych jí rád pověděl, že jsem už v pořádku.

Doopravdy.

Tiše jsme leželi v měsíčním světle.

Nakonec si Patricia povzdechla. „Nenávidím tu čubku,“ prohlásila a za chvíli už jsme oba spali.

4.

„Kromě Etty Tolandové,“ vyptával jsem se, „poznáváte některé jméno na tom seznamu?“

Seděli jsme na zahrádce za Lainiiným domkem. Byla sobota, deset hodin dopoledne, a já jí právě předložil seznam svědků, který mi Pete Folger osobně doručil do mé kanceláře v devět hodin. Moc dobře jsem se nevyspal. A Patricia také ne. Folger byl samý úsměv; navrhoval, abych se prý klientky zeptal, jestli by se radši nechtěla přiznat k vraždě druhého stupně a přijmout trest třiceti let vězení, než aby riskovala, že ji za vraždu prvního stupně posadí na elektrické křeslo. Prý by s tím rád byl hotov co nejrychleji. Netušil jsem proč.

Dnes ráno si Lainie nenasadila brýle.

Vlasy měla po ránu ještě rozcuchané, žádný make–up, na sobě černočervené květované kimono s páskem, sahající až po kolena. Seděla ve stínu pepřovníku, srkala černou kávu a mžourala na listinu, kterou jsem jí právě podal. Na malíčku měla svůj srdíčkový prstýnek, napadlo mě, že s ním snad i spí. Přehodila si nohu přes nohu. Pod kimonem, které se jí vykasalo, bylo vidět krátkou noční košili se stejnými květinovými vzory. Pořád pohupovala nožkou.

„Nikoho z těch lidí neznám,“ prohlásila. „Co jsou zač?“

„Jsou to svědci, kteří vypovídali před velkou porotou.“

„A co vypovídali?“

„Nu, to ještě nevíme. Ale určitě to stačilo k přijetí obžaloby.“

„Mají ještě nějaké jiné svědky?“

„Jestli ne teď, tak do začátku procesu je určitě mít budou. Ale když o to požádám, musí mi povědět jejich jména.“

„Kdy to bude?“

„Tak za dva, tři měsíce.“

„A kdy budete mluvit s lidmi z tohohle seznamu?“

„Ještě dnes je začnu obvolávat. Když budu mít štěstí, mohl bych první z nich navštívit už v pondělí.“

„Budete je vyslýchat?“

„Ne. Budou to jen neformální pohovory. Pokud budou chtít se mnou mluvit. Jinak, samozřejmě, je budu muset předvolat a vyslechnout je pod přísahou. Víte…“

Lainie vzhlédla od listu popsaného strojem. Ve zlatých vlasech se jí nezřetelně míhala skvrna slunečního světla, jež proklouzlo mezerou v listoví nad její hlavou. Vyčkávavě na mě pohlédla. Zbloudilé oko jí dodávalo vzhled osamělého, opuštěného děcka.

„Víte, Folger si pořád myslí, že bychom mohli přijít s přiznáním.“

„Proč bychom to dělali?“

„Doufá, že až si promluvím s těmi lidmi, ať už je to kdokoli…“

„No, to bych taky ráda věděla, kdo vlastně jsou.“

„Nemám ponětí. Ale on si myslí, že pak pochopíme, co všechno proti nám má, a přijmeme jeho nabídku.“

„Vražda druhého stupně.“

„Ano, vražda druhého stupně, to znamená, že nebyla předem uvážená.“

„Že jsem Bretta zastřelila z nějakého okamžitého popudu, ano?“

„Nu, ano. To by byla vražda druhého stupně.“

„V zápalu vášně, ano?“

„To ne. Tohle zdůvodnění se používá u omluvitelného zabití. Což by nebyl tento případ.“

„Zvlášť když jsem ho nezabila.“

„To já vím.“

„Tak proč bych měla souhlasit s tím, že mě zavřou na třicet let?“

„No, vlastně je to nanejvýš třicet let.“

„Za něco, co jsem neudělala.“

„Já vám to přece nedoporučuji.“

„Ještě kávu?“ otázala se.

„Ano, prosím.“

Díval jsem se, jak se naklání nad stolem a nalévá.

„Nezlobila se vaše přítelkyně?“

„Cože?“

„Včera večer. Zdálo se mi, že je naštvaná.“

„No… ne. Proč by byla naštvaná?“

„Že jste si se mnou povídal.“ Pokrčila rameny. Kimono se jí na rameni trochu odhrnulo a objevilo se úzké ramínko noční košile. Ihned se upravila, odložila kávovou konvici a pohlédla přes stůl na mě.

„Tak byla?“ naléhala. „Naštvaná?“

„Ne.“

„Někdo mi říkal, že je prokurátorka.“

„To je pravda. A je moc dobrá.“

„Mluvil jste s ní o mně?“

„Rozhodně ne.“

„To doufám. Mléko?“

„Prosím.“

Nalila mléko. Pořád jsem ji pozoroval.

„Cukr?“

„Jeden.“

Přistrčila mi cukřenku.

„Proč se zlobila?“

„To s vámi nemělo nic společného.“

„Tak s kým?“

„Radši bych o tom nemluvil.“

„Takže tedy byla rozzlobená, ano?“

„Jak jsem řekl…“

„Radši byste o tom nemluvil.“

„Tak.“

Zase začala pohupovat nohou. Usmála se. A pohupovala nožkou.

„Vážně by se mi nechtělo jít na elektrické křeslo, chápete. Jen proto…“

„Inu, pokusím se to zařídit…“

„Jenom proto, že můj advokát s někým spí,“ dodala, aniž by mě nechala domluvit. „Že vypráví o mých tajemstvích v posteli nějaké ženské,“ pokračovala. Jedno obočí, to nad šilhajícím okem, měla zvednuté a na rtech jí pohrával mírný úsměv.

„O žádných vašich tajemstvích nic nevím,“ konstatoval jsem.

„Ale co kdybyste je znal.“

„Po tom netoužím.“

„Ale spíte s ní.“

„Lainie…“

„Nebo ne?“

„Lainie, kdyby moje vztahy s Patricií Demmingovou jakkoli narušovaly moji úlohu obhájce, okamžitě bych se z toho případu stáhl.“

„Vaši úlohu obhájce,“ opakovala.

Pořád se usmívala.

„Ano. Vlastně, jestli se vám nezdá, že vás zastupuji jaksepatří…“

„Ale mně se zdá, že ano,“ ujistila mne. „Tak dobře. To rád slyším.“

„A kromě toho,“ prohodila, „všechno, co si mezi sebou povíme, je chráněno výsadami, že ano?“

„Ano,“ přikývl jsem. Jaká tajemství, uvažoval jsem. „Není to tak?“

„Je,“ odvětil jsem.

Strážný se jmenoval Bartholomew Harrod. Kdyby u toho byla porota, okamžitě by automaticky uvěřila všemu, co by jí starý dobrák Bart nakukal. To proto, že jmenuje–li se někdo po jednom z dvanácti apoštolů, je vyloučené, že by lhal. No, leda by to byl Jidáš Iškariotský, pak možná. Dnes zasedají v porotách i ženy, ale dřív, když ty a já jsme ještě byli mladí, Maggie, se poroty sestavovaly jen z mužů. Kdyby v takové porotě zasedli Ondřej, Bartoloměj, Jakub (dokonce dva Jakubové), Jan, Tadeáš, Filip, Petr, Šimon, Tomáš a – inu, při vší skromnosti – také Matěj, to by pak, lidičky, byla opravdu porota složená z „dvanácti dobrých, poctivých mužů“. Nemluvě o Pavlovi, který se s Kristem setkal po jeho vzkříšení a byl proto povýšen mezi apoštoly a později i mezi světce.

Výpovědi Bartholomewa Harroda však žádná porota nenaslouchala. Byla jasná, sluncem prozářená sobota, dvě hodiny odpoledne, šestnáctého září. Seděli jsme venku u malého umakartového stolku s železnýma nohama, natřenýma na zeleno; Harrod, já a Andrew Holmes od nás z kanceláře, který by pravděpodobně měl případ Comminsová obhajovat před soudem, kdybych já tuto významnou zkoušku ohněm odmítl podstoupit.

Harrodovi jsem zavolal hned, jak jsem odešel od Lainie. Vysvětlil jsem mu, že jsem obhájce slečny Comminsové a že státní zástupce Pete Folger, kterého určitě zná, mi sdělil jeho jméno a doporučil mi, abych si s ním co možná nejdřív promluvil. Navrhl jsem Harrodovi, že bude–li ochoten dostavit se do mé kanceláře nebo se se mnou setkat jinde, kdekoli se mu to bude hodit, probereme spolu beze všech oficialit jeho výpověď před velkou porotou, což mi možná později ušetří nepříjemnou povinnost podrobit ho křížovému výslechu – to byla sice pustá lež, ale někdy mi pomohla přesvědčit váhavého svědka.

Nejvíc ze všeho však zapůsobil můj přístup ve stylu „Báječná Amerika“, v zásadě založený na tvrzení, že ve Spojených státech má každý člověk právo na spravedlivý proces. A proto, v zájmu spravedlnosti, – věřím, že i pan Harrod by si přál, aby se mu jí dostalo, kdyby se někdy, bože chraň, ocitl v podobné situaci… Tak tedy, v zájmu svobody a spravedlnosti pro všechny věřím, že si určitě přeje, aby se i obhajoba dozvěděla, jak vlastně velká porota dospěla ke svému verdiktu. A k tomu účelu by nám nesmírně pomohlo, kdybychom se, v duchu práva a spravedlnosti, mohli seznámit s jeho výpovědí.

Upokojil jsem ho, že během toho rozhovoru nebude pod přísahou, ačkoli bych uvítal, kdybych si mohl pořídit záznam, jen abych do něj později mohl občas nahlédnout. To byla další lež, i když méně významná, ale při našem telefonickém rozhovoru jsme přece také nebyli pod přísahou. Potřeboval jsem záznam proto, abych se ho později, až se ocitne na stanovišti svědků a navíc pod přísahou, mohl zeptat na cokoli, co pronese během naší neformální debaty. Proto jsem požádal Andrewa Holmese, nového partnera ve firmě Summerville a Hope, aby ten pohovor s Harrodem absolvoval se mnou.

Byl bych raději výslech Harroda svěřil mým dvěma vyšetřovatelům, Warrenu Chambersovi a Toots Kileyové. Ale záznamník ve Warrenově kanceláři i u něj doma mi sdělil tutéž zprávu – asi tak týden se bude zdržovat mimo město. Tootsin záznamník jenom opakoval, že „právě není přítomna“, a abych prý po pípnutí nechal vzkaz. Z čehož plynulo, že je nemohu poslat, aby za mě tu dřinu vyřídili a potom případně dosvědčili autenticitu příslušných nahrávek. A také to znamenalo, že při nahrávání budu potřebovat svědka.

Možná se ptáte proč.

Protože kdybych Lainie před soudem obhajoval já sám a kdybych povolal apoštola Bartoloměje na stanoviště svědků a začal se ho vyptávat na něco, co mi pověděl do magnetofonu, mohl by klidně odpovědět: „To jsem nikdy neřekl.“ A já bych mu v tom případě k oživení paměti pustil svoji nahrávku. Jenomže, co kdyby prohlásil: „To není můj hlas.“ Kdo by dosvědčil že to není pravda? Podle disciplinárního řádu, kterému se v pracovní hantýrce říká DŘ 5–101, nelze povolat právního zástupce jako svědka. A Folger by se bez dalšího pobízení mohl začít vyptávat, jako se kdysi ptal vrchní velitel francouzské branné moci – „kdo ten prostor prověřoval?“

Proto byl přítomen i Andrew Holmes.

Ať už by nakonec s tím případem šel k soudu kterýkoli z nás, ten druhý by mohl být povolán podat svědectví ohledně pravosti magnetofonového záznamu.

Magnetofon ležel uprostřed stolku.

My tři jsme se sesedli kolem v nepohodlných křesílkách se zašlými zelenými plátěnými opěradly. Seděli jsme na dvorku za Harrodovým obytným přívěsem na parkovišti u Timucuan Point Road, kde se to takovými přívěsy jen hemžilo.

Majitelé takzvaných mobilních domů ve státě Florida neplatí žádnou státní, okresní, ani školní daň. Musí si jenom zakoupit příslušnou licenci, v souladu se sedmým článkem Floridské ústavy, zabývajícím se daněmi a poplatky. Stojí v něm, že „Motorová vozidla, čluny, letadla, nákladní přívěsy, obytné přívěsné a mobilní domy, tak, jak je definuje zákon, jsou zdaněné prostřednictvím zákonem stanoveného licenčního poplatku za jejich provoz a nepodléhají žádné dani odvozené od jejich hodnoty“.

Podle paragrafu 320.08 zákona o licencích na motorová vozidla taková licence přijde na rovných dvacet dolarů u mobilního příbytku delšího pětatřiceti stop, dvacet pět dolarů u mobilního domu o délce pětatřicet až čtyřicet stop a dále se to stupňuje až k padesáti dolarům za mobilní obydlí delší než pětašedesát stop. Dokonce i když se odstraní pneumatiky, i když posadíte celé vozidlo na betonové podstavce a zavedete si dovnitř vodu a elektřinu, pořád se to považuje za „mobilní obydlí“, které není „trvale ukotveno“ v zemi.

Mnohým občanům města Calusy leží v žaludku, že obyvatelé mobilních domů mají volební právo, přestože neplatí daně. Řada Calusanů pokládá tato, upřímně řečeno, ohavná aluminiová monstra za vředy na tváři země, zvlášť pokud se tou zemí rozumí nejlepší pozemek na břehu řeky, který jeho majitel zakoupil v dávných dobách, kdy nikdo netušil, jakou jednou bude mít cenu.

Harrod si očividně považoval svého výsadního postavení majitele mobilního domu. Bylo vidět, že si váží i svého nepatrného dvorečku s výhledem na vzdálenou lesknoucí se hladinu řeky Cottonmouth, která se tím kovovým bludištěm vinula jako had, po němž obdržela jméno, odrážejíc šupinami svých vod záblesky slunečního světla. Také se mu zřejmě zamlouvalo, jaké se dnes odpoledne těší pozornosti – dva advokáti v oblecích a s kravatami si připravují magnetofon, aby zachytili na věky věků jeho vzácná slova.

Byl to modrooký, skoro sedmdesátiletý muž s bílými, místy jen prošedivělými vlasy. Podobně jako řada jiných starých lidí, žijících tady na bílém písčitém pobřeží Mexického zálivu, si po odchodu na odpočinek před nějakými deseti lety uvědomil, že nedělat nic je skoro totéž jako být mrtev. Někde jsem četl, jak Georgi Burnsovi jeho synovec jednou oznámil, že hodlá odejít na odpočinek. Burns se zeptal „A co budeš dělat?“ Synovec odvětil: „Pořád budu hrát golf.“ Burns nad tím chvíli uvažoval a pak prohlásil: „Lou, hrát golf, to je fajn jenom v případě, že máš na práci ještě něco jiného.“

Harrod si našel místo strážného.

A tak se stalo, že viděl, jak Lainie Comminsová v úterý, chvíli před desátou večer, přijela na parkoviště u jachtklubu Silver Creek.

„Jak víte, kolik bylo hodin?“ zeptal jsem se.

„Počkejte, zkusím, jestli to funguje,“ zarazil nás Andrew. Stiskl tlačítko STOP, potom REW a přehrál začátek Harrodovy výpovědi. Andrew měl na sobě oblek barvy pšenice. Kravata byla zelená, stejné barvy jako ošoupaná opěradla a sedačky křesílek, na nichž jsme seděli. Bylo mu devětadvacet, měl tmavé, vlnité vlasy, hnědé oči a orlí nos, opravdu zahnutý jako orlí zobák, ústa, jejichž rysy připomínaly ústa ženská i mužská – horní ret úzký a spodní plný, jakoby našpulený. Černé obroučky brýlí mu dodávaly učeného vzhledu, což plně odpovídalo skutečnosti, protože na Michiganské univerzitě vydával časopis Law Review a ve svém ročníku dosáhl při promoci třetích nejlepších výsledků.

„… chvíli před desátou,“ pronesl Harrodův hlas.

„Jak víte, kolik bylo hodin?“ zeptal se můj hlas.

„Oukej,“ prohlásil Andrew a stiskl současně tlačítka PLAY a REC.

„Kouknul jsem se na hodinky,“ opáčil Harrod.

„Jak to?“

„Obsluha v restauraci končí o půl dvanácté. Divil jsem se, kdo to jede tak pozdě.“

„Povězte mi, kde jste byl.“

„V malé budce u vchodu do klubu. Sedím tam a kontroluju auta, co přijedou. Někdy i lidi, co přijdou pěšky.“

„Je tam nějaká zábrana?“

„Ne, jenom je zastavím a pak buď mávnu, aby jeli dál, nebo jim ukážu, aby zacouvali a obrátili vůz.“

„Je v té budce světlo?“

„Je.“

„V úterý jste tam také měl světlo?“

„Měl.“

„Pane Harrode, vyprávějte mi, co přesně jste viděl ten večer krátce před desátou hodinou.“

„K budce přijelo bílé Geo; řídila ho ženská.“

„Můžete tu ženu popsat?“

„Byla to Lainie Comminsová.“

„Znal jste už tehdy Lainie Comminsovou?“

„Ne, neznal.“

„Tak jak…?“

„Zeptal jsem se jí, jak se jmenuje, a ona povídá, že Lainie Comminsová a že přijela za panem Tolandem; tedy, za Brettem Tolandem. Co ho ten večer zabili.“

„Ona se vám představila a jmenovala i pana Tolanda?“

„Ano. Tak se to obyčejně dělá. Když přijede za někým návštěva, třeba na večeři nebo vyjet si na člunu. Na těch lodích se někdy pořádají koktejlové večírky, i pro padesát, šedesát hostů, to je pak fuška udržet si přehled. Povím vám upřímně, nemám vůbec šanci ověřovat si něco u členů klubu. Jenom hlídám toho hosta, abych měl jistotu, že jde opravdu tam, kam řekl. Buď do restaurace, nebo na některou loď.“

„A tahle žena, která se vám představila jménem Lainie Comminsová…“

„Ale ona to byla Lainie Comminsová, docela určitě. Mezitím jsem ji už viděl znovu, identifikoval jsem ji podle fotografie u soudního slyšení. Byla to Lainie Comminsová, o tom nepochybujte.“

„Jak vypadala?“

„Blond vlasy, brýle, na sobě měla bílou blůzu a modrý šátek se vzorkem; byly na něm nějaké kotvičky nebo co.“

„Jaké barvy?“

„Vždyť to povídám, byl modrý.“

„Myslím ty kotvičky.“

„Aha, červené.“

„Měla kalhoty, nebo sukni?“

„To jsem neviděl, seděla ve voze.“

„Kde ten vůz nechala stát?“

„U lucerny na opačném konci parkoviště.“

„Viděl jste ji, když vystoupila z auta?“

„Ano, ale nevzpomínám si, jestli měla sukni nebo kalhoty.“

„Ale pozoroval jste ji.“

„Ano. Chtěl jsem mít jistotu, že půjde k Tolandovi, jak říkala.“

„Jak měla upravené vlasy?“

„Jak to myslíte?“

„Rozpuštěné? Drdol? Svázané do ohonu?“

„Aha; rozpuštěné.“

„Ale toho, jestli měla kalhoty nebo sukni, jste si nevšiml.“

„Nevšiml.“

„Díval jste se, jak vystupuje z auta…“

„Ano.“

„Co udělala pak?“

„Přešla na chodník, co vede podle přístaviště, a začala se rozhlížet po Tolandově člunu. Jmenuje se Hračička.“

„A vy jste celou tu dobu slečnu Comminsovou pozoroval?“

„Pozoroval.“

„Našla tu loď?“

„Našla. Zastavila se na kraji můstku, koukla na člun a zavolala ,Haló?‘ Jakoby s otazníkem, rozumíte. Haló? Protože na palubě nikoho neviděla.“

„Tohle všechno jste viděl ze své budky?“

„Viděl.“

„Jak daleko jste byl od toho člunu?“

„Padesát, šedesát stop.“

„V budce se svítilo, venku byla tma, ale vy jste viděl…“

„U chodníku svítila světla. A taky v salónu. Viděl jsem ji jako ve dne.“

„Ale nevšiml jste si, jestli má kalhoty nebo sukni.“

„Ne, toho jsem si nevšiml. Já osobně nejsem zatíženej na nohy.“ Usmál se. Já jsem se také usmál. A stejně tak Andrew.

„Co se stalo potom?“

„Začala ho volat jménem. Pana Tolanda. Zase s otazníkem. Brette? On pak vyšel ze salónu a ona šla na palubu.“

„Co bylo pak?“

„Nevím. Jakmile jsem viděl, že ji očekával, šel jsem si po svém.“

„Co jste šel dělat?“

„Koukat na televizi. Mám v budce malou Sony, když není co dělat, koukám na televizi.“

„Na co jste se díval?“

„Na Dateline.“

„A to už bylo kolik hodin?“

„No, po desáté. Tak čtvrt na jedenáct?“

„Viděl jste slečnu Comminsovou odcházet z té lodi?“

„Ne, neviděl.“

„Nevíte, jestli v době, kdy odcházela, ještě běžel Dateline?“

„Ten končí v jedenáct; trvá hodinu. V restauraci zavírají o půl dvanácté a ve stejnou domu odcházím domů. Nastupuje noční hlídač.“

„Ten také sedí v budce?“

„Ne, obchází přístaviště, restauraci, celý prostor. Jakmile zavřou v restauraci, skončí všechen provoz.“

„Neviděl jste náhodou slečnu Comminsovou odcházet z toho člunu v půl jedenácté?“

„Ne, neviděl.“

„Jak je to možné? Seděl jste přímo naproti v budce…“

„O půl jedenácté jsem neviděl z toho člunu odcházet nikoho,“ prohlásil Harrod. „Ani jsem v té době neviděl odjíždět to bílé Geo.“

Vy jste byla na té lodi?

Ano.

Dnes v noci?

Ano. Ale jenom chvíli.

Jak dlouhou chvíli?

Půl hodiny? Víc určitě ne.

„Děkuji vám, pane Harrode. Vážíme si toho, že jste se nám věnoval.“

„Ahoj, dovolali jste se do detektivní kanceláře Warrena Chamberse. Asi celý příští týden nebudu ve městě, ale zanechte mi vzkaz, a hned jak se vrátím, ozvu se vám.“

Nic nesvědčilo o tom, kdy Warren tuhle zprávu nahrál.

Na záznamníku u něj doma byl stejný vzkaz.

Zkusil jsem ještě jednou zavolat Toots.

„Ahoj, právě nejsem přítomna, ale po pípnutí můžete nahrát zprávu a já se vám co nejdříve ozvu. Díky, ahoj.“

Což znamenalo, že já a Andrew se musíme i s magnetofonem ve čtyři hodiny dostavit na schůzku s mužem jménem Charles Werner.

Jste–li příslušníkem policejního sboru, zažijete ledacos – a taky vidíte, jak lidé provádějí nejrůznější věci. Obdržíte telefonické upozornění a vydáte se řešit domácí hádku, načež objevíte manžela v trenýrkách a jeho ženu jenom v kalhotkách, manžel křičí, že mu hodila na hlavu horkou ovesnou kaši, a ta ženská ječí, že to jsou kecy – chápete, nejrůznější věci. Jako by policista přestal být lidskou bytostí, jakmile oblékne uniformu. Stane se jenom uniformou – uvnitř není nic.

Ženám nevadí, že je vidí jenom v kalhotkách, i když je to tlustá ženská s prsy svěšenými až na pupek, nejste pro ni lidská bytost, jste prostě Ten Člověk, co přišel vyřešit tuhle malou hádanici, anonymní součástka systému, nic lidského, prostě Ten Člověk.

Uvidíte třeba mrtvolu, válející se na ulici ve vlastní krvi, všude kolem lidé ječí a brečí, vy je posíláte pryč, ať jdou domů, tady není nic k vidění – zase nepatříte ke stejnému lidskému druhu jako ti ječící a brečící jedinci, jste opět jenom Ten Člověk. Od vás se čeká, že vám nevadí pohled na krev a hemžící se mouchy nebo na blatník auta potřísněný mozkem, že na vás nepůsobí skutečnost, že tomu chlapci, co tu leží s roztříštěnou lebkou, bylo teprve čtrnáct let. Jste jenom Ten Člověk, co přišel, aby to všechno dal do pořádku.

Na palubě Kranasova člunu uprostřed zálivu se Warren Chambers opět stal Tím Člověkem. Dostavil se, aby vyřídil tuhle drobnou záležitost s Tootsinou závislostí. Aby to všechno dal zase do kupy. Takže nijak nevadilo, když jí sejmul pouta, odvedl ji na záchod a čekal za dveřmi a poslouchal, jak uvnitř močí. Nepociťoval o nic větší rozpaky než tehdy s tou tlustou paní v kalhotkách; prostě tu byl proto, aby dal tuhle věc do pořádku, aby ji zbavil návyku. Uvnitř nikdo nemočil, venku nikdo neposlouchal. Žena za dveřmi byla neviditelná a muž před nimi byl anonymní postavou.

„Pořád nechápu, jak funguje ten blbej krám na splachování,“ stěžovala si za dveřmi Toots.

„Jsi hotová?“

„Jsem.“

„Ukážu ti to ještě jednou. Odemkni.“

Odemkla dveře. Stála v malé komůrce u umyvadla a myla si ruce, zatímco jí ještě jednou předvedl, jak používat splachovací zařízení; ne že by se tvářila, jako by ji to zvlášť zajímalo. Stejně to zařízení nefungovalo jaksepatří. Warren ještě nezažil člun, kde by záchod jen trochu za něco stál. Pumpoval a pumpoval, až konečně začala do mísy téci voda. Toots si osušila ruce papírovým ručníkem a už se ho chystala zahodit do mísy, když ji zastavil pohledem, který by umrtvil i útočícího nosorožce. Zmačkala ručník a odhodila ho do umyvadla. Vzal ho, otevřel skříňku pod umyvadlem a hodil ručník do kovového koše, připevněného na dvířkách zevnitř. Potom je zavřel a vytáhl z kapsy větrovky ocelová pouta.

„Ale no tak,“ zdráhala se, „to přece není potřeba.“

„Nechci, abys mě něčím vzala po hlavě,“ odtušil.

„K čemu by mi to bylo? Ani nevím, jak se ten člun řídí.“

„Tojefuk.“

„No tak, Warrene, nejsem přece desperát.“

„Zatím ne.“

„Nejedu v tom. Zmýlil jsi se. Viděl jsi snad, že bych lezla po zdi?“

„Po přepážce.“

„Viděls mě?“

„Tak to přece nefunguje, Toots.“

„Ten crack, co jsi našel, mi prostě někdo podstrčil, aby mě očernil, to je všechno.“

„No jistě.“

„Pusť mě aspoň nahoru, na vzduch. Držíš mě uvázanou u zdi jako zvíře; určitě se z toho zblázním.“

„Nechci, abys skočila přes palubu.“

„Proč bych to dělala?“

„Už jsi v tom lítala jednou, Toots. Víš moc dobře, čeho je člověk v tom stavu schopen.“

„Ani neumím plavat. Co bych skákala přes palubu?“

„Začíná se to zhoršovat.“

„Nic se nezačíná zhoršovat. Kolikrát ti mám povídat, že jsem…“

„Jak se teď cítíš?“

„Úžasně. Jak vypadám?“

Dala si ruce v bok, zvedla bradu jako modelka, otočila se k němu z profilu a zhluboka se nadechla. Měla na sobě tutéž černou sukni jako ve čtvrtek večer, kdy ji unesl z jejího bytu – teď už byla zmačkaná – a žlutou blůzu, také zmačkanou. Byla bosá. Střevíce s vysokými podpatky nechala na přídi, kde ji přivazoval ke stěně, když si zrovna nestěžovala na vybavení toalety.

„Vypadáš dobře,“ připustil.

„Tak mě vezmi nahoru, ano?“

Bedlivě si ji prohlédl.

Nevypadala ani trochu ztrhaně, přestože se už někdy od čtvrtka musela obejít bez dávky. Neměl tušení, jestli si zrovna nedopřávala v nějakém feťáckém hnízdě, než tehdy přišla večer domů s novými zásobami. Našel v její kabelce deset baňatých nádobek; v každé z nich čtyři velké, šťavnaté krystaly. Ale i tak by to znamenalo čtvrtek, pozdě večer, řekněme v deset, v jedenáct, a teď už byla sobota, něco po třetí odpoledne – kolik to dělá? Už je na suchu nějakých čtyřicet hodin, ne? Bez osmi hodin celé dva dny a neprojevují se na ní žádné očekávané příznaky. Buď je tak extra dobrá herečka, anebo fakticky mluví…

Ne, pomyslel si, na tyhle kecy jí nesmíš skočit.

Je to Tootsie Koksovka a já jsem Ten Člověk.

„Prosím tě, Warrene,“ žadonila, „jen na pár minut. Nadýchnout se čerstvého vzduchu.“

„Tak tedy pár minut,“ souhlasil.

ë ë ë

Potřebovala se dostat na palubu ze dvou důvodů.

Za prvé, aby na něm mohla dál pracovat, přesvědčit ho, že je zdravá a při smyslech, prostě jeho stará, milá kámoška, co se chce nadýchat čerstvého vzduchu, jen se na mě podívej, copak vypadám, jako bych šílela po kokainu, prokristapána? Jsem slečna Slušná a chci se jenom vrátit do Země svobody, do Domova slušných lidí. To jediné, co mu nechtěla dát najevo, byly její skutečné pocity; to, co cítila každou všivou minutu. Protože kdyby se jí povedlo ho přesvědčit, že je doopravdy čistá, že to všechno byl jenom nějaký divný omyl, potom by přece obrátil tyhle pitomý necky zpátky ke břehu a odvezl by ji do Města plného cracku. Kdyby mu jen dokázala namluvit, že je jenom ta hodná holka odvedle, která tu s ním tisíce mil od pobřeží dýchá zdravý čistý vzduch, tady, uprostřed tý zasraný nicoty. Kdyby jen před ním dokázala utajit, jak moc jí ten sajrajt schází, zrovna teď, zamaskovat, jak celé její nitro křičí touhou po další dávce, teď hned. Ani nemůže spát, protože se jí zdá o cracku, není schopná přestat na něj myslet každou minutu, strávenou v bdělém stavu. Hlavně ať se on nedozví, na co myslí a co cítí, teď, tady u zábradlí člunu, zatímco se rozhlíží po bleděmodré obloze nad inkoustově modrou vodou a snaží se vypadat klidně, nevzrušeně a důstojně, i když má na sobě zmuchlanou sukni a blůzu a celou myslí se upíná jen ke cracku.

Trvá to jenom deset vteřin. Ze skleněné hlavice dýmky trčí dvě skleněné trubičky. Do té větší se vhodí kousek cracku a ohřívá se nad propan–butanovým hořákem, dokud se neroztaví na hnědé bláto. Pak se vezme kratší trubička do úst, jemně, jako milencův jazyk, je to polibek, uštědřený slaďounkému, nádhernému cracku, v hlavě dýmky zakrouží jemný bílý obláček, převaluje se, sladký, sebevražedný, vletí ti do mozku během deseti vteřin, člověče, a najednou jsi na vrcholu horstva, úplně záříš, celý rozechvělý, jen vybuchnout!

Áá, ten sladký záblesk, ten bleskově se šířící, úžasný pocit, bafat přímo ze zdroje, napájet se rovnou ze studánky, ještě rychleji, ach, jak skvělé, jaká extáze, do hajzlu, ach, cracku, vem si mě, miluj mě, buď můj chlap, rozesměj mě, učiň mě silnou, mocnou a šťastnou, šťastnou, šťastnou, ať už to je, ať už jsem šťastná, bláznivě šťastná, jsem tak živá, jsem provdaná za tuhle úžasnou, zasranou krystalickou nádheru!

Proboha, tak moc to potřebuje!

Teď!

Okamžitě, hned teď.

Ale ne, tady u zábradlí musí být hodná, slušná, jako Shirley Templová; blonďaté vlasy jí povlávají ve větru – jednou vykouřila jednoho Japonce za dvacet dolarů, aby měla na crack. Teď by vykouřila třeba tisíc pitomejch Japonců, kdyby jen jí někdo vrátil její dýmčičku a kamínky, které si ve čtvrtek večer nakoupila – bylo toho za sto padesát babek, snad to nehodil přes palubu, nebo jo? To by přece udělal jenom cvok a to on není.

Takže nejdřív je třeba ho ubezpečit, že je všecko v naprostém pořádku, tadyhle je roztomilá hodná holka, dýchá zdravý, prosolený vzduch a nějaké zakázané látky – na ty ani ve snu nepomyslí, ach bože, to ne, Kokain, co to je? Crack, co to je? O takových věcech jsem nikdy neslyšela, pane, já jsem jenom obyčejné děvčátko z farmy, pocházím z amerického venkova, daleko od pobřeží, a teď se právě vznáším na moři dívčího štěstí a dýchám krásný, čistý oceánský vzduch. Já a feťák? Proboha, to ne. Já a koksanda? Co to znamená, pane, koksanda?

Ať si myslí, že jsem čistá a střízlivá, ať si myslí, že se zmýlil, že mě jen chtěl někdo do něčeho namočit, když mi do koše na odpadky a do kabelky strčil takové ohavnosti – aby si lidi mysleli, že to už zase beru, jenže já přece ani nevím, kde bych to měla shánět.

A potom zjistím, kam schoval ty kamínky, co mi ve čtvrtek večer vzal z kabelky.

Musel je schovat někde tady na těch neckách, přece je nehodil přes palubu, no ne?

Ty hajzle, pomyslela si, řekni, žes je nehodil přes palubu.

Byla si jistá, že je schoval. Protože jsou takoví dobrotiví troubové, víte, co nechápou, jak je člověk zoufalý, když ho někdo přinutí zůstat na suchu. A tak si trochu toho svinstva schovají stranou a myslí si, že vám dopřejí jenom trošičku, když začnete bláznit, jenom malinkatý kousíček, aby se vám trochu ulevilo, až to s vámi začne mlátit. Jenom abyste se trochu srovnali. A pak vás zase nechají na suchu, tentokrát o trochu déle, než vám zase dají potáhnout z dýmky, chovají se jako nějaký laskavý, pozorný vychovatel, ve snaze pomoct vám projít tím příšerným martyriem, kterému se říká odvykání droze. A přitom si vůbec neuvědomí, že absťák je absťák a při rehabilitaci se kokain nesmí vůbec objevit.

Jenže, on byl původně policajtem, takže ho ani nenapadne, aby závisláka zkoušel odstavovat od fajfky postupně. Pracoval v St. Louis, vyzná se. Tak proč by to měl někam schovávat? Kdyby člun zastavila Pobřežní stráž a našla ty butelky a fajfku, je s Warrenem konec a s tou pěknou blondýnkou, co si ji přivázal ke stěně, taky. Pěkná historka, Sambo. Že tý potvoře pomáháš překonat absťák; ale proč máš tady tenhle sajrajt, můžeš nám to vysvětlit? Nepřipadá v úvahu, že by si něco nechal.

Ale jen pro případ…

Jen pro ten nepravděpodobný případ, že by měl pochopení pro člověka, který je silně závislý, který tak úděsně, bolestně touží po nějakém tom kamínku, možná že existuje šance jedna ku sto miliónům, že si trochu schoval stranou, aby jí ulevil, až se začne projevovat nedostatek drogy, a možná, kdyby jen ho dokázala přesvědčit, aby jí dovolil pohybovat se volně po celém člunu…

Do prdele, přece neskočí do moře.

Aru ho nechce bacit po hlavě.

A neudělá ani žádnou jinou pitomost.

Takže, kdyby se jen mohla trochu potulovat kolem, chápete, volná, neuvázaná ke zdi, vlastně k pitomý přepážce, pak by to třeba mohla najít a…

„Tak jdeme,“ prohlásil.

„Cože?“

„Je čas vrátit se dolů.“

Měla chuť ho praštit.

Místo toho se zářivě usmála. „Ale ovšem, jak myslíš.“ A podala mu ruku, aby na ni mohl navléknout náramek pout.

5.

Charles Nicholas Werner bydlel v domě zbudovaném ve španělském stylu, jaké se v Caluse stavěly začátkem třicátých let, krátce poté, co toto území vlastně znovu objevil železniční magnát Abner Worthington Hopper. Předtím se město rozrůstalo jen ospalým tempem; počet obyvatel vzrostl od roku 1910 do konce příštího desetiletí z 840 na pouhých 2149. Avšak potom přišel Hopper, najednou tu bylo opravdové město s 8000 obyvateli a zničehonic se Calusa objevila na mapě jako rekreační středisko. Hopper si postavil své vlastní sídlo ve španělském stylu na vybraném pozemku na pobřeží zálivu a pustil se do stavby hotelu pro početné hosty, které on a jeho žena Sarah zvali sem na jih každou zimu. V jeho sídle je dnes muzeum Ca D’Oro a z hotelu se stala opuštěná barabizna obehnaná ohradou, stojící nebezpečně blízko dálnici U.S. 41.

V muzeu najdete slušnou sbírku barokního umění, na niž je Calusa nezřízeně pyšná. Prohlašuje–li se město za Athény jihovýchodní Floridy, musí se přece chlubit svými kulturními poklady, i když jsou jen druhořadé kvality. Restaurátoři pořád slibují, že opraví a přestavějí původní hotel, který se během šesti desetiletí z přepychového, okázalého zařízení změnil nejprve v útulný a pohodlný penzión, později v zašlý a ošuntělý zapadák a nakonec v úplně zvetšelou zříceninu. Nedávno se začalo mluvit o tom, že by měl být stržen a na jeho místě vznikne nákupní středisko. Sic transit gloria mundi.

Wernerovo obydlí připomínalo haciendu a bylo jedinou stavbou na obou březích úzkého kanálu, vinoucího se za domem. Růžově omítnuté zdi, střecha pokrytá lesklými oranžovými taškami, oblouková okna, naznačující saracénský vliv, exotické věžičky a minarety – takový pohled mě a Andrewa přivítal, když jsme od mé Acury kráčeli k obloukovým mahagonovým vstupním dveřím. Na kanále probíhal poměrně hustý provoz.

Začínal víkend – vlastně už byla sobota, čtyři odpoledne – a občané se věnovali své oblíbené vodácké zábavě na myriádě kanálů, vinoucích se městem a jeho okolím, okukujíce přepychová sídla na březích. Zvonek u dveří byl zasazen do rozevřené černé růže z kované oceli na pravé zárubni. Andrew stiskl tlačítko, připomínající velké bílé oko uprostřed květu. Za dveřmi bylo slyšet blížící se kroky.

Navzdory bohatství, jež se zde v slunné Caluse nashromáždilo, nenajdete tu už mnoho služebných, které by žily v domech svých zaměstnavatelů, a potkat takovou komornou, dokonce v livreji, je tady událostí stejně vzácnou jako setkání s volně žijícím panterem. Služce, která přišla otevřít na Andrewovo zazvonění, jsem hádal jen málo přes dvacet let. Překrásná černoška v černé uniformě, s malým bílým čepečkem, bílou zástěrou a bílým límečkem. Představili jsme se, vysvětlili jsme, za kým jsme přišli, a ona odpověděla: „Pase porfavor. Le diré que está aquí.“ Bylo by mě zajímalo, jestli má zelenou kartu.

Stanuli jsme v chodbě s modrými dlaždicemi na podlaze, lemované maurskými sloupy. Vzadu, uprostřed domu bylo vidět prostranství, obklopené arkádami a hýřící barvami květů. Tiché sloupoví prosvětlovaly paprsky odpoledního slunce. Do zasmušilého ticha zazněl z kanálu hluk lodního motoru.

Werner vyšel odkudsi ze zadní části domu; na sobě měl jen šortky a sandály. Energickým krokem zamířil ke mně a Andrewovi. Byl to nevysoký, strohý mužík, s nohama trochu do O, dohněda opálený, s blýskavýma modrýma očima a s věncem bělavých vlasů kolem lysé hlavy. Pevně nám oběma stiskl ruku. Ujistil nás, že nám rád bude nápomocen, a zavedl nás za dům, k bazénu, jehož hladina se mihotavě třpytila ve sluneční záři.

Jeho nezřetelný jižanský přízvuk jsem poprvé zaznamenal až ve chvíli, když se nás zeptal, jestli si dáme něco k pití. „Trochu whisky, pánové? Pivo? Ledový čaj?“ My jsme však namítli, že ho nechceme zbytečně okrádat o čas, a hned jsme se dali do práce. Magnetofon jsme položili na nízký, bílý umělohmotný kvádr a rozsadili jsme se kolem do drahých zahradních křesel značky Brown Jordán. Člun, který před chvílí vplul do kanálu, se už zase vracel zpátky k velkému průplavu. Na tabuli, umístěné na sloupu na protějším břehu kanálu, stálo velkými písmeny: ZÓNA KLIDU. Počkali jsme, až člun odjede, a spustili jsme magnetofon.

Werner nám řekl v zásadě totéž, co vypověděl před velkou porotou. V úterý večer ve tři čtvrtě na jedenáct stál u kormidla své šalupy – pětadvacet stop dlouhého člunu se spouštěcí ploutví. Měl spuštěný motor a rozsvícený reflektor a mířil ke svému kotvišti v klubovém přístavu. Je tam celkem šedesát stojánek. Cestou ke svému místu proplul kolem joly Hračička, v jejíž kormidelně se svítilo a uvnitř seděli u stolu nějaký muž a žena – oba světlovlasí – a něco pili. V tom muži poznal Bretta Tolanda, kterého jinak znal jenom zběžně, z klubu.

„Poznal jste i tu ženu?“ otázal jsem se.

„Tu jsem nikdy předtím neviděl,“ odvětil Werner.

Stále jsem se snažil přesně určit jeho přízvuk. Hádal jsem na Severní Karolínu.

„Viděl jste od té doby tu ženu znovu?“

„Ano, ovšem,“ přikývl Werner. „U slyšení před velkou porotou mi ukázali její fotografii.“

„Jenom jednu fotografii?“ zeptal jsem se. „Nebo jich měli…“

„Ukázali mi nejmíň tucet fotografií. Vybral jsem ji mezi nimi.“

„Takže jste ji identifikoval podle fotografie?“

„Ano.“

„Můžete mi povědět, kdo to byl?“

„Žena, kterou obvinili z vraždy Bretta Tolanda. Lainie Comminsová.“

„Říkáte, že jste plul do klubového přístaviště se spuštěným motorem.“

„Ano.“

„Jak rychle jste plul?“

„Pomalu.“

„A měl jste rozsvícený reflektor?“

„Měl.“

„Svítil jste jím na Tolandův člun?“

„Ne, na hladinu.“

„Před příď své lodi?“

„Přímo dopředu, když jsem proplouval vjezdem do přístaviště; když jsem přijel blíž, namířil jsem ho směrem ke kotvištím.“

„Jak silné bylo osvětlení v kormidelně Tolandova člunu?“

„Dost na to, abych viděl, kdo tam sedí.“

„Tedy, dva světlovlasí lidé. Muž a žena.“

„Brett Toland a slečna Comminsová, ano.“

„Viděl jste je jasně?“

„Jasně jako ve dne. Seděli tam a pili.“

„Řekl jste jim něco?“

„Ne.“

„Ani jste na ně nezavolal?“

„Ne.“

„Nepozdravil jste je?“

„Ne. Staral jsem se o to, abych s člunem zajel na své místo. Koukal jsem na vodu a na nábřeží.“

„Oni na vás také nezavolali?“

„Ne.“

„Vaše kotviště sousedí s Tolandovým?“

„Ale ne, moje je o kousek dál.“

„O kolik míst dál?“

„Asi o šest, o sedm.“

„Viděl jste na Tolandův člun i potom, co jste ho minul?“

„Viděl bych, kdybych se ohlédl, ale já se neohlédl. Byla noc, vjížděl jsem do přístavu a na cestu mi svítil jenom reflektor. Pořád jsem musel koukat na hladinu.“

„Říkáte, že bylo asi tři čtvrtě na jedenáct, ano?“

„Skoro přesně.“

„Jak to víte?“

„Mám na palubní desce hodiny.“

„Osvětlené?“

„Ano.“

„A ukazovaly tři čtvrtě na jedenáct?“

„Skoro.“

„Jsou to digitální hodiny?“

„Ne, takové ty, co se jim říká analogové. S ručičkami. Černé ručičky na bílém ciferníku.“

„Jak tedy víte tak přesně…?“

„Malá ručička byla skoro na jedenáctce a velká skoro na devítce. Takže bylo skoro deset čtyřicet pět.“

„Vy jste se podíval na hodiny, když jste míjel Tolandův člun?“

„Ano. A ukazovaly skoro tři čtvrtě na jedenáct.“

„Spustil jste oči z hladiny…?“

„Jen na vteřinu.“

„… abyste se podíval, kolik je hodin.“

„Ano.“

„Proč jste to udělal?“

„Asi jsem chtěl vědět, kolik je hodin.“

„K čemu jste potřeboval vědět, kolik je hodin?“

„Chtěl jsem vědět, v kolik jsem se vrátil.“

„Byla na vodě tma?“

„Místy svítila světla.“

„Ale vy jste spustil oči z hladiny…“

„Jenom na vteřinu.“

„… abyste zjistil, kolik je hodin.“

„Ano.“

Začínal být naštvaný, to bylo vidět. Po telefonu jsem mu sliboval, že to bude jenom takový neformální, přátelský rozhovor, a teď ho válcuju jako Sherman, když vtrhnul do Atlanty. Vůbec se mu to nezamlouvalo. Ale byl přece gentleman z jihu, já byl jeho hostem a on slíbil, že si se mnou promluví. A tak se uvolil snášet to dál.

„Když jste tedy hovořil o tom, jak jste nespustil oči z hladiny, ve skutečnosti jste ne…“

„Povídám, že jenom na vteřinu.“

„Abyste se podíval na hodiny.“

„Ano.“

„Nemohlo být méně než tři čtvrtě na jedenáct, když jste se díval…“

„Nemohlo.“

„Nemohlo být třeba deset dvacet pět?“

„Ne. Nebylo o nic míň. Deset čtyřicet pět.“

„A vy jste v tu chvíli plul se spuštěným motorem…“

„Ano.“

„… kolem Tolandovy jachty… mimochodem, která je to stojánka, nevíte?“

„Ne, to nevím.“

„Když jste projížděl kolem Tolandovy lodi, podíval jste se tedy na hodiny a hned jste se zase zahleděl na vodu?“

„Jo. Vjížděl jsem do přístavu.“

„Na které kotviště?“

„Číslo dvanáct. To je moje stojánka.“

„O nějakých šest, sedm míst dál. Tedy, od Tolandova člunu.“

„Ano.“

„Podíval jste se znovu na hodiny, když jste zajel na svoje místo?“

„Myslím, že ne.“

„Nepodíval jste se na ně, než jste vypnul motor?“

„Ne.“

„Než jste odešel od kormidla?“

„Ne.“

„Než jste připoutal loď k nábřeží?“

„Ne.“

„Nechtěl jste snad vědět, v kolik se vrátíte?“

„To už jsem věděl,“ opáčil stroze Werner a vstal na znamení, že audience skončila. „Bylo skoro tři čtvrtě na jedenáct.“

Z domova jsem zatelefonoval dalším dvěma svědkům z Folgerova seznamu. Manželům Jerrymu a Brendě Bannermanovým. Bydleli ve West Palm Beach. Přívětivě souhlasili, že se se mnou a Andrewem sejdou, pokud nám nebude vadit navštívit je na jejich člunu. Dohodli jsme se, že přijedeme do jejich jachtklubu o půl jedné, což předpokládalo časné vstávání a tří až čtyřhodinovou jízdu autem napříč Floridou.

Etta Tolandová tak přívětivá nebyla.

Znali jsme se sice ze společnosti už před tím soudním sporem; přesto však mě teď do telefonu oslovovala „pane Hope“ a okamžitě mi sdělila, že nemá zájem o žádnou neformální nahrávanou výpověď ohledně jejího svědectví před velkou porotou. Na druhou stranu jí bude nesmírným potěšením, pane Hope, dostavit se do kanceláře v pondělí ráno a podat svědectví pod přísahou, protože – jak se jemně vyjádřila – „chci tu vaši zasranou klientku pohřbít“.

Otázal jsem se, jestli se jí to bude hodit v deset hodin.

„V deset hodin to bude báječné, pane Hope.“

Poděkoval jsem jí za zdvořilost a ona bez rozloučení zavěsila.

Pohlédl jsem na hodinky.

Bylo už skoro šest a já měl v sedm vyzvednout Patricii.

Ten večer jsem u večeře pořád přemýšlel, proč se se mnou Patricia nechce milovat. Dohadoval jsem se, že to možná nějak souvisí se strachem, že by mě mohla ztratit. Udělá mi to a mně se zase zauzlí mozek. Upadnu do komatu na celý život. Jsou tací, kteří by mi takový osud přáli, ale Patricia ne, ta jistě ne, protože mě miluje. Avšak kdysi také milovala jistého Marka Loeba a já měl dojem, že právě on je v téhle rovnici významným členem.

Mark byl jedním z partnerů firmy, u které tehdy pracovala – Carter, Rifkin, Lieber a Loeb; on byl ten Loeb. Ona v té době dosáhla věku třiceti let, takže se to stalo před pěti lety. Jemu bylo dvaačtyřicet. Necelý měsíc předtím oslavili jeho narozeniny. Patnáctého října. To je datum, kdy se narodilo mnoho slavných lidí.

Žili spolu už téměř dva roky v malém bytě v Bleeker Street ve Village. Ten byt patřil jemu, ona se k němu nastěhovala. Její vlastní byt se nacházel na Osmdesáté deváté ulici poblíž Lexington Avenue, odkud to do práce v Pine Street měla jen jednu dlouhou stanici metrem. Jeho byt byl ale hezčí a blíž jejich kanceláři. V té době měla pocit, že udělala správnou věc. Tenkrát všechno vypadalo úplně v pořádku; tolik se milovali.

Byl Žid a jí to vždycky připadalo jako ironie, že právě on navrhl, aby se šli podívat na vánoční strom na Rockefeller Plaza. Když vyrůstal, neměli doma nikdy stromeček, ani potom, co se oženil s židovskou dívkou, která se s ním rozvedla po pěti letech trýznivého, neuspořádaného společného života (jak to sám nazval), náhodou zrovna před Vánoci, ale to byla jen shoda okolností. Vždycky považoval Vánoce za čas útěku; ujížděl do St. Barts nebo do Caneel, jen aby se vyhnul té všudypřítomné křesťanské hradbě, kvůli níž se ve svém městě cítil cizincem; připadal si jaksi… neamericky.

Protože New York bylo i jeho město, víte, narodil se tu a vyrostl, jen jedinkrát v životě bydlel někde jinde a ani tehdy se neodstěhoval moc daleko – jen do Larchmontu. Žil tam se svojí bývalou ženou. Jmenovala se Monica. Patricia ji viděla jen jednou, na nějakém večírku. Stalo se to tři roky po rozvodu. Mark nečekal, že ji tam potká, a když je představoval, vypadal nervózně – tři roky po rozvodu. Monica byla vysoká, nádherná bruneta; Patricie si vedle ní připadala jako cuchta. Mark se potom omluvil. Nikdy by tam nešel, kdyby to věděl, a tak dále. Později, v Patriciině bytě – tehdy ještě spolu nebydleli – se ukázalo, že právě ve chvíli, kdy ji znovu potkal… když znovu potkal Monicu… si uvědomil, že Patricii opravdu miluje.

Firma v té době vedla významný soudní spor, jednalo se o obvinění z daňového úniku, za který by jejich klient mohl skončit ve vězení na padesát let a navíc by zaplatil miliónovou pokutu. Jedenáctého prosince byl pátek a náhodou právě v ten den soud jejich klienta osvobodil. A tak se vydali oslavovat s ostatními partnery a jejich manželkami a potom Mark navrhl, aby se všichni společně šli podívat na strom na Rockefeller Plaza. Nikomu se nechtělo, kromě Lee Cartera, který nebyl židovského původu, ale jeho žena prohlásila, že ji bolí hlava. Mark to považoval za eufemisticky vyslovený rozkaz: „Pojďme domů do postele, Lee.“ Všichni tedy odešli domů, jen Mark s Patricií se rozjeli taxíkem na sever.

Bylo už hodně pozdě. Nevěděli ani, v kolik hodin se světla na stromě zhasínají. Patricie má dojem, že oba jaksi nejistě předpokládali, že ten strom nezůstává osvětlený celou noc, ale nevěděli, v kolik hodin přesně ho zhasnou. Vlastně ani nevěnovali pozornost tomu, kolik je hodin. Ten den přece zažili úžasné vítězství, skvělý večírek a oba vypili příliš mnoho šampaňského. Když nastoupili do taxíku a požádali řidiče, aby je zavezl na Rockefeller Plaza, bylo asi půl dvanácté, možná i víc.

Na kluzišti se ještě bruslilo.

Strom svítil.

Vystoupili z taxíku a zůstali stát na chodníku, na téměř opuštěné ulici. Drželi se za ruce a se zakloněnými hlavami si prohlíželi strom. Pod nimi, na kluzišti zapuštěném do ulice, předváděly holčiny v krátkých sukýnkách složité figury a postarší muži s rukama za zády se sunuli po ledu s těžkopádností zámořských parníků. Nad nimi zářila do noci pestrá světélka na obřím stromě.

Najednou všechna světla zhasla.

Na stromě.

Kluziště pod nimi zůstalo osvětlené; zářící obdélník v náhle ztemnělém prostoru. Vlastně, i na nárožích svítila světla a také v oknech čísla třicet na protější straně Rockefeller Plaza, avšak v porovnání s tím, co tu bylo ještě před chviličkou, se najednou zdálo, že nastala tma. Když strom zhasl, ozval se sborový zklamaný povzdech, ale bruslaři dole dál umíněně kroužili a těch několik lidí, co postávali na ulici nad nimi, se začalo rozcházet. Někteří mířili na náměstí, kde ještě svítilo pár výkladů, a ostatní se vydali směrem k Devětačtyřicáté ulici. Patricia s Markem ruku v ruce kráčeli – vlastně se jen tak loudali – do Padesáté ulice.

Dva muži, kteří je přepadli, se zjevili zničehonic. Oba byli černí, ale klidně to mohli být i běloši. V předvánoční sezóně se v New Yorku vyskytují zloději všech barev pleti i politických přesvědčení. Jednalo se jim o norkový kožich. O ten a o Patriciinu kabelku, náhodou to byla značka Judith Leiber, se zámkem zdobeným brilianty a bylo vidět, že stála fůru peněz. Jeden ji praštil zezadu do hlavy a druhý popadl kabelku. Začala padat směrem dopředu, ten první ji oběhl a zacloumal klopami kožichu, až začaly odletovat knoflíky. Už jí začínal kožich stahovat z ramen, když se ho Mark pokusil udeřit. Ten úder ho ale nezasáhl. Byl to zkušený pouliční rváč, zatímco Mark byl jenom obyčejný advokát z centra, který vzal přítelkyni na procházku k vánočnímu stromu. A ještě k tomu Žid. Taková ironie. Chlap ho uhodil dvakrát do obličeje, velmi tvrdě, a když Mark upadl na chodník, obrátil se zpátky k Patricii, aby jí sebral ten zatracenej kabát. Ten druhý kopl Marka do hlavy. Patricia zaječela, stáhla si jeden střevíc s vysokým podpatkem a vyrazila po tom, co kopal Marka, mávajíc při tom botou jako kladivem. Podpatkem, ostrým jako dýka, ho mlátila do tváře a do ramene, ale on pořád, znovu a znovu kopal do Marka, kterému se při každém tom prudkém kopanci zatřásla hlava. Všude na chodníku byla krev. Mark krvácel z hlavy, málem po té krvi uklouzla, když opět vyrazila proti útočníkovi. „Nech toho!“ ječela. „Nech toho, nech toho,“ ale on pořád kopal do Marka, kopal do něj, dokud ten druhý, co se jí snažil stáhnout kožich, nevykřikl „kašli na to,“ a na ta slova oba zmizeli stejně náhle, jako se objevili.

Pořád ještě měla svůj kožich.

Jeden rukáv u ramene odtržený.

Ukradli jí kabelku.

Mark Loeb byl mrtvý.

Za měsíc na to nastoupila na místo v úřadu státního zástupce.

Napadlo mě, že si nepřeje, aby se jí to stalo znovu.

Nechce opět ztratit muže, kterého miluje.

Ale, Patricie…

„Něco se stalo?“ usmála se a vzala mě přes stůl za ruku.

„Ne, nic,“ řekl jsem.

Andrew Holmes stáhl střechu svého chryslera LeBaron a obloha nad námi byla sytě modrá, jako jedlá poleva. Tu a tam se objevil líný, baculatý obláček, na okamžik skryl auto ve stínu a zase plul dál. Ve státě Florida nastalo překrásné nedělní ráno a my, jako kluci na prázdninách, jsme mířili nejprve po 70. dálnici k řece Okeechobee a pak přes Indiantown do West Palm Beach. Saka našich úřednických obleků ležela přehozená přes zadní sedadlo, povolili jsme si kravaty a rozepnuli horní knoflíčky u košilí. Cestovali jsme v oblecích, protože se jednalo o pracovní návštěvu. Všichni advokáti chodí v oblecích a kravatách, jde–li o práci. Když jsme našli Jerryho a Brendu Bannermanovy na jejich motorové lodi – pětačtyřicet stop dlouhém člunu, určeném k rybaření na širém moři – měl na sobě Jerryho ustřihnuté džíny a Brenda maličké bikiny.

Jerrymu bylo kolem pětačtyřiceti let. Byl to opálený, zdravý mužský, krátké kalhoty měl opásané kusem bílého lana. Jeho manželka měla něco pod čtyřicet, zubatá, nohatá bruneta s modrýma očima stejné barvy jako její mrňavé plavecky. Když jsme k nim přicházeli po přístavním nábřeží klubu, vzdáleného jen asi míli od jejich bytu na pobřeží ve West Palm Beach, oba zrovna vytírali palubu.

Ihned své kbelíky a mopy schovali, nabídli nám lehkou svačinku a usedli s námi ke stolu pod modrou plátěnou střechou. Všichni jsme se hned dali do řeči jako staří přátelé, živili jsme se báječným humrovým salátem, který připravila Brenda, a popíjeli ledový čaj, v němž plavala spousta citrónových plátků. Jerry nám sdělil, že je také advokát. Brenda dodala, že před svatbou pracovala v advokátní firmě jako sekretářka –další revoluční proměna. Tihle dva se nějak moc vyznají, pomyslel jsem si. Později mi Andrew potvrdil, že ho napadlo totéž.

Vyprávěli nám, že si u nich v domě před dvěma lety koupili za výhodnou cenu dva byty, probourali příčku a teď mají velikánský byt s výhledem na Atlantik. Banner Year – tak se jmenoval jejich člun – si zakoupili poté, co Jerryho firma vyhrála velký případ a vyplatila svým zaměstnancům zvláštní vánoční prémie. Projeli na něm celou Floridu, dokonce jednou na podzim si vyrazili až na Bimini – ale to je jiná historie.

„Chytil nás hurikán,“ vysvětlovala Brenda.

„To bych už nikdy nechtěl zažít,“ tvrdil Jerry.

Brenda nám nabídla malé sušenky polité čokoládou.

Dolila nám čaj.

Bylo načase pustit se do práce.

„Jak jsem vám již vysvětlil po telefonu,“ začal jsem, „chtěli bychom vědět…“

„Ale ovšem, dáme se do toho,“ souhlasil Jerry. „Nabídl vám prokurátor dohodu?“

„Naznačil, že bychom na ni mohli přistoupit, až vyslechneme svědky.“

„Možná je to dobrý nápad,“ mínil Jerry.

„Nevadí vám, když to zapnu?“ zeptal se Andrew.

„Beze všeho,“ řekl Jerry.

„Nesnáším svůj hlas na pásku,“ prohlásila Brenda a zakoulela očima. Odtáhla se blíž ke sluníčku. I nadále jsme všichni seděli pod plachtou, ale ona teď seděla bokem, s tváří a ňadry vystavenými slunci. Andrew stiskl tlačítka REC a PLAY. Pásek se rozběhl.

„Napadlo mě, co asi udělá,“ pokračoval Jerry, „protože…“

„Koho tím myslíte?“ přerušil jsem ho.

„Folgera. Vašeho státního zástupce. Kromě toho, že jsme slyšeli výstřely, samozřejmě…“

Tohle nebyla moc povzbudivá novina.

„… potřeboval přesně určit časový sled událostí. Napadlo mě – kvůli tomu, na co se mě vyptával…“

„A mě taky,“ přidala se Brenda.

„… že mají svědky, kteří viděli obžalovanou na tom člunu už předtím, než jsme kolem projeli my.“

„Z čeho jste tak usoudil?“

„No, například se ptal, jestli jsme v budce u vjezdu viděli strážného, tak jsem si uvědomil…“

„Já taky,“ připojila se Brenda.

„… že ten strážný má nějaký význam. A jaký jiný význam by mohl mít, než ten, že viděl obžalovanou vstoupit na loď, z které jsme později uslyšeli výstřely?“

Zase ty výstřely.

Svědkové střelby.

„Také se vyptával…,“ ozvala se Brenda.

„Folger,“ upřesnil Jerry.

„… jestli jsme tam neviděli připlout plachetnici se spuštěným motorem, kterou její majitel uvazoval na kotvišti… myslím, že říkal číslo dvanáct.“

„Dvanáct,“ potvrdil Jerry se strohým pokývnutím. „Což byl asi další bod v časovém sledu.“

„Protože ten, co připlul na té plachetnici, určitě viděl obžalovanou ještě předtím, než jsme přijeli my,“ doplnila Brenda.

„Folger se snažil prokázat, že obžalovaná byla ještě na Tolandově jachtě, když jsme ty výstřely slyšeli,“ vysvětloval Jerry.

Rozhodl jsem se, takříkajíc, vystavit se kulkám.

„Jaké výstřely?“ zeptal jsem se.

„No, prostě výstřely z palné zbraně,“ odpověděl.

„V kolik to bylo hodin?“

„Asi deset minut po půl dvanácté.“

„V úterý večer,“ přikývla Brenda.

„Tohle úterý večer. Dvanáctého,“ upřesnil Jerry.

„Ve třiadvacet čtyřicet,“ přikývla opět Brenda.

„Přicházely ty výstřely z Tolandova člunu?“

„Ach, ano.“

„Ano.“

„Co jste dělali poblíž Tolandovy jachty?“

„Šli jsme ke kotvišti, kde jsme uvázali Banner Year.“

„Chtěli jsme se na pár nocí zdržet,“ vykládala Brenda.

„Spali jsme na lodi.“

„Projeli jsme přes Lake Okeechobee…“

„Přespali jsme v Clewinstonu…“

„Pak jsme pokračovali přes Caloosahatchee do Punta Rosa…“

„A potom po velkém kanálu na sever do Calusy.“

„Jsme čestnými členy klubu v Silver Creek.“

„Přijeli jsme tam asi v sedm večer,“ vzpomínala Brenda.

„Zašli jsme se na břeh osprchovat…“

„Dali jsme se do parády…“

„A asi v devět jsme vyrazili na večeři.“

„Podávání jídel tam končí v půl jedenácté.“

„A restaurace zavírá o hodinu později.“

„Já jsem si dala báječného vařeného humra,“ básnila Brenda.

„A já měl kajmanku.“

„Dopili jsme láhev opravdu moc dobrého Chardonnay.“

„A na loď jsme se vraceli, řekl bych, tak v půl dvanácté.“

„Jen tak jsme se loudali zpátky k lodi,“ vysvětlovala Brenda.

„Báječně jsme si užívali.“

„Neměli jsme kam spěchat, leda do postele.“

Když vycházejí z restaurace, z parkoviště odjíždějí auta. Pozdní návštěvníci, jako jsou i oni, se rozjíždějí do svých domovů. Cestou k dřevěnému ochozu, k němuž jsou upoutány čluny ve svých kotvištích, je oslňují reflektory. Ale ten rozruch netrvá dlouho. Vrčení motorů se vytrácí v tiché zářijové noci. Teď už je slyšet jenom šplouchání vody o sloupy přístaviště a o boky lodí. Občas zadrnčí lano o stožár. Zvuky přístaviště. Zvuky, které všichni vodáci milují.

Chodník je osvětlen nízkými lucernami houbovitého tvaru. Svítí na cestu a také trochu na upoutanou řadu lodí, vznášejících se u nábřeží. Bannermannovi mají svůj člun na třetí stojánce. Teď si vzpomínají, že Hračička tu noc kotvila na čísle pět. To znamená, že se Werner v místopisných údajích nezmýlil. Pověděl nám, že svůj člun uvázal na dvanáctce, asi šest nebo sedm míst od Tolanda.

Když se Bannermanovi ruku v ruce blíží k luxusní jachtě, světlo v kormidelně ještě svítí. U stolu už nikdo nesedí, ale v salónu svítí světla. Asi deset minut jim zabere, než si prohlédnou všechny kotvící čluny, některé obdivují, jiné zavrhují, a pomaloučku se tak dostanou až na úroveň Tolandovy jachty. Je právě deset minut po půl dvanácté, když…

„Uslyšeli jsme výstřely.“

„Tři výstřely.“

Podíval jsem se na ně. Málokdo ví, jak zní takový výstřel. V kině i ten nejmenší kalibr zní, jako by vám u ucha vybuchl minometný granát. Já sám nejsem expert na všechny zbraně, ale vím, jaké to je, když z auta, zaparkovaného u chodníku, vystřelí někdo třikrát z dvaadvacítky značky Iver Johnson s tupou hlavní. První střela mě zasáhla do ramene, druhá do prsou a ta třetí ulítla bůhví kam, protože tou dobou už jsem třetí výstřel ani nevnímal, nejspíš proto, že ze mě najednou začala stříkat krev, ječel jsem bolestí a padal do hluboké černé díry, která se přede mnou rozevřela uprostřed chodníku. Zvuk výstřelů, které mě uvrhly do osmidenního komatu, mi připadal jen jako docela tiché plesk, takové bezvýznamné třesknutí.

„Jak zněly ty výstřely,“ otázal jsem se nedbale.

„My se ve zbraních vyznáme,“ ujišťoval mě Jerry.

„Máme taky zbraně.“

„Každou sobotu chodíme na střelnici.“

„Poznáme zvuk výstřelu.“

„Tohle nebyl výfuk.“

„A přicházelo to z Tolandovy joly,“ dodal Jerry.

„Tři výstřely,“ upřesnila Brenda.

„Co jste udělali?“ zajímal se Andrew.

„Jak to myslíte?“

„Nu, když říkáte, že jste slyšeli ty výstřely…“

„Slyšeli.“

„Tak co jste udělali?“

„Šli jsme na loď; spát.“

„Nehlásili jste nikomu, že jste slyšeli střelbu?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odtušil Jerry.

„Proč ne?“

„Protože nám do toho nic nebylo.“

„A kdy jste se tedy ozvali úřadům?“

„Když jsme se dozvěděli, že toho člověka někdo zabil.“

„Bretta Tolanda.“

„Okamžitě jsme zavolali státnímu zástupci a pověděli mu všechno, co víme.“

„Tedy to, že jste v úterý ve třiadvacet čtyřicet uslyšeli, jak na Tolandově jachtě někdo třikrát vystřelil.“

„Ano.“

„Ano.“

„Neptal se vás státní zástupce, proč jste to nehlásili?“

„Ptal.“

„A co jste mu řekli?“

„Že jsme neměli chuť narazit na někoho s pistolí v ruce.“

„Máte na lodi telefon?“

„Jen vysílačku.“

„Proč jste tedy nepoužili vysílačku…?“

„Nechtěli jsme se do ničeho zamíchat.“

„Ale teď jste se do toho zamíchali. Jste svědky v…“

„Na tom už teď nesejde.“

„Lainie Comminsové na tom sejde. Kdybyste tu střelbu ohlásili hned, jak jste ji uslyšeli, třeba by někdo zadržel toho…“

„My jsme přece neřekli nic, co by ty výstřely nějak spojovalo se slečnou Comminsovou,“ namítl Jerry.

„Neviděli jsme ji na té lodi, tak jak bychom ji do toho mohli zaplést?“

„Já bych řekl, že mají někoho, kdo ji tam viděl přibližně v době, kdy se ozvaly ty výstřely,“ mínil Jerry. „Proto jim tak záleží na přesném určení času. Nemyslíte?“

„Ano. Ale kdybyste ty výstřely okamžitě ohlásili…“

„Ne, to jsme nemohli udělat,“ řekl Jerry.

„Proč ne?“

„Prostě jsme nemohli,“ prohlásila Brenda.

„Proč ne?“ opakoval jsem.

„Nechtěli jsme, aby někdo přišel slídit.“

„Slídit?“

„Na naši loď.“

Opět jsem se na ně zahleděl.

„Proč jste nechtěli, aby někdo přišel na vaši loď?“

„Vypněte to.“ Jerry kývl směrem k magnetofonu.

Andrew stiskl tlačítko STOP.

Jerry se podíval na manželku.

Brenda souhlasně přikývla.

„Měli jsme na palubě trochu trávy,“ řekl Jerry.

„Marihuanu,“ vysvětlila Brenda, aby to ti dva ouřadové v kvádrech pochopili.

„Jenom pár uncí,“ tvrdil Jerry.

„Pro chvíle odpočinku,“ dodala Brenda.

„Byli jsme na dovolené.“

„Jen my dva spolu na člunu.“

„Jenom trochu, pro osobní potřebu.“

„To přece nikomu neublíží.“

Až na Lainie Comminsovou, pomyslel jsem si.

6.

Etta Tolandová se dostavila do Volavčí ulice v pondělí ráno úderem desáté.

Oblékla se neformálně; můj partner Frank později tvrdil, že nám tím chtěla vyjádřit své pohrdání. Měla na sobě džíny, volnou, melounově zelenou blůzu, velmi ošoupané sandály s nízkým podpatkem a hnědý kožený opasek s ručně vyrobenou mosaznou přezkou ve tvaru lví hlavy. Černé vlasy, dlouhé k ramenům, si stáhla dozadu a sepnula mosaznou sponkou. Neměla namalované rty. Na víčkách temných, mandlových očí, bylo vidět jemné, tmavé linky. Očividně počítala s tím, že odsud vypadne co nejdřív, aby se mohla věnovat důležitějším věcem.

Tentokrát to bylo doopravdy.

Pod přísahou.

Do mé kanceláře se dostavil její právník, Sidney Brackett, a také jedna žena z úřadu státního zástupce, nejspíš proto, aby dohlédla na ochranu Ettiných práv, i když tyto výpovědi bývají většinou neprůkazné a nikam nevedou. Také se při nich nepoužívá křížového výslechu. Očekával jsem, že kdybych se náhodou Etty chtěl vyptávat na nějaký rozhovor, chráněný služebním tajemstvím – třeba na to, co si povídala se svým psychiatrem, jestli vůbec nějakého má – hned by se ozval Brackett nebo paní Hamptonová. Tak se totiž jmenovala ta náměstkyně státního zástupce; Helen Hamptonová. Avšak já neměl v úmyslu pouštět se na nebezpečnou půdu a pro případ, že bych to zkusil, byl tu můj partner Frank, aby mě usměrnil.

Měl bych vám povědět, že podle mínění některých lidí jsme si s Frankem podobní, i když já vůbec žádnou podobu nevidím. Mně je třicet osm a Frankovi čtyřicet. Já měřím rovných šest stop a vážím sto pětaosmdesát liber. Frank má pět stop a devět palců a váží sto šedesát. Můj obličej je podlouhlý, úzký, což je podle Frankova názvosloví „liščí tvář“. Naproti tomu o sobě tvrdí, že má „prasečí obličej“. Podle tohoto systému, který sám vynalezl, existují také „nosorožci“ a „želvy“. Já pocházím z Chicaga a on z New Yorku. Oba máme černé vlasy a hnědé oči, to je fakt. A oba máme u firmy Summerville a Hope rohové kanceláře, ale to je všechno, co máme společného.

Od té doby, co jsem přestal být jen přežívajícím kusem masa, se ke mně Frank chová moc mile.

Vlastně, každý se ke mně začal chovat mile.

Popravdě řečeno, v tom je právě ta zatracená potíž.

Frank ani já jsme nevěděli, co Etta Tolandová vypověděla před velkou porotou. Jako ve většině podobných případů, i tentokrát jsme potřebovali zjistit holá fakta; nu, vytáhnout je z ní, jestli chcete. Ale stejně jako kuřák marihuany, advokát a majitel člunu Jerry Bannerman, i my jsme předpokládali, že se náměstek prokurátora Peter Folger snažil s pomocí Ettiny výpovědi objevit ještě jinou nenapadnutelnou časovou souvislost, která by Lainie Comminsovou spojovala s vraždou Bretta Tolanda. Protože podle Bannermanových výstřely zazněly dvanáctého září v jedenáct čtyřicet večer, napadlo mě, že právě to by mohl být dobrý výchozí bod. Zeptal jsem se Etty, kde v tu dobu byla.

„Doma,“ prohlásila. „Čekala jsem, až mi Brett zavolá.“

„Vy jste čekala, že vám manžel zavolá?“

„Ano.“

„Věděla jste, kde je?“

„Ano, na palubě Hračičky. S Lainie Comminsovou.“

„Proč jste čekala, že vám zatelefonuje?“

„Aby mi dal vědět, jak to proběhlo.“

„Co jak proběhlo?“

„Jeho schůzka s Lainie. Pozval ji na loď, aby jí nabídl řešení našeho problému.“

„Tím problémem…“

„Myslím tu její žalobu, kvůli trvalému opatření.“

„Paní Tolandová, můžete mi povědět, v čem ten návrh spočíval?“

„Nabídl jí, že ji vyplatí.“

„Vyplatí?“

„Nabídl jí peníze za to, když stáhne tu žalobu.“

„Peníze?“ opakoval jsem překvapeně.

„Ano. Pět tisíc dolarů.“

„Chcete říct, že váš manžel slečně Comminsové nabídl…?“

„Já nevím, jestli jí to doopravdy nabídl. Možná ho už předtím zastřelila, co já vím. Od chvíle, kdy odešel z domu, jsem ho už neviděla, chápete. Ani jsem s ním nemluvila, jestli vám o to jde. Ale právě tohle měl v úmyslu. Ano. O tom jsme spolu mluvili.“

„Mluvili jste spolu o tom, že pokud slečna Comminsová stáhne žalobu, zaplatíte jí pět tisíc dolarů?“

„Ano.“

„Diskutovali jste s manželem i o nějaké jiné možné nabídce?“

„Ne. Vlastně ano, o té částce. Pokoušeli jsme se odhadnout, kolik asi bude chtít. Ale vůbec jsme nepochybovali o tom, že na finanční urovnání přistoupí.“

„Nemluvili jste například o tom, že byste medvídka slečny Comminsové vyráběli sami a…“

„Ne.“

„… a jako kompenzaci byste jí vyplatili velkou zálohu na významný podíl na zisku?“

„Proč bychom to dělali? Toho medvídka navrhla v době, když pracovala u nás. Vlastně to byl Brettův nápad. A my máme svědka, který to může potvrdit.“

„Jakého svědka,“ zeptal jsem se okamžitě. „O žádném svědkovi jste nemluvili během…“

„Brett si na to vzpomněl až později.“

„Na co si vzpomněl?“

„Že byl u toho Bobby Díaz.“

„Kdo je Bobby Díaz?“

„Náš vedoucí oddělení designu. Byl u toho.“

„U čeho?“

„V Brettově kanceláři. Když poprvé pověděl Lainie o tom nápadu s šilhavým medvídkem.“

„Kdy se to stalo?“

„Loni v září.“

„A váš manžel si na to vzpomněl až po slyšení?“

„Ano, vlastně právě kvůli tomu pozval v úterý večer Lainie na loď.“

„Aby jí navrhl finanční vyrovnání.“

„Ano. Protože jsme měli svědka.“

„Řekli jste o tom vašemu právnímu zástupci?“

„Chtěli jsme; kdyby Lainie na tu nabídku nepřistoupila.“

„Jestli tomu tedy dobře rozumím, ve třiadvacet čtyřicet jste doma čekala, až vám manžel zatelefonuje…“

„Ano. Aby mi pověděl, jestli tu nabídku přijala nebo odmítla.“

„Myslela jste, že by ji mohla opravdu přijmout?“

„Brett a já jsme si byli jistí, že ji přijme.“

„Pět tisíc dolarů, za to, že stáhne…“

„Ten medvídek byl náš,“ řekla prostě Etta. „Máme svědka.“

„A zavolal vám váš manžel někdy během toho večera?“

„Ne,“ odvětila Etta. „Mého muže ten večer zavraždila Lainie Comminsová.“

Nechal jsem to být.

„Pokoušela jste se s ním ten večer nějak spojit?“

„Ano.“

„Jak?“

„Telefonicky.“

„Volala jste mu na loď?“

„Ano. Na mobil. Necháváme tam mobilní telefon.“

„V kolik hodin jste tam telefonovala?“

„Ve tři čtvrtě na dvanáct? Asi tak někdy. Už jsem se vlastně chystala do postele. Když se Brett neozval, pomyslela jsem si, že se možná něco stalo. A tak jsem mu zavolala na loď.“

„No a?“

„Nikdo to nebral.“

„Co jste udělala potom?“

„Oblékla jsem se a jela do klubu.“

„Proč?“

„To nebylo Brettovi podobné, že by nezavolal, když to slíbil.“

„Domnívala jste se, že ta schůzka ještě trvá?“

„Nevěděla jsem, co si mám myslet.“

„Za jak dlouho jste dojela do klubu?“

„Za deset, patnáct minut.“

„Jen pro ujasnění,“ řekl jsem, „když je řeč o klubu, míníte tím jachtklub Silver Creek.“

„Ano.“

„V kolik hodin jste tam přijela, paní Tolandová?“

„Ve čtvrt na jednu.“

„Jak víte, kolik bylo hodin?“

„Když jsem se blížila ke klubu, podívala jsem se na hodiny na palubní desce.“

„Proč jste to udělala?“

„Věděla jsem, že už je pozdě, asi jsem si říkala, jestli ještě pořád spolu na lodi diskutují o té nabídce. Asi jsem jen chtěla vědět, kolik je hodin.“

„Máte v autě digitální hodiny?“

„Ne. S ručičkami.“

„Tedy nevíte úplně přesně, kolik bylo hodin.“

„Možná bylo tak o minutu víc.“

„Myslíte dvanáct šestnáct? Nebo dvanáct sedmnáct?“

„Spíš dvanáct šestnáct.“

„Mluvila jste o tom, že jste manžela neviděla od chvíle, kdy odešel z domu…“

„To je pravda.“

„V kolik hodin odešel?“

„Kolem osmé.“

„Víte, že slečně Comminsové telefonoval v devět hodin? Z lodi?“

„Ano, říkal, že jí zavolá.“

„Tedy jí nevolal z domova, je to tak?“

„Ne. Chtěl jí zatelefonovat až ze člunu.“

„Proč?“

„Aby to vypadalo naléhavěji. Aby mohl říci, že je právě na lodi, a pozvat ji, aby hned za ním přijela a v klidu a rozumě si s ním promluvila o tom řešení.“

„Nechtěl vás vzít s sebou?“

„Ne. Nechtěl, aby měla nějaký pocit, že jsme se proti ní spikli.“

„Takže odjel v osm hodin z domova…“

„Ano.“

„A když jste vy přijela do klubu, bylo šestnáct minut po půlnoci…“

„Ano, když jsem projížděla mezi těmi betonovými sloupy u vjezdu.“

„Co jste udělala potom?“

„Odbočila jsem doprava, směrem k restauraci, kde se příjezdová cesta kroutí do oválu, a pak jsem jela k parkovišti u přístavu.“

„K té budce u vjezdu na parkoviště?“

„Ano.“

„Byl v té době ještě někdo v budce?“

„Ne.“

„Svítilo se tam?“

„Ne. Hele, pospěšte si, ať už se k tomu dostaneme, ano?“

Frank pozvedl obočí.

Já jsem se zatvářil překvapeně.

„K čemu se máme dostat?“ podivil jsem se.

„K vaší klientce,“ odvětila.

„Je mi líto, ale co…“

„Elaine Comminsová,“ prohlásila. „Ve svém malém bílém Geu. Prosvištěla kolem té budky ven z parkoviště.“

Srdce mi pokleslo.

Na okamžik jsem se odmlčel. Helen Hamptonová upřeně hleděla na magnetofon. Sidney Brackett seděl se založenýma rukama.

„Právě jste říkala, že se tam nesvítilo…“

„Svítila venkovní světla.“

„Kde?“

„Po stranách té budky.“

„A to světlo dopadalo shora?“

„Já jsem ji viděla.“

„Přestože…“

„Viděla jsem ji. Lainie Comminsovou. Chvíli potom, co zabila mého muže!“

„V té době jste už věděla, že je mrtvý?“

To se ozval Frank, můj partner, který až do této chvíle mlčel.

„Ňe, nevěděla jsem, že je mrtvý.“

„Nikdo vás ještě neinformoval…“

„Samozřejmě že ne!“

„… o smrti vašeho manžela?“

„Ne.“

„Tedy jste neměla důvod domnívat se, pokud jste opravdu viděla slečnu Comminsovou odjíždět z toho parkoviště…“

„Však já jsem ji viděla, nemějte…“

„… že zabila vašeho muže, že ano?“

„Dokud jsem ho nenašla, tak to myslíte?“

Pronesla ta slova roztomilým tónem, s úmyslem zasáhnout Franka přímo mezi oči. Ne, odvětila, neměla jsem důvod domnívat se, že ta ženská prchá z místa činu, dokud jsem sama neobjevila místo, kde k tomu činu došlo. Ale my se k tomu dostaneme, páni právní zástupci. Jen mi klidně dál klaďte ty vaše přihlouplé otázky a postupně, neodvratně se dostaneme až k mému manželovi, Brettu Tolandovi, se dvěma kulkami v hlavě.

Chtě nechtě, i to jsme si museli poslechnout.

„Můžete nám povědět, co se stalo potom?“ zeptal jsem se.

Co se stalo potom…

A dál…

A dál…

A potom…

Zajela autem po parkovišti až na místo u stojánky číslo pět, kde kotvila Hračička, vystoupila z vozu a přešla po můstku na loď. Volala cestou na svého muže, protože v salónu svítila světla, takže si myslela, že je asi dole. Netušila však, že tam sice je, ale je mrtvý.

Z dáli od vody slyšela, jak do noci sténá klakson mlhové boje. Dřevěné schůdky zaskřípaly pod její váhou, když seběhla po čtyřech příčlích do salónu s orientálními koberci, kašmírovými potahy na divanech, vitrínami a obrazy na stěnách. Prochází salónem, po pravé ruce míjí zavřené dveře od záchodu a pokračuje dál chodbou do hlavní kajuty.

Zprvu manžela nezahlédla.

Okamžitě si všimla té pistole na posteli.

Modročerná zbraň na bílém povlečení.

Zná tu pistoli, patří jejímu muži. Aleje to zvláštní, že by ji tu nechal ležet takhle na očích, na lůžku, a kromě toho…

Kde vlastně je?

„Brette?“ zavolá.

A v tu chvíli ho spatří.

Leží na zádech na koberci, u opačné strany postele.

Je nahý.

Kolem pasu má omotaný bílý ručník.

Tvář má zalitou krví.

Je celý rudý od krve.

Docela klidně…

Samotnou ji udivilo, že nevykřikla.

Docela klidně vezme mobilní telefon, ležící na jednom prádelníku, a docela klidně vymačká číslo 911, aby oznámila, že právě teď na palubě jachty našla svého manžela zavražděného.

Její hodinky ukazují dvacet minut po půlnoci.

Pět minut poté přijede policie.

Kdyby někdo v Caluse potřeboval potvrzení, že se zde zločinu daří velmi dobře, děkujeme za optání, stačí k tomu jediný letmý pohled na bývalou Budovu veřejné bezpečnosti. Stará fasáda z hnědých cihel je tu stále, ale namísto diskrétního nápisu, který označoval sídlo policie za starých, dobrých, zdrženlivých časů, jsou zde nyní větší písmena, mohutnější, bronzová, jež informují veřejnost zcela nedvojsmyslně, že tu sídlí CALUSKÉ POLICEJNÍ ŘEDITELSTVÍ

Byl horký, bezvětrný den. Zdálo se, že je ještě méně větrno, než bývá v září obvyklé. Vždycky jsem se divil, proč tady školní rok začíná v srpnu, kdy člověka zmůže vedro, hned jak vyleze z postele. Ani září nebývá procházkou růžovou zahradou. Září v Caluse nejlépe vystihuje slovo dusno, i když dost často ze zálivu zafouká chladivá noční bríza. V září tu často prší. Člověk by čekal, že déšť přinese ochlazení, ale ne, vždycky se jenom chvíli kouří z chodníků. Turisté vědí, jak Florida vypadá v zimě, ale celoroční obyvatelé znají skutečnou Floridu. Za takového parného, dusného zářijového dne by vás vůbec nepřekvapilo, kdyby se po Main Street potuloval aligátor. Září na Floridě – to je celá Florida v kostce.

Onoho slunného rána osmnáctého září se po Main Street neplazili aligátoři. Prošel jsem kolem okrasných keřů, lemujících chodník před policejním ředitelstvím, a jako obvykle jsem přelétl pohledem po úzkých oknech, jež připomínají střílny v pevnostní zdi. Ale neskrývali se v nich žádní ostřelovači, protože tyhle střílny byly na obranu proti vedru, ne proti obléhatelům. Tam, kde se kdysi procházelo dveřmi tmavě bronzové barvy do dvorany, v níž stál jenom recepční stůl a za ním seděla mladá žena, se dnes nachází detektor kovových předmětů, napravo od něj stojí jeden policista v modré uniformě a druhý sedí u stolu za detektorem. Ten u stolu mi prohmatal aktovku. Také se mě zeptal, za kým jsem přišel, a zavolal nahoru, aby se ujistil, že jsem očekáván.

Právě nahoře se odehrály ty nejdůležitější změny. Z druhého patra zmizela oranžová roura potrubní pošty, kterou nahradil nový sofistikovaný doručovací systém. Starou, celkem útulnou vstupní halu rozšířili asi na čtyřnásobek původní rozlohy; nyní zde je rušný prostor, připomínající operační místnost na bitevní lodi. Všude blikají a pípají počítače, zvoní telefony, civilní zaměstnanci, policisté v uniformách i v civilu, ti všichni se tu hemží v jakémsi zběsilém kvasu, jako v jistém slavném televizním pořadu. Ve stěně u vchodu jsou vedle sebe čtyři výtahy. V ostatních třech stěnách je víc dveří než v nějaké ložnicové frašce, všechny se pořád otvírají a zavírají a procházejí jimi lidé s pouty na rukou i bez nich.

Zatímco dříve tu nebylo potřeba zařízení, kterému se ve větších městech říká cela předběžného zadržení, nyní zde mají takzvanou přípravnou jednotku; zní to jako název střediska na vymývání mozků, avšak seriózní, usedlá Calusa nerada přiznává, ani sama sobě, že by zde kvetl zločin stejně jako jinde ve Spojených státech. Calusa raději předstírá, že delikventi, kteří jsou do této budovy přiváděni ve dne v noci, nejsou „zločinci“ v přesném slova smyslu, ale spíš pobloudilé duše, které se jaksi dostaly do rozporu se zákonem a je třeba je nějaký čas „připravovat“, než se celá ta záležitost dá do pořádku.

Dnes ráno se v přípravné jednotce – což byl eufemismus, označující obrovskou klec – nacházelo půl tuctu čerstvě zadržených arestantů. Mezi nimi jedna černoška v růžových saténových šortkách, červené podprsence od plavek a červených lodičkách na vysokém podpatku. Napadlo mě, že ji asi sbalili, protože nabízela sexuální služby u dálnice U.S. 41, poblíž letiště. Zbylé osazenstvo klece sestávalo z mužů, tří černochů a dvou bělochů. Největší černoch byl očividně opilý a neustále hulákal na každého, kdo byl ochoten mu naslouchat, že není žádnej Afroameričan, sakra! Je docela vobyčejnej Američan, jako každej, kdo se narodil v tyhle zemi.

„Vypadám snad na to, že piju kozí mlíko a krev? Vidíš snad, že bych měl ve vočích mouchy, čoveče? Jebám Afriku!“ zařval na mě, když jsem kráčel kolem. „Slyšíš? Jebám Afriku!“

Jeden z bělochů řekl „Já tě taky jebám!“, a když si uvědomil, že nejsem detektiv, advokát ani státní zástupce, na kterého čekal, ukázal mi vztyčený prst. Nikdo jiný si mě nevšímal.

Morrise Blooma jsem našel v jeho kanceláři na konci chodby.

„Koukám, že jste si zase vsadil na vítěze,“ šklebil se a podával mi ruku.

Ujistil jsem ho, že Lainie Comminsová je nevinná.

„Ovšem,“ přikývl.

Pověděl jsem mu o dohodě, kterou mi nabídl Pete Folger.

„Co všechno má, Morrie?“

„Mluvíme oficiálně?“

„Navrhl mi, abych si promluvil se svědky, které přivedl před velkou porotu.“

„No, tam jsem byl i já,“ pokývl Bloom.

„Můžeme si promluvit?“

„Bez magnetofonu.“

„Jakkoli.“

„Jistě.“

V životě každého člověka existují dva kovbojové, kteří ho kdysi seřezali a naučili ho, co je to strach. Já vím, že ti moji dva kovbojové se jednoho dne znovu objeví, aby mi oplatili vše, co jsem jim – poučen Bloomem – udělal. Na takové věci kovbojové nikdy nezapomínají. Proto vím úplně jistě, že mohou číhat už za příštím rohem. Vlastně, když tehdy v dubnu začaly z toho auta, parkujícího u chodníku, létat kulky, napadlo mě, že mě konečně dostihli moji kovbojové. Jedno vám řeknu. Nemohu nikdy úplně splatit detektivu Bloomovi to, čemu mě naučil. Díky tomu, co mě naučil, jsem je málem zabil.

Ze stěn Bloomovy kanceláře jste mohli vyčíst velkou část jeho životního příběhu. Na polici trůnila trofej z boxerského turnaje, kterou získal během služby u námořnictva. Na jedné stěně se skvěly laminované titulní stránky newyorského listu Daily News a longislandských novin Newsday, se zprávami o odvážném dopadení dvojice bankovních lupičů v Mineole na Long Islandu, které zadržel mladý policejní úředník, jménem Morris Bloom. Na další stěně viselo několik fotografií příslušníků kriminálky, kterým později tam na severu šéfoval, a plaketa s pochvalou, udělená velitelem detektivů nassauského okresu. Na jiné polici stál plyšový Snoopy, kterého před lety dostal od svého tehdy devatenáctiletého syna ke Dni otců. Psík měl na krku cedulku s nápisem: Nejlepšímu ohaři na světě s láskou Mark. Na psacím stole stál zarámovaný obrázek Bloomovy ženy Arlene, usměvavé, černooké, tmavovlasé krasavice, a vedle něj spočívala krabice s kubánskými doutníky, které nabízel významným návštěvám, ale sám je nekouřil.

Byl to mohutný chlap ve věku kolem pětačtyřiceti, vysoký šest stop a jeden palec, o váze plus–mínus dvě stě liber – podle toho, kolikrát týdně si zašel na pizzu. Teď tu stál a čekal na mé otázky. Ve tváři se mu zračil nevýslovný smutek, jako by už s jistotou věděl, že obhajuji beznadějný případ. Jenže tenhle výraz, podtržený ježatým, černým obočím a oduševnělýma hnědýma očima, měl ve tváři pořád, což je u policajta nepříjemný handicap. Založil si ruce na prsou a čekal. Míval vždycky ve zvyku mluvit přímo k věci, věděl jsem, že v téhle kanceláři nebudu muset poslouchat prázdné žvanění.

„Etta Tolandová vypověděla, že na výzvu uniformovaných policistů jste se z oddělení vražd dostavil vy s Cooperem Rawlesem.“

„To je fakt,“ přikývl Bloom.

„V kolik hodin jste přišli na tu loď, Morrie?“

„V půl jedné a deset minut.“

„Povíte mi, co jste tam našli?“

„U chodníku parkovalo auto policejní hlídky. Myslím, že to byl vůz C, je to v hlášení. Vedle stálo seržantovo auto, oba vozy parkovaly šikmo k chodníku. Já s Coopem jsme přijeli jedním ze služebních sedanů, postavili jsme ho vedle seržantova vozu, jehož řidič seděl u volantu. Seržant se jmenuje Brannigan a má na povel sektor tři. Zavedl nás k manželce oběti…“

„Ettě Tolandové.“

„Jo. Seděla v takovém tom malém venkovním… Já se v lodích nevyznám, Matthew, ani nevím, jak se to, sakra, jmenuje. Takový malý prostor se stolem a lavicemi. Aspoň to vypadalo jako lavice.“

„Kormidelna,“ napověděl jsem mu.

„No, a ona tam seděla, sama, s rukama v klíně, hlavu měla skloněnou a koukala se na ty ruce…“

„Svítilo se tam, Morrie?“

„Cože?“

„Myslím, v kormidelně.“

„Aha. Jo, proč?“

„Jen mě to tak napadlo. Pokračujte.“

„Přišli jsme s Coopem k ní, on ji vyslýchal a já jsem to zapisoval. Někdy člověk vycítí, jestli je lepší, aby se vyptával černoch nebo běloch, ale tentokrát se mi zdálo, že je to úplně jedno. Takže on mluvil a já psal.“

„Co vám pověděla?“

„Že přišla na loď kolem čtvrt na jednu a našla dole manžela mrtvého. Coop se zeptal, jestli tam na něco sahala, a ona že ne, jenom na telefon. Coop chtěl vědět, jestli volala ještě někomu u jinému, kromě policie, a ona řekla, že ne, jen policii. Tak jsme se šli podívat dolů.“

„Paní Tolandová šla také?“

„Ne, ne, ta zůstala nahoře v kormidelně, nebo jak tomu říkáte. Dolů jsem sešel já s Coopem a s policejním lékařem, který se mezitím dostavil.“

„Co jste tam našli?“

„Mrtvého muže, ležícího na zádech za postelí, celého zkrvaveného. Zřejmě dostal dvě střely do obličeje a podle doktora obě mohly být smrtelné. Později jsme objevili ještě jednu vystřelenou kulku. Protože jsme ji hledali, Matthew. Víte, byly tam tři vyhozené nábojnice. Napadlo nás, že třetí rána ho úplně minula, možná že právě tu vystřelila jako první. Třeba se jí třásla ruka, kdo ví, na to se jí musíte zeptat. V každém případě, tu kulku jsme později vydloubli ze stěny za postelí, vedle dveří do koupelny. Vaše klientka do něj naprala dvě kulky ze vzdálenosti nanejvýš dvou, tří stop, moc pěkné, Matthew.“

„A pistoli tam nechala,“ poznamenal jsem.

„Jo. Na posteli.“

„Myslíte, že ho zastřelila a pak spořádaně uložila pistoli na postel?“

„Já vám jen sděluju fakta, Matthew. O tom, jak se to předloží porotě, rozhodne prokurátor.“

„Podle vás si Folger myslí, že to má v suchu?“

„Páni, řekl bych, že ne, když tvrdíte, že vám nabídl dohodu.“

„Je ta pistole, co jste našli na posteli, vražednou zbraní?“

„Podle balistiků ano.“

„Máte jejich hlášení?“

„Měli jsme ho už ve chvíli, kdy jsme sebrali vaši klientku.“

„Vystřelili jste z ní na zkoušku?“

„Samozřejmě.“

„S jakým výsledkem?“

„Vyhozené nábojnice i kulka, jež jsme posbírali na tom člunu, pocházejí z automatického koltu ráže 45, který jsme našli ležet na posteli. Kulky, které lékař vyjmul z hlavy oběti, pocházejí z téže zbraně. Je to vražedná zbraň, Matthew, o tom není pochyb.“

„Zjistili jste, komu ta pistole patří?“

„Koupil si ji Brett Toland.“

„Aha.“

„Ale je toho ještě víc, Matthew.“

„No dobře,“ povzdechl jsem si.

„Vaši klientku jsme zadrželi ráno kolem sedmé. V souladu s Mirandovým zákonem jsme…“

„Přivedli jste ji sem?“

„Ano.“

„A tady jste ji vyslýchali?“

„Ano.“

„Předpokládám, že jakožto zadrženou osobu…“

„Ale jděte, Matthew.“

„… jste ji poučili o jejích právech, ano?“

Bloom po mně jenom loupnul pohledem.

„No dobrá, dobrá. Jenom jsem přemýšlel, proč mi nezavolala hned v tu chvíli. Proč s tím okamžitě neskoncovala.“

„Tvrdila, že žádného advokáta nepotřebuje, že je to všechno směšné.“

„Aha.“

„Dokonce nám dovolila sejmout jí otisky prstů. I když, jak jistě víte, podle Mirandova zákona nepotřebujeme svolení. Zeptali jsme se jí jen ze zdvořilosti.“

„A ona souhlasila?“

„Řekla, že je nevinná.“

„To taky je.“

„To jsou všichni, Matthew. Ještě nikdy v životě jsem nepotkal zločince, který by byl vinen.“

„Ale tahle je nevinná, Morrie.“

„Tak proč jsou na vražedné zbrani její otisky prstů?“

Pohlédl jsem na něj.

„Otisky dlaně,“ zeptal jsem se, „nebo prstů?“

„Obojí.“

„Přesto nemůžete dokázat, že byla na místě činu. Odešla z té lodi o půl jedenácté. Ležela už doma v posteli, když…“

„Podle našich očitých svědků je to jinak.“

„Ti svědkové jsou velmi spolehliví. Jedním je Tolandova milující manželka, druhý kolem proplouval ve tmě na své lodi a ti zbývající dva byli opilí a vraceli se na loď zakouřit si marjánku.“

„To nemůžete vědět, Matthew.“

„Včera mi to řekli.“

„Doufám, že můžete dokázat…“

„Jde o to,“ rozjel jsem se, nedbaje na jeho slova, „že Lainie Comminsová na té lodi v době vraždy nebyla. Přijela tam v deset hodin, vypila sodovku, poslechla si, co jí Toland navrhl, poradila mu, aby to probral s jejím právníkem, a o půl jedenácté odešla. Za celou tu dobu neopustila kormidelnu.“

„A jak se dolů dostal její šátek?“

„Jaký šátek?“

„Od Gucciho. S malými červenými kotvičkami na modrém pozadí.“

„Kde jste našli…“

„Ve velké ložnici. Dole.“

„Nemůžete vědět, jestli je její.“

„Ona ho identifikovala.“

„Nemohu uvěřit…“

„Teprve potom jsme zavolali prokurátora, Matthew.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„A obvinili jsme ji z vraždy prvního stupně.“

Pořád jsem vrtěl hlavou.

„Je mi líto, Matthew, ale ona to udělala.“

Ne, pomyslel jsem si.

„Ne,“ prohlásil jsem.

Jenomže to vypadalo setsakra moc na to, že ano.

„Já ho nezabila,“ bránila se Lainie.

„Lainie,“ řekl jsem, „na té pistoli jsou vaše otisky.“

Seděla na židli u mého psacího stolu. Já jsem přecházel po kanceláři sem a tam. Můj partner Frank napůl seděl a napůl se opíral o roh mého stolu, s rukama v kapsách a s vyhrnutými rukávy košile. Dnes si vzal kšandy. Vypadal jako Larry King, když zpovídá nějakou hvězdu – až na to, že Larry King má liščí obličej. A navíc, tohle nebyla hvězda. Aspoň zatím ne. Byla to jen žena obviněná z vraždy prvního stupně. Palcem a ukazováčkem levé ruky otáčela viktoriánským pečetním prstenem na pravém malíčku. Digitální hodiny na mém stole ukazovaly 16:03.

„Odkud víte, že tam byly moje otisky?“ zeptala se.

„Folger dostal daktyloskopický nález.“

„To není možné. Určitě vám lžou.“

„Vědí, že tu zprávu dostanu k nahlédnutí.“

„To je jedno.“

„Jak se na tu zbraň dostaly vaše otisky?“

„Aha, no jo,“ povzdechla si. „Je to fakt.“

Oba jsme se na ni s Frankem zahleděli.

„Teď si vzpomínám, že jsem se jí dotkla,“ připustila. „Té pistole. Když jsem se Bretta ptala, jestli je nabitá. Položila jsem na ni ruku. Přejela jsem ji dlaní.“

„Proč?“

„Já nevím. Nikdy v životě jsem pistoli v ruce neměla. Asi jsem si chtěla sáhnout, abych věděla, jaké to je.“

Frank zvedl obočí.

„Lainie,“ oslovil jsem ji, „řekla jste mi, že jste na loď dorazila chvíli před desátou a odešla jste za půl hodiny.“

„To je pravda. Přesně tak to bylo.“

„Folger vyslechl strážného, který vás viděl vstoupit na loď pár minut po desáté…“

„Přesně tak…“

„… a má i dalšího svědka, který kolem proplouval ve tři čtvrtě na jedenáct na plachetnici, a viděl vás a Bretta Tolanda popíjet u stolu v kormidelně.“

„Ne, musí se mýlit, pokud jde o ten čas. Já jsem v půl jedenácté odešla.“

„Viděla jste tu plachetnici?“

„Ano, ale to bylo ještě předtím, než jsem odešla ze člunu.“

„Nebyla jste tam ještě v jedenáct?“

„Ne, v jedenáct už jsem byla doma.“

„Folger má dva svědky, kteří ve třiadvacet čtyřicet slyšeli výstřely.“

„To už jsem byla doma.“

„Ty výstřely přicházely ze salónu. Byly tři.“

„Já jsem do salónu vůbec nešla. Celou dobu jsme s Brettem seděli v kormidelně.“

„Tedy jste nemohla být dole a vystřelit ty rány, které zaslechli?“

„Nemohla jsem být vůbec na lodi. Ve dvacet tři čtyřicet ne. V jedenáct už jsem byla doma.“

„Na té pistoli jsou vaše otisky,“ připomněl Frank.

„Už jsem vám řekla, jak se tam dostaly.“

„A jak se do hlavní kajuty dostal váš šátek?“ otázal se.

Starý, dobrý Frank. Pěkně zpříma, po newyorsku; žádné okolky.

„To jsem policii také vysvětlila,“ tvrdila Lainie.

„A jak to, že jste se o tom nezmínila mně?“ podivil jsem se.

„Přece jsem vám vyprávěla, že Brett každého nutí, aby si zul boty.“

Jenomže, co mají boty společného s jejím šátkem?

„Nemluvila jste o tom, že by po vás také chtěl, abyste se zula.“

„Říkala jsem přece, že to vyžaduje od každého.“

Už zase.

„Kvůli té jeho úžasné palubě z týkového dřeva,“ dodala Lainie.

„Mně jste vyprávěla jen o tom, jak jednou donutil senátorovu manželku, aby si sundala boty. O svých botách jste se nezmiňovala.“

„No, asi jsem na to zapomněla. Požádal mě, abych si je sundala.“

„Jak to, že jste zapomněla na něco, ohledně čeho vás už policie vyslýchala?“

„Protože jsem jim pověděla přesně, co a jak se stalo, a myslela jsem, že to tím končí. Brett mě požádal, abych se zula a odnesl moje boty dolů, když šel pro sodovku.“

„Ten šátek také odnesl?“ zajímal se Frank.

Lainie se na něj podívala.

„Ano, odnesl moje boty i šátek,“ přikývla.

„Proč odnesl i šátek?“ chtěl vědět Frank.

„Protože jsem ho nepotřebovala. Byla teplá noc.“

„Takže ho odnesl dolů i s botami.“

„Ano.“

„Kdy vás požádal, abyste si je zula?“ zeptal jsem se.

„Hned jak jsem došla na konec můstku.“

„Požádal vás, abyste se zula…“

„Ano.“

„… a potom vzal vaše boty a odnesl je dolů.“

„Ne hned. Odnesl je tam, až když šel pro tu sodovku.“

„A požádal vás i o ten šátek?“

„Ne, já jsem mu ho podala. Protože jsem ho nepotřebovala.“

„V kolik hodin jste odešla z té lodi, Lainie?“

„Kolem půl jedenácté.“

„Navrhl vám Brett Toland kdykoli před vaším odchodem finanční náhradu, pokud odvoláte žalobu?“

„Ne. Vůbec ne. Kdo vám to řekl?“

„Znáte nějakého Bobbyho Díaze?“

„Samozřejmě že znám. Co on by mohl vědět o tom, co mi Brett řekl?“

„Byl loni v září u toho, když se vám Brett Toland zmínil o svém nápadu s šilhavým medvídkem?“

„Ne. Nic takového se nestalo. Ten medvídek je můj nápad.“

„Víte určitě, že vám Brett v úterý večer nenavrhl finanční vyrovnání?“

„Docela určitě.“

„A jste si jistá, že jste opustila tu loď o půl jedenácté?“

„Ano.“

„Z parkoviště jste odjížděla ve dvaadvacet třicet?“

„Ano.“

v „Není možné, že by vás Etta Tolandová viděla odjíždět krátce po půlnoci?“

„O půlnoci jsem už doma spala.“

„Takže není pravda, že jste se z toho parkoviště vyřítila s vozem chvíli po půlnoci?“

„Vždyť vám to povídám. Už jsem spala.“

„Jela jste domů bosá?“ otázal se Frank.

„Ne, před odchodem jsem se obula.“

„Sešla jste si pro boty dolů?“

„Ne. Brett mi pro ně došel. Já jsem na té lodi nebyla nikde jinde než v kormidelně.“

„Ale zapomněl na váš šátek, je to tak?“

„Asi jsme na něj zapomněli oba.“

„Kdy jste si uvědomila, že jste ho nechala na lodi?“ otázal jsem se.

„Když se mě na to začala vyptávat policie.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Když přijeli ke mně domů.“

„Spala jste, když k vám přijeli?“

„Ano.“

„Kolik bylo hodin?“

„Šest ráno.“

„Takže jste spala… v kolik říkáte, že jste šla do postele?“

„Ještě jsem to neřekla. Bylo kolem půl dvanácté.“

„Tedy jste před příjezdem policie spala asi šest a půl hodiny.“

„Ano, šest, šest a půl.“

„Po příjezdu domů jste ten šátek nepostrádala, hm?“ zajímal se Frank.

„Nejspíš ne.“

„Nevšimla jste si, že jste ho tam zapomněla?“

„Ne.“

„Jak to?“

„Asi jsem trochu pila.“

„Mně jste tvrdila, že jste pila jen Perrier,“ namítl jsem.

„Taky jsem měla vodku s tonikem.“

„Kdy?“

„Potom, co mi Brett předložil svůj návrh.“

„Měla jste pocit, že je to dobrý návrh?“ chtěl vědět Frank.

„Zdálo se mi, že to zní dobře, ano. Chtěla jsem to ještě probrat s Matthewem, ale připadalo mi to docela slušné.“

„Ovšem po příjezdu domů jste Matthewovi nezatelefonovala.“

„Bylo už pozdě.“

„Jedenáct hodin.“

„Ano.“

„A o půl dvanácté jste si šla lehnout.“

„Ano.“

„Kolik skleniček jste vypila,“ zeptal jsem se. „Na té jachtě.“

„Jen jednu. No, možná o maličko víc. Myslím, že mi to Brett udělal trochu silnější, přilil mi do sklenice ještě trochu vodky.“

„Nic z toho jste mi dosud neřekla.“

„Nepovažovala jsem to za důležité.“

„Co ještě jste mi neřekla?“

„Nic víc. Já jsem ho nezabila. A vůbec, myslela jsem, že vy, pánové, jste moji advokáti.“

„To jsme,“ ujistil jsem ji.

„Tak na mě přestaňte ječet!“

„Lainie, sešla jste kdykoli během úterního večera do podpalubí?“

„Ne.“

„Do salónu…“

„Ne.“

„Do ložnice…“

„Ne, už jsem řekla. Seděli jsme na palubě v kormidelně až do té doby, kdy jsem odešla.“

„Bez šátku,“ prohodil Frank.

„Ano, bez mýho zatracenýho šátku!“ odsekla mu.

„Viděl vás někdo odcházet?“

„Jak to mám vědět?“

„Vy jste někoho viděla?“

„Ano. Když jsem odjížděla, viděla jsem toho chlapíka v budce.“

„On tvrdí, že vás neviděl.“

„Tak je asi slepý. Projela jsem přímo kolem něj.“

„Nikoho jiného jste neviděla?“

„Lidi, co odcházeli z restaurace.“

„Poznala jste někoho z nich?“

„Ne. Tedy, jak bych mohla, projížděla jsem po oválu a kolem šlo prostě pár lidí.“

„Tedy jste projela kolem budky strážného…“

„Ano.“

„Mluvila jste s ním?“

„Ne.“

„On vám také nic neřekl?“

„Ne.“

„Nemávl na vás? Nic takového?“

„Ne.“

„Pak jste projela po oválu před restaurací…“

„Ano.“

„Viděla jste lidi vycházet ven…“

„Ano.“

„Co bylo dál?“

„Dojela jsem ke sloupům u vjezdu do klubu, odbočila jsem doprava k Silver… á, počkejte.“

Čekali jsme.

„Ano, je to tak,“ prohlásila.

„Co je tak?“

„Málem jsem nabourala do auta, zaparkovaného u kraje silnice.“

„U které silnice?“

„Do Silver Creeku. Hned u vjezdu. Zatáčela jsem doleva, do vstupní brány klubu, a to auto stálo hned za betonovým sloupem po pravé straně. Asi jsem trochu řízla zatáčku. Málem jsem do něj narazila.“

„Co to bylo za auto?“

„Nevím, byla tma.“

„Jakou mělo barvu?“

„Nevím. Skoro jsem ho neviděla. Mělo zhasnutá světla; jenom tam stálo.“

„Seděl někdo uvnitř?“

„Ne.“

„Nevšimla jste si čísla?“

„Ne. Byla hrozná tma. Začala jsem zatáčet, vtom jsem ho uviděla, tak jsem jen cukla volantem a jela jsem dál. Možná jsem i něco vykřikla, už si nevzpomínám.“

„Co přibližně?“

„Něco jako ty pitomče nebo ty troubo, něco na ten způsob.“

„Ale pokud v tom voze nikdo nebyl…“

„Já vím, byl to jen reflex.“

„A to se stalo o půl jedenácté, ano?“ zeptal se Frank.

„Ano, o půl jedenácté. Ano.“

„Nevšimla jste si, že by někdo tou dobou chodil po parkovišti? Když jste odjížděla?“

Napadlo ho totéž co mě. Za prvé, proč by někdo nechával stát auto před vjezdem do klubu, když hned za těmi betonovými sloupy bylo parkoviště? A za druhé, kde byl ten, kdo tam to auto zaparkoval? Bannermanovi slyšeli výstřely v jedenáct čtyřicet. Jestli se hodinu předtím někdo potloukal po parkovišti…

„Viděla jste někoho?“ zeptal jsem se.

„Nikoho,“ řekla Lainie.

7.

Warren si neustále připomínal Kranasovo varování ohledně počasí. Nestál o to, aby ho tady, nějakých třicet mil od pobřeží na malé kocábce zastihla bouřka. Provoz tu byl slabý, jen občas v dálce zahlédl nějaké rybáře a tu a tam i velkou motorovou loď. Ale měl pocit, že všichni tihle plavci se v počasí vyznají lépe než on, a dokud se tu aspoň občas někdo objevil, nedomníval se, že by podstupoval přehnané riziko. Jakmile uvidí nějaké čluny stahující se ke břehu, vyrazí okamžitě za nimi. A mezitím, pro případ, že by přece jen něco hrozilo, poslouchal meteorologická hlášení pobřežní stráže.

Zatím zuřila jen velká bouře v podpalubí – bouře jménem Toots. Vystřídala už nervózu i třesavku, jež podle jeho očekávání musely nastat během čtyřiadvaceti až šestatřiceti hodin poté, co si naposledy potáhla z dýmky. Tyhle symptomy vždycky předcházely počáteční záchvat, který dříve či později pozná každý feťák. A tak během prvních tří dnů prožila nezřízenou touhu, nespavost a únavu a teď ji slyšel, jak dole zase vříská a hystericky brečí; dneska to bude paráda. Je úterý ráno a za předpokladu, že naposledy si práskla ve čtvrtek večer, tak to máme čtyři dny a… kolik? Deset, dvanáct hodin? Před deseti minutami se ji pokusil přimět, aby se nasnídala, ale ona mu podnos vyrazila z rukou a nablýskané přepážky a podlahu Kranasova člunu potřísnila vajíčky a kávou. Tyhle střídavé bláznivé záchvaty ji držely už od včerejšího večera. Chvíli byla v pohodě a v příští minutě zase začala ječet.

Člověk by z ní málem začal znovu kouřit.

Nejvíc ji děsilo, že by v tomhle stavu mohla zůstat už navždycky. Jako když byla malá, dělala na maminku obličeje a matka ji varovala, že jí to zůstane. Nevěřila, že by to byla schopná snášet napořád. Když se naposledy zbavila návyku, nebylo to tak strašné. Ale kokain taky není crack, vlastně ano, vlastně ne! Do hajzlu, ať už je to, co chce, nesnese pomyšlení, že by tenhle stav měl trvat věčně. Že by zůstala navždycky zavřená na téhle rozhoupané kocábce, která se s ní jednu chvíli ponoří do pekelných plamenů, potom se srovná jako zelená travnatá pláň na dně stinného údolí a za chvíli se zase začne zvedat, a ona musí křičet a křičet a křičet.

Minule, když užívala kokain – i když tehdy to nebyl crack – udělala by cokoli, jen aby se k tomu bílému prášku dostala. Cokoli. Úplně všechno. Co si vzpomenete. Jo, pane, co si vzpomenete. I vy, madam. Já jsem přece Tootsie Koksanda, to nevíte? Olíznu vám kočičku, vykouřím vám ptáčka, můžete mi to udělat do ucha, do nosu, do podpaží, do zadku, kam jen chcete, jak se vám zlíbí, všechno udělám, jen když mi dáte cukrátka nebo prachy, za které si je budu moct nakoupit.

Byla si jistá, že má tu drogu schovanou někde na lodi.

Šlo jen o to, jak ji z něj vytáhnout.

Jak ho přemluvit, aby jí ji dal.

Ať už za to bude chtít cokoli.

Jmenoval se Guthrie Lamb.

Vyprávěl mi, že býval slavný soukromý detektiv delší dobu, než já jsem na světě. Otevřel si kancelář už ve dvaapadesátém; tehdy ještě pracoval v New Yorku. Sem se přistěhoval před dvaceti lety, za což vděčí dlouhému věku i dobrému zdraví, jemuž se těší, i když už mu bylo šedesát.

Popravdě řečeno, vypadal opravdu velmi zdravě.

Nevěděl jsem, jak vypadal tenkrát, když se poprvé zjevil na scéně jako slavný detektiv, jak tvrdil, ale i dnes to byl vysoký, mladistvě vyhlížející, ramenatý chlap a dalo se předpokládat, že si je schopen poradit v každé situaci, která by vyžadovala fyzickou sílu. Přiznávám, že kdybych někdy znovu potkal ty své kovboje, docela rád bych měl Guthrieho Lamba na své straně – zejména proto, že zřejmě nosil v poměrně viditelném podpažním pouzdru velikánskou pistoli. Oči měl bleděmodré, ale proti jeho bělostným vlasům a obočí se zdály být tmavší. Také měl široký, zářivý úsměv; byl bych rád věděl, jestli má na zubech korunky.

Zatelefonoval jsem mu dnes ráno, protože se mi prostě vůbec nedařilo zastihnout telefonicky Warrena nebo Toots a posledně, když jsem se vydal pátrat sám, postřelili mě. Pěkně děkuju. V městě byly ještě další tři detektivní agentury, žádná z nich za moc nestála a pana Lamba mi velmi vřele doporučil Benny Weiss. Po městě se povídalo, že si prý změnil jméno – původně se měl jmenovat Giovanni Lambino, Limbono či snad Lumbini nebo tak nějak, ale i kdyby to tak bylo, nechápal jsem, co je komu do toho. Mně tedy určitě nic. Já jsem potřeboval zjistit, jestli si někdo v úterý v noci nevšiml, že by u jachtklubu Silver Creek, za betonovým sloupem napravo od vjezdu, parkovalo nějaké auto.

„Jaký typ auta?“ zeptal se mě Lamb.

„To nevím.“

„Jaké barvy?“

„To mi neřekla.“

„Svítila u toho vjezdu světla?“

„Tvrdila, že tam byla tma.“

„Byl jste tam někdy za tmy?“

„Ano, ale nevšiml jsem si.“

„Já to prověřím. Obyčejně na takových sloupech bývají světla.“

„Ano.“

„Možná jedno z nich nesvítilo.“

„Možná.“

„Uvidíme. V kolik hodin to mělo být? Kdy tam to auto viděla?“

„V půl jedenácté.“

„Říkáte, že projížděla bránou, zatáčela doleva…“

„Ano.“

„A vtom si všimla zaparkovaného vozu a trhla volantem, aby se mu vyhnula.“

„Tak mi to popsala.“

„No, tak se podíváme, jestli někdo něco neviděl. Mluvili jsme už o mých sazbách?“

„Předpokládám, že jsou v obvyklé výši.“

„Co je pro vás obvyklé?“

„Pětačtyřicet za hodinu plus výdaje.“

„Já obyčejně beru padesát.“

„To je hodně.“

„Mám zkušenosti,“ odtušil Lamb.

„Warrenu Chambersovi platím pětačtyřicet za hodinu, a to je nejlepší člověk z branže.“

„Já jsem lepší,“ prohlásil Lamb a usmíval se jako žralok.

Když na něj zdola zavolala, zněl její hlas tak tiše, že ji málem přeslechl. Člun se vznášel, driftoval; nespustil kotvu, tady nebylo do čeho narazit, všude, kam se člověk podíval, jen rozlehlý kruh vodní hladiny. Vál mírný větřík, tu a tam se na vlnách objevily bílé hřebínky, na západním obzoru bylo vidět rybářský člun, někde daleko za ním leželo texaské město Corpus Christi.

„Warrene?“

Znělo to skoro jako šepot.

„Ano?“

„Mohl bys, prosím, přijít dolů?“

Přistoupil k žebříku, sestoupil na první příčel a sklonil se, aby viděl do nitra člunu. Seděla na předním okraji lůžka, zápěstí připoutané k záchytné tyči vpravo od sebe, nohy svěšené přes okraj palandy, s překříženými kotníky. Střevíce na vysokých podpatcích, barevně ladící s krátkou černou sukní, ležely na podlaze. Sešel dolů po žebříku.

„Je mi to líto,“ řekla.

„To je v pořádku,“ odpověděl.

„Neměla jsem ti ten tác vyrazit z ruky.“

„Ale podívejme.“

„Vážně, nelíbí se mi, jak se chovám.“ Usmála se. „A kromě toho, mám teď hlad.“

„Něco ti udělám,“ nabídl se a zamířil ke sporáku.

„Kdybys měl nějaké vločky, to by stačilo.“

„Vajíčka ne?“

„Nejsem si jistá, jestli bych je udržela v sobě.“

„To přece nepatří k obvyklým příznakům.“

„Je to tím, jak se ta loď houpe.“

„Aha.“

„Lituju, že jsem ti lhala, Warrene.“

„Vážně?“

„No, jistě, však to víš. Máš pravdu, zase v tom lítám. Nebo spíš lítala jsem v tom. Vím, že ti budu děkovat, až bude po všem.“

„To není třeba.“

Stál u kuchyňského pultu vedle sporáku a vysypával kukuřičné vločky z krabice do plastové misky. Zalil je mlékem, v zásuvce našel lžíci, položil misku i lžíci na podnos a zanesl je k lůžku.

„Trochu kávy?“ otázal se. „Mohu ji ohřát.“

„To bych si dala,“ přikývla.

Vrátil se ke sporáku a zapálil plyn pod konvicí s kávou. Dno olízl modrý plamen. Člun se mírně pohupoval.

„Páni, to je zvláštní, že to přichází v takových vlnách,“ prohodila.

„Dneska to trochu fouká,“ přikývl.

„Ne, já mluvím o těch záchvatech. Člověk si myslí, že už je to pryč, a najednou se to zase vrátí.“

Nabrala si do úst plnou lžíci vloček. Sežvýkala. Polkla. Zavrtěla se na posteli. „Cos udělal s mojí zásobou?“ zeptala se.

„Myslíš ty butelky, co jsem našel u tebe doma?“

„Ano.“

„Vyhodil jsem je.“

„Tos neudělal.“

„Udělal, Toots.“

„To je strašná škoda.“

„Jak to vidím já, tak není.“

„Potřebovala bych ty kamínky, hned teď,“ zadívala se na něj.

„Nemůžu ti pomoct,“ pokrčil rameny. „Jsou na dně oceánu.“

„Nevěřím ti, Warrene.“

„Říkám, že ano.“

Znovu se zavrtěla. Najednou si uvědomil, že pod sukní nic nemá. Sundala si kalhotky. Všiml si, že leží zmuchlané u přepážky; nylonový chomáček pískové barvy.

„Pořád si říkám, kde bych asi byla, kdybych byla dózou s crackem,“ řekla. „Taky sis takhle hrál jako kluk, Warrene?“

„Ne, já jsem nikdy nepřemýšlel o tom, kde bych byl, kdybych byl dóza s crackem.“

„Myslím, když jsi nemohl najít nějakou hračku nebo hru. Neříkal sis: Kde bych byl, kdybych byl hasičská stříkačka? Nebo panenka? Nebo…“

„S panenkama jsem si nehrál.“

„Kde na tomhle člunu bych asi byla?“ protáhla roztomilým, holčičím hláskem.

„Nikde,“ prohlásil. „Na tomhle člunu nikde. Páč na tomdle člunu žádnej crack néni,“ napodobil přízvuk černošského česáče bavlny.

„Vsadíš se?“ usmála se a znovu se zavrtěla, mírně rozevřela nohy a sukně se jí vysunula po stehnech ještě výš. „Vsadím se, že kdybych tě opravdu pěkně poprosila, pověděl bys mi, kde ten crack schováváš, Warrene.“

„Jenom bys mařila čas, Toots.“

„Vážně?“ najednou doširoka roztáhla nohy. „Pověz mi to.“

„Toots…“

„Protože, zlato, právě teď kvůli troše sajrajtu udělám úplně cokoli, věř mi.“

„Toots…“

„Cokoli,“ opakovala. Hleděli jeden druhému do očí. Pokývla hlavou.

„Takhle ne, Toots,“ odpověděl mírně, odvrátil se a rychle odkráčel k žebříku, vylezl po něm a byl pryč.

Zírala do prázdna, které po něm zůstalo.

Cože? pomyslela si.

Cože?

Čekali byste, že u firmy, která si říká Toyland, Toyland, najdete žlutou, dlážděnou silnici, vedoucí k perníkové chaloupce s cukrovými rampouchy na okapech, klikami z želé a okénky z průhledných mátových bonbónů. Nečekali byste nízkou továrnu ze žlutých tvárnic v průmyslové zóně za ochranným valem proti hurikánům, s třírozměrným logem firmy, umístěným na střeše. A počítali byste, že uvnitř té perníkové chaloupky na vás čekají bradatí skřítkové, kteří vysedávají na vysokých stoličkách u nízkých stolů, v červených čapkách ve tvaru punčoch na vánoční dárky, a při práci si pískají. Ve skutečnosti však na vás čeká recepční hala se stěnou ze skleněných cihel prozářenou dopoledním sluncem, dvoje zelenomodré dveře po stranách kulatého stolu, umístěného uprostřed protější stěny, a obrovské, lesklé fotografie nejprodávanějších hraček, zavěšené na dvou dalších stěnách. Byla mezi nimi i zelená žába v potápěčské výstroji, hrozivý černý tank, jemuž velela blondýnka v přilbici, a červené hasičské auto se žlutou stříkačkou, z níž, jak bylo vidět na fotografii, stříkala opravdová voda.

Přišel jsem sem navštívit muže, kterého Etta Tolandová označila za svědka zlodějského počínání Lainie Comminsové. Muže, který loni v září byl u toho, když Brett Toland poprvé přišel s nápadem vytvořit šilhavého medvídka. Robert Ernesto Díaz měl kancelář na konci dlouhé chodby, lemované dveřmi vyvedenými v pastelových barvách, v souladu s celkovou prezentací firmy Toyland. Etta o něm mluvila jako o šéfovi oddělení designu. Jeho kancelář tomu zjevně odpovídala.

Díaz, vytáhlý, černovlasý chlap s černým knírem a tmavýma, hnědýma očima, stál za velkým stolem, pokrytým změtí předmětů; předpokládal jsem, že se jedná o modely budoucích hraček. Řadou oken za stolem dopadalo sluneční světlo na stěnu s velikánským plakátem na Coppolova (či Stokerova) Draculu a vedle něj po obou stranách visely dvě Picassovy reprodukce. Na stole ležel rozevřený hračkářský katalog společnosti Toys R Us, vedle něj stály digitální hodiny – ukazovaly 11:27 –, dva hliněné modely velmi štíhlé a poněkud prsaté panenky…

„To je náš každoroční pokus, jak sesadit z trůnu Barbie,“ poznamenal Díaz s neveselým úsměvem.

… v pěti různých barvách vyvedené modely vrtulníků, které zřejmě měly létat na baterie, a čtyři malované keramické figury mužů a žen v kosmických skafandrech, které silně připomínaly raketovou eskadru Mighty Morphin, ale mně pro tu chvíli jeden soudní spor o původnost s touhle společností stačil.

„Pokud jde o ty helikoptéry, už jsme začali s obráběním ocelových pouzder,“ řekl, „ale zatím jsme se nerozhodli, jakou budou mít barvu. Která se vám nejvíc líbí?“

Díaz si všiml mého nechápavého pohledu a okamžitě vysvětlil, co myslí tím obráběním ocelových pouzder.

„Výroba přípravků,“ poučil mne. „Forem, které se budou používat celá léta. Aspoň doufám, opravdu doufám. Ten vrtulník jsem navrhl já. Jmenuje se Hurly–burly a pilotuje ho stejná figurka světlovlasé dívky, jaká řídí i náš Tinka–tank. Možná jste si ho všiml na stěně v recepci. O Vánocích před třemi lety to byl hotový trhák. Tu jsem taky navrhl já. Děti zbožňují blondýnky. Dokonce i černé děti milují blonďaté panenky. Přípravky k výrobě téhle létací potvůrky přijdou na šest tisíc dolarů a další čtyři tisíce musíte počítat na V&V… výzkum a vývoj. Doufám, že o příštích Vánocích už budou létat. Měly by vynést milión dolarů. Ale mnohem víc očekáváme od Gladys – hádám, že kvůli ní jste přišel.“

„Ano, přišel jsem kvůli ní,“ přikývl jsem.

„Strašná věc, strašná,“ potřásal hlavou Díaz. „Zabít člověka kvůli hračce? Hrozné.“

Neodpověděl jsem.

„Víte, musela si připadat velmi ohrožená, to si uvědomuji. Jestli se ten medvídek měl objevit pod stromečky o příštích Vánocích, musel by se do obchodů dostat nejpozději v květnu. Už příští měsíc všechny největší řetězce prodejen – Kmart, Wal–Mart, Toys R Us, F.A.O. – začnou s podrobným plánováním, v kterém oddělení a na které polici se která hračka na jaře objeví.“

„Tak brzy,“ podivil jsem se.

„Tak brzy. Už v říjnu. V tu dobu se všechno naplánuje. Pro Tinka–tank se nám podařilo získat nejlepší místa ve všech obchodech v Americe. Všechny holčičky tu hračku chtěly. Doufáme, že s Gladys to bude stejné. O těchto Vánocích jí vyzkoušíme a o příštích už zaplavíme trh.“

Rozhodl jsem se nezmiňovat se o tom, že pokud soudce Santos rozhodne ve prospěch Lainiina nároku, bude společnost Mattel nebo Ideál o Vánocích zkoušet Gladly a ne Gladys.

„Řekněme, že bychom zkusili vypustit zkušební sérii, v počtu dvaceti, pětadvaceti tisíc medvídků,“ pokračoval Díaz. „Počítáme s cenou kolem sto pětadvaceti dolarů. Uvidíme–li, že je to úspěšný model, snížíme cenu na devětadevadesát, abychom se dostali pod tu nepříjemnou mez sta dolarů. Při masové produkci bude výrobní cena asi třetinová, kolem pětatřiceti dolarů za kus, včetně brýlí, které přijdou dost draho. Hádám, že by Gladys mohla vynést dva milióny dolarů ještě dřív, než ji doopravdy začneme chrlit ve velkém. Kdybychom o příštích Vánocích prodali jen milión medvídků, uvidíte, jak někteří lidé tady v okolí začnou protahovat obličeje. Avšak, podaří–li se z ní udělat trhák v příštím roce, v tom dalším půjde na dračku ještě víc a ještě víc o další rok později; takže chápete, proč je to tak naléhavé.“

„Ano.“

„Myslím to rozhodnutí o vlastnictví práv.“

„Ano.“

„Potřebujeme se hnout z místa. Chceme–li vyrobit a prodat medvídky na zkoušku, musí soudce rozhodnout nejen správně, ale i brzy. Aspoň by Brett neumřel úplně zbytečně.“

Nechápal jsem, jak to spolu souvisí.

„Proč jste nebyl povolán jako svědek?“ otázal jsem se.

„Myslíte k tomu slyšení?“

„Ano, k tomu slyšení.“

„Pokud jsem to správně pochopil, Brett si na to vzpomněl, až když už bylo pozdě.“

„Na co si vzpomněl?“

„Že jsem byl u té schůzky.“

„Ujaké?“

„Když Lainie pověděl o svém nápadu s medvídkem.“

„Řekl jste: Pokud tomu dobře rozumím…“

„Tak mi to vysvětlila Etta.“

„Kdy vám to vysvětlila?“

„Někdy minulý týden. Potom, co se to stalo.“

„Myslíte po Brettově vraždě?“

„Ano.“

„Etta vám řekla, že si najednou vzpomněl…“

„Ano.“

„… že jste u té významné schůzky byl přítomen i vy.“

„Ano. Opravdu jsem tam byl, víte.“

„A před tím slyšením jste to nikomu z manželů Tolandových nepřipomněl?“

„No, Brett přece věděl, že jsem tam byl, chápete. Tak jsem si myslel, že kdyby mě potřeboval jako svědka, řekl by mi to.“

„Jenže vám nic neřekl, jak se ukázalo.“

„Ne, neřekl.“

„Protože na to zřejmě zapomněl až do dne, kdy byl zavražděn.“

„Zřejmě ano.“

„Ale vy jste si na tu schůzku pamatoval.“

„Ach, ano.“

„Pamatujete si na ni i teď?“

„No ovšem.“

„Povězte mi o ní.“

Nastal jeden z dusných, podmračených zářijových floridských dnů. Všechno a všichni jsou zmoženi horkem, vlhkostí a vědomím, že i nadále bude jen horko a vlhko. Bobby Díaz – u Tolandů mu každý říká Bobby – pracuje zde, ve své kanceláři, když tu mu zavolá Brett a žádá ho, aby k němu na okamžik zaskočil.

„Vzpomínáte si na přesné datum, kdy ta schůzka proběhla?“

„Ne, to ne, je mi líto.“

„Nebo na to, kolik bylo hodin?“

„Lituji, to si nevzpomenu.“

Ale vzpomíná si, že to bylo někdy odpoledne a že mu právě telefonoval informátor od řetězce Toy SI Us a přísně důvěrně mu sdělil, že nová videohra firmy Toyland je opravdový trhák. Vlastně by se s tou zprávou rozběhl za Brettem, i kdyby mu nevolal.

Brettova rozlehlá rohová kancelář se nachází na konci chodby. V předpokoji za psacím stolem sedí sekretářka, ale ta se na Bobbyho sotva podívá, když cestou kolem na pozdrav poklepe na desku jejího stolu. Když přijdete do Brettovy kanceláře, připadáte si jako v pokoji dítěte bohatých rodičů. Všechny vodorovné plochy, včetně podlahy, pokrývají hračky, figurky a hry. Sám Brett sedí za velkým psacím stolem; i ten je zavalený hračkami v různém stádiu rozpracování. Jak si teď Bobby vzpomíná, loni v září právě vymýšleli obličej pro panenku, kterou se potom rozhodli nevyrábět, a na Brettově stole se povaloval asi tucet malých hlaviček jako pozůstatek hromadného stínání. Během následujícího rozhovoru obracel jednu z těch hlaviček v prstech. Pověděl Brettovi tu dobrou…

„Byla v kanceláři i Lainie, když jste tam přišel?“

„Ne, nebyla.“

„Pokračujte.“

Pověděl Brettovi tu dobrou novinu, kterou se právě dozvěděl od svého informátora, a Brett okamžitě zvedl sluchátko, zavolal nejprve své ženě do její vlastní (ne tak veliké) kanceláře na stejné chodbě, a potom vedoucímu prodeje, kterého upozornil, aby čekal velkou objednávku od Toys. Dále zavolal řediteli výroby v Bradentonu, aby ho připravil na možné rozšíření zkušební série dotyčné hry. Mimoděk vzal do ruky dvě hlavičky, pokynul Bobbymu, aby se posadil, a nabídl mu mátový bonbón z misky na svém stole (právě se už popáté pokoušel přestat kouřit). Zatímco Bobby začal rozbalovat cukrátko, Brett mu předestřel svůj nápad s medvídkem.

Převaluje v ruce hlavičku panenky, Brett vykládal, jak si najednou vzpomněl na jednu písničku, kterou kdysi zpívali někde v Overall Patches v Tennessee…

„Takhle přesně to řekl?“

„Ne, ne, já nevím, odkud z Tennessee pocházel. To jsem si jen tak vymyslel.“

„Ale to ostatní si nevymýšlíte, že ne?“

„Samozřejmě že ne. Povídám vám jen to, na co se pamatuji.“

Pokud jde o Bretta, ten si prostě loni vzpomněl na text té písně, už ani přesně nevěděl, jak to celé bylo, jenom si vzpomínal, že to byla moc oblíbená písnička. Z pohledu firmy Toyland šlo jen o to, aby děti měly pocit, že nějaký šilhavý medvídek Gladly opravdu existuje.

„Chci totiž,“ vysvětloval Brett, „vyrábět medvídka, který šilhá.“

Bobby, cumlající mátovou pokroutku, se na něj podíval.

„Medvídka s šilhavýma očima, chápeš?“ opakoval Brett.

„Chápu,“ protáhl Bobby skepticky.

„Který by nosil brýle – a když mu ty brýle nasadíš, přestane šilhat.“

Bobbymu to začíná docházet.

„Poradíme dětem, aby medvídka políbily na nos, nasadily mu brýle, a on najednou začne koukat rovně,“ vysvětloval Brett.

„Ale, jak to uděláme?“ chtěl vědět Bobby.

„To já nevím. Jsem snad designér? Prostě vytvoříme roztomilého medvídka, který náhodou trpí vadou…“

„Vadou zraku,“ dořekl Bobby.

„Strabismem,“ upřesnil Brett a přikývl. „Říká se tomu strabismus. Když šilháš.“

„V Americe musí být milióny dětí, které nosí brýle,“ přemítal Bobby, převaluje v ústech mátový bonbón. Začal si uvědomovat všechny možnosti, jež před nimi Brettův nápad otevírá.

„A vadí jim, že je musí nosit,“ dodal Brett. „Tímhle jim dáme pozitivní impuls, aby jim brýle nevadily. Protože uvidí, jak brýle pomohou medvídkovi. Ty brýle mu napraví oči.“

„Myslím, že je to úžasný nápad,“ uznal Bobby. „Všechny optometrické organizace ve světě nás podpoří.“

„Komu svěříme design?“

„Lainie,“ vyhrknou oba současně.

Brett sáhne po telefonu.

Protože bylo nesnesitelné horko, měla Lainie ten den na sobě velmi krátkou zelenou minisukni, tmavozelené tričko bez podprsenky a páskové střevíce stejné barvy. Na malíčku prstýnek ve tvaru srdce. Nohy má holé, vlasy vyčesané nahoru a sepnuté zeleným plastovým hrebínkem. Je celá zpocená, ulepená, ale vypadá svým způsobem přitažlivě…

„Inu, je to sexy děvče, to víte,“ dodává Bobby.

… a zranitelně. Její zatoulané oko jí dodává poněkud omámený výraz. Bobby se zprvu strachuje, že s ohledem na její vlastní vadu by se mohla urazit, když po ní budou chtít, aby vytvořila medvídka se stejným handicapem, ale ne, okamžitě se jí ten nápad zalíbí, začne ho rozvíjet, dokonce hned na místě zkusí udělat pár náčrtků, jak by medvídek mohl vypadat – s brýlemi i bez nich.

„Podobá se medvídek, tak jak ho navrhla firma Toyland, těm jejím prvním náčrtům?“

„Já už si nevzpomínám, jak vypadaly.“

„A vzpomínáte si, jak přesně jí Brett ten nápad předestřel?“

„V zásadě jí řekl totéž, co předtím mně.“

„A nevíte, co přesně mu odpověděla?“

„Vždyť to povídám. Byla nadšená.“

„Ano, ale co přesně řekla.“

„To si nepamatuji.“

Zdálo se mi, že si Bobby Díaz nepamatuje spoustu věcí. Napadlo mě, jestli není nějak příbuzný s Rosou Lopezovou, která tvrdila, že viděla vůz OJ. Simpsona parkovat v ulici dříve, než by tam mohl parkovat, pokud by OJ. spáchal tu vraždu. Vlastně vraždy.

„Jak to setkání skončilo?“

„Přikázal Lainie, aby na tom začala dělat. Chtěl od ní výkresy do konce měsíce.“

„Do konce loňského září?“

„Ano.“

„Prováděcí výkresy?“

„Nevzpomínám si, jestli říkal prováděcí nebo jaké.“

„Viděl jste ty výkresy, které mu Lainie údajně předložila koncem měsíce?“

„Ne, neviděl.“

„Viděl jste vůbec nějaké Lainiiny výkresy?“

„No, viděl jsem nějaké výkresy. Nevím, jestli je dělala Lainie nebo kdo.“

„Kdy jste ty výkresy viděl poprvé?“

„Než jsme vyrobili prototyp.“

„Kdy přesně to bylo?“

„Kdy jsem viděl ty výkresy? Nebo kdy jsme vyrobili prvního medvídka?“

„Ty výkresy.“

„Nevzpomínám si.“

„Kdy jste dokončili medvídka?“

„Prototyp?“

„Ano.“

„Někdy v květnu.“

„Letos v květnu?“

„Ano. Patnáctého jsme měli pracovní model.“

Věděl jsem, že Lainie tvrdí, že svého medvídka vytvořila v dubnu.

„Lainie Comminsová odešla z Toylandu v lednu, je to tak?“

„Ano, myslím, že asi tak někdy.“

„Mluvila o tom s vámi?“

„O čem? Že odejde?“

„Ano.“

„Nepamatuju se.“

„Jste přece vedoucí oddělení designu, ne?“

„To jsem.“

„A ona ve vašem oddělení pracovala…“

„Ano.“

„Takže vám ani neřekla, že odchází?“

„Ale ano. Určitě ano. Myslel jsem, že chcete vědět, jestli jsme spolu mluvili o tom, proč odchází nebo co chce potom dělat…“

„A mluvili jste o tom?“

„Říkám vám, že se nepamatuju.“

„Viděl jste ji ještě potom? Po jejím odchodu z Toylandu?“ Díaz zaváhal.

„Nevzpomínám si,“ odpověděl. Což se španělsky řekne No me acuerdo.

Což, podle party OJ. Simpsona, znamená Ne – v mnoha španělských dialektech, včetně toho, který používala Rosa Lopezová. Cože? Sí.

Podle Guthrieho mínění byla emancipace žen ten největší podfuk, spáchaný na ženském pokolení. Za prvé jsme – „my“, to znamená Guthrie a všichni ostatní mužští v Americe – ženy přesvědčili, že mají právo na stejnou sexuální svobodu, jaké se muži těšili už po staletí. Feministkám to znělo příjemně. Proč by jen muži měli rozhodovat o tom, kdy je vhodné a potřebné provozovat sex? Proč by i ženy nemohly k sexu přistupovat agresivně, budou–li mít chuť? Proč by ženy neměly smět vyžadovat sex, podněcovat sexuální kontakty, kdy se jim zachce, vyrovnat se mužům ve všech ohledech, pokud jde o sex?

Muži Guthrieho založení s těmito postoji a ideály vřele sympatizovali.

Muži jako Guthrie souhlasili s názorem, že je to zjevná nespravedlnost, jestliže byly ženy po celá ta staletí jen sexuálně využívány či dokonce zneužívány a nikdy nedostaly příležitost, aby se mohly samy chopit iniciativy. Podle mužů, jako byl Guthrie, to byla ohavnost. A v rámci pokání dávali najevo ochotu učinit všechno proto, aby se ženám dostalo jejich práv i v sexuální oblasti. Což znamenalo, že ženy mohou pohlavní styk navrhnout, povzbuzovat k němu partnera a usilovat o něj, aniž by na nich ulpělo nějaké ponižující stigma a aniž by svým jednáním vyvolaly jakékoli nesouhlasné reakce. Ženy měly pocit, že je to úžasná novinka. A muži také. Protože to znamenalo, že si mohou užít častěji za mnohem méně námahy.

A jestliže nebylo nic špatného vlézt s mužským do postele, kdykoli na to děvče dostalo náladu, proč potom neposunout to osvobození ještě o kus dál a k muži, který dotyčnou dámu zaujal po duchovní i sexuální stránce, se rovnou nastěhovat? Vskutku, proč ne? Muži tento nový směr podporovali. Zatímco v temných minulých časech se člověk ženské nemohl dostat pod sukni, jak se říká, pokud se jí současně nezaslíbil, a možná ani potom ne, nyní mohli muž a žena žít pospolu jen tak na zkoušku – když to fungovalo, mohli se třeba i vzít. Avšak teď, když se ženy osvobodily, už ani nemusely myslet na tu zastaralou, svazující instituci manželství. Docela klidně mohou s mužem sdílet byt a případně se dělit i o placení nájemného a dalších účtů, jež přináší život na hromádce. Vive la Uberte! Et ťégalité aussi!

Guthrie byl rozhodně pro emancipaci.

Také mu připadalo báječné, že mají dnešní ženy dostatek sebedůvěry a cítí se natolik v bezpečí, že se odvažují do ulic skoro nahé nebo jen v oblečení, které dřív nosily jen pod svrchním oděvem. Vezměte si nějaký módní časopis, jako je Vogue, Elle nebo Harper’s Bazaar, a uvidíte v nich obrázky žen, které nemají na sobě skoro nic. Ještě před pár lety by za takové fotografie zavřeli i šéfredaktora Penthousu, ale dnes se to považuje za výraz ženské svobody. Jen houšť a bůh jim žehnej.

Jachtklubu Silver Creek šéfovala rudovláska jménem Holly Hunnicuttová. To jméno shledal Guthrie provokativním a navíc měla na sobě kostýmek, připomínající odění lehkých dívek z časů, kdy ještě Guthrie působil ve velké metropoli na severu. Byl vyvedený ve světlé, pastelově modré barvě, s širokými klopami a velkými náprsními kapsami, prosím pěkně. Ke kabátku náležela kratičká sukně. Neměla žádné punčochy, jen opálené nohy. Pokud právě neměla přehozenou nohu přes nohu, bylo vidět za jasného počasí až do Miami. Pod kabátkem neměla nic, než vlastní kůži, takže když se předklonila, bylo vidět až na horu sv. Heleny ve státě Washington, a to i za deště. Guthrie Lamb měl pocit, jako by se ocitl v jednom z oněch laciných hambatých časopisů, v dobách, kdy takové časopisy ještě existovaly.

Na to, aby něco věděla o takovém čtení, byla Holly Hunnicuttová moc mladá. Guthrie ji odhadl na dvaadvacet, třiadvacet let. A přitom už je vedoucí takového namyšleného klubu v jedné z nejvybranějších caluských lokalit, nedaleko Manakawa County a Fatback Key. Sám Guthrie bydlel v penzionu nedaleko Newtownu, jedné z nejhorších městských čtvrtí. Napadlo ho, zda by tahle Holly Hunnicuttová – bože, to je ale jméno – neměla někdy chuť navštívit jeho útulný pokojík v Palm Court. Tento přiléhavý název penzión obdržel proto, že před vchodem rostly čtyři vyčouhlé palmy. Mohl by jí ukázat výstřižky z novin nebo něco podobného. Třeba svoji licenci soukromého detektiva. Čímž lze na některé lidi udělat dojem. Zatím se jí jenom zeptal, jestli někdo v úterý nehlásil poruchu osvětlení na pravém sloupu u vjezdu do klubu.

„Ne, myslím, že ne.“

„Takže to světlo celou noc svítilo?“

„Asi ano.“

„Dá se to nějak ověřit?“

„No, mohla bych zavolat elektrikáři…“

„Udělejte to, prosím vás,“ požádal Guthrie, se zářivým úsměvem, který ho přišel na dvacet tisíc dolarů za implantáty, o podstoupené bolesti ani nemluvě. Měl pocit, že na Holly jeho umělý chrup udělal dobrý dojem. V každém případě mu úsměv oplatila, sklonila se nad stolem a stiskla několik tlačítek na telefonu. Kabátek se jí při té příležitosti opět rozevřel, avšak Guthrie, jakožto gentleman, předstíral, že nic nevidí.

Holly několik okamžiků hovořila s nějakým Gusem, což je pro elektrikáře příhodné jméno, i když pro detektiva by se nehodilo. Těm sluší elegantnější jména, například Guthrie – domníval se Guthrie. Během té krátké chvíle zjistila, že Gus v posledních týdnech neměnil žárovky na žádném z obou sloupů u vjezdu, a pokud některá z nich nepraskla včera večer, poté, co odešel domů, měly by pořád fungovat. Jestli si Holly přeje, může změnit nastavení časovače osvětlení – jenž je nastaven tak, aby se světla rozsvítila v sedm hodin, kdy v těchto dnech v Caluse zapadá slunce – a zjistit, jestli žárovky svítí. Podle Guthrieho hodinek bylo za deset minut půl čtvrté. Guthrie vyslechl celý jejich rozhovor, protože Gusův hlas zazníval z reproduktoru, zabudovaného v telefonu. Slyšel, jak mu Holly odpověděla „Ne, to nebude nutné,“ potom opět stiskla tlačítko na přístroji, přehodila si dlouhou nohu přes nohu, pohodlně se opřela v křesle, usmála se a zeptala se: „Jak vám ještě mohu pomoci, pane Lambe?“ Což Gurhriemu připadalo také provokativní, ale nic neřekl.

„Rád bych si promluvil s vašimi zaměstnanci, kteří tu byli v úterý dvanáctého večer,“ požádal Guthrie.

„Proč?“ chtěla vědět.

„Výborně,“ pochválil ji Guthrie s úsměvem. „Já také nesnáším záhady. Snažím se zjistit, jestli si někdo v úterý večer nevšiml automobilu, zaparkovaného hned před vjezdem, za jedním ze sloupů. Za tím vpravo. Směrem ke klubu – myslím, když vjíždíte dovnitř. Například vy, nevšimla jste si takového auta?“

„Ne, nevšimla.“

„Tím se zužuje počet možností,“ usmál se opět Guthrie.

Ale ne příliš.

Ukázalo se, že v jachtklubu pracuje čtyřicet lidí. Kromě Holly Hunnicuttové tu byl ještě její zástupce, šéf přístaviště a jeho dva pomocníci, tři strážní a noční hlídač, elektrikář Gus, samozřejmě, čtyři údržbáři, vedoucí restaurace a jeho zástupce, barman, vrchní číšnice, deset dalších číšníků a servírek, šéfkuchař, tři pomocní kuchaři, dva umývači nádobí a čtyři pikolíci. Ale všichni tu v úterý večer nebyli. Dva onemocněli a jeden se vrátil na Kubu.

Ze zbývajících sedmatřiceti si jenom deset povšimlo auta, parkujícího před klubem, ale ne v době, kterou uvedla Lainie Comminsová. Časové údaje se různily, ale v zásadě se všichni shodli v tom, že to bylo někdy mezi půl dvanáctou a půlnocí – a ne o půl jedenácté, kdy Lainie, jak sama tvrdila, odjížděla z klubu.

Jeden číšník a servírka, kteří ten vůz viděli, to připustili až po jistém zdráhání, protože se spolu venku muchlovali, zatímco měli být uvnitř a pomáhat prostřít stoly na středeční oběd. V každém případě však ani jeden nebyl schopen auto nijak přesně identifikovat, protože měli na práci úplně jiné věci. Číšník si matně vzpomínal, že servírku na ten vůz přimáčkl, když jí šátral pod sukní. Ona si vzpomněla, že ji do zadku tlačilo něco kovového, tvrdého, ale možná se plete, což by bylo pochopitelné.

Ostatních osm docela s jistotou vypovědělo, že viděli: tmavozelenou Acuru, modré Infiniti, černý Jaguár, modročerný Lexus, hnědý Mercedes, modrý Lincoln Continental, černý Cadillac a (nebo) šedavé BMW. Všichni se shodli v tom, že uvnitř nikdo neseděl. A také v tom, že auto mělo zhasnutá světla. Jeden z pomocných kuchařů vypověděl, že ten vůz viděl – podle něj to byl určitě modrý GS 300 Lexus – dvacet minut po jedenácté, když si odskočil ven v klidu si zakouřit, ale když prý odjížděl domů, chvíli před půlnocí, už tam nestál.

To všechno dohromady dávalo téměř nulový výsledek.

Guthrie se odebral k místu, kde zaparkoval svoje auto – neměl Acuru ani Inifiniti, Jaguára, Lexus, Mercedes, Lincoln Continental, Cadillac, natožpak Beamer. Měl jen malou červenou Toyotu. Odemkl kufr a vzal si z něj svůj polaroid a potřeby k výrobě sádrových odlitků.

Zašel k onomu místu u silnice před klubem, kde tu noc, kdy byl zavražděn Brett Toland, osm různých svědků uvidělo osm různých automobilů v osmi různých časech.

Někteří lidé tvrdí, že dokud jste do Calusy nepřipluli lodí, vlastně jste Calusu neviděli. Můj pronajatý dům stojí u jednoho z mnoha zdejších krásných kanálů a člun, uvázaný u můstku před ním, je plachetnice, kterou jsem si koupil několik měsíců předtím, než mě postřelili. Když jsem ještě byl ženatý se Susan, mívali jsme člun zvaný Kecálek, ovšem o mé ženě nikdy nikdo neřekl, že by nebyla dost chytrá. Mohl jsem svoji novou loď pojmenovat Kecálek 11, jenže Patricia byla velmi citlivá na všechno, co se týkalo mé bývalé ženy, a tak ani po sedmi měsících od doby, kdy jsem ji koupil, moje loďka neměla jméno.

Patricia, která si na lodě moc nepotrpí, navrhla, abych ji pojmenoval Mokrá deka. Což není o nic horší než jména lodí mých dvou známých advokátů, kteří své čluny pojmenovali Lega Lita a Illegál.

Můj člun, ještě stále bezejmenný, se pohupoval na hladině na konci přístavního můstku. Bylo úterý večer a na ohrazeném dvorku jsme s Patricií popíjeli koňak. Všude bylo zhasnuto. Před týdnem touhle dobou někdo zastřelil Bretta Tolanda – údajně moje klientka. Odložil jsem sklenku, objal jsem Patricii kolem ramen a políbil ji.

Kdysi dávno…

Ale to bylo tenkrát.

Setkali jsme se v motelu na Tamiami Trail. Vplížili jsme se na pokoj jako lupiči a padli jeden druhému do náručí, jako bychom se neviděli celá staletí a ne jenom pár dnů, vlastně jenom den a půl, ani to ne, pouhých osmadvacet hodin, jež uplynuly od chvíle, kdy jsme se políbili na rozloučenou. Ona byla oblečená do práce, v tmavomodrém, proužkovaném kostýmu s širokými klopami. „Můj gangsterský oblek,“ říkala tomu. V příštím okamžiku mrštila kabátkem na postel. Popadl jsem ji, jakmile za námi zapadly dveře. „Zamkni,“ šeptala do mých polibků, ale já místo toho rozepínal její bílou blůzu s dlouhými rukávy. „Proboha, zamkni,“ opakovala, ale to už jsem jí vyhrnoval přes stehna na míru šitou sukni, ruce jsem měl úplně všude, mé ruce si ji připomínaly, i má ústa, „ježíšikriste,“ šeptala pořád, oba jsme byli jako šílení, skopla z nohou střevíce, pod sukní měla podvazkový pás a tmavomodré punčochy. „Chci tě,“ šeptala, „chci tě,“ stahoval jsem jí kalhotky, hedvábné, elektrizované, sukni měla vyhrnutou až nad pasem, nohy široce roztažené, pronikl jsem do ní, „ježíšikriste,“ opakovala, tiskl jsem se k ní, mačkal jsem ji k sobě, objímal, objímal jsem ji, „ježíšikriste,“ vydechla opět, „už budu,“ šeptala, „jsme blázni,“ blábolila, „jsme blázni,“ přitakal jsem, a byli jsme vážně blázni, blázni, blázni…

Ale, jak říkám, to bylo tehdy.

A dnes bylo dnes.

Dnes mě Patricia jemně políbila, s obavou, že se rozsypu, položila mi hlavu na rameno a řekla: „Sedí se tu tak příjemně, Matthew.“

„Ano,“ přikývl jsem.

Po chvíli mi oznámila, že ji zítra čeká perný den…

„Mě taky,“ řekl jsem.

… a že už vážně musí běžet.

Než mě postřelili, byl můj dům jejím domem a naopak.

Ale to bylo tenkrát.

A dnes je dnes.

8.

Snažil se Patricii i mně vysvětlit, jak na tom vlastně jsem. Jak jsem na tom byl. A jak na tom budu v příštích týdnech. Případně příštích měsících. Tím „případně“ mě vyděsil. Právě jsem se mohutným skokem vymanil z velmi tmavé jámy, co sakra myslí tím „případně“? Patricia seděla na posteli a pevně mě držela za ruku.

Spinaldo vysvětloval, že zatímco mi z hrudi vykutávali dvě kulky, jsem byl na malou chvíli úplně mimo.

„Tak jste to předtím neříkal,“ namítla Patricia.

Není pro nic za nic nejlepší prokurátorkou na celé Floridě.

„Tehdy, když jsme přišli do nemocnice,“ vysvětlovala, obracejíc se ke mně. „Frank a já.“ Obrátila se zpět ke Spinaldovi. „Říkal jste, že se přívod krve do mozku zastavil na pět minut a čtyřicet vteřin. To není malá chvíle.“

„Ne, to není,“ přisvědčil Spinaldo. „Ale pan Hope nám později pověděl, že si vzpomíná, co jsme si při té operaci povídali…“

Opravdu jsem si vzpomínal.

Hergot, on nám exnul… zastavilo se mu srdce… zkuste ho rozhýbat… Epinefrin… dávejte pozor na ty hodiny… jeden kubík, jednu tisícinu… pořád nic…

„… což zřejmě znamená, že byl při vědomí i během té zástavy. Já se domnívám, že přímá masáž srdce, kterou jsme provedli…“

Sahali mi do hrudi. Masírovali mé obnažené srdce.

„… přispěla významně k uchování perfuze.“

„Co je to perfuze?“ chtěla vědět Patricia.

Nechal jsem ji mluvit.

Myšlení mi nedělalo potíže, ale formulace myšlenek mi moc nešla.

„Nedošlo k totální ischemii,“ vysvětloval Spinaldo.

Doktorský žargon. Ten je ještě horší než právnická hantýrka.

„A to je co?“

Stará dobrá angličtina. Stará dobrá Patricie. Stiskl jsem jí ruku. Pevně.

„To je úplná zástava přítoku krve do mozku.“

„Ale vy říkáte, že k ní nedošlo.“

„Zdá se, že ne. Musím předpokládat, že se do mozku přece jenom něco dostalo. Chápejte, prosím, mozek je nejvyšší orgán. Dostane všechno, co potřebuje, jako první, dřív než všechny ostatní orgány. Je sobecký. Funguje tak, aby přežil za každé krize. Také lidocain nám pomohl. Tím jsem si jist. Ventrikulární trachykardii změnil v sinusovou trachykardii. Ale mozek si pořád snažil brát co nejvíc kyslíku, bojoval o zachování regulace přítoku krve. Tohle všechno samozřejmě jenom hádám. Jde o to, že jste… byl při vědomí.“

Byla tma a pak zase prudké světlo. Nezměrná temnota a oslepující zář. Neexistovala přítomnost, všechno bylo kdysi. A žádná minulost, všechno se dělo teď. Hlasy se vytratily, ty starostlivé hlasy zmizely, skomírající hlasy v temnotě, hlasy, jež pohltila minulost a světlo. Šeptající hlasy, tiše našlapující kroky, třepetavé pohyby, kroužící můry. Všude chlad, bolest ve tmě, třas ve tmě, pot a horko…

Ano.

Byl jsem při vědomí.

„Kromě toho,“ pokračoval Spinaldo, „jste sedm dní po té srdeční zástavě promluvil.“

„Řekl jen jedno slovo,“ upřesnila Patricia.

A myslela si při tom: Sedm dnů, to je celý týden.

„I přesto. Jakmile promluvil, znamenalo to, že reflexy mozkového kmene jsou v pořádku a že se začal vynořovat z toho polokomatózního stavu již několik dnů před tím, než nabyl plného vědomí.“

„Mistr thrilleru,“ podotkla Patricia a stiskla mi opět ruku.

V tu chvíli jsem si nepřipadal jako žádný mistr.

Nemohl jsem si vzpomenout, co se mi vlastně stalo.

Všichni mluvili o tom, že jsem byl postřelen.

Spinaldo mi sdělil, že si možná nikdy úplně přesně nevybavím celý sled událostí. Prý to souvisí s tím, jak paměť těká od dlouhodobých ke krátkodobým vzpomínkám a ty se někdy dostavují vědomě a někdy podvědomě.

A tady je jeden pěkný doktorský vtip o ztrátě paměti:

„Nejlepší na rekonvalescenci po zažitém komatu je to, že každý den potkáváte úplně nové lidi.“

To je teda fór.

Tohle se stalo týden poté, co jsem mu poprvé pohlédl do tváře.

Tehdy jsem už začínal ztrácet naději.

ë ë ë

Guthrie Lamb se mohl kdysi stát policistou místo soukromým detektivem, ale ti nevydělávají tolik peněz. Kromě toho nesnášel všelijaké to vojákování, jež je nedílnou součástí života každého policisty. Guthrie nesnášel všechny organizace, kde se hodnota člověka určovala podle uniformy, jakou nosil. Proto se daleko lépe cítil ve společnosti nahatých ženských.

Přesto však často musel s policií spolupracovat, protože jinak by se nikdy nedostal k policejním záznamům či k záznamům FBI: To je nejzávažnější nedostatek branže soukromých vyšetřovatelů. Člověk je závislý na lidech, kteří mají skutečné oprávnění vyšetřovat vraždy a podobné věci.

Je třeba říci, že Guthrie nikdy neslyšel o soukromém očku, které by kdy rozlousklo vraždu. Jedna věc je shromažďovat fakta pro advokáta, který obhajuje nějakou ubohou dušičku, obviněnou z vraždy, ale něco docela jiného je nechat se najmout od starého zazobance, který po vás chce, abyste mu vypátral vraha jeho krásné blonďaté dcerušky. Guthrieho si nikdy žádný starý zazobanec nenajal. A popravdě řečeno, ani moc krásných blonďatých dcerušek v životě nepotkal, ať už živých nebo mrtvých. Nejčastěji ze všeho sledoval, čili stínoval nevěrné manžely, z pověření jejich manželek, které se chtěly rozvést. Nebo pátral po chlapíkovi, který si odskočil někam na kafe, nevrátil se už pět let a jeho ženě to pomalu začínalo dělat starost. Nikdy za celý svůj život slavného detektiva od něj nikdo nechtěl, aby vypátral člověka, který někoho zabil.

I tahle práce pro Matthewa Hopa… zdá se, že je to slušný chlap, až na ty neslušné poznámky o Guthrieho hodinové sazbě; no dobře, Guthrie nedostává obvykle padesát, ale Hope mu mohl aspoň ze slušnosti nabídnout čtyřicet sedm a půl dolaru, no ne? Jenže on se držel jako přilepený těch pětačtyřiceti, co prý platí Warrenu Chambersovi. Čert ví, kdo to vůbec je; a jestli je tak dobrý, proč si ho Hope nenajal i tentokrát? Guthrie nesnášel handrkování o peníze. Člověk si potom připadá jako žoldák.

Ale ani při práci na tomto případu, což opravdu byl případ vraždy, Guthrie ve skutečnosti neslídil po vrahovi, pátral jenom po autě, které možná parkovalo před vjezdem do klubu v době vraždy – a možná že tam neparkovalo. Ovšem, pokud by ta osoba, která tam ten vůz nechala stát, byla totožná s pachatelem vraždy, pak by se dalo říct, že Guthrie přece jenom pátrá po vrahovi, i když se musí nechat, že by to bylo trochu přehnané tvrzení.

Soukromé očko je prostě soukromé očko. A bašta.

Za starých časů, když Guthrie teprve začínal, tehdy byla policie nepřítelem jiného kalibru. Tenkrát si policajti nenechali ujít jedinou příležitost, kdy by mohli obvinit takového soukromého detektiva z vraždy, dovedete si to představit? Rabiáti z oddělení vražd po něm vyrazili, možná ho i trošku proklepli, odvlekli ho na policii a tam na něj pouštěli hrůzu a vykládali mu, jak si musí dávat pozor a že by se radši neměl do ničeho namočit. Tenkrát, nebýt policajtů, by každý slušný soukromý detektiv dokázal vyřešit vraždu během deseti vteřin. Jenže to nešlo, poldové se do všeho pletli a chudákům soukromým slídilům, pilně pracujícím a stejně pilně nasávajícím, pořád překáželi v práci.

Dnes měl pocit, že ho policajti docela rádi vidí.

Je to pro ně změna, chápete?

Když se najednou objeví chlápek se sádrovým odlitkem otisku pneumatiky, to na člověka udělá dojem. Tak to alespoň Guthriemu přiznal detektiv Nick Alston, když mu ve středu v devět čtyřicet čtyři dopoledne přinesl ukázat svůj výrobek. Nejdřív přestřihl bílý provázek, jímž měl celý balík převázaný, pak odhrnul hnědý balicí papír – a helemese!

„Vypadá to moc zajímavě,“ připustil Nick Alston. „Kdes’ k tomu přišel?“

„Sám jsem to vyrobil,“ pochlubil se Guthrie.

„Beze srandy? To teda koukám.“

Alston nikdy nebyl žádnou pastvou pro oko, ale když se s ním Guthrie viděl naposledy, měl hnědé oči podlité krví, drsný obličej jaksi naběhlý, nateklý, slámově žluté vlasy slepené do provázků a na tvářích mu rašilo strnisko, z čehož bylo patrné, že začal nasávat už před desátou ráno. Dnes, ve tři čtvrtě na deset měl na sobě úhledný, nažehlený oblek, kravatu a čistě bílou košili, byl učesaný a vypadal, nu, alespoň snesitelně.

Což na Guthrieho také učinilo dojem.

Vychutnával si pochvalu, jíž se od Alstona dostalo jeho odlitku, pořízeném u místa činu, jako žáček ze šesté třídy, když panu učiteli předvádí popelník, který vlastnoručně vymodeloval z hlíny. Ten otisk se vážně povedl, i když to tvrdil sám Guthrie. Někdy takový otisk vyjde dost mizerně. Ale Guthrie stopu po pneumatice v písčité půdě u silnice nejprve vystříkal šelakem a potom namíchal tu nejjemnější sádru. Vysypal ji do vody v misce, nemíchal, jenom počkal, až se voda vsákne, a teprve pak přidával další sádru, až do okamžiku, kdy měl směs přesně nasycenou. Potom vzniklou kaši nalil do stopy, přibližně na tloušťku tří osmin palce, pro zpevnění do ní přihodil pár větviček a kousků provázku, přidal i několik párátek – ale to všechno položil opatrně jenom na povrch, aby to nenarušilo vlastní stopu. Přidal další vrstvu sádry, počkal, až ztuhne – že začíná tuhnout, se pozná, když začne být na omak teplá – a hotovo. Před Alstonem na stole leží dokonalý exemplář.

„A co si podle tebe mám s tím skvělým uměleckým kouskem počít?“ zajímal se Alston.

Guthrie si byl jist, že žertuje.

Alespoň doufal, že ano.

„Nicku,“ spustil, „chci, aby ses podíval do vašich záznamů nebo do záznamů FBI, jestli najdeš odpovídající vzorek. Mám taky fotografie,“ dodal a položil na Alstonův stůl tlustou manilovou obálku. „Udělej to pro mě, Nicku.“

„Jak se pořád vede Grácie?“ otázal se Alston nedbale.

Grácie byla štětka; Guthrie ji jednou Alstonovi dohodil jako protislužbu, právě v časech, kdy Alston zažíval svůj opilecký propad.

„Má se fajn. Nedávno se po tobě ptala.“

Alston se na několik okamžiků odmlčel. Potom, s pohledem stále upřeným na sádrový odlitek, prohodil: „Byl bych rád, kdyby mě jednou mohla vidět střízlivýho.“

„Domluveno,“ potvrdil Guthrie. „Ještě dnes ti ji pošlu.“

„Ne, jen ji upozorni, že zavolám,“ řekl Alston.

„S radostí,“ přikývl Guthrie a čekal.

„O jaký případ se vlastně jedná?“ chtěl vědět Alston. Otevřel obálku a prohlížel si polaroid«vé snímky, které se Guthriemu také moc podařily, i když to tvrdil on sám.

„O vraždu,“ odvětil Guthrie. „Pracuju pro obhájce.“

„Pro kterého?“

„Pro Matthewa Hopa.“

„Co se stalo s Warrenem Chambersem?“ divil se Alston.

Pořád se k vám chovají jako k invalidovi. Jímž také jste. Znamenalo to, že jakmile jsem poprvé promluvil, začali kromě mých neurologických funkcí zkoumat i mé základní funkce. Jeden test stíhal druhý, až do úplného zblbnutí. Oholili mi lebku a lepící páskou mi na ni připevnili dvacet malých elektrod. Deset až dvacet malých elektrod v rovnoměrných rozestupech. Připadal jsem si jako Frankenstein, čekající na blesk, který ho přivede k životu.

Spinaldo mi denně vykládal o tom, že jsem na dobré cestě k úplnému zotavení.

Pořád jsem si říkal, kdy už to bude.

ë ë ë

Kotviště Hračičky bylo pořád ještě ohraničeno žlutými páskami s nápisem MÍSTO TRESTNÉHO ČINU, ale já jsem předem zatelefonoval do kanceláře státního zástupce a Pete Folger mě ujistil, že obžaloba už tam posbírala všechny potřebné důkazy, takže mohu na loď vstoupit, kdykoliv budu chtít. A tak, když jsme tam s Andrewem ve středu ráno přišli, mě překvapilo zjištění, že u můstku, vedoucího na palubu, stojí policista v uniformě.

Představil jsem se mu a podal mu svoji vizitku.

On nám také pověděl, jak se jmenuje, a dodal, že náměstek prokurátora Peter Folger požádal policii, ať sem někoho pošlou, aby byl panu Hopovi ve všem nápomocen. To byla šifra – ve skutečnosti to znamenalo: „Nehněte se od něj ani na minutu a dejte pozor, aby nijak neohrozil stíhání vedené proti Lainie Comminsové.“

Vysvětlil jsem tomu policejnímu úředníkovi – jmenoval se Vincent Gergin, jak se dalo vyčíst z černé plastové jmenovky nad náprsní kapsou jeho blůzy – že já a můj kolega potřebujeme pořídit jenom pár polaroidových snímků z místa činu, abychom se lépe orientovali. Také jsem mu sdělil, že se na lodi trochu porozhlédneme pro případ, že by prokuratura něco přehlédla. „Žádnej problém,“ opáčil.

Nesnáším ten výraz.

„Fajn,“ odvětil jsem, „v tom případě jdeme na palubu.“

„Fajn,“ odpověděl. „Tak já jdu s vámi.“

Přešli jsme přes můstek na palubu jachty.

Andrew mě dnes doprovázel z téhož důvodu jako předtím při rozhovorech s Folgerovými svědky. Ať už tenhle případ bude u soudu obhajovat kdokoliv z nás, ten druhý bude určitě povolán, aby podal svědectví o tom, co se dnes ráno na téhle lodi seběhlo. Upřímně řečeno, počítal jsem s tím, že nenajdeme vůbec nic, ani co by se za nehet vešlo. Člověk si může o úřadu Skye Bannistera myslet cokoliv, ale jeho vyšetřovatelé a kriminalisté jsou nesmírně schopní, pokud jde o to, vysbírat na místě činu absolutně všechno podstatné.

Tadyhle je kormidelna, kde Lainie s Brettem – jak ona tvrdí – seděli od deseti do půl jedenácté. Tady jí přednesl svoji velkorysou nabídku, jak tvrdí ona, anebo jenom urážlivý návrh, máme–li věřit vdově. Tady Lainie, podle první verze svého příběhu, usrkávala ze sklenice sodovky, která se později, v druhé verzi (ahá, teď si vzpomínám) rozrostla v nějakou tu vodku s tonikem. Tady předala Brettovi střevíce a šátek, o čemž mi napoprvé vůbec neřekla, jenže ten šátek pak policie našla v ložnici. Ona si prý na něj vzpomněla až druhý den ráno, kdy se jí na něj zeptali policisté při výslechu. A v mém případě si nevzpomněla na šátek ani na střevíce, dokud jsem se jí na ně nezeptal.

Byl bych rád věděl, co ještě mi zapomněla povědět.

Nejspíš díky vzpomínce na Tolandovu posedlost čistou palubou jsem si zul boty a vyzval jsem Andrewa, aby učinil totéž. Strážník Gergin se na nás podíval jako na mentálně ne zcela zdravé jedince a ani ho nenapadlo zouvat si svoje nablýskané kanady.

Všichni jsme sešli do podpalubí.

Na místnosti, kde předtím došlo k vraždě, je vždycky něco zvláštního. Tohle ovšem nebyla místnost v pravém slova smyslu, na lodích nejsou místnosti, jenom kajuty. Ale nechme toho. Měkce našlapujíce jsme prošli v ponožkách až do ložnice. Gergin dupal za námi ve svých služebních bagančatech s tlustou podrážkou.

Ze všech lodních prostorů nejvíce připomíná opravdový pokoj kajuta, určená ke spaní. Nejspíš proto, že je v ní opravdová postel – v tomto případě zde bylo rozměrné lůžko s nočními stolky po obou stranách a s lampičkami na stěně. Koupelna se nacházela napravo od lůžka a na protější straně stála soustava prádelníků a skříní. Proti nohám postele, vedle vstupních dveří stála zasklená knihovna, sahající od podlahy až ke stropu.

„Uděláme si pár snímků,“ řekl Andrew.

„Žádnej problém,“ opáčil Gergin.

Lidi, co používají fráze „žádnej problém“, obyčejně mívám chuť zaškrtit. Ta věta totiž ve skutečnosti znamená: „Ano, za normálních okolností by byl problém dovolit vám něco takového, ale v tomto zvláštním případě uděláme výjimku, i když nám to vážně leze krkem.“

Tohle přesně znamenají slova „žádnej problém“.

„A taky se tu rozhlédneme,“ prohodil jsem.

„Po čem?“

„To nevím.“

„Žádnej problém.“ Gergin pokrčil rameny a postavil se do dveří ložnice, odkud mohl pozorovat, jak Andrew pořizuje fotografie a já šmejdím po kajutě.

Dvě střely do hlavy, jak zjistil koroner.

Třetí rána šla vedle.

Nebylo tu cítit kordit.

Ale stejně to tu páchlo vraždou.

Na koberec u postele někdo zakreslil křídou polohu Tolandova těla. Skvrny od krve na koberci už zčernaly. Podle naštípnutého dřeva ve stěně vedle dveří do koupelny jsem poznal, odkud vyrýpli tu třetí kulku.

Andrew blýskal polaroidem a Gergin zívl.

Tady policie objevila Lainiin šátek. Nevěděl jsem, kde bych měl začít.

Ani jsem netušil, co vlastně mám hledat.

Začal jsem v koupelně, prohlédl jsem skříňku pod umyvadlem a našel jsem jen toaletní papír, balíčky kleenexu, a šest balení Irského jarního mýdla. Pak jsem nakoukl do zrcadlové skříně nad umyvadlem, kde jsem nalezl několik zubních kartáčků, tubu zubní pasty, rozmanitou sbírku volně prodávaných léčivých přípravků a také několik prášků na předpis, ale nic, co by mi pomohlo zprostit moji klientku obvinění, jež proti ní bylo vzneseno.

Pokud jsem vlastně něco takového hledal.

Andrew pořád fotografoval.

Přistoupil jsem k nočnímu stolku vpravo od postele a otevřel dvířka, zavřená na zástrčku. Uvnitř, až dole, ležel pár oranžových pantofli s nízkými podpatky. Jinak nic. Zavřel jsem dvířka a vytáhl zásuvku nad nimi. Jedny brýle na čtení, balíček papírových kapesníků, jedna rtěnka. Pochopil jsem, že tahle strana lůžka patří Ettě Tolandové.

Přešel jsem na Brettovu stranu.

Také zde jsem prohlédl spodní skříň i zásuvku stolku a nic významného jsem neobjevil. Ale napadlo mě, že možná právě sem ukládal pětačtyřicítku, která ho nakonec zabila.

Vrátil jsem se ke knihovně, která sloužila i jako police pro televizi, video a CD přehrávač.. Začal jsem se probírat knihami.

Vzal jsem do ruky Nadějné vyhlídky. Prolistoval jsem je. Vrátil jsem je do police. Našel jsem The Rubaiyat. Sfoukl jsem z desek prach. Otevřel jsem knihu a prolistoval ji. Lidé někdy schovávají do knížek dopisy a všelijaké kousky papíru. Ale tady nebylo nic. Všechny knihy byly bez papírových přebalů. To není na lodi nic zvláštního, protože tu často bývá vlhko a papír časem zkrabatí. Vzal jsem do ruky To od Stephena Kinga. Rozměrná kniha, asi dva a půl palce tlustá. Černé desky s červenými iniciálami SK v pravém dolním rohu. Otevřel jsem ji, zase jsem ji zavřel a vrátil do knihovny. Nahlédl jsem i do jiných knih. Vždycky jsem sfoukl prach, prolistoval je a vrátil je zpátky. Byla tam spousta knih. Asi tak sto vybraných titulů anglosaské literatury. Soudě dle vrstvy prachu, některé z nich nikdy nikdo nečetl. Začal jsem prohlížet videokazety v černých umělohmotných obalech. Na obalu jedné z nich byl vyobrazen pár ženských rukou, spočívajících v klíně na bílých, krajkových kalhotkách. Prstýnek na pravém malíčku…

„Jak dlouho tu vlastně chcete zůstat,“ zajímal se Gergin.

Vrátil jsem kazetu do knihovny.

„Jestli se nudíte, můžete nás tu nechat,“ navrhl jsem.

„Žádnej problém,“ odfrkl.

„My tu nic neukradneme.“

„Kdo říká, že jo? Jde jen o to, že je tady kapánek dusno, když neběží klimatizace a tak.“

„Proč si neodskočíte nahoru?“ nadhodil jsem. „Trochu se nadechnout?“

„Ne, to je dobrý,“ potřásl hlavou.

Prohlédl jsem si několik dalších kazet.

Gergin se poškrábal na zadku.

„Fotografoval jsi už v kormidelně?“ otázal jsem se Andrewa.

„Ne. Potřebujeme to?“

„Ale ovšem,“ ujistil jsem ho a zahleděl jsem se mu upřeně do očí.

Už spolu pracujeme pěkně dlouho.

„Nevadí, když půjdu nahoru sám?“ otázal se Gergina.

Gergin zavětřil habaďůru.

Z nesprávného směru.

„Půjdu s várna,“ rozhodl, a oba vyšli z ložnice.

Počkal jsem, dokud jsem z paluby neuslyšel Gerginovo dupání. Znovu jsem sňal z police tu kazetu. Název zněl Co si počít s rukama. Prstýnek na pravém malíčku byl totožný s Lainiiným viktoriánským pečetním prstenem ve tvaru srdce, s obroučkou lemovanou kvítky. Bez dalšího váhání jsem odhrnul sako a zasunul jsem kazetu vzadu za kalhoty.

Bylo to trapné. Tři právníci, zastupující jistou osobu, se dívali na videokazetu, která tu dotyčnou osobu silně kompromitovala. Co si počít s rukama, to tedy ano. Podle běžných standardů by obsah té kazety bylo lze pokládat za pornografii. Byla na ní vidět Lainie Comminsová osobně, roztomile šilhající, bez brýlí – a bez čehokoliv jiného, s výjimkou bílých krajkových kalhotek a zlatého viktoriánského prstýnku – předvádějící své pohlaví, zadeček i ňadra, a cele se oddávající masturbaci. Pane jo.

„Chceš říct, žes tu kazetu zastrčil pod sako, zatímco ten policajt byl nahoře?“ nevěřil Frank.

„Ano.“

„Pane jo,“ zavrtěl hlavou.

„Máš v úmyslu to ukázat státnímu zástupci?“ chtěl vědět Andrew.

Jen jsem se na něj podíval.

„V tom případě,“ navrhl, „bychom se na ni asi měli zeptat slečny Comminsové.“

ë ë ë

Lainie se dostavila do naší kanceláře ve Volavčí ulici chvilku před druhou odpoledne. Vykládala, že jsme ji vytrhli od práce, a tedy musíme omluvit, že přichází jen v džínách, sandálech a tričku. Na pravém malíčku měla také neodmyslitelný viktoriánský prsten. Vybídl jsem ji, aby se posadila, vložil jsem do videopřehrávače Co si počít s rukama, sdělil jsem jí, že asi tak na čtvrt hodinky odejdeme, a až budeme pryč, ať jenom stiskne tlačítko PLAY.

Za půl hodiny jsme se k ní vrátili.

„Tak co?“ zeptal jsem se.

„Kde jste to vzali?“ chtěla vědět.

„V ložnici na Tolandově člunu.“

„No jo,“ přikývla zachmuřeně.

Všichni jsme na ni zůstali koukat. Andrew zřejmě vůbec nechápal, co to všechno má znamenat; je to přece jenom ještě zajíc. Mně ze všeho nejvíc zajímalo, co Lainie myslela tím svým „No jo“. Nezdálo se však, že by nám chtěla něco vysvětlovat. Frank na mě mrkl. Popíchni ji, říkal jeho pohled. Ta dáma potřebuje trošku popostrčit.

„Věděla jste, že je ta kazeta na lodi?“

Zaváhala, snažíc se odhadnout, který z nás přijme její vysvětlení s největším porozuměním. Pomyslel jsem si, že volba padne na Andrewa, ale vybrala si Franka.

„Pokusil se mě vydírat,“ prohlásila.

„Toland?“ zeptal se Frank.

„Ano.“

„Tehdy…?“

„Tvrdil, že ji má.“

„Že má videokazetu, na které jste nahá?“

„Že má tuhle videokazetu.“ Důrazně pokynula hlavou směrem ke kazetě, jako by ji chtěla uvrhnout do plamenů – což by se docela hodilo s ohledem na okolnosti.

„Ale neukázal vám ji?“

„Ne.“

„Jenom řekl, že ji má?“

Všechny ty otázky jí kladl Frank svým úsečným, věcným newyorským stylem. Někdy ho obdivuji.

„Ano, jenom říkal, že ji má. Ukázal mi obal, to pouzdro nebo jak se to sakra jmenuje, s mýma rukama na obálce. Ale bylo to prázdné. Prý není takový pitomec, aby ji bral s sebou na loď. Prý ji má v bezpečí uloženou doma. Varoval mě, že pokud nestáhnu tu žalobu, už si v hračkách ani nevrznu.“

„Cože?“

„Myslel tím celou hračkářskou branži. Že mezi lidmi roznese, že návrhářka hraček pro děti… no… dělá… to… to… co jste mě viděli dělat na té pásce.“

„A medvídek by byl v háji,“ pokývl hlavou Andrew.

„Ne,“ opravila ho. „Celý můj život by byl v háji.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal jsem se.

„Co, kdy se stalo?“

„Kdy vám řekl o té kazetě?“

„Když jsme seděli nahoře.“

„V kormidelně?“

„Ano.“

„Pili jste…“

„Ano.“

„Příjemně jste si povídá…“

„Dokud mě nezačal vydírat.“

„Ale do té doby…“

„Ano, až do té doby pořád mluvil o tom, že vymyslel řešení, jak s tím problémem skoncovat, že prý se můžeme dohodnout i bez advokátů a tak dále.“

„A tehdy se vám zmínil o té kazetě?“

„Ano.“

„Ještě předtím, než zanesl váš šátek a vaše střevíce dolů do ložnice?“

„Já jsem nevěděla, kam je odnesl.“

„Ale bylo to předtím, anebo až potom?“

„Potom. Vzal ty moje věci s sebou, když šel dolů pro pití.“

„Věděla jste, o jaké kazetě je řeč?“ otázal se Frank.

„Ano.“

„Vy jste věděla, že ta kazeta existuje?“

„No ovšem, že jsem to věděla.“ Zatvářila se rozzlobeně a pohlédla na Andrewa.

Andrew chápavě pokrčil rameny.

„Chci říct, že to nebylo snímáno skrytou kamerou,“ dodala.

„Kdy to bylo natočeno?“ chtěl vědět Frank.

„Letos, někdy v březnu.“

„Kdo to natočil?“

„Jeden muž.“

„Kdo?“

„Poslouchejte,“ naštvala se, „já tu přece nejsem na stanovišti svědků.“

„Díky bohu za to, že nejste,“ přikývl Frank.

„Lainie,“ oslovil jsem ji mírně, „nechtěla byste nám to povědět?“

Lainie nám to pověděla. A to velmi pěkně. Nejdřív si sundala brýle, aby zdůraznila svůj vzhled Opuštěné chudinky, šilhavé, leč nesmírně sexy. Poté, co v lednu opustila své místo u Tolandů, kde každý týden obdržela svůj výplatní šek, začaly se účty hrnout a úspory rozplývat. Zatím se jí nepodařilo prosadit se se svou firmou Just Kidding a poptávka po návrhářích na volné noze, na niž spoléhala, je výjimečně ubohá…

„Nenapadlo mě, že to bude tak obtížné,“ připustila. „Měla jsem za sebou už nějaké ty úspěchy a také dobrou pověst, takže jsem si představovala, že se zakázky jen pohrnou. Přiznávám, že mě napadlo, jestli Tolandovi proti mně nerozjeli menší sabotážní akci. Že mě třeba mezi lidmi z branže pomlouvají, víte, abych se k nim musela vrátit, až se dostanu do těžkostí. Jde o to, že jediná firma tady ve městě patří Tolandovům. Takže jsem začala rozesílat prezentace lidem, kteří mě znávali v New Yorku a na západním pobřeží, rozjela jsem propagaci, rozhazovala sítě, a než se mi někdo ozval, trvalo to nějaký čas. Mezitím se penízky kutálely a…“

Začíná už si trochu zoufat a prohlíží tedy inzeráty s nabídkou volných míst – nejdřív hledá jakoukoliv práci, kde by požadovali výtvarnické zkušenosti – třeba místo graficky u nějaké reklamní agentury nebo v časopise. Později už vybírá všechny nabídky, kde se vyskytovalo slovo „výtvarný“, například navrhování úpravy jídelních lístků pro restaurace.

Potíž je v tom, že potřebuje práci jen na částečný úvazek, aby se mohla věnovat vlastnímu návrhářství a při tom si vydělala peníze na úhradu vršících se účtů. Od Tolandů odešla s dvěma tisíci dolarů úspor. Koncem února jí zbývá už jen šest set dolarů a probírá už i nabídky míst servírek na půl úvazku, nebo hostesek, pokladních či…

Pohled jí padl na jeden inzerát:

MANEKÝNY PRO PŘEDVÁDĚNÍ PRÁDLA SLAVNÝCH ZAHRANIČNÍCH ZNAČEK ČÁSTEČNÝ ÚVAZEK – SKVĚLÝ PLAT VOLEJTE BUTTERCUP ENTERPRISES 365–72…

„Myslela jsem, že je to v pořádku,“ vysvětluje teď. „A kromě toho…“

… od chvíle, kdy se přistěhovala na Floridu, tráví spoustu času na pláži… nu, od jejího domu v Severní jabloňové je to na Whisper Key Beach jen pět minut autem nebo dvacet minut pěšky. A ty plavky, které nosívala, než policie začala stíhat takové „necudné odhalování“, jak to označili, to bylo vlastně, skoro jako by se producírovala jenom v prádle, že ano? Vlastně odhalovaly mnohem víc než prádlo, které nosívá v soukromí své ložnice nebo pod šaty na ulici. Prostě měla pocit, že ten inzerát je určitě v pořádku, že nějaký velkoobchod hledá modelky, které by předváděly prádlo slavných, importovaných značek, jako je Chantelle, Lise Charmel nebo Hanro. Vždycky se jí zdálo, že má docela slušnou postavu, tak co by toho nevyužila, když se jí nabízí skvělý plat za práci na částečný úvazek.

Vytočila číslo uvedené pod inzerátem.

Jakási výmluvná paní s téměř mateřským a britsky znějícím hlasem jí vysvětlila, že se jedná o předvádění velmi drahého prádla, jako jsou značky Chantal Thomas, Rien nebo Wacoal, na vystoupeních pro maloobchodní firmy – doopravdy řekla „na vystoupeních“. Pracovní doba je pohyblivá a nástupní plat třicet dolarů za hodinu. Zajímalo ji, jak je Lainie stará…

„Třiatřicet.“

„Mhm,“ zamručela paní.

Lainie zadržela dech.

„Jde o to, že většina našich manekýnek je mladších,“ vysvětluje jí ta paní.

„Jaký věk potřebujete?“

„Nu, našim manekýnkám bývá tak něco málo přes dvacet.“

A je to, pomyslí si Lainie; je jí jasné, že nemá šanci. Třiatřicet. Na předvádění prádla je už moc stará.

„Ale já mám velice mladistvou postavu,“ zkusí to ještě.

„Nevadilo by vám povědět mi vaše míry?“ požádala ji ta paní svým milým hlasem s britským přízvukem.

„Osmdesát šest, šedesát tři, osmdesát šest. Podprsenka velikosti B.“

„Nemáte na pleti žádné viditelné jizvy nebo skvrny?“

„Ne.“ Napadlo ji, jestli by se neměla zmínit o svém neposlušném pravém oku, ale to přece není jizva ani skvrna, i když jí otrávilo celý život.

„Co tetování?“ zajímá se ta paní.

Tetování? opakuje v duchu Lainie.

„Ne. Žádné tetování.“

„Ačkoliv, některé naše manekýny mají tetování,“ dodává paní. „Pochopitelně jenom diskrétní. Maličkého motýlka na rameni. Nebo růžičku na boku.“

„Nic takového nemám.“

Ale můžu si je pořídit, pomyslí si. Jestli potřebujete tetování, stačí říct. Skočím si někam…

„No…“ Paní se odmlčela, zdálo se, že mlčí až nepřiměřeně dlouho, nepochybně studuje údaje, které si poznamenala, a rozhoduje se, jestli tahle třiatřicetiletá žena bez tetování, s podprsenkou velkosti B, je vhodná k předvádění vysoce ceněného prádla značek Simoně Perele, Aubade nebo Gossard.

„Nejste vdaná?“

„Ne,“ odvětí Lainie okamžitě.

„Mhm,“ zamumlá žena. „Je ve vašem okolí někdo, kdo by mohl mít námitky proti tomu, abyste předváděla prádlo?“

„Ne.“

Proč by někdo měl mít námitky, pomyslí si Lainie.

„Domníváte se tedy, že byste k nám mohla přijít na pohovor?“

„Ano,“ vyhrkne Lainie. „Ano.“

Čeká.

„Kdy by se vám to hodilo?“

Ještě stále netuší, o jakou práci se vlastně jedná.

K pohovoru s ní zasedl asi třicetiletý, pohledný muž v bílém plátěném obleku a bílých kožených mokasínech. Pod sakem měl jasně modrou košili s rozhalenkou, žádnou kravatu. Vypadal, jako by právě vystoupil ze stránky módního žurnálu. Lesklé vlasy měl sčesané dozadu a na usedlý caluský vkus vypadal až příliš elegantně. Přívětivě, srdečně jí nabídl křeslo u svého širokého psacího stolu – deska je z ebenu, nohy a okraje se lesknou chromém. Sám se usadil do černého, koženého křesla s podobnou chromovanou kostrou jako stůl, do stejného usedla i Lainie a ostýchavě si přehodila nohu přes nohu. Má na sobě komplet slámově žluté barvy s o něco světlejšími kalhotami, mechově zelenou hedvábnou blůzku a nízké sandály stejné barvy. Kancelář je zařízená skromně, ale hezky. Na stěnách visí reprodukce moderních malířů; dva Chagallové a jeden Calder. Na psacím stole stojí trojúhelník z černého plastu a na něm je bílými písmeny vyvedené jeho jméno, C. WILSON.

„Říkejte mi Chrisi,“ žádá ji s úsměvem. „Tak,“ pokračuje, „jak jsem pochopil, chtěla byste u firmy Buttercup pracovat jako modelka.“

„Ano. Ale chtěla bych se nejdřív na něco zeptat.“

„Ale ovšem, co byste ráda věděla?“

„Nebudu při té práci muset někam cestovat?“

„Jak to myslíte, cestovat? Samozřejmě musíte jezdit na vystoupení.“

Už zase ta vystoupení.

„Máte vlastní dopravní prostředek?“

„Ano, mám svůj vůz.“

„Dobře.“

„Ale já myslela cestování mimo město,“ vysvětlila mu. „Nebude při té práci nutné…“

„Ach ne. Ne, ne, ne,“ ujistil ji s roztomilým úsměvem. „Všechna vystoupení probíhají zde, v Caluse. Většinou na Trailu.“

Tím myslí Jedenačtyřicátou dálnici, zvanou Tamiami Trail, což je výhodné, protože ona potřebuje trávit co nejvíc času v Severní jabloňové a navrhovat hračky, zatímco ta práce manekýny bude jen vedlejší záležitost. Panu Wilsonovi… Chrisovi… to zřejmě docela vyhovuje, protože vystoupení prý probíhají od poledne až do dvou hodin ráno a ona si víceméně bude moci o svém pracovním rozvrhu rozhodovat sama, záleží jen na tom, kolik času tomu bude ochotná věnovat a kolik peněz si chce vydělat…

„Je to velmi flexibilní, jak vidíte, všechno závisí jenom na vás, Lainie… jestli vám tak smím říkat. Mimochodem, je to velmi pěkné jméno; budete je chtít používat?“

„Prosím?“ podivila se.

„Některé naše manekýny raději vystupují pod jinými jmény.“

„Pod jinými?“

„Pod jinými než svými vlastními.“

„Proč?“

„Je to takový podivínský vrtoch,“ pokrčí rameny.

Ještě pořád jí to nedochází.

V tomto bodě jejího vyprávění už jsme Frank i já v myšlenkách daleko předstihli příjemně se usmívajícího pana Wilsona, dokonce i mladý Andrew už pochopil, odkud vítr vane. Ale Lainie, když ji člověk tak poslouchá, pořád ještě vůbec nic netuší.

„Vyžadujeme minimálně čtyři hodiny práce denně.“

To je přesně ono, pomyslí si Lainie. Čtyři hodiny denně při pětidenním pracovním týdnu, to dělá dvacet hodin týdně po třiceti dolarech za hodinu, čili celkem šest set dolarů týdně. Její pravidelné náklady přijdou zhruba na dva a půl tisíce dolarů měsíčně, takže by to skutečně šlo, zvlášť když si bude moci sama vybrat…

„V šatně by měli mít nějaké prádlo ve vaší velikosti,“ povídá Wilson.

Tedy, Chris.

Překvapeně zamrkala.

„Máme na skladě jen nejvybranější značky,“ ujišťuje ji. „Felina. Lejaby, Jezebel, La Perla. Co kdybyste se mi přišla v něčem ukázat? Jen v podprsence, podvazkovém pásu a kalhotkách, vyberte si barvu, jakou chcete. Punčochy jsou tam také, jak uvidíte. Povězte Clarice, jaké máte číslo bot…“

Jaká Clarice? pomyslela si.

„… a ona vám přinese i střevíce s podpatky.“

Roztomile se usmál.

„Vy chcete, abych si to… hm… vyzkoušela hned teď?“

„Jestli chcete.“

„No, já… já nevěděla, že budu…“

„Nebo můžete přijít někdy jindy…“

„Ne, ne, já jen…“

„Jakkoliv vám to bude vyhovovat,“ ujistil ji.

Tenhle Chris.

„No, a… vy opravdu chcete, abych v tom přišla sem?“ zeptala se. „Až se obléknu?“

„Ano.“

Až se svléknu, pomyslela si.

„V tom prádle?“

V mém spodním prádle, říkala si. Vlastně v jejich spodním prádle. V přepychovém prádle firmy Buttercup. Ale třicet dolarů za hodinu…

„Ano,“ odvětil Chris. „Protože právě to budete dělat, chápete. Předvádět spodní prádlo. Minimálně za třicet dolarů na hodinu.“

Pořád se usmíval.

Minimálně třicet, pomyslela si.

„No…,“ zaváhala.

„Možná si to chcete ještě rozmyslet,“ nadhodil Chris a začal se zvedat z křesla.

„Ne, ne,“ zarazila ho. „Vlastně, asi musíte vidět, jak vypadám.“

„Jen pokud vám to tak bude vyhovovat.“

„Ano,“ prohlásila. „Bude.“

„Mám tedy zavolat Clarice?“

„Ovšem.“

„Aby vám ukázala, kde máme šatnu?“

„Jistě.“

Zjistila, že Clarice je devatenáctileté děvče, které nedokončilo střední školu a snaží se vydělat dost peněz na cestu do Jacksonu ve státě Wyoming. Prý chce utéct z toho „zatracenýho vedra“ a stát se instruktorkou lyžování, i když na lyžích nikdy v životě nestála.

Nakonec jí Clarice vysvětlí, že společnost Buttercup Enterprises Inc. Provozuje na Trailu několik podniků, kde se předvádí spodní prádlo. Jmenují se Satény a krajky, Půlnoční prádélko, Hedvábný pás či Krajková fantazie a oficiálně se zde má prodávat prádlo. Za tím účelem společnost zaměstnává, jak řekla Clarice, „houf mladých děvčat“, která potenciálním zákazníkům to prádlo předvádějí. Ti potenciální zákazníci jsou muži, kteří za možnost prohlížet si děvčata v nedbalkách platí vstupné padesát dolarů za půl hodiny. Z těch padesáti si firma bere pětatřicet a patnáct zůstane dotyčné dívce. Hodina přijde na pětadevadesát, z čehož si firma strhne šedesát pět. Předvádění se provádí v malých, uzavřených komůrkách – v některých provozovnách jsou jen dvě, jinde jich mají víc – přiléhajících k hlavnímu sálu. V těch komůrkách jsou nízká pódia, na nichž stojí děvčata a předvádějí své zboží. Prádlo tu nikdo nenakupuje.

Muži, kteří navštěvují tato místa, platí za rozličné služby…

„Není dovolen žádný dotyk,“ dodává Clarice, „nebo by aspoň neměl být.“

… například za pozvolný striptýz, při němž si dívka odkládá jednotlivé kousky prádla a za každý z nich se k základnímu vstupnému připlácí deset dolarů. Potom se zákazník může sám svléknout, zatímco dívka před ním tančí, to je za dalších deset dolarů, případně si před ním lehne s roztaženýma nohama, zatímco on masturbuje…

„To je za dvacet dolarů,“ vykládá Clarice.

… eventuálně vloží penis děvčeti mezi prsy…

„To se nepovažuje za dotyk,“ říká Clarice, „protože ho nevezme do ruky.“

… načež mu dívka provede „prsní masáž“ až k vyvrcholení, což stojí celkem padesát dolarů.

„To neznamená, že bys musela dělat něco, co nechceš. Najali tě na předvádění prádla, a pokud o nic jiného nestojíš, tak ten dotyčný prostě přijde, usadí se a ty si budeš oblékat různé modely prádla, podle jeho přání. V té místnůstce je zástěna, za kterou se můžeš převlékat, a i tak dostaneš patnáct za půl hodiny nebo třicet za hodinu, což je mnohem lepší než u McDonalda, to mi věř, zlato. Jaké máš číslo bot?“

První Lainiin dojem je úžas.

Poslouchá to povídání, zatímco si natahuje černý podvazkový pás, průsvitné černé kalhotky a černou podprsenku, sponkami na podvazkovém pásu si vpředu a vzadu upevňuje černé nylonky, udiveně naslouchá Claricinu výkladu a přemýšlí, co vlastně v té kanceláři pana Wilsona bude dělat, až tam přijde. Že by mu předvedla nějaké to číslo, aby prokázala, že bude schopná vydělávat peníze v nějakém kutlochu jménem Nylonové nožky, nebo co?

Často chodívala kolem těch malých obchůdků na Trailu, s diskrétním oranžovým nápisem OTEVŘENO ve výlohách, ale až dosud vážně věřila, že se uvnitř prodává prádlo a že modelky, jejichž fotografie visely ve výloze, jsou opravdovými modelkami, jež vystupují v rámci nějaké větší skupiny, stěhující se z obchodu do obchodu. Koneckonců, Calusa je městem, kde ženu mohou zatknout za to, že nosí příliš malé plavky. Také tady jednou zadrželi slavného komika za to, že onanoval v pornokině. Jak tu tedy mohou fungovat tyhle maskované bordely? Protože o to ve skutečnosti jde. Jsou to bordely. A oni vlastně chtějí, aby se stala děvkou. Tedy, pokud by dělala cokoliv navíc, kromě obyčejného pózování před mužskými návštěvníky.

Ale potřebuje peníze.

Příštího večera, v pondělí, začala působit pod jménem Lori Doonová v obchodě zvaném Hedvábná tajemství a za šest hodin – od osmi večer do dvou hodin ráno – si vydělala devadesát dolarů, aniž by si musela svléknout byť jen jediný kousek prádla. Ovšem že se také nikoho ze zákazníků ani nedotkla; pokaždé jim velmi pečlivě vysvětlila, že je to v rozporu se zákonem.

– A co kdyby ses tedy dotkla sama sebe?

– Ne, to nesmíme dělat.

– Dal bych ti padesátku, když si stáhneš kalhotky a ukážeš mi, jak si to děláš.

– Lituji, to se nesmí.

– Jenny to pro mě dělá.

– Kdyby na to někdo přišel, vyhodí ji.

– Ale běž, kdo by na to přišel?

– Provádějí namátkové kontroly.

„Jak dlouho jste to dělala?“ otázal se Frank. „Až do doby, kdy jsem natočila to video.“

„Jak to myslíte?“

„Jednou večer tam přišel jeden fotograf.“

„Jak se jmenoval?“

„K čemu to potřebujete vědět?“

„Nepotřebujeme, Franku.“

„Tak dobrá, nepotřebujeme. Vyprávějte, co se stalo.“

„Povídal, že prý bych si mohla přijít na pěkné peníze, kdybych mu zapózovala pro natočení filmu na video.“

„Tohoto filmu?“

„Ano. Jak se později ukázalo.“

„Věděla jste, o jaký druh filmu se jedná?“

„Napadlo mě to.“

„Kdy jste se dozvěděla, co přesně má na mysli?“/

„Řekl mi to úplně na rovinu.“

„Kdy?“

„Hned ten večer. Nabízel opravdu dobré peníze.“

„Kolik vám zaplatil?“

„Tisíc dolarů. A jak se ukázalo, bylo to jen za půl hodiny práce. Později to sestříhal na patnáct minut. Na té kazetě byly ještě další tři dívky. Všechny je znám, jedné z nich je teprve šestnáct.“

„Kdy to video natočil?“

„Hned týž týden.“

„Kde?“

„Má tady nedaleko studio. Ve Wedleyově.“

„Zaplatil vám?“

„Předem.“

„Co jste si myslela, že s tou kazetou udělá?“

„Tvrdil, že prý existují sběratelé takových… no… on tomu říkal speciální akty. Všechny jsme… inu, však jste ten film viděli.“

„A Brett ho nejspíš viděl také.“

„Netuším, jak se k němu dostal.“

„Ale dostal se.“

„Očividně ano.“

„A říkáte, že vám ho neukázal?“

„Ne. Ale ukázal mi pouzdro. Věděla jsem, že má určitě i kazetu. Jinak by se mě nepokusil vydírat.“

„Umíte si představit, co by s tou kazetou dokázala udělat prokuratura? Kdyby se o ní dozvěděli? Kdyby zjistili, že se nacházela na palubě Tolandova člunu v době, kdy jste tam byla i vy? Tu noc, kdy byl zavražděn?“

„Ano, vím, co by z toho mohli udělat,“ přikývla Lainie.

„Budou tvrdit, že jste ho zabila kvůli té zatracené kazetě!“

„Ano, ale já ho nezabila.“

„Řeknou…“

„A tu kazetu jsem přece také nevzala, nebo ano?“

„Na tom něco je, Franku.“

„Proč jsi ji odnesl z té lodi, Matthew?“

„Nebyl důvod ji tam nechávat.“

„Nebyl důvod?“

„On má pravdu, Franku.“

„Nebyl dův…?“

„Díky, Andrew.“

„A co takhle manipulace s důkazy? Bránění průchodu…?“

„Jak jsi na to přišel?“ podivil jsem se. „Lainie už je obžalovaná, velká porota skončila a mně nikdo neřekl, že nesmím z místa činu odnášet důkazy. Odkdy mám zakázáno shromažďovat důkazy ve prospěch klientovy obhajoby?“

„Máš v úmyslu předložit ten pásek u soudu?“

„Ale jdi, Franku, nejsme povinni předkládat důkazy, jež nehodláme použít přímo při projednávání před soudem.“

„Což nic nemění na skutečnosti, žes tu věc z jachty odnesl bez dovolení a bez…“

„Byl jsem na místě činu a shromažďoval jsem důkazy. Má snad na to právo jen úřad státního zástupce? Tady jsme v Americe, Franku.“

„Starou bačkoru,“ odsekl Frank. „Ukrad jsi tu kazetu ze člunu, aby ji nedostal do pazourů Folger.“

„Ne, zajistil jsem důkaz, abych ho mohl předložit své klientce…“

„Kecy.“

„… a zeptat se jí, co o tom ví. Což jsme právě učinili. Byl bys radši, kdyby nás s tím Folger později překvapil?“

„Jak by nás, hergot, mohl překvapit, když ani neví, že to existuje?“

Najednou mi to začalo dělat starosti.

„Lainie,“ prohodil jsem, „předpokládám, že existují ještě jiné…“

„Určitě ano,“ přisvědčila ihned.

„He?“ vyjevil se Frank.

„Kopie,“ dopověděla za mě.

„V tom případě,“ řekl Frank, „jak se ten fotograf jmenuje?“

9.

Fotograf se jmenoval Edison Alva Farley a Guthrieho okamžitě informoval, že dostal jméno po Thomasi Alvovi Edisonovi, který vynalezl – mimo jiné – žárovku a filmovou kameru.

Farleyův pradědeček, John Winston Farley, žil právě ve státě New Jersey, ve West Orange, když si tam tento velký muž v roce 1887 přestěhoval svoji laboratoř. Stali se blízkými přáteli a Johnův syn Arthur – jemuž tehdy bylo dvanáct let – vynálezce přímo zbožňoval. Na přelomu století, když Arthur dosáhl věku pětadvaceti let, se jeho ženě Sáře narodil chlapeček, jemuž dali bez váhání jméno Edison Alva. Zavrhli možnost pojmenovat ho Thomas Alva Edison, protože dohromady by to znělo Thomas Alva Edison Farley, což by vypadalo trochu kostrbatě. První Edison Alva Farley se později stal otcem stávajícího Edisona Alvy Farleyho juniora.

„Vidíte, jak úžasná jména dostávají nemluvňata v Americe!“ řekl Farley Guthriemu. „I když, dneska mi všichni říkají jen Juniore.“

Guthrie, jemuž nic, co se týče proměn ve jménech skutečných i přijatých, nebylo cizí, stiskl fotografovi podávanou pravici a odpověděl: „Mně dneska všichni říkají Guthrie,“ což byla pravda.

„Co pro vás tedy mohu udělat?“ zajímal se Farley. „Fotografii do pasu? Nebo portrétek pro vaši milenku v Soulu?“ Při těch slovech zamrkal a Guthrie zamrkal také, i když nepochopil, v čem je ten vtip.

„Vlastně bych potřeboval,“ spustil Guthrie, „nějaké informace o jednom videu, které jste natočil někdy v březnu.“

„Nějaká svatba?“ dohadoval se Farley. „Nebo promoce?“

„Ne. Byl to privátní snímek jedné ženy. Jen ona a videokamera.“

Farley se na něj zadíval.

„Vzpomínáte si, že jste něco takového natáčel?“ zeptal se Guthrie.

Guthrie pochopitelně věděl, že Farley v březnu natočil půlhodinový snímek Lainie Comminsové, alias Lori Doonové, jenž bylo lze považovat za kompromitující a především nemravný. Nechal Farleyho chvíli rozmýšlet. Vždycky je nejlepší počkat, až v kávovaru začne vřít, a teprve potom nalévat kávu.

Byl tu i jeden skutečný bublající kávovar, stál na malém vařiči v koutě Farleyova ateliéru. Ale fotograf zatím Guthriemu nenabídl šálek kávy. Studio se nacházelo v objektu rozděleném do takzvaných buněk, na rohu Wedleyovy a Třetí ulice, blízko nákupního střediska Twin Forks v centru Calusy či v tom, co z něj zbylo. To nákupní středisko bylo propadák. Mluvilo se o tom, že by se mělo přebudovat v obrovské vícepodlažní parkoviště, jež by sloužilo celému centru města, i když každý v Caluse ví, že tu vlastně žádné centrum není, protože všechen cvrkot se přesunul dál na jih, podle Trailu, do úspěšnějších středisek, než bylo Twin Forks.

Ateliér nebyl příliš velký, což platilo o většině prostor v těchto nádherně, i když střídmě projektovaných buňkových areálech, jež se v posledních letech staly takovou módou. Celou jednu stěnu pokrývalo okno, sahající od podlahy až ke stropu, vedoucí na vnitřní dvůr. Do místnosti jím pronikalo dobré světlo od severu. Celou druhou stěnu zabírala knihovna, na níž se povalovala spousta kamer, krabic s filmy, stereo–souprava s CD přehrávačem, rádiem, magnetofonem, gramofonovými talíři s přepínači rychlostí na 45 a 78 otáček za minutu a dvěma obrovskými reproduktory. Guthrie nikdy nenavštívil fotografický ateliér, který by postrádal vybavení kvalitní, drahou stereo–soupravou. Když se nějaký feťák vloupá do takového ateliéru, většinou nepřichází ukrást kamery/které často mívají vyražená identifikační čísla, ale audio vybavení, protože to se prodává daleko snáz. Podél třetí stěny stála baterie reflektorů, připravených k osvětlení naprosto hladkého pozadí, před nímž stála židle.

„Není vám povědomé jméno Lori Doonová?“ otázal se Guthrie.

„Pane Lambe, já natáčím stovky různých snímků,“ odpověděl netrpělivě Farley. „Opravdu si nemohu pamatovat jména všech svých subjektů.“

Mluví jako vládnoucí monarcha, pomyslel si Guthrie, ale neřekl to nahlas.

„Za války v Zálivu,“ pokračoval Farley, „jsem určitě natočil několik set videosnímků. V lednu 1991, když tam začalo být doopravdy horko, jsem to už ani nepočítal. Nevím, jak si to přehrávali, asi tam v poušti měli s sebou videorekordéry, nemyslíte? Proč by jinak všechny ty mladé ženy chodily k fotografovi, aby je natočil? Měl jsem tady děvčata, co chtěla svým milým poslat obrázky s trochu sexy řečí, manželky, které se chtěly svým mužům tam daleko předvést v největší kráse, a dokonce i matky za mnoi chodily, aby svým synům mohly poslat nějaký ten vzkaz, důvěrnější osobnější než obyčejný dopis. Měl jsem tu spoustu žen všeho druhu.“

„Tohle nebylo kvůli válce v Zálivu,“ poznamenal Guthrie.

„Já vím. Jen vám to povídám.“

„A Lori Doonová za vámi nepřišla,“ dodal Guthrie.

„Že ne? Tak proč…?“

„Vy jste přišel za ní.“

Farley se na něj opět zadíval. Tentokrát to byl dlouhý a tvrdý pohled.

„Jste snad policista?“ Najednou se zdálo, že se má na pozoru.

„Ne, to nejsem,“ upokojil ho Guthrie a vyňal náprsní tašku s průka: kou soukromého vyšetřovatele. „Pracuju na tom soukromě,“ vysvětl a zamrkal podobně jako předtím Farley, když hovořil o jeho nastávají v Koreji. „Všechno, co si tu spolu povíme, bude považováno za důvěrri rozhovor, chráněný výsadami obhájce.“

„Mhm.“ Farley mu jeho zamrkání neoplatil a do toho jediného zi mumlání se mu podařilo vměstnat ledový chlad, postačující pro celý v likánský norský fjord.

„Třeba bych vám mohl osvěžit paměť,“ mínil Guthrie.

„To bych byl rád.“

„Lori Doonová předváděla prádlo. V obchodě zvaném Hedvábná t jemství v jižní části Trailu?“

Zakončil otazníkem, aby ho popíchl.

„O tom nic nevím.“ tvrdil Farley.

„Letos v březnu?“

„Letos v březnu ani kdykoliv jindy.“

„Jednou večer jste tam přišel…“

„Nepřišel.“

„…a zeptal jste se jí, jestli by v tom prádle nechtěla pózovat při na cení videofilmu. Nabídl jste jí, že jí zaplatíte…“

„Lidi platí za natáčení mně, ne naopak.“

„Že jí zaplatíte tisíc dolarů,“ pokračoval Guthrie nezlomně, „pokud…“

„To je směšné.“

„… bude před kamerou půl hodiny masturbovat.“

„To jste na špatné…“

„Zatímco vy ji budete natáčet.“

„Je mi líto, ale máte špatné informace.“

„Na té pásce jsou i jiné dívky, pane Farley.“

„O žádné takové pásce nic nevím.“

„Znám jejich jména. Všechny pracují u Buttercup Enterprises. Mohu je vyhledat.“

Farley se na několik okamžiků odmlčel. Nakonec řekl: „O co vám vlastně jde, pane Lambe?“

„Vždyť vám to povídám. O informaci.“

„Páni, a já měl pocit, jestli nechcete peníze.“

„To je omyl.“

„O jakou informaci?“

„Kolik kopií té kazety jste udělal? Kolik jste jich prodal? A máte ještě stále originál?“

„Do toho vám vůbec nic není.“

„To je fakt. Slečna Doonová tvrdí, že jednomu z těch děvčat na pásku je teprve šestnáct.“

„Pokud vím, tak ne.“

„Á, takže si na tu kazetu vzpomínáte?“

„Kolik ode mě chcete, pane Lambe?“

„Opakujte to ještě jednou a urazím se.“

Farley na něj pohlédl.

Guthrie na něj povzbudivě kývl.

Farley pořád hleděl.

Pak si povzdechl.

Guthrie čekal.

„Prodal jsem padesát kopií,“ řekl nakonec.

„Po kolika za kus?“

„Po dvaceti babkách. Což, na hodinový snímek, nebylo drahé.“

„To jistě ne.“

„Navíc v profesionální kvalitě.“

„Kdo by si stěžoval?“

„Já. Počítal jsem, že jich prodám pět set.“

„Vyrobil jste jen padesát kopií a čekal jste…“

„Ty kopie jsem vyráběl vždycky na konkrétní objednávky. Možná jsem trouba, ale ne úplný pitomec. Počáteční investice činily čtyři tisíce. Tisícovku každé z těch holek. K tomu cena nového materiálu. A můj čas. A černá vinylová pouzdra. Fotografii na obálku jsem dělal sám. A když si to všechno sečtete, přišlo mě to na nějakých pět tisíc babek. Myslel jsem, že se prodá pět set kusů, což by znamenalo stoprocentní výnos. Firma Espresso vydělává desetkrát tolik.“

„Komu jste ty kazety prodal?“

„Kdo to má vědět? Dal jsem si inzeráty do všech erotických časopisů. To je fakt, na ty pitomý inzeráty jsem zapomněl. Takže mě to přišlo pravděpodobně na šest, sedm tisíc, člověče.“

„Prodal jste některé kazety zdejším lidem?“

„To si nemyslím.“

„Tak prodal nebo ne?“

„Musel bych se podívat do záznamů. Většina zájemců se určitě ozvala ze států, kde žije víc dobytka než lidí. To byste se divil, jak ďábelské sklony vzkvétají v srdci pastvin.“

„Neměl byste zájem tu svou ztrátu trochu snížit?“ nadhodil Guthrie.

„A jak?“

„Prodejte mi se slevou ten originál.“

„To ne, šéfe.“

„Tak za kolik?“

„Sedm táců.“

„Proč se mi pořád do myšlenek plete ta šestnáctiletá dívka?“

„Na té pásce žádná šestnáctiletá není.“

„Co třeba děvče jménem Candi Lanová?“

„Sedm, to je rozumná cena.“

„Pět by bylo ještě rozumnější.“

„Co takhle šest.“

„Platí.“

„V hotovosti.“

„Na to zapomeňte.“

„Vážně je jí jen šestnáct?“ vyptával se Farley.

„Nevěděl jsem, jak vysoko mohu jít,“ vysvětloval mi Guthrie. „A nechtěl jsem o ten kšeft přijít tím, že bych se šel předem domluvit s vámi.“

Byl bych rád věděl, jak by si počínal, kdyby šlo o jeho peníze.

„To je v pořádku,“ řekl jsem. „Měl jste opatřit originál, a máte ho.“

Ještě jsem netušil, že existuje padesát kopií.

A teď jsem se to dozvěděl.

„No jo.“ Guthrie pokrčil rameny.

Šest tisíc dolarů, pomyslel jsem si. A padesát kopií běhá někde po světě.

„Prodával je po dvaceti za kus,“ dodal Guthrie.

„Měl s tím přijít rovnou za námi,“ mínil jsem.

„Co?“

„Prodal by celý ten balík nám a k tomii ještě třeba Brooklynský most.“

„Mně se zdálo, že šest je dobrá cena,“ prohlásil Guthrie trochu podrážděně. „Kdyby se ta páska objevila u soudu, slečna Comminsová se bude smažit.“

„A co když se u soudu objeví některá z těch kopií?“

„To není pravděpodobné.“

„Je to možné.“

„Možné je všechno. Je možné i to, že by se u soudu mohl objevit Džingischán. Ale není to pravděpodobné. Zvlášť když se v Caluse nachází jenom jedna z těch kazet.“

„Co říkáte?“

„Říkám, že tady, v Caluse, je jenom jedna z těch kopií.“

„Jak to víte?“

„Dostal jsem od Farleyho seznam.“

„Seznam čeho?“

„Lidí, co si od něj tu kazetu objednali. Chlapi z celé země. Dokonce i pár žen. Ale z Calusy byl jen jediný zákazník.“

„Mohu ten seznam vidět?“

„Ovšem.“ Guthrie vytáhl z náprsní kapsy saka přeložený štos papírů, sepnutých svorkou.

„Toho, co nás zajímá, jsem označil.“

Přejel jsem pohledem první stránku strojem psaných jmen a adres. Bylo jich kolem dvaceti. Žádné nebylo označené.

„Je to na třetí stránce,“ poradil mi Guthrie.

Nalistoval jsem třetí stránku.

„Hned nahoře,“ řekl.

Jméno bylo označeno žlutým fixem.

„Asi Španěl,“ mínil Guthrie.

Robert Ernesto Díaz.

Evensong II byl jeden ze starších, nevysokých domů s byty v osobním vlastnictví na Sabal Key. Postavili ho někdy před dvaceti lety, kdy ještě platily přísné restrikce, předtím, než se tu začaly budovat domy, sahající až k nebesům. Dvoupatrové dřevěné domy, nahloučené kolem umělé zátoky a kanálů, jimiž se dalo proplout do Velkého průplavu, spojujícího obě pobřeží, vzbuzovaly dojem pokojného ústraní, ještě zesílený pohledem na čluny, pohupující se u přístavních můstků na kanálech a v zátoce. Podél chodníku, vedoucího k číslu 21, křehce našlapovala bílá volavka. Když jsem přišel blíž, náhle vzlétla. Ohlásil jsem svůj příchod telefonicky. Bobby Díaz mě očekával.

Hned zpočátku mě upozornil, že má s někým smluvenou večeři; doufá prý, že to vyřídíme rychle. Jeho spěchu dodávala důvěryhodnosti i skutečnost, že měl jednu tvář pokrytou holicí pěnou a měl na sobě jenom ručník, omotaný kolem boků. Uvedl mě do obývacího pokoje, vyzval mě, abych si namíchal něco k pití, jestli mám chuť, a slíbil, že tu bude hned.

Z oken jeho bytu bylo vidět na bazén před domem. Na lehátkách kolem bazénu se opalovaly mladé dívky v nepatrných plavečkách, jiné se šplouchaly ve vodě. Na kraji bazénu seděl starý muž v červených trenýrkách, pohupoval nohama ve vodě a pozoroval děvčata. Já je taky pozoroval. Díaz se vrátil po deseti minutách, zapínal si krémovou sportovní košili a zastrkával si ji do kalhot barvy otrub. Přistřihl si černý knírek a zbytek tváře si pečlivě oholil. V černých očích se mu zračila podezíravost, ale všechny obavy z nich zahnal úsměv na uvítanou.

„Nebudete nic pít?“ zeptal se. „Mohu vám něco nalít?“

„Jsem tu jenom na skok,“ namítl jsem. „Vím, že máte napilno.“

„Na skleničku je čas vždycky,“ prohlásil.

„Vy si dáte taky?“

„Jistě. Co to bude?“

„Malá skotská s ledem by mi přišla k chuti,“ mínil jsem.

Byl bych si radši dal Beefeater martini s dvěma olivami, ale Díaz spěchal na večeři a já se ho potřeboval na něco zeptat. Nalil Johnnie Walkera z láhve s černou nálepkou na několik ledových kostek, podal mi sklenici a sobě namíchal gin s tonikem.

„Na zdraví,“ řekl.

„Na zdraví.“

Napili jsme se. Venku u bazénu se jedna z dívek zvonivě zasmála, znělo to, jako když nad řekou zakřičí ledňáček. Díaz seděl proti mně na modré pohovce u bílé stěny. Zařízení bytu bylo jednoduché, stroze moderní, s čalouny v modré a zelené barvě. S těmito barvami ladily i polštáře na gauči a obrazy na stěnách. Dokonce i plátek citrónu, plovoucí v jeho sklínce, jako by byl součástí navrhované dekorace.

„O co se jedná?“ otázal se.

„O Lainie,“ odvětil jsem.

„To už jste říkal do telefonu. Ale o co vám jde teď?“

„O video.“ Upřeně jsem ho pozoroval.

Nedal na sobě nic znát.

„O snímek, nazvaný Co si počít s rukama.“

„Pořád nic.“

Otevřel jsem aktovku. Vytáhl jsem lesklou černobílou fotografii, kterou jsem si nechal vyhotovit v jednom ateliéru tři bloky od mé kanceláře. Byla na ní obálka té videokazety. Lainiiny ruce laskající rozkrok v bílých kalhotkách, viktoriánský prstýnek a název filmu.

„Poznáváte to?“ zeptal jsem se a podal jsem mu fotografii.

Uchopil ji do pravé ruky.

Prohlédl si ji.

„O tu fotku nejde,“ prohlásil jsem. „Ale je možné, že v určitém okamžiku předložím tu videokazetu jako doličný předmět.“

Což byl nesmysl.

„Měl bych o tom něco vědět?“ Díaz se tvářil, jako by byl doopravdy zmaten.

„Objednal jste si to u společnosti VideoTrends.“

„Co jsem si objednal?“

„Tu videokazetu.“

„Já že jsem si objednal nějakou videokazetu?“

„Jmenuje se Co si počít s rukama a jsou na ní snímky čtyř žen, vystupujících pod pseudonymy: Lori Doonová, Candi Lanová, Vicki Heldová a Dierdre Starrová.“

„Myslel jsem, že chcete mluvit o Lainie.“

„To ano. Používala pseudonym Lori Doonová. Je to porno, pane Díazi.“

„Aha, tak porno.“

„Ano.“

„A vy tvrdíte, že jsem si ten film objednal u…“

„Ano, to tvrdím.“

„Ale já o té kazetě nikdy neslyšel.“

„Člověk, který ten film vyrobil…“

„Je mi líto, ale nikdy jsem o něm neslyšel. To je vše.“

„Jak se tedy vaše jméno ocitlo na seznamu osob, které si u něj ten film objednaly?“

„Nemám ponětí. A vůbec, nevěděl jsem, že je protizákonné kupovat pornofilmy.“

„To není.“

„Tak co k čertu… promiňte, pane Hope, ale pořád ještě netuším, co tu vlastně chcete?“

„Ponechejme stranou…“

„Nic neponechejme stranou. Jste na špatné adrese. Já jsem si žádné video ze žádného časopisu neobjednal a nevím, jak…“

„Kdo mluví o jakém časopisu?“

„Cože?“

„Já jsem o časopisu nic neříkal.“

„No, já… prostě mě napadlo, že takové pornografické filmy mívají reklamy…“

„Já jsem nemluvil ani o reklamě.“

Hleděli jsme jeden na druhého.

„Oukej?“ prohodil jsem. „Můžeme tedy tohle zatím nechat stranou?“

„Záleží na tom, k čemu se chcete dostat.“

„Vlastnil jste někdy videosnímek Co si počít s rukama?“

„Vlastnil.“

„Dobrá.“

„No a?“

„Díval jste se na něj někdy?“

„Díval.“

„Poznal jste, že jednou z hereček je Lainie Comminsová?“

„Poznal.“

„Kdy to bylo?“

„Když mi ho doručili. Asi před týdnem.“

„Nevzpomněl byste si na přesné datum?“

„No, ano. Ale jen proto, že jsem ten den měl narozeniny.“

„Pěkný dárek.“

„Lepší než kravata.“

„Kdy to tedy bylo, pane Díazi? Kdy máte narozeniny?“

„Jedenáctého.“

„Září?“

„Ano. Jedenáctého září.“

„Den předtím, než byl zavražděn Brett Toland.“

> „Nu… ano. Asi ano. Poznal jsem ten prsten hned, jak jsem se podíval na obálku. Lainie ho nosila pořád. Pomyslel jsem si: a hele, co to má být?“

„Takže jste si uvědomil, že je to Lainie, ještě dřív, než jste…“

„Inu, řekněme, že mě to napadlo. Pak jsem se samozřejmě podíval…“

„To bylo kdy?“

„Ještě ten večer.“

„Večer jedenáctého.“

„Firma UPC to doručila odpoledne; když jsem odcházel domů, našel jsem to v šéfově kanceláři.“

„A ještě týž večer jste si ten film pustil.“ – „Ano.“

„Jedenáctého září…“

„Určitě ano.“

„A ten večer jste v tom filmu poznal Lainie Comminsovou.“

„Ano.“

„Co jste udělal potom?“

„Šel jsem spát.“

„Zajímá mě, pane Díazi, kdy jste pověděl Brettu Tolandovi, že jste Lainie Comminsovou viděl vystupovat v pornografickém filmu?“

„Nechápu, co tím myslíte.“

„Já myslím, že víte.“

„Vůbec jsem to Brettovi neřekl.“

„Jak se mu tedy ta páska dostala do rukou?“

„Nemám tušení.“

„Nedal jste mu ji?“

„Ani jsem se mu o ní nezmínil.“

„Máte ještě tu kazetu?“

„Určitě ano.“

„Směl bych ji vidět?“

„Nevím přesně, kde je.“

„Mohl byste se po ní podívat?“

„S radostí. Ale jak říkám…“

„Já vím. Jdete na večeři.“

„Ano.“

„Pane Díazi.“ Zvedl jsem se a odložil prázdnou skleničku na stolek. „Já myslím, že je to takhle: Jakmile jste na té videokazetě poznal Lainie, zavolal jste okamžitě Brettu Tolandovi…“

„Ne, je mi líto, ale nezavolal.“

„Myslím, že jste ho ubezpečil, aby si nedělal starosti, protože…“

„Starosti si nemusel dělat tak jako tak. Ten medvídek byl náš. Lainie ho ukradla.“

„Jak vás zrovna tohle právě teď napadlo, pane Díazi?“

„Cože?“

„Jak vás napadla právě tato spojitost?“

„Protože to jediné, co by Bretovi mohlo dělat starosti, byla Lainiina neoprávněná žaloba.“

„A proto si teď už žádné starosti dělat nemusel, je to tak? Protože vy jste získal videokazetu se snímkem, kde Lainie Comminsová masturbuje.“

„Prosím vás.“

„Nu, to přece v tom filmu dělá, že, pane Díazi?“

„No, ano, ale…“

„Copak je? Vadí vám snad ten výraz?“

„Ne, ale…“

„Nebo ten vlastní akt?“

„Ne, ale…“

„Tu kazetu jste si přece objednal vy, že ano?“

„Já vím. Ale o tom, co dospělý člověk dělá v soukromí…“

„Aha.“

„…se někdy nesluší mluvit s jinými lidmi.“

„Myslíte si, že by si typičtí američtí manželé koupili medvídka od osoby, která masturbuje v pornografickém filmu?“

„Nevím, co si kupují typičtí američtí manželé.“

„Vy přece pro ně navrhujete hračky, nebo ne?“

„Navrhuji hračky pro děti.“

„Pro děti typických amerických manželů.“

„Povídám vám, že jsem o tom s Brettem Tolandem nemluvil.“

„Vůbec jste mu neřekl, že jste o svých narozeninách sledoval Lainie Comminsovou při masturbaci?“

„Moje narozeniny s tím nijak nesouvisí.“

„Nenapadlo vás zavolat mu a říci, hele, Brette, hádej, co vím?“

„Ne.“

„A tu kazetu jste mu nedal?“

„Nedal.“

„Neporadil jste mu, že by to byla báječná páka pro vyjednávání…“

„Ne! On žádnou páku nepotřeboval. Lainie ukradla můj design medvídka. Ten medvídek byl náš!“

„Cože?“

„Povídám…“

„Ne, ne, okamžik, pane Díazi. Když jsme spolu posledně…“

„Koukejte, to je přece směšné, pane Hope. Vážně. Já tu pásku Brettovi nedal, ani jsem s ním nemluvil…“

„Zapomeňte na tu pásku! Když jsme spolu naposledy mluvili, tvrdil jste, že Lainie předložila pracovní nákresy medvídka…“

„Ne, to jste mi musel špatně rozu…“

„Nerozuměl jsem vám špatně. Ani Brettovi jsem špatně nerozuměl, ani Ettě ne. Vy všichni jste tvrdili, že nápad s tím medvídkem pocházel od Bretta a on pověřil vytvořením designu Lainie ještě v době, kdy pracovala u Toylandu. Tak jste to přece říkali, nebo ne? Vy jste byl u toho, pane Díazi, tak jste mi to vyprávěl, že ano? Byl jste přítomen, když Brett vysvětlil Lainie svůj skvělý nápad a požádal ji, aby navrhla šilhavého medvídka s brýlemi, které mu napraví zrak. Byl jste u toho, pane Díazi. Řekl jste mi, že jste byl u toho!“

„Ano, byl.“

„Dobrá. Také jste mi vyprávěl, že pracovní nákresy předložila koncem loňského září…“

„To se tedy mýlíte.“

„Ale? A v čem se mýlím?“

„Řekl jsem vám, jen že jsem viděl nějaké výkresy…“

„Ano?“

„… ale nevěděl jsem, jestli je kreslila Lainie.“

„Takže ty výkresy…“

„Vlastně to byly jenom skici.“

„Skici?“

„Ano. Medvídka s brýlemi.“

„Nu, a kdo myslíte, že vypracoval tyhle výkresy nebo skici či jak se to k čertu jmenuje?“

„Já myslel, že je možná dělal Brett.“

„Chápu. Vy jste myslel, že je možná dělal Brett. Takže ten medvídek byl Brettův nápad a skici, které jste viděl, pocházely možná také od Bretta, a tím pádem je Lainie úplně mimo, je to tak? V době, kdy pracovala pro Toyland, toho medvídka tedy nenavrhla. Tohle mi teď chcete tvrdit?“

„Já jen říkám…“

„Ne, ne, pane Díazi. Vy teď říkáte něco, co jste předtím neříkal. Pověděl jste mi, že jste viděl pracovní nákresy…“

„Vždyť vám vysvětluju, že nevím, jestli to byly pracovní nákresy.“

„A co to tedy k čertu bylo?“

„Skici.“

„A kdy jste si prohlédl pracovní nákresy?“

„Říkám vám, že si nevzpomínám, kdy jsem viděl pracovní nákresy.“

„No dobrá, pane Díazi. Docela na rovinu. Před pěti minutami jste prohlásil, že Lainie ukradla váš návrh medvídka.“ Pohlédl jsem mu zpříma do očí. „Jaký návrh?“

„Řekl jsem, že ukradla našeho medvídka. Toho, kterého ona navrhla pro Toyland.“

„Ne, to jste neříkal.“

„Chcete mě poučovat o tom, co jsem řekl?“

„Ano.“

„Mýlíte se, pane Hope. Mám o půl sedmé schůzku v Plum Garden. Cesta tam mi potrvá půl hodiny a teď už je za pět minut šest. Když mě tedy omluvíte…“

„Ale ovšem,“ souhlasil jsem. Opatrně jsem vzal do prstů fotografii a vhodil jsem ji do aktovky.

Dr. Abner Gaines seděl na vysoké stoličce, přistrčené k pultu plnému mikroskopů, zkumavek, pipet, Bunsenových hořáků a nejmíň tuctu vědeckých měřicích nástrojů a přístrojů, které bych nedokázal pojmenovat, ani kdybyste mě narazili na kůl nebo upálili na hranici. Jako jediný vlastník a hlavní analytik soukromé laboratoře Forensic Plus, s níž jsem spolupracoval již na několika předchozích případech, byl Ab velmi puntičkářským a pečlivým učencem. Jeho bezchybný profesionalismus poněkud zakrývaly nečesané vlasy, prsty zažloutlé od nikotinu, pomačkané kalhoty, zašlé střevíce a údajně bílý plášť, potřísněný pozůstatky bůhví kolika předchozích pokusů, prováděných právě zde, u tohoto pultu.

Očekával mne a uvítal mě jako vždycky se strohou nezdvořilostí a netrpělivostí, jako typický pan profesor, který nemá kdy ztrácet čas se zvídavými studentíky. Také doopravdy byl profesorem, velmi zaměstnaným, působícím na Univerzitě Jižní Floridy.

Zabalil jsem si ruku do kapesníku a ukázal jsem mu tu černobílou lesklou fotografii nenechavých prstíků na bělostném hedvábí v klíně dámy s viktoriánským prstenem, zobrazené na obálce kazety s filmem Co si počít s rukama. Ukázal jsem mu i vlastní obal na kazetu z černé umělé hmoty s originálem fotografie na přebalu, a pak jsem pouzdro otevřel a vyňal z něj kazetu.

„Na té fotografii by měly být otisky prstů jisté osoby,“ vysvětloval jsem. „Potřebuji zjistit, jestli tytéž otisky nejsou i na téhle kazetě nebo na obalu.“

„Do kdy?“ chtěl vědět Ab.

„Do včerejška,“ odtušil jsem.

„Tak zítra,“ řekl.

Ten večer jsem se vypravil na jachtu ještě jednou.

Žluté pásky s nápisy MÍSTO TRESTNÉHO ČINU už byly pryč, nic mi nebránilo ve vstupu na můstek a na palubu lodi, ale já jenom stál v přístavišti a díval se na ni. Jestli jsem kdy znal pokračování k veršům „Jednou se vrátím na moře, na pustý oceán, kde budu sám jen s oblohou“, pak jsem je zapomněl v době, kdy jsem ležel v komatu. V té době jsem zapomněl spoustu věcí. Měl jsem na sobě oděv v barvě noci. Černé džíny, černé střevíce a tričko, černou větrovku. Od vody vál mírný větřík a čuchal mi vlasy. Začichal jsem slaný pach, táhnoucí se od zálivu, a myslím, že jsem pochopil, co asi musel cítit John Masefield, když tu báseň napsal. Linie Hračičky se ostře rýsovaly proti půlnoční obloze, prozářené měsícem. Na palubě té lodi byl zabit člověk. A moje klientka tam byla s ním v tu noc, kdy zemřel.

Byl bych si moc přál, aby nepózovala pro ten pornofilm.

Jenže ona pózovala.

Také bych si byl přál, aby se Brett Toland nepokusil té kazety zneužít k tak nehoráznému vydírání.

Jenže on, podle slov mé klientky, to udělal.

Dvě kulky v hlavě.

Ale ona tvrdí, že ho nezabila.

Upřeně jsem hleděl na jachtu, snad jsem se z ní snažil vymámit její tajemství.

„Potřebujete něco, pane?“

Ten hlas mě vylekal. Prudce jsem se otočil od přístaviště, zaťal jsem pěsti a cítil jsem, jak se mi na zátylku zježily vlasy. Čekal jsem své kovboje, dvojité ztělesnění hrůzy, jež přichází vždycky uprostřed noci, zašívajíc strach do mého srdce. Moji noční můru. Avšak namísto toho jsem spatřil malého, zakulaceného mužíka v šedivých tesilových kalhotách a modrém tričku s bílým nápisem JACHTKLUB SILVER CREEK. V levé ruce držel baterku, jejíž dopadající světlo na zemi u jeho nohou vytvářelo malý kroužek. V měsíčním světle jsem rozeznal kulatý obličej a bílý knír. Modrou čepici s dlouhým kšiltem. Na té tváři nebylo nic hrozivého. Netvářil se ani v nejmenším vyzývavě.

„Jsem zástupce obhajoby v případě Tolandovy vraždy,“ vysvětlil jsem mu. „Přišel jsem se ještě jednou podívat na tu loď.“

„Chodí si ji prohlížet spousta lidí,“ přikývl.

„Matthew Hope,“ představil jsem se a podal jsem mu ruku.

„Henry Karp.“

Potřásli jsme si rukama.

O měsíc se otřel mrak a přístaviště ztemnělo. Za chvíli tma pominula. Stáli jsme a dívali se na vodní hladinu. Floridská noc. Stříbrné vlnky tančící v měsíčním svitu. Všude kolem nás zvuky přístavu. Zvuky měsíce září.

„Málem jsem vás přehlídnul,“ poznamenal Karp. „V tom černým oblečení.“

„Promiňte,“ omluvil jsem se. „Tichej večer, co?“

„Velice.“

„Tady je to tak skoro vždycky. Nevadí mi to. Takový ticho jako teď, že slyšíte všelijaký zvuky. Rád poslouchám noční zvuky.“

„Já taky.“

„Myslíte, že to udělala?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Já taky ne,“ odpověděl. „Našli vůbec ten Stín?“

„Pardon?“

„Toho člověka, co jsem jim o něm povídal.“

„Jakého člověka?“

„Co jsem ho viděl vcházet na tuhle loď. Řek jsem jim o něm všechno.“

„Komu?“

„Detektivům z prokuratury.“

Státní zástupce není povinen sledovat stopu, která nepodporuje jeho verzi o tom, jak se věci zběhly, a mohla by ho zavést jinam, než kam chce sám směřovat. Na druhou stranu však má z ústavy vyplývající povinnost oznámit všechny své poznatky, které by mohly ukazovat na nevinu obžalovaného. Pokud to, co mi pověděl Henry Karp, byla pravda, mohl jsem snadno během procesu argumentovat tím, že policie „seděla“ na důkazech, svědčících o nevině, a proto, Vaše Ctihodnosti, žádám, aby byla obžaloba okamžitě zamítnuta. Načež by mě soudce nepochybně počastoval domluvou ve stylu „no, no, pane právní zástupce,“ sdělil by mi, že státního žalobce za jeho opominutí napomene, a pokud snad potřebuji nějaký čas navíc, abych mohl vyhledat svědky, může mi poskytnout, „nu, kolik byste myslel, že by vám stačilo, pane Hope? Dva týdny? Tři týdny? Bude vám to stačit?“

Pochopitelně bych o zamítnutí žaloby nemluvil, dokud bych se předtím nepokusil – neúspěšně – vypátrat člověka, kterého mi nyní Henry Karp popisoval, jenže v takovém případě by mi ty dva, tři týdny už byly k ničemu. Měl jsem v úmyslu vyslat po téhle stopě okamžitě Guthrieho Lamba. Nebo aspoň hned, jak Karp dokončí svůj popis, který, jak se ukázalo, byl při nejlepší vůli jenom zlomkovitý.

Viděl člověka, který vypadal jako hrdina z nějakého rodokapsu, jménem Stín. Měl prý na sobě černé kalhoty a plášť a černý klobouk, naražený do očí, vyšel ze stínů a vstoupil na Tolandovu jachtu.

„Proto mu říkám Stín,“ vysvětloval Karp. „Protože vypadal jako Stín a vyšel ze stínu.“

„Odkud?“

„Z parkoviště. Přešel přes parkoviště a mířil rovnou k jachtě. Ten plášť za ním vlál. Klobouk měl naraženej do očí.“

„Kolik bylo hodin?“

„Asi čtvrt na dvanáct. Já mám střídat hlídače o půl dvanáctý, ale ten večer jsem přišel o něco dřív.“

Čtvrt na dvanáct. Pětadvacet minut potom Bannermanovi uslyšeli z Tolandovy lodi výstřely.

„Než jste si ho všiml, nezahlédl jste náhodou nějaké auto zajíždět na parkoviště?“

„Ne, to ne.“

„Neslyšel jste bouchnout dveře od auta?“

„Ne.“

„Viděl jste jenom toho člověka…“

„Ten Stín.“

„Jak jde pěšky přes parkoviště…“

„K tý lodi. Ano.“

„Viděl jste ho pak z té lodi odcházet?“

„Ne, neviděl. Pohybuju se po celým areálu, víte. Nehlídám jenom přístaviště. Musím pravidelně obcházet celej klub.“

„Ve třiadvacet čtyřicet jste byl ještě na parkovišti?“

„Ne, nebyl. Tou dobou už jsem procházel zezadu za hlavní budovou klubu.“

„Slyšel jste z přístaviště výstřely?“

„Ne.“

„A říkáte, že jste tohle všechno pověděl detektivům z úřadu státního zástupce?“

„Ano.“

„Kdy to bylo? Kdy s vámi mluvili?“

„Den po tý vraždě. Myslel jsem, že jim dávám dobrou stopu, víte? Když jsem viděl toho chlapa nastupovat do lodě.“

„Oni si to také mysleli?“

„Povídali, že se na to podívaj.“

„Přišli za vámi ještě někdy potom?“

„Ne.“

„Nevzpomínáte si náhodou, jak se jmenovali?“

„Ne, lituju. Ale jeden z nich měl na pravý tváři jizvu po ráně nožem.“

ë ë ë

Když jsem padesát minut po půlnoci dorazil k Lainie, v jejím ateliéru se ještě svítilo. Zavolal jsem jí z aparátu ve voze a věděl jsem, že mě čeká, takže mě překvapilo, když jsem ji našel jen v županu a v trepkách. Řekla, že když jsem volal, chystala se do postele, a omlouvala se, že je oblečená jen tak „po domácku“. Zašli jsme do obývacího pokoje, kde rozsvítila lustr, nabídla mi něco k pití, což jsem odmítl, a sama si nalila skleničku bílého vína. Posadil jsem se na pohovku potaženou uzlíkovitou bílou tkaninou. Ona si sedla naproti mně do stejně čalouněného křesla. Když si přehodila nohu přes nohu, na okamžik jsem zahlédl krajkový lem krátké modré noční košile.

„Lainie,“ spustil jsem, „když jste tehdy odjížděla z parkoviště o půl jedenácté večer…“

„Asi tak nějak mohlo být,“ přikývla.

„Všimla jste si, že za sloupy u vjezdu stálo nějaké auto, je to tak?“

„Ano.“

„Ale nikoho jste v něm neviděla.“

„Ne, neviděla.“

„A víte určitě, že jste neviděla nikoho chodit po parkovišti?“

„Docela určitě. Tedy, jenom lidi, co vycházeli z restaurace.“

„Ano, ale kromě nich.“

„Nikoho.“

„Neschovával se někdo ve stínu? Kdo třeba pozoroval tu jachtu? A čekal, až odejdete?“

„Přála bych si, abych vám mohla odpovědět, že ano.“

„Někdo, kdo vypadal jako Stín?“

„Kdo je to Stín?“

„Taková postava z rodokapsu. A z rádia. A ze špatných filmů.“

„O tom jsem nikdy neslyšela.“

„Muž v černém plášti. A v naraženém černém klobouku.“

„Ne. V černém plášti? Ne. Nikoho takového jsem neviděla.“

„Lainie, mezi vaším odchodem ze člunu a okamžikem, kdy Etta Tolandová objevila mrtvolu, je mezera půl druhé hodiny. Kdybychom prokázali, že na tom člunu byl někdo ještě potom, co jste odešla…“

„Já chápu, jak je to důležité. Ale nikoho jsem neviděla.“

Opět jí dovolil zajít do koupelny a teď spolu stáli na palubě, člun se pohupoval na mírných vlnkách, poziční světla oznamovala polohu lodi jenom hvězdnaté noci, nikde v okolí nebylo žádné jiné plavidlo, kam až oko dohlédlo. Velmi dlouho mlčeli.

Nakonec promluvila ona. „Je mi to líto.“

Neodpověděl.

„Nevím, jak se to stalo, Warre, vážně ne. Nenávidím se za to, že jsem to znovu dopustila.“

Pořád neodpovídal, vděčný alespoň za to, že přiznává, že do toho zase spadla, ale věděl, že tohle je jenom začátek a to nejtěžší mají ještě stále před sebou. Kdysi v Saint Louis Warren viděl hodně lidí, kteří tenhle boj prohráli a prohrávali jej znovu a znovu. Recidiva – to byl technický termín pro takovou situaci. Znovu a znovu a znovu. A přitom na první pohled představa, že toho člověk nechá, vypadala tak jednoduše, protože to, co vám dealeři navykládají, je zčásti pravda. Kokain není návyková látka. Hele, člověče, to není heroin nebo morfium, žádný svinstvo jako seconal nebo tuinal, ani sedativum jako valium nebo xanax, tenhle sajrajt tě prostě nemůže zahákovat, člověče.

Pravda.

Kokain nevytváří fyzický návyk.

Lež spočívala v tvrzení, že tohle ti přece nemůže uškodit, člověče, žádný strachy, můžeš s tím seknout, kdy tě napadne, žádná bolest, žádná třesavka. Dokonce i na tom bylo něco pravdy, protože když přestanete brát kokain – když se pokoušíte přestat brát kokain – nepociťujete žádné z fyzických příznaků, jež provázejí odvykání v případě derivátů opia, sedativ nebo i alkoholu. Žádná třesavka, žádné pocení, zvracení, svalové křeče…

„Vědělas…?“ začal, ale pak potřásl hlavou a zase se odmlčel.

„Co?“ zeptala se.

Všude kolem nich se prostírala černá, tichá noc.

„Ale nic.“

„Řekni,“ poprosila.

„Vědělas, z čeho pochází výraz ,odkopnout návyk‘?“

„Ne, z čeho?“

„Když člověk odvyká derivátům opia, leží celý zpocený a nohama mu škube křeč, jako kdyby jimi kopal. Proto se říká ,odkopnout návyk‘.“

„To jsem nevěděla.“

„Jo,“ pokývl hlavou a noc je opět zahalila.

Žádné svalové křeče vás nečekají, když zanecháte – když se pokusíte zanechat kokainu. Ani husí kůže. Nevypadáte jako oškubaný krocan. Ale ti, kdo prodávají lahvičky s tímto jedem, se zapomínají zmínit o jiné věci – že na kokain si lze vytvořit emocionální a psychickou závislost. Což je příliš mlhavá záležitost, aby tomu vůbec někdo rozuměl, a hlavně, my tady prodáváme materiál, po kterým si budeš připadat jako bůh.

Ach, ano.

Takže, když odvyknete kokainu – když se pokusíte odvyknout kokainu – musíte se snažit zapomenout, že v té poslední krátké chvilce (nebo i v poslední dlouhé chvilce) jste byli bohem. Žádné fyzické příznaky odvykání neprovázejí. Jen šílenství.

On byl tady proto, aby jí pomohl překonat počátky šílenství.

Bude ji tady na tom pitomým člunu držet přes období nejtěžších depresí, kdy bude ze všeho nejvíc toužit po sebevraždě. Na lodi ještě nikdo kokainu neodvykl. A na ulici taky ne. Později se bude muset sama rozhodnout. Prozatím…

„Je mi to líto,“ opakovala.

A on jí to věřil.

10.

Detektiv s jizvou na tváři, s nímž Guthrie Lamb rozmlouval ve čtvrtek jedenadvacátého září časně ráno, se jmenoval Benjamin Hagstrom. Ze všeho nejdřív Guthriemu vysvětlil, že ta jizva je památkou na malou potyčku s lupičem, ozbrojeným nožem; stalo se to před dvanácti lety, když ještě sloužil u policie v uniformě. Ten souboj byl prý poněkud nerovný, protože nůž měl jenom lupič a Hagstrom neměl nic a byl jenom ve spodním prádle. To proto, že k onomu vloupání došlo v Hagstromově vlastním bytě, který tehdy obýval se striptérkou, jménem Sherry Lamontová, která se později stala jeho chotí a ještě později jeho bývalou chotí. Tohle všechno mu stačil povědět během tří minut poté, co se vzájemně představili a potřásli si rukama.

V příštích třech minutách stačil Hagstrom vyložit, že ten večer, kdy došlo k pokusu o vloupání, se Sherry ve městě svlékala, zatímco Hagstrom se svlékal doma. Právě se totiž vrátil domů; měl službu od čtyř do půlnoci. V Caluse nastala velmi horká letní noc a on se začal svlékat okamžitě, jak překročil práh svého bytu. Strhal ze sebe šaty, poházel je na podlahu a mířil do sprchy. Měl na sobě jenom slipy, když vstoupil do ložnice a ocitl se tváří v tvář mladíčkovi ve věku devatenácti, dvaceti let – později se ukázalo, že mu bylo jen osmnáct. Hrabal se v prádelníku. Hagstrom nechal pistoli i s pouzdrem v obýváku na židli, vedle které pohodil i kalhoty od policejní uniformy. A teď tenhle výrostek, s překvapeným výrazem ve tváři – stejné překvapení se zračilo i v Hagstromově obličeji. Jenže lupič měl ještě k tomu nůž, který se mu najednou, jakoby nějakým kouzlem, objevil v pravé ruce. Než Hagstrom stačil zavolat „stůj, policie“ nebo „polož ten nůž, synku, než se dostaneš do maléru“ či nějaké podobné varování nebo výstrahu, která by lupiče odvrátila od nějakého panického útoku proti němu, už po něm ten nůž sekl. Zvedl ruce na obranu a schytal řeznou ránu přes obě dlaně. Vyděšeně ucouvl a tentokrát utrpěl poranění na pravé tváři…

„To je tahle jizva,“ dodal. „Krása, co?“

Couvaje před svištícím nožem, narazil do prádelníku, koutkem oka na něm zahlédl popelník…

„Tenkrát jsem ještě kouřil…“

… roztáhl prsty, uchopil ho do ruky a praštil jím toho kluka do kořene nosu a znovu do pravé tváře a ještě jednou do pravého spánku. Tou dobou už kluk upustil nůž, všude byla krev z Hagstromových rukou a obličeje a také ten chlapec krvácel z nosu a tváře.

„Dostal dvacet let a po sedmi letech ho pustili. Já z toho měl dvanáct stehů a památku na celý život. Tak, co pro vás mohu udělat, pane Lambe?“

„Říkejte mi Guthrie.“

„Fajn, já jsem Benny. Co potřebujete?“

„Třináctého září?“ řekl Guthrie.

S otazníkem. Takový malý trik. Někdy to zabralo. Někdy stačí člověka jen postrčit. Ale tentokrát ne.

„Co s tím?“ zeptal se Hagstrom.

„Den po Tolandově vraždě?“

„No?“

„V jachtklubu Silver Creek?“

„No a?“

„Zjistil jsem, že jste mluvil s nočním hlídačem jménem Henry Karp, který vypověděl…“

„Den po té vraždě jsem mluvil se spoustou lidí.“

„Tenhle vám řekl, že krátce před těmi výstřely viděl někoho vstupovat na Tolandovu loď.“

„To že řekl?“

„Nebo snad ne?“

„A co když ano?“

„Byl prý oblečený v černém. Jako Stín.“

„Vy jste se vlastně přišel zeptat, jestli úřad státního zástupce tuhle stopu sleduje, je to tak?“

„Taková otázka by byla na místě,“ mínil Guthrie.

„A je namístě i odpověď, že při vyšetřování vraždy sledujeme všechny stopy.“

„Ano, ale sledovali jste i tuhle?“

„Myslím, že jsem řekl všechny.“

„Tedy jste se pokusili vypátrat tuto osobu, popsanou jako Stín, je to tak?“

„Za prvé, pane Lambe…“

„Jmenuju se Guthrie.“

„Za prvé, pane Lambe, jsme museli zjistit, jestli Karp nemívá ve zvyku vídat komiksové postavičky, vystupující ze stínů. Dneska je to Stín a zítra třeba Batman nebo Joker, hm?“

„Může být,“ připustil Guthrie.

„Prověřili jsme ho. Celou dobu zpátky, od války ve Vietnamu, kde sloužil jako obyčejný ucho. To byla zlá válka. Spousta lidí, kteří v ní byli, vídá v noci všelijaké věci. Ale na žádnou zmínku o mentální poruše jsme nenarazili,“ pokračoval Hagstrom. „Tedy, možná že Karp toho Stíná v době vraždy opravdu viděl. Nebo někoho, kdo tak vypadal.“

„Možná ano,“ přikývl Guthrie a čekal.

„Pokusili jsme se získat potvrzující svědectví. Vyslechli jsme každého, kdo se v klubu vyskytoval v době, kdy podle Karpa ten člověk vstoupil na palubu…“

„Tedy kolem čtvrt na dvanáct.“

„Plus mínus. Nikdo žádnou postavu v černém neviděl.“

„A co Bannermanovi? Ti lidé, co o dvacet pět minut později slyšeli výstřely.“

„Vypravili jsme se za nimi až o West Palm,“ přikývl Hagstrom. „Nic.“

„Tím to tedy skončilo.“

„Skončilo.“

„A co když přece existuje?“

„Tak ho musíte najít vy,“ odtušil Hagstrom.

Guthrie místo toho vyhledal na policejním ředitelství Nicka Alstona. „Jak jsi daleko s tím mým otiskem?“ zeptal se ho. „Včera večer jsem volal Grácie,“ sdělil mu Alston. „Ano? A jak to šlo?“

„Neřekl jsi mi, že pořád ještě šlape,“ stěžoval si Alston. „To jsem vážně nevěděl.“

„Zeptal jsem se, jestli by nešla do kina nebo něco podobného, a ona se mi vysmála.“

„To je mi líto.“

„Jen jsem chtěl, aby mě viděla střízlivého,“ vysvětloval Alston. „Je mi to líto.“

„No jo, no.“

Oba se na chvíli odmlčeli.

Konečně se ozval Guthrie: „Znamená to, že tu pneumatiku pro mě nebudeš hledat?“

„Ještě jsem se k tomu nedostal,“ řekl Alston.

Warren stál před zavřenými a zamčenými dveřmi toalety, poslouchal, jak si Toots uvnitř odbývá ranní čůrání, když tu zaslechl motor blížícího se člunu. Ostražitě vzhlédl, a když uslyšel, že zvuk zaznívá ze stále větší blízkosti, pochopil, že přiráží k jejich boku. Rozhodl se vylézt nahoru, a vtom už uslyšel volání, poznamenané španělským přízvukem: „’aló, je někdo na palubě?“

Vylezl po žebříku.

Mezitím už se na palubě objevil vousatý chlap, který vypadal jako jeden z lupičů z Pokladu na Sierra Madre. V ježatých vousech zářil široký, zubatý úsměv. Měl na sobě plátěné kalhoty, páskové sandály a volnou rybářskou košili, spuštěnou přes kalhoty. Druhý muž stál u zábradlí umolousané rybářské loďky, dotýkající se boku Kranasova člunu. Také on se usmíval. Vousy neměl. Byl štíhlejší a vyšší než ten podsaditý bradáč. A svalnatější. Na sobě měl džíny a seprané modré tričko. Oba se usmívali. Což znamenalo potíže. Usmívající se chlapi vždycky znamenají potíže.

„Co byste potřebovali?“ otázal se Warren.

„Jste tady sám?“

Stále s úsměvem. Hutný přízvuk, který by se dal sekat mačetou. Warren zvažoval, jak na to jít. Má se tvářit roztomile, nebo dát najevo rozmrzelost? Když člověku někdo vleze bez dovolení na palubu, má snad právo být naštvaný, ne? Si. Na druhou stranu, ti chlapi jsou dva.

„Máte péknej člun,“ prohodil ten štíhlý. Vylezl na zábradlí loďky a skokem se ocitl vedle toho vousáče, kousek od kormidla. Warren si všiml, že má v pouzdru u opasku zastrčený rybářský nůž.

„Jste tady sám?“ otázal se znovu a usmál se.

„Ano,“ odvětil Warren, doufaje, že Toots právě teď nevyleze ze záchodu a neobjeví se na palubě. „Co chcete?“

Tentokrát se zeptal ostře, aby jim dal najevo, že vstoupili na jeho loď bez dovolení a že se mu to nelíbí.

„Von chce védět, co chceme, Luisi,“ prohodil ten podsaditý.

„Tak mu to povez, Juane,“ opáčil ten štíhlý.

„Chceme ten člun,“ usmíval se Juan zprostřed svého plnovousu.

„Trhněte si nohou,“ odtušil Warren.

„Qué dices?“ nechápal Luis.

„Říkám, že jsem soukromý detektiv a že děláte velkou chy…“

„Tak nás zatknete,“ mínil Juan s úsměvem. Sáhl pod plandavou rybářskou košili a vytáhl z opasku zbraň; vypadalo to na devítku Glock. V tu chvíli Luis vytasil svůj rybářský nůž s dosti širokou čepelí.

„Hoši…,“ začal Warren.

Juan ho udeřil pažbou pistole.

Toots věděla, že ze záchodu nemůže vyjít. Skrze dveře toho slyšela dost na to, aby pochopila, že jsou na palubě dva španělsky hovořící muži a že něco udělali Warrenovi. Při své první pletce s kokainem pochytila spoustu španělských výrazů, protože koks nakupovala od nejrůznějších lidí a sebe prodávala také všelijakým typům, bělochům, černochům, Hispáncům, co si jen vzpomenete, mužům, ženám, gayům, lesbičkám, komu by na tom záleželo?

Stroje se rozběhly už před půl hodinou, takže věděla, že někam plují, ale netušila, kterým směrem. V koupelně bylo zasouvací okénko, ale tím viděla jen vzdouvající se šedozelenou hladinu, sahající až k dalekému obzoru.

Neustále musela myslet na to, kdy ti dva chlapi budou potřebovat zajít na záchod.

Dveře byly zamčené zevnitř.

Naslouchala a čekala.

A potom přišel test mozkových reakcí na sluchové vjemy, při němž se osmý kraniální nerv (neboli CNVIII, jak ho označoval Spinaldo a ostatní lidé od fochu) vystavil zvukovým signálům, aby se zjistilo, jak dlouho potrvá přenos zvukové vlny od prvotního ušního vjemu do mozkového kmene a zase zpátky. Spinaldo mě ujistil, že mé reakce jsou dostatečně rychlé, což bylo dobře.

Pořád mě ujišťoval, že všechno vypadá výborně.

Jenže…

Stále jsem měl potíže s krátkodobou pamětí. Pokusil jsem se něco si zapamatovat a za pár hodin nebo i minut jsem si už na to nemohl vzpomenout.

To se zlepší, tvrdil pořád Spinaldo.

Jenže…

Dělalo mi potíže vzpomenout si na některá slova. Věděl jsem, jaké slovo mám na mysli, jenže jsem ho prostě nedokázal vyslovit. Spinaldo tomu říkal afázie. Já tomu říkal zatracená otrava. On tvrdil, že to přejde. Já jsem se mu snažil sdělit, že to taky doufám, jenže jsem si nemohl vzpomenout na slovo doufám. Uklidňoval mě, abych si prý nedělal starosti.

Jenže…

Jednou po mně chtěli, abych nakreslil ciferník tak, aby ručičky ukazovaly pět hodin. Když jsem tento úkol úspěšně dokončil, zeptali se mě, kolik je to hodin. A já odpověděl: „Nejvyšší čas.“ Já vím, bylo to ode mě ošklivé, jenže já vážně nevěděl, kolik je to hodin. Pořád testovali moje motorické funkce, schopnost vnímání, rozeznávání a paměť, chápete. Účelem bylo zjistit, nakolik bych mohl mít v budoucnu problémy s běžnými životními situacemi (ve Spinaldově hantýrce se tomu říká BŽS). Znamená to třeba oblékání, koupání, holení, přijímám potravy a spisování právnických lejster – ha! Sestavoval jsem si podrobné časové rozvrhy pro každou hodinu, abych věděl, kdy mám co dělat. Ale snadno jsem se unavil a pak jsem se choval roztržitě a popudlivě – „Jsi stejný, jako vždycky, jenom je to intenzivnější,“ tvrdila Patricie. Ztrácel jsem trpělivost se všemi těmi testy a štvaly mě ty jejich zkratky – SSEP a MRI a SPÉCT a VEP a HOVNOl – pořád mě bolelo na prsou!

Postřelili mě, chápete? Dostal jsem dvě rány. Tím celý ten malér začal. Že mě postřelili. A musel jsem se zotavit ze dvou poranění, která mě přivedla na samý kraj úplného zapomnění. Když jsem ležel na operačním stole, provedli mi torakotomii, což, přeloženo ze Spinaldovy doktorštiny, znamená, že mi otevřeli hrudník; úžasná zábava. A i když v tu chvíli, kdy mě rozřezávali a šmátrali ve mně a masírovali mi srdce a bůhví co ještě, jsem nic necítil, teď mě sužovala nesnesitelná bolest. Ti dobří lidé od Dobrých samaritánů ji zmírňovali dávkami morfia, protizánětlivých přípravků a tegretolu. Zmírňování bolesti mi pomáhalo při kašli, o němž Spinaldo tvrdil, že patří k nejdůležitějším obranným reflexům těla. Zmírnění bolesti mi umožňovalo pohyb i jiné aktivity. Například jsem si mohl zašněrovat boty.

Jenže já byl advokát.

A chtěl jsem se vrátit ke své práci!

Bobbyho Díaze jsem zastihl ve čtvrtek deset minut po poledni; právě vycházel z kanceláří firmy Toyland. Tvrdil, že má s někým domluvený oběd, já ho ujistil, že mi postačí jen minutka, a on na to: „Vy vždycky říkáte, že to bude jen minutka, a pak to trvá půl hodiny.“

„Aspoň vidíte, jak ten čas letí, když ho člověk prožívá příjemně,“ opáčil jsem.

„O co vám zase jde?“ Netrpělivě pohlédl na hodinky. Za námi stála nízká, žlutá budova, na střeše s logem v podobě chlapečka a holčičky. Vycházeli z ní zaměstnanci a všichni mířili k parkovišti, obehnanému zátarasem proti cyklonům. Stáli jsme na prudkém slunci. Já měl na sobě lehký, modrobíle proužkovaný oblek, bílou košili a pískově žlutou kravatu. Bobby měl šedé kalhoty, bleděmodrou sportovní košili a bílé plátěné sako s ohrnutými rukávy. Vypadal jako policajt ze seriálu Miami Vice.

„Bobby,“ oslovil jsem ho, „poslal jsem vaše otisky prstů do laboratoře…“

„Moje co?“

„Je mi líto, proto jsem vám podal do ruky tu fotografii.“

„Cože?“

„Tu černobílou, lesklou fotku. Promiňte.“

Díaz potřásl hlavou.

„Takový laciný trik.“

„Máte pravdu. Ale vaše otisky odpovídají otiskům na té videokazetě i na obalu. Z toho vyplývá, že jste ji měl v držení vy i Brett Toland.“

„No a?“

„Takže byste mi teď mohl povědět, kdy jste mu tu kazetu předal.“

„Proč bych vám to měl povídat?“

„Protože vás v každém případě předvolám jako svědka…“

„Vy chcete soudu předložit kazetu, na které vaše klientka…“

„Co chci nebo nechci předložit u soudu, je moje věc. Ale jestli ta kazeta souvisí nebo nesouvisí s vraždou Bretta Tolanda, to je věc docela jiná.“

„Jakpak to?“

„Nemám ponětí,“ připustil jsem. „Proto si s vámi chci pohovořit. Co vy na to? Teď hned, neformálně. Nebo u mě v kanceláři, se spuštěným magnetofonem a v přítomnosti svědků.“

„Počkejte, musím si nejdřív zavolat,“ požádal.

„Ale jistě,“ svolil jsem.

Telefon měl ve voze, v bavoráku barvy šedé metalízy s černým koženým čalouněním. Zatelefonoval do restaurace jménem Manny’s Manor na Flamingo Key, aby prý vyřídili Joan Lenské Robertové, že na ten oběd nemůže přijít. Potom nás oba vezl západním směrem po Weaver Road a pak ještě kus na jih po Trailu do čínského restaurantu A Fong. Objednal jsem si jednu z nabízených specialit v jednotné ceně $6.95 – vaječný závitek, kuře, bílou rýži a konvici čaje. Bobby si dal polévku s knedlíčky, pepřový steak a rýžovou směs s krevetami a šalotkou, za tutéž cenu. Oba jsme požádali o jídelní hůlky.

Za stálého žvýkání a cvakání hůlek jsme se jali probírat, jak vlastně se ta žhavá kazeta ocitla ve žhavých Brettových ručkách. Bobby dával najevo, že víc než jeho vlastní vyprávění ho zajímá pepřový steak. S téměř nenucenou ležérností mi sdělil, že Brettovi zatelefonoval okamžitě, jakmile poznal, že na té kazetě hraje Lainie…

„To se tedy stalo jedenáctého září večer…“

„Ano, jenže jsem se mu nedovolal.“

„Telefonoval jste mu…“

„Ano, ale pořád se mi ozýval jen záznamník.“

„Kdy jste ho tedy zastihl?“

„Až druhý den.“

Druhý den bylo dvanáctého září. Toho dne v devět dopoledne se Brett Toland se svou ženou a se svým právníkem objevil v soudní síni před soudcem Santosem. Byl jsem tam i já, s klientkou a jediným svědkem. Od soudu jsme všichni odešli kolem jedné hodiny, poté, co Santos rozhodl o odročení.

„V kolik hodin jste ho nakonec zastihl?“ chtěl jsem vědět.

„Až později, během odpoledne.“

„Telefonoval jste mu ještě?“

„Ne, mluvil jsem s ním osobně, v kanceláři.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Někdy po obědě. Ve dvě, v půl třetí?“

„Tehdy jste mu předal tu kazetu?“

„Ano.“

„Co jste mu k tomu pověděl?“

„Řekl jsem, že si myslím, že by ho to mohlo zajímat.“

„Jak jste mu to vysvětlil?“

„Zmínil jsem se, že vím o jeho sporu s Lainie, a dodal jsem, že by ta kazeta mohla být pro něj důležitá.“

„Vysvětlil jste mu, v jakém směru by mohla být důležitá?“

„No, řekl jsem jen, že by mohla být důležitá.“

„Jakým způsobem?“

„No, jako páka. Poradil jsem mu, aby si ji pustil, a uvidí sám, jak to myslím.“

„Vylíčil jste mu, co na té kazetě uvidí?“

„Víceméně.“

„Jak jste mu to popsal?“

„Řekl jsem mu, že se stačí podívat na ten obrázek na obálce, aby pochopil, o čem to je. A na titul.“

„Zmínil jste se o tom, že na té pásce uvidí Lainie?“

„Ne, chtěl jsem, aby na to přišel sám. Poznamenal jsem jenom, že ten prsten vypadá stejně jako ten, který pořád nosí Lainie.“

„Myslíte ten prstýnek na obálce?“

„Jo, na tom pouzdru.“

„Jinými slovy jste mu naznačil, že na té kazetě je masturbující žena a na té obálce je Lainie…“

„Mluvil jsem jen o prstýnku.“

„Ten prstýnek patří Lainie.“

„Řekl jsem jen, že mi připadá povědomý.“

„Takže Brett musel dobře vědět, o čem je řeč.“

„Asi ano.“

„Určitě dobře věděl, co na té kazetě uvidí.“

„Řekl bych, že asi pochopil, co mu chci naznačit.“

„Jak na to zareagoval?“

„Vypadal potěšené.“

„Navrhl jste mu, aby té kazety využil k urovnání toho soudního sporu?“

„Já jsem jenom řekl, že návrhářka hraček pro děti by si asi nepřála, aby se o takové kazetě dozvěděli lidé z branže.“

„Tohle jste mu řekl.“

„Jo, to jsem mu řekl.“

„A ještě jste dodal, že až si tu kazetu pustí, pochopí, jak jste to myslel.“

„No, ano.“

Rytmicky pohyboval hůlkami od talíře k ústům, z hůlek odpadávala na steak zrnka rýže. Napil se čaje. Jídlo tu bylo to hlavní, na nějaké kazetě, kterou předal svému šéfovi, nezáleželo. Ani na tom nezáleželo, že, technicky vzato, se stal spoluviníkem trestného činu vydírání, protože sám navrhl, jak by bylo možné té kazety využít.

„Podíval se Brett na tu pásku hned na místě?“

„Ne.“

„Kdy si ji pustil, nevíte?“

„Nemám tušení.“

Podle Lainie jí Brett zatelefonoval ten večer v devět hodin a pozval ji na svou loď, aby se dohodli o urovnání sporu. To takzvané urovnání se později změnilo v pokus o vydírání…

– Varoval mě, že pokud nestáhnu tu žalobu, už si v hračkách ani nevrznu.

– A medvídek by byl v háji.

– Ne. Celý můj život by byl v háji.

… což je dost dobrý důvod k vraždě.

„Mimochodem…“

Zasunul do úst sousto steaku.

„… od té chvíle, kdy jsem odešel z jeho kanceláře, už jsem Bretta neviděl.“

„V kolik hodin jste odešel?“

„Ve tři. A můžu vám přesně říct, kde jsem byl celou noc. Pro případ, že by vás to zajímalo.“

„Řekněme tedy, jen pro zajímavost,“ prohodil jsem.

„Jen tak pro zajímavost jsem byl v posteli s jistou Sheilou Lockhartovou v jejím bytě na Whisper Key. Je svobodná, běloška, je jí jedenadvacet a nemá co skrývat. Byli jsme spolu celou noc, můžete se jí zeptat. Odešel jsem od ní až druhý den v osm ráno.“

„Co jste měl na sobě?“

„Cože?“

„Co jste měl na sobě, pane Díazi.“

„To, co teď, jenom jinou košili.“

„Předpokládám, že i to nám může potvrdit.“

„Zeptejte se jí.“ Bobby pokrčil rameny. „Obsluha!“ zavolal a dal znamení hezoučké drobné Cíňance v zelených hedvábných šatech s rozparkem na stehně. „Můžete mi přinést ještě trochu horkého čaje, prosím?“

Číšnice odcupitala.

Chvíli jsme seděli mlčky.

„Jak jste se s nimi dohodl, Bobby?“

„Dohodl? O čem?“

„Na to se vás ptám.“

„S nikým jsem se na ničem nedohodl.“

„Včera jste tvrdil, že jste toho medvídka navrhl vy…“

„Vy si to pořád pletete.“

„Co to bylo za dohodu? Vy jste Brettovi poradil, jak vyřešit jeho problémy…“

„Hele, já mu jenom dal tu kazetu.“

„… a on vám na oplátku přepustil kredit za vytvoření designu medvídka, je to tak?“

Číšnice se vrátila s čajem.

Bobby si nalil plný šálek.

Napil se.

Mžoural na mě přes okraj šálku, který držel oběma rukama.

„Já nemám zapotřebí chlubit se cizím designem,“ namítl. „Mám za sebou spoustu vlastní práce.“

„Tak o co vám tedy šlo? O peníze?“

„Pracuju u Tbylandu už skoro patnáct let. Když se mi naskytla možnost Tolandovům pomoct…“

„I když se jednalo o vydírání?“

„Ale jděte, jaképak vydírání? A kromě toho, ani jsem si nebyl jistý, jak na to bude reagovat, jestli chcete něco vědět.“

„Jak to myslíte?“

„Když jsem mu pověděl, že na té pásce je Lainie. Co jsem mohl vědět, klidně ho to mohlo urazit.“

„Pořád nechápu, o čem…“

„Netušil jsem, jak to přijme. Nevěděl jsem, jestli mezi nimi ještě něco je.“

Pohlédl jsem na něj.

„Jestli spolu ještě pořád něco mají, chápete?“

Jeden z těch mužů teď mluvil anglicky, hned za dveřmi koupelny. Pochopila, že Warren sedí na posteli šikmo proti dveřím. Uvědomovala si, že je jen otázkou času, kdy někdo bude potřebovat zajít na záchod. A netušila, co udělají, až přijdou na to, že jsou dveře zamčené.

„Kam to plujeme?“

Warrenův hlas.

„Inu, seňore, to vás přece nemusí zajímat, né?“

„Ale ano. Musí, seňore. Protože mi bude někdo volat a já musím oznámit svoji polohu. Ten člun mi nepatří. Bude volat jeho majitel. Vysílačkou.“

„Tak tu vysílačku rozbijeme.“

„A majitel zavolá pobřežní stráž. Má ten člun moc rád.“

„Tak mu budete muset něco namluvit.“

Dohadovali se, Warren se snažil přijít na to, kam s člunem plují, a jeho oponent mu pořád dokola opakoval, že kdyby zavolal majitel, musí mu vysvětlit, že sedí na místě, s vypnutým motorem, tak, jak seděl až do chvíle, když oni, asi před hodinou, přišli na palubu. Došlo jí, že Warrenovi nejspíš svázali ruce a nohy – jednou toho chlapa požádal, aby mu rozvázal nohy, že přece nechce skočit přes palubu – a pak ho odtáhli sem dolů a hodili ho na postel. Vlastně, to si jenom domýšlela, že je na posteli. Zdálo se jí, že jeho hlas přichází z toho směru. Hlas druhého muže se přibližoval a vzdaloval, sílil a zase slábl, jako by přecházel sem a tam, občas se opřel o dřez, jindy se posadil na lavici a někdy se dokonce i opřel o dveře od koupelny, jako zrovna před chviličkou, když dveře zapraskaly pod jeho váhou a ona polekaně ucukla.

Nepřestávala myslet na to, že by mohla otevřít okno nad umyvadlem, vyjmout sklo a vylézt na úzkou plošinu, která se táhla podél celé lodi od přídě k zádi. Ta plošina za oknem je široká – jak asi? Stopu? Vpředu se rozšiřuje až na tři stopy. Mohla by vylézt oknem, dojít na záď, projít kolem kormidla a praštit toho chlapa podpatkem nebo něčím. Jenže tam někde je ještě ten druhý, že? Řídí snad loď? Tohle není žádná Queen Mary, hergot, ale malá, třicetistopá lodička, kterou člověk přehlédne mrknutím oka od přídě až po záď. Kormidelní kolo je hned za koupelnou. Slyšel by, jak otvírá okno. Jak vyjímá sklo. A uviděl by ji, jakmile by vylezla ven na plošinu.

Jenže, co když se někomu bude chtít na záchod?

Jen ve filmu a v knížkách se nikdy nikomu nechce čůrat.

Kráčela Severní jabloňovou se skloněnou hlavou, hledíc na chodník posetý listím. Na sobě měla bílý plážový župan, zelené plavky a bílé sandály. Přes rameno jí visela bílá taška na popruhu. Otírala se jí o pravý bok, jak kráčela směrem ke svému domu, kde jsem na ni čekal. Netelefonoval jsem jí. Chtěl jsem ji překvapit.

Pořád mě ještě nezahlédla. Zastavila se na chodníku, vyhrabala z tašky klíče, pak zvedla hlavu, zamířila opět k domu, a vtom mě uviděla. Stál jsem ve svém modrobíle proužkovaném obleku u kraje chodníku. Na okamžik zaváhala a zamířila ke mně.

„Ahoj, Matthew,“ pozdravila.

„Lainie.“

„Byla jsem na pláži.“

„To už vím od sousedky.“

„Takový pěkný den.“

Když odemykala, všiml jsem si, že na pláž ten svůj viktoriánský prstýnek nenosí. Vešli jsme dovnitř; nejprve odložila tašku, shodila župan a pak zkontrolovala telefonní záznamník.

„Lainie,“ řekl jsem, „musíme si promluvit.“

„Páni, co tak vážně?“ podivila se. „Jsem celá od písku. Můžu se nejdřív osprchovat?“

„Já bych radši…“

Ale to už odsouvala skleněné dveře, vedoucí na dvoreček na pasece za domem, kam dopadaly tečky slunečního světla, jimž se podařilo prodrat se hustým, přerostlým křovím. Na kraji dvorku stála sprcha, obyčejná dřevěná konstrukce s igelitovým závěsem. Závěs byl průsvitný, se vzorem velkých bílých sedmikrásek. Nyní byl odhrnutý stranou a za ním jsem viděl dřevěnou stěnu, sprchu, kohouty a pod nimi misku na mýdlo. Na modré stoličce, odsunuté ke straně, spočívala bílá osuška. Lainie vztáhla ruku, pustila studenou vodu, chvíli manipulovala s kohoutkem teplé vody, dokud ji teplota směsi neuspokojila, potom setřásla sandály, vklouzla dovnitř a zatáhla za sebou závěs. Pod okrajem závěsu jsem viděl její nohy. Na podlahu se snesly zelené plavky. Za zmáčeným závěsem jsem vnímal jen nezřetelné pohyby a barvu lidské pleti.

„Lainie,“ zavolal jsem, „měla jste něco s Brettem Tolandem?“

Za závěsem bylo ticho. Jen rozmazané stíny v tělové barvě, míhající se za obřími sedmikráskami. Šplouchání vody. Cekal jsem. A pak, konečně:

„Ano.“

„Chcete mi o tom povědět?“

„Já ho nezabila.“

„O tom teď nebudeme diskutovat.“

Tématem diskuse – či spíše monologu, protože já jsem jen mlčky naslouchal – byl dva roky trvající milostný vztah. Začalo to krátce poté, co se Lainie přistěhovala z Birminghamu v Alabamě do Calusy a našla si místo u Toylandu. Skončilo to nedlouho před loňskými Vánoci. Lainie tvrdila, že s Brettem byli strašně opatrní, ten svůj bouřlivý románek si odbývali jen během schůzek po pracovní době, nikdy na veřejnosti neprozradili ani jediným pohledem či dotykem, že mezi tímto zaměstnavatelem a jeho podřízenou panují nějaké neobvyklé vztahy.

Musel jsem se pozastavit nad tím, jak se vlastně Bobby Díaz dozvěděl, že „spolu něco mají“. Ale nic jsem neřekl.

„Všiml jste si někdy,“ zeptala se mě, „že ženatí muži nejčastěji ukončují takový vztah o svátcích? Tehdy jsou rodinná a domácí pouta nejsilnější. Na Štědrý den, hned potom, co nám rozdal vánoční prémie, mi Brett oznámil, že s tím chce skoncovat. Veselé Vánoce, Lainie, je po všem. Na začátku ledna jsem dala výpověď; s dvoutýdenním předstihem.“ Zavřela vodu. Zpoza závěsu vyklouzla mokrá paže. „Podal byste mi ručník, prosím?“ Vzal jsem ho ze stoličky a vložil jí ho do ruky. Začala se za závěsem utírat.

Mlčky jsem si rekapituloval časový sled.

Loni na Štědrý den: Brett ukončil jejich vztah.

Polovina letošního ledna: Lainie odešla od firmy.

Začátek dubna: Dostala nápad vytvořit Gladly.

Dvanáctého září: Brett byl zavraž…

Závěs se šustivě rozhrnul. Lainie teď měla ručník omotaný kolem těla, volný konec zastrčený mezi ňadry. Vyšla ze sprchy, posadila se na stoličku a začala si obouvat sandály. Obličej jí lemovaly kaskády dlouhých, mokrých blond vlasů.

„Sešla jste se s ním ještě někdy?“ zeptal jsem se.

„Tu a tam někde v městě. Ale nepohybovali jsme se ve stejných společenských…“

„Ptám se, jestli to doopravdy skončilo.“

„Ano, doopravdy.“

„Nikdy vám už nezavolal?“

„Ne.“

„Ani vás nepožádal o schůzku?“

„Ne.“

„Až do toho večera dvanáctého, kdy vám zatelefonoval.“

„Ale to byla čistě obchodní věc,“ namítla.

„Opravdu?“ ujistil jsem se.

„Ano,“ odvětila okamžitě a vstala. Uhladila si vlasy gestem, jímž mi dala najevo, že jsem ji rozladil. Zvedla se, natáhla se pro mokré plavky na podlaze sprchy, sebrala je a zamířila k domu. Plavky se jí pohupovaly v pravé ruce. Kráčel jsem za ní.

V obývacím pokoji bylo chladivé šero.

Někde třikrát odbily hodiny… Odpoledne plynulo.

„Jestli už nemáte žádné další otázky,“ prohodila „chtěla bych se převléknout.“

„Mám další otázky.“

„Opravdu, Matthew, nemohlo by to počkat?“

„Obávám se, že ne.“

S podrážděným povzdechem svěsila ramena. Její bloudící oko hledělo mrzutěji než kdy jindy.

„No dobrá, tak co je?“ zeptala se.

„Tu noc, kdy byl Brett Toland zavražděn, byla jste s ním v posteli?“

„No jo, zatraceně!“

11.

Tak to tedy bylo.

Lainie se dala do vyprávění.

Vypráví mi o tom, jak strávila ten večer dvanáctého září na Tolandově jachtě; pochopitelně, tentokrát je to revidovaná verze. Někdy si myslívám, že celý život je Rašomon. Pokud tenhle film Akira Kurosawy neznáte, vaše chyba. Je skoro stejně dobrý jako film Nahoru dolů, což je film, natočený podle jedné americké detektivky, na název už si nevzpomínám. Rašomon vypráví o tom, jak je pravda proměnlivá. O realitě a o různých pohledech, z nichž ji lze nahlížet. O povaze pravdy a lži. Je skoro stejně dobrý, jako slovní ekvilibristika, kterou tu teď předvádí Lainie Comminsová, oblečená jen v ručníku, sedící v bílém proutěném křesle ve svém malém domku s ateliérem. Opálené nohy má natažené před sebou. Sedí docela uvolněně. Zdá se, jako by ji pravda – jestli to už konečně je úplná pravda – osvobodila.

Poslouchám.

Tak to tedy bylo.

Lainie Comminsová a Brett Toland byli milenci až do loňského prosince, kdy jí Brett předal vánoční prémie a zároveň jí dal kopačky. Tak to bylo. Seděli spolu v dusné zářijové noci v kormidelně jeho plachetnice, kterou časopisy, zabývající se velkými plachetními jachtami, označovaly za „romantickou“. Někdy také za přepychovou či okázalou. Nabídl jí pití. Ale ano, odpoví mu, něco by si dala. Od chvíle, kdy přišla na loď, uplynulo asi pět minut. Mezitím si sundala boty s bílými tkaničkami a modrý šátek potištěný maličkými červenými kotvami…

Napadá mě, že tohle je už třetí verze Lamina příběhu, její vlastní Rašomon – „ale já ho nezabila“ tvrdila mi pořád dokola.

… a podá ty svoje věci Brettovi, právě když odchází dolů namíchat něco k pití. Pro ni sodovku s citrónem, tak to tvrdila poprvé. Podruhé už byla řeč o vodce s tonikem; o něco víc než jedna vodka, řekla tehdy. Brett jí trochu dolil do sklenice, že ano? Je asi tak deset minut po desáté. Podle tohoto vyprávění – jak doufám, bude už poslední – vypila dvě dosti silné vodky s tonikem, což možná vysvětluje, jak se stalo, že přijala jeho výzvu k návratu ke starým časům a k oživení staré známosti.

Ve svém prvním vyprávění hovořila o tom, že jí Brett navrhl dohodu o licenci. Podle jiného líčení (i když, připouštím, to ona sama nikdy neřekla) jí Brett nabídl jednoduché odškodnění ve výši pěti tisíc dolarů za to, že stáhne žalobu. To tvrdí Etta Tolandová. Podle druhé Lainiiny verze se ji Brett pokoušel vydírat. Vyhrožoval, že zveřejní mezi komunitou výrobců hraček obsah příběhu Co si počít s rukama. Ale teď…

Konečně…

Pravda.

Jak jsem doufal.

Podle této verze Lainie neodešla z lodi o půl jedenácté. Dopila právě v kormidelně druhou vodku s tonikem, když do přístaviště vplula ta šalupa, prohmatávajíc si rozsvíceným reflektorem cestu ke stojánce o kus dál podle nábřeží. Přijel Charles Nicholas Werner, i když ona tehdy nevěděla, že se tak jmenuje, netušila, že později dosvědčí, že ji a Bretta viděl ve tři čtvrtě na jedenáct, jak spolu sedí a popíjejí. Pochopitelně, s ohledem na skutečnost, že někdo později Brettovi napumpoval do hlavy dva kusy olova, Lainie pak považovala za důležité nezmiňovat se o tom, že právě v tu chvíli jí Brett navrhl, aby se s ním zašla podívat do podpalubí na jeho lepty. Ve skutečnosti jí chtěl ukázat videokazetu se dvěma nenechavýma rukama na obálce, z nichž jedna má na malíčku viktoriánský prstýnek. Dal jí ho kdysi Brett na sv. Valentina, v době, kdy jejich láska ještě bouřila jako řeky Babylónu.

Mimochodem, ten prstýnek nosí dodnes.

Právě ten prsten, který upoutal moji pozornost, když jsem tu kazetu poprvé spatřil.

Tu kazetu jí teď ukazuje v ložnici na jachtě jménem Hračička.

Ukazuje jí Co si počít s rukama.

Jsou to její ruce.

Na obálce kazety.

Nepochybně její ruce s jeho prstenem.

Pouzdro je prázdné.

– Přece nejsem pitomec, abych ji bral s sebou na loď, ne? Mám ji bezpečně uloženou doma.

V tu chvíli se ještě o žádném vydírání nezmíní. Jenom jí ukáže obrázek, na němž si laská klín oběma rukama. Prohodí, že se na ten film podíval dnes odpoledne. Prý v něm probudil staré vzpomínky a není to od nich hloupost takhle se hašteřit u soudu kvůli blbýmu medvídkovi, promiň mi ten výraz, když ještě nedávno jeden druhému byli vším?

V tom okamžiku ji políbil. A bylo to.

Nacházejí se zcela nepochybně v ložnici (i když na lodi se tomu říká hlavní kajuta), stojí vedle široké postele. I na lodích se tomu říká postel, i když na válečných lodích jsou to spíš kóje. Jejich rty se poprvé spojí (tedy, poprvé od prosince), on jí bloudí rukou s roztaženými prsty po zadku – tak se to jmenuje i na lodi – a jak se tak k sobě tisknou, probudí se v nich naléhavá, vřelá touha, aách, bože!

Co jiného si takový párek může za daných okolností počít, i když snad právě stojí proti sobě jako odpůrci u soudu? Nu, lze celkem rozumně předpokládat, že se zňtí na postel, svírajíce jeden druhého v náručí. Vyznají se v takových situacích moc dobře. Přesně totéž dělali celé dva roky předtím, než to Brett o Vánocích zarazil. Moc pěkný dárek, zlato. Prováděli tyhle věci v motelech všude kolem Calusy, v Bradentonu, Sarasotě, v takzvaném Calbraském trojúhelníku, dokonce si to dvakrát nebo třikrát rozdali i v téhle kajutě na Hračičce, když nic netušící Etta Tolandová odjela do Atlanty navštívit maminku v domově důchodců.

Ti dva věděli docela přesně, co dělají.

Dělali to znovu a znovu, takže po čase už věděli docela přesně co a jak a kudy, jak na to a jak z toho, cvičení dělá mistra. Popravdě řečeno jim to spolu jde tak báječně, že čas jenom letí, zlato, a je už skoro půl dvanácté, když se Brett jen tak mimochodem zmíní o tom, že pokud Lainie nestáhne žalobu…

– všichni v branži se dozvědí o té kazetě. Pošlu kopie všem společnostem…

… i když se mu moc líbilo, že si to s ní mohl zase jednou rozdat, za což je prý z celého srdce vděčný.

Lainie mu vmete do tváře, že je hajzl zkurvenej, a namíchnuté opustí loď. Ze všeho nejdřív si obula svoje boty, ale v samém spěchu, aby už byla pryč, zapomněla na místě svůj šátek.

V tu chvíli je ovšem půl dvanácté a ne půl jedenácté, jak původně tvrdila ve svém příběhu, jenž by se měl nyní jmenovat Děti a Hračička, upravená verze.

Za sloupy u vjezdu do klubu parkuje nějaký vůz. Tohle se oproti původnímu líčení nezměnilo.

Deset minut poté Jerry a Brenda Bannermanovi uslyší, jak se na Tolandově člunu střílí.

Myslel jsem na časové údaje.

Na těch životně důležitých deset minut.

Protože jestli mi Lainie lhala předtím, když šlo o hodinu, proč by nelhala i teď, pokud jde o úsek pouhých deseti minut, kdy se ještě stále mohla zdržovat na lodi a zastřelit toho chlapa, který ji nejdřív přeříznul a pak ji začal vydírat?

Jestli mi ještě jednou řekne, že ho nezabila, začnu asi ječet.

„Věřte mi, Matthew,“ zaprosila.

Toots pootevřela okno koupelny, Jenom trošičku. Slyšela, jak si ti dva nahoře povídají španělsky. Jeden řídí člun, druhý stojí vedle něj a oba překřikují hluk motoru. Domyslela si, že Warren pořád ještě leží spoutaný dole na lůžku, ale z jeho strany nezaslechla ani slovo. Slyšela jen hukot motoru a hulákání těch dvou chlapů. Řvali něco o kokainu.

0 tom, že ho musí dopravit na východní pobřeží, do Miami. Tady, uprostřed zálivu si mohli hulákat, co hrdlo ráčilo. Nikdo je nemohl slyšet. Kromě Toots, která poslouchala s našpicovanýma ušima. Vděčně se rozpomínala na všechno, co znala ze španělštiny díky všem těm minulým i současným hispánským dealerům. Počátkem všeho je matka, moji milí, a když člověka zahákuje droga, pak se matkou stane dealer, na to nikdy nezapomeňte. Pochopila, že na téhle lodi je dost kokainu, aby jí vydržel na rok, možná i na rok a půl. Problém byl v tom, že jejich partneři v Miami čekají na jiný člun, na jejich vlastní člun, který museli opustit kvůli nějaké poruše karburátoru nebo čeho, jak si to tak dávala dohromady z jejich technické hatmatilky. Kouř ve strojovně, pak oheň, hořící vedení – slyšela španělská slova jako carburador defectuoso, gases dentro motor, auto combustión a cables quemados. Když si uvědomili, že se ve své lodi do Miami nedostanou, přestěhovali všechen sajrajt na Warrenův člun. Jenže teď měli obavy, že jejich lidé tenhle člun neznají, a snažili se vymyslet, jak by je měli kontaktovat, aby ten materiál dostali na břeh. Prý osm kilo. Ochos kilos. Za sto dvaatřicet tisíc dolarů, říkali. Ciento trenta y dos mil dólares.

A teď uslyšela: Tengo que orinar. Což znamená, musím se jít vymočit.

Bobby Díaz mi při obědě pověděl, že tu noc, kdy došlo k vraždě, strávil v posteli s nějakou ženou u ní v bytě na Whisper Key.

Svobodná, běloška, jedenadvacet let, nemá co skrývat. Byli jsme spolu celou noc, zeptejte se jí. Odešel jsem v osm ráno.

Teď byly přesně čtyři hodiny, čtvrtek odpoledne. Od chvíle, kdy Bannermanovi zaslechli tři výstřely z Tolandova člunu, uplynulo nějakých osm dnů, šestnáct hodin a dvacet minut. Projížděl jsem v autě po mostě na Whisper Key a mířil jsem za ženou jménem Sheila Lockhartová, protože mi kdysi dávno jeden profesor poradil: „Matthew, žádné alibi neplatí, dokud ho druhá strana nepotvrdí pod přísahou.“

Whisper Key je nepříliš šťastnou směsicí Floridy, jaká kdysi bývala, s novou Floridou, jakou by ji chtěly mít velké investiční společnosti. Stále ještě tu zbývá řada zákoutí ze staré Floridy, ale bitva s investory je nevyhnutelně prohraná. Projíždíte kolem dlouhého pásu neprostupné zeleně, za níž, jak víte, se krčí nízké, neupravené domky na břehu mělkého, kalného mořského ramene, které nikam nevede, kde u zchátralého vybíhajícího přístavního můstku v plném slunci trůní uvázaná veslice. A najednou je zelená stěna ta tam a místo ní se objeví bílý věžák, trčící k nebesům, uprostřed upraveného pozemku stříká vodotrysk, od bazénu s modrou vodou, skrytého někde za strmící fasádou, je slyšet dětský křik a smích, hlasy, zaznívající a umlkající v těžkém zářijovém dusnu. A o několik set yardů dál se silnice půl míle vine mezi přerostlými živými ploty a vy víte, že za nimi stojí další z přetrvávajících vzpomínek na to, jak se tu kdysi žilo. Člověka z toho bolí srdce.

Sheila Lockhartová bydlela v šestnáctipatrové rezidenci zvané Sandalwind na jižním konci Whisper Key, hned u veřejné pláže. Bylo horko a vlhko, vody zálivu neúnavně dorážely na pobřeží, na tmavší vodě dál od pobřeží se objevovaly bílé čepičky vln. Za tak větrného počasí bych nerad byl na lodi tam venku.

Zaparkoval jsem Acuru na pruhu označeném nápisem NÁVŠTĚVY, našel jsem cestu k bloku, označenému jménem Sundowner, a vyjel jsem výtahem do čtrnáctého patra. Sheila bydlela ve dveřích číslo 14C. Ohlásil jsem se předem telefonicky; věděla, že přijdu. Zazvonil jsem a čekal jsem. Ještě jednou jsem zazvonil. A čekal. Konečně se dveře otevřely. Nebylo jí jedenadvacet, jak tvrdil Díaz, ani se tomu věku neblížila, ale možná tím jenom myslel, že je starší jedenadvaceti let. Ale také tvrdil, že je to svobodná běloška, a jakkoliv jsem nehodlal nikterak zpochybňovat její svobodu, za bělošku jsem ji pokládat nemohl ani náhodou. Ale i v tomto případě Díaz možná použil toho výrazu jen v jistém smyslu slova. Nicméně, Sheile Lockhartové bylo kolem čtyřiceti a byla to pěkná bosá černoška v bílých šortkách a bílém tričku. Účes spletený z dlouhých černých copánků měla propletený šňůrou pestrých korálků. Z bytu zavanul proud čerstvého, chladivého vzduchu.

„Pojďte dál,“ pozvala mě, „než se sem dostane horko.“

Bílá nebyla, ale černá – to také nebyl ten pravý výraz. Měla pleť tmavě zlaté barvy a šedozelené oči, jaké najdete u mnoha rodáků z Karibiku, což je důsledek dlouholetého míšení černochů s bělochy a Indiány. Následoval jsem ji do podlouhlého obývacího pokoje, který se táhl od vstupních dveří až k proskleným dveřím, vedoucím na terasu, s výhledem na záliv. Zasouvací dveře byly zavřené, protože měla puštěnou klimatizaci. K pokoji přiléhala kuchyně. A vedle ní zavřené dveře. Nejspíš do ložnice. Byl to skvělý byt, umístěný vysoko a s vyhlídkou na moře.

„Tak copak má Bobby zase za průšvih?“ otázala se.

„O žádném průšvihu nevím,“ odvětil jsem.

„A k čemu tedy potřebuje alibi?“

Během řeči na okamžik zašla do kuchyně a hned se zase vrátila s podnosem, džbánem ledového čaje a dvěma sklenkami, vrchovatě naloženými ledem. Naše pohledy se střetly. Když jsem telefonoval, nemluvil jsem o tom, že si chci ověřit Bobbyho tvrzení ohledně místa jeho pobytu dvanáctého v noci. Jenom jsem předpokládal, že mu zavolala, upozornila ho, že ji přijdu navštívit, a on ji požádal, aby potvrdila, kde tu noc byl.

„Čaj?“ zeptala se.

„Ano, prosím.“

Odvrátila pohled.

Nalila čaj do obou sklenic s ledem. Kostky chrastily a vznášely se ode dna. Odložila džbán. Usedla proti mně do koženého křesla. Já jsem seděl na široké pohovce s molitanovými polštáři, povlečenými bleděmodrým plátnem. Pozvedli jsme sklenice. Napili jsme se.

„Proč si myslíte, že potřebuje alibi?“ zeptal jsem se.

„Tak mě to napadlo,“ usmála se.

„Byla byste ochotná opatřit mu alibi?“

„Záleží na tom proč.“

„Co takhle kvůli vraždě?“

„Kvůli vraždě bych neopatřila alibi nikomu. I kdybych ho znala sebelíp.“

„Jak dobře se znáte s Bobbym?“

Pokrčila rameny.

„To znamená…“

„Občas se spolu vídáme, už asi čtyři, pět měsíců.“

„Jak občas?“

„Někdy přijde ke mně, někdy já k němu. Tak. Nežijeme spolu, jestli to myslíte takhle.“

„Řekl mi, že tu noc, kdy zabili Bretta Tolanda, byl tady s vámi. Je to pravda?“

„Ano.“

„Vzpomenete si, co měl na sobě?“

„Myslíte, když přišel?“

„Ano.“

„Něco černého. Nebo hodně tmavě modrého. Kalhoty a košili. Košili s dlouhými rukávy. Podle hmatu musela být hedvábná.“

„Měl také klobouk?“

„Ne.“

„Nebo plášť?“

„Plášť? Ne.“

„V kolik hodin přišel?“

„V sedm. Šli jsme na večeři a pak jsme se sem vrátili.“

„Jak dlouho se u vás zdržel?“

„Celou noc.“

„Odešel až ráno?“

„Ano.“

„Měl na sobě stejné oblečení?“

„Nu, ano. Nenechává si tu nic na převlečení.“

„Kolik bylo hodin? Když odcházel?“

„Kolem půl deváté. Oba jsme museli do práce.“

„Kde pracujete, slečno Lockhartová?“

„Jsem zdravotní sestra.“

„Ano? A kde?“

„U Samaritánů.“

„To je můj domovský ústav.“

„Já vím. Byl jste slavný. Všechny sestry vám chtěly vyměňovat bažanta. Velký hrdina, advokát, co ho postřelili.“

„Obávám se, že žádný hrdina nejsem.“

„Ale my jsme si to myslely. Dostával jste tolik dopisů! Jako filmová hvězda.“

„No jo,“ přikývl jsem.

V pokoji se rozhostilo ticho, rušené jen hučením klimatizace. Venku nad vodou se zablýsklo.

„No,“ řekl jsem, „myslím, že nic víc už vědět nechci. Jestli tu pan Díaz ten večer opravdu byl…“

„Byl.“

„Tak to je všechno.“

Odložil jsem sklenici. Nad zálivem se opět zablýsklo. Tady byla atmosféra uzavřeného, suchého, chráněného prostoru, zatímco venku se sbíralo k bouřce.

„Vážně si myslíte, že toho člověka zabil?“ zeptala se.

„Jenom mě zarazilo, proč mi sám od sebe začal vykládat, že má alibi, to je všechno. Jenže, je pravda, že předtím s Brettem mluvil, takže měl asi pocit…“

„Ano,“ přikývla.

Další blesk.

„Volal mu odsud,“ dodala.

Zůstal jsem na ni koukat. Teď bylo slyšet hřmění. Zblízka, z levé strany.

„To jste přece myslel, nebo ne?“ vyptávala se. „Když jste říkal, že předtím s panem Tolandem mluvil?“

„Ne,“ odvětil jsem. „To jsem nemyslel.“

Z místa, kde ležel svázaný na rukou i na nohou, uviděl Warren nejprve, jak se otvírají dveře koupelny, a potom z nich vyšla Toots s tvrdým, odhodlaným výrazem ve tváři. Málem na ni promluvil, ale její varovný pohled mu zavřel ústa. Rychle a tiše přeběhla na pravobok, proti dveřím od koupelny, do malé kuchyňky, částečně ukryté za přepážkou, přiléhající k žebříku. Shýbla se a začala si zouvat levý střevíc, když tu Warren uviděl, jak se na žebříku objevily mužské boty a kalhoty. Tentokrát už na ni málem zavolal, ale ihned mu došlo, že Toots věděla, že ten chlap půjde dolů, a právě proto teď zacouvala až ke dřezu, tisknouc se do nepatrné kuchyňky, aby ji neviděl, až sejde dolů. Střevíc třímala v ruce jako kladivo – už to v minulosti vyzkoušela, ví, jak na to. Warren si byl jist, že ví, jak to má provést.

Muž zamířil přímo ke koupelně po své levici; když sáhl na kliku, stále ještě nic netuše o její přítomnosti, Toots zvedla pravou ruku se střevícem do úrovně hlavy. Klouby měla úplně bílé, jak pevně svírala ten střevíc, oči upřené na jeho zátylek, teď otevřel dveře. Nakročila, rozmáchla se, vymrštila pravici, švihla podpatkem ze strany a zasáhla ho kousek za pravým uchem. Úder ho překvapil; padl na otvírající se dveře, a když se obrátil čelem k ní, praštila ho ještě jednou, tentokrát do čela. Z rány se začala řinout krev. Sáhl po noži v pochvě u opasku, vytrhl ho ven a klopýtl směrem k ní.

Vyřiď ho! To si Warren jenom pomyslel, ale vykřiknout se neodvážil.

Toots se rozpřáhla jako nahazovač před rozhodujícím hodem, prudce švihla paží, tentokrát ho podpatek trefil do pravého spánku a objevila se další hluboká rána, která jím otřásla. Udeřila ho znovu, protože tohle nebyla žádná hra, děvčata, žádná ctnostná panna, odhánějící dotěrného ctitele, tohle byl chlap s nožem a proti němu žena, která ho musí třeba zabít, když to bude potřeba. Málem se jí to podařilo hned dalším úderem, který mu roztrhl obličej a vyrýpl oční bulvu. Nůž zazvonil o podlahu a on padl v bezvědomí vedle něj.

Je tam ještě jeden, pomyslel si Warren.

A má pistoli.

Toots sotva popadala dech.

Daleko nad vodou se náhle mihl blesk.

Bouře se přesunula nad oceán. Mezerami v mracích prosvítalo slunce.

Seděli jsme v Sheilině pokoji, za posuvnými skleněnými dveřmi se honily rozervané mraky. Vyprávěla mi, že tu noc, kdy se stala ta vražda, se vrátili domů asi o půl deváté. Mluvila o tom, jak byl Bobby ustaraný a napjatý, pořád prý koukal na hodinky, a nakonec přistoupil k telefonu a zavolal Brettu Tolandovi.

„V kolik to bylo hodin?“

„Asi v devět.“

„Slyšela jste ten hovor?“

„Jen to, co říkal Bobby.“

„A co říkal? Povíte mi to?“

„Nechci mu způsobit žádné nepříjemnosti.“

„Říkala jste, že byste nikomu alibi neopatřila, ať byste ho znala sebelíp.“

„Já si nemyslím, že někoho zabil.“

„V tom případě se nemá čeho bát.“

Kousla se do rtu. Ruce držela sepjaté v klíně. Nad pobřežím se objevila modrá obloha. Daleko nad vodou uháněly hněvivé černé mraky.

Zhluboka se nadechla.

Čekal jsem.

„Ptal se, jestli pan Toland viděl ten film.“

„No a?“

„Potom řekl: ,Tak co? Dohodneme se?‘“

Přikývl jsem.

„A pak se rozzlobil. Jak to myslíš, že ne? Ty mě chceš odmítnout! Takhle mluvil. Hrozně rozzlobeně. ,Že ti to k ničemu není? Visí na tom celej ten tvůj zasranej proces. Že je ti líto? To teda ještě nevíš, co to znamená, líto, Brette! Já ti dám, líto! A zavěsil.“

„Co bylo dál?“

„Začal přecházet sem a tam jako zvíře v kleci, nadával, řekl mi, že prý tomu chlapovi nabídl něco, co mu pomůže od všech problémů, a on ho odmítl. ,Měl jsem se s ním nejdřív dohodnout, jsem pitomec pitomá, myslel jsem, že je to solidní člověk. Ale já mu ukážu, páni, ten bude litovat, to teda jo, tak ještě v životě ničeho nelitoval!‘“

V pokoji nastalo ticho.

„Takhle přesně to řekl?“

„Ne, přesně ne. Ale v zásadě je to ono. Pan Toland bude litovat, že odmítl Bobbyho nabídku k dohodě, ať už se jednalo o cokoliv.“

„Dobrá.“

„To neznamená, že ho zabil.“

„Pokud tady byl celou noc, tak ne,“ ujistil jsem ji.

Cosi se jí mihlo v očích.

„Byl tady přece celou noc, že ano?“ zeptal jsem se.

Odpověděla velmi tiše: „Vlastně ne. Ne tak docela.“

Toots si obula obě boty, sebrala nůž a okamžitě přistoupila ke spoutanému Warrenovi. Nikdo z nich neřekl ani slovo. Přes její rameno Warren hlídal žebřík za jejími zády. Čepel byla velice ostrá. Přeřízla provazy v jednom mžiku. Warren si masíroval zápěstí. Pořád oba mlčeli. On kývl směrem k žebříku. Přikývla. Rukou naznačil pistoli, pohybem palce ji natáhl. Opět přikývla. A náhle se z paluby ozvalo bubnování deště.

Cesta autem z Sheilina bytu na konci Whisper Key k Díazovu domovu na Sabalu, od Sandalwindu k Evensongu II, mi trvala dobrou půlhodinu. Přesně dvaatřicet minut, podle hodin na palubní desce. Dorazil jsem tam chvíli po šesté večer. Nedávná prudká bouřka nadělala na asfaltovaném parkovišti černé kaluže, v nichž se odrážela modrá obloha a uhánějící nadýchané bílé obláčky. Zaparkoval jsem vůz a zamířil k číslu 21. Podél chodníku se procházela táž bílá volavka. Tentokrát při mém příchodu neuletěla. V bazénu za domem se opět šplouchala mladá děvčata v nepatrných plavečkách a pozoroval je při tom týž stařík v červených trenýrkách, s nohama spuštěnýma do vody. Na Floridě někdy člověk mívá pocit, že se tu nikdy nic nemění, všechno zůstává pořád a navždycky stejné a stejně zaplavené sluneční září.

Díaz se právě vrátil z práce. Byl ještě oblečený do kanceláře, jenom byl bos. Boty a ponožky se válely na podlaze u pohovky, tak jak je nechal poté, co je shodil. Když jsem přišel, stál u baru a míchal si pití. Právě si nalil sklenici a zeptal se mě, jestli si nedám taky jednu.

„Ne, díky,“ odmítl jsem, přestože jem měl hrozitánskou žízeň.

… přihodil plátek citrónu, zůstal stát se skleničkou v ruce a čekal.

„Bude to jen minutka,“ usmál jsem se.

Qn se neusmál.

„Bobby,“ začal jsem, „vážně si nepotrpím na tyhle věčné konfrontace s vámi, ale…“

„Tak si je nechtě,“ vyštěkl. „Protože už mě to vážně štve.“

„Mě taky.“

„Dobrá. Aspoň na něčem se shodneme.“

„Jenže,“ pokračoval jsem, „jsou jisté…“

„Žádné jenže,“ přerušil mě. „Říkal jste minutu. Už vám uteklo třicet vteřin.“

„Tak to tedy vyřídím rychle. Kam jste jel ten večer, co Bretta Tolanda zabili, když jste chvíli po deváté odešel od Sheily Lockhartové?“

„To se pletete,“ odsekl. „Byl jsem u Sheily celou noc. Odešel jsem až v osm ráno.“

„Lituju, ale tak to není. V devět hodin jste volal Tolandovi…“

„Ne, nikomu jsem nevo…“

„Mohu si vyžádat soudní příkaz a nahlédnout do výpisu z telefonního účtu slečny Lockhartové.“

Díaz usrkl ze sklenice.

„Musím to z vás pořád tahat jak z chlupatý deky?“ zeptal jsem se.

„No dobře, tak jsem mu volal.“

„Kvůli čemu?“

„Chtěl jsem vědět, jestli se už podíval na to video.“

„A podíval se?“

„Jo, řekl, že ho viděl.“

„Zeptal jste se ho, co si o tom myslí?“

„Určitě ano.“

„Vy jste se ho zeptal, jestli je ochoten se s vámi dohodnout, je to tak?“

„Ne na nic takového si nevzpomínám.“

„A on, neodpověděl vám náhodou, že ne, že žádná dohoda nebude? Neřekl vám, že mu ta páska není k ničemu?“

„Ne o ničem takovém jsme nemluvili.“

„Páni, Bobby, a vy jste mu tedy neodsekl, že na té kazetě visí celej ten jeho zasranej proces?“

„To jsem určitě nikdy…“

„A když on prohlásil, že je mu líto, neřekl jste vy: To teda ještě nevíš, co to znamená, líto, Brette! Já ti dám, líto! Nebylo to tak?“

„Ne.“

„Sheile jste potom tvrdil, že bude litovat, jak ještě v životě ničeho nelitoval. To jsou vaše vlastní slova, Bobby.“

„Ona se spletla.“

„V tom případě se musela splést i v tom, že jste pár minut na to odešel z bytu.“

„Vždyť vám povídám, že se plete.“

„Prý jste šel dolů pro cigarety.“

„Aha, tohle, no jasně. Já myslel že chcete tvrdit, že jsem od ní odjel. Vůbec jsem neodjel až do osmi hodin…“

„Ano, tak to ona také myslela.“

„Dobrá, takže…“

„Ona myslela, že se ptám, jestli jste neodjel na celou noc. Jenže vy jste si jen skočil pro cigarety. Tak jste jí to alespoň vysvětlil.“

„Přesně tak to bylo.“

„A kde jste tedy byl dvě a půl hodiny, Bobby?“

Neodpověděl.

„Sheila mi pověděla, že jste se vrátil až skoro o půlnoci. Kde jste byl?“

Stále neodpovídal.

„Kam jste šel pro ty cigarety, Bobby?“

„Docela určitě jsem nejel do jachtklubu Silver Creek, jestli vám jde o…“

„A kdo tvrdí něco takového?“

„Jestli si tohle mys…“

„Tak kde jste byl?“

Otočil se ke mně zády. Namíchal si další pití. Vhodil do něj citrón. A obrátil se zpátky ke mně.

„Jaké dohody jste se dožadoval, Bobby?“

„Deset procent z hrubého zisku za medvídka, stačí?“

„Za to, že jste dal Brettovi to video?“

„Jo. A nezabil jsem ho.“

„Přestože vás tak tvrdě odmítl?“

„To znamená jen tolik, že to byl hajzl. Neznamená to, že jsem ho zabil.“

„Jak jste to myslel, když jste řekl, že bude litovat, jak ještě nikdy…“

„Myslel jsem tím, že se s ním vyrovnám.“

„Jak?“

„Tak, aby toho litoval.“

„Že ho zabijete? Že půjdete na jeho loď…“

„Já jsem nebyl na tý zasraný…“

„… a střelíte ho dvakrát do hlavy.“

„Ne!“

„… jeho vlastní pistolí? Nejste vy ten člověk v černém, který nechal zaparkovaný vůz před…“

„V černém? Jaký člověk v…?“

„… klubem a šel pěšky ke člunu…“

„Vůbec jsem u té lodi nebyl, ani nikde poblíž klu…“

„Nepřišel jste ve třiadvacet čtyřicet na Tolandovu jachtu?“

„Ne!“

„Tak kde jste v tu dobu byl, Bobby?“

„V autě! Jel jsem zpátky k Sheile.“

„Odkud? Kde k čertu jste trčel dvě a půl…?“

„Rozjel jsem se za Brettem. Ale ne na loď. Nevěděl jsem, že bude na lodi. Když jsem mu volal, byl doma, myslel jsem, že ho tam najdu.“

„Vy jste jel k Tolandovům domů?“

„Ano. Chtěl jsem zpátky tu kazetu. Když Brett…“

„Proč?“

„Protože jsem mu nechtěl dovolit ji použít, dokud ji nezaplatí, do hajzlu!“

„Existují přece další kopie, to víte. Snadno si mohl…“

„No dobrá, jen ať si je hledá. Ale zatím by soudce vynesl rozsudek a Brett věděl, že toho medvěda ukradl! Když se se mnou nechtěl dohodnout, chtěl jsem tu zatracenou kazetu zpátky!“

Zlobně pokývl hlavou a zhluboka se napil.

„Proto jsem tam ten večer jel.“

„V kolik hodin jste dorazil?“

„Kolem desáté. Nebyl doma. Etta mi řekla…“

Etta mu sdělila, že manžel odjel na jachtu.

Bobbyho napadlo, že by tam za ním mohl zajet. Od nich z domu je to do klubu jen deset, patnáct minut. Jenomže potom mu Etta vysvětlila, že tam má schůzku s Lainie. Zeptal se Etty, jestli s ní Brett nemluvil o té kazetě. Ne, nemluvil. O jaké kazetě? No, neměl s sebou nějakou videokazetu, když odcházel z domova? Ne. Ona o žádné kazetě neví. Jaká kazeta?

A tak jí poví, jaká je to kazeta.

Co si počít s rukama.

Drobné, nepokojné ručky Lainie Comminsové.

Vysvětlí jí, jakou dohodu nabídl Brettovi, mizerných deset procent, je to snad moc? Jako nálezné? Lidi dostávají často mnohem víc jako nálezné, Etto. Jenže ted se ho Brett rozhodl z toho vynechat a použít tu kazetu tak jako tak. To přece není fér, co říkáš, Etto?

Etta ho chlácholí, prý určitě jde o nějaké nedorozumění.

Brett hodlá Lainie nabídnout finanční vyrovnání ve výši pěti tisíc dolarů.

Proto se s ní sešel na jachtě.

To má v plánu jí navrhnout.

Ona o žádné videokazetě nic neví.

„A tak mě najednou napadlo,“ řekl Díaz, „že možná tu kazetu přece jen s sebou nevzal, že zůstala někde doma. Třeba si vážně myslel, že mu nebude k ničemu, ten trouba, nebo si ji chtěl schovat jako eso v rukávu, pro případ, že by Lainie odmítla těch jeho pět táců, kdo ví? A tak jsem se Etty zeptal: kam by asi schoval takovou kazetu, kdyby ji měl?“

Díaz dopil sklenici.

„Zašli jsme do pokoje, kde mají televizi, video a celé stereo vybavení. Bylo asi dvacet minut před jedenáctou, už jsem tam byl čtyřicet minut. Prohlédli jsme všechny kazety, ale Co si počít s rukama jsme nemohli najít – i když tam měli jiné pornofilmy, o nichž Etta věděla a – mimochodem – vůbec ji neuváděly do rozpaků. Chtěl jsem vědět, jestli mají doma nějaký trezor. Napadlo mě, že pokud Brett chtěl tu kazetu použít později, možná si ji uložil někam do bezpečí. Potřeboval jsem už odtamtud vypadnout, cesta zpátky k Sheile mi trvala nejmíň tři čtvrtě hodiny, ale nechtělo se mi odejít, dokud existovala nějaká možnost, že tam ta kazeta je. Chtěl jsem tu kazetu.“

„A měl} nějaký trezor?“

„Samozřejmě. Nahoře. Etta se šla podívat a za pět minut – to už bylo asi tři čtvrtě na jedenáct – přišla zpátky i s kazetou, ale bez pouzdra. Kazeta tu je, ale chybí černé, vinylové pouzdro. Tak ji prý našla, vzadu v trezoru. Povídám, to musí být ona, nemyslíš? A ona na to, že se to dá zjistit jen jediným způsobem. Tak jsme si ji přehráli. Jen kousek, abychom se ujistili, že je to ta, co se na ní Lainie předvádí.“

„Co bylo pak?“

„Řekl jsem Ettě, že tu kazetu chci, prosím pěkně. Ale ona že bohužel, prý se nejdřív musí zeptat Bretta, jestli mi už za ni něco nezaplatil. A tak jsem si řekl, jo takhle? Trhni si nohou, ženská! A všechno jsem jí pověděl.“

„Co všechno?“

Díaz pokývl hlavou.

Vpohledné tváři mu zahrál spokojený úsměv.

„Že se její manžel až do Vánoc tahal s Lainie Comminsovou.“

12.

Warren jí sděloval, že ten chlapík nahoře má pistoli. Toots teď překládala, co ten chlap nahoře křičí. Chce pončo. Je prý promoklý skrz naskrz. Koukej mi přinést pončo, do prdele! Napadlo ji, že jestli se jim podaří toho chlápka vyřídit, bude mít pistoli a ještě k tomu osm kilo koksu.

Déšť přinesla prudká, rychlá přeháňka, které vás občas přepadnou a člověk má najednou pocit, že se snad utopí. Na lodi to vypadá ještě hůř, protože celý svět najednou zmizí pod vodou. Ale zase je pravda, že nikdy netrvají dlouho. Ten chlap shora ale pořád hulákal o tom ponču. Přines mi pončo, kurva, Luisi!

Warren jí pošeptal svůj plán.

Fatback Key se sice nachází v caluském okrese, ale mimo vlastní hranice města. Patří do katastru Matakawy, ležící dále na jih. Z několika zdejších mysů je tenhle nejdivočejší a nejužší, z jedné strany ho omývá záliv a z druhé zátoka a ty dvě vodní plochy se občas v hurikánové sezóně spojí a voda zalije Westview Road, dvouproudou asfaltku, procházející Fatbackem od severu k jihu. S pevninou spojuje Fatback Key obloukový most, na který se vejde jen jedno auto. Hned za mostem stojí dřevěný sloup s šipkami ukazujícími doprava i doleva. V dřevěných šipkách jsou vyrytá a bílou barvou zvýrazněná jména významnějších obyvatel. Na jedné z nich stojí napsáno DEMMINGOVÁ. Patricie bydlí na Fatbacku. Na jiné šipce bylo jméno TOLAND.

Bobby Díaz odhadl čas potřebný k cestě od Sheily k domu Tolandových na pětačtyřicet minut. Já jsem jel rychle a díky tomu, že mimo sezónu tu nebývá tak hustý provoz, jsem to sem od Díazova bytu na Sabalu stihl za hodinu a deset minut. Neohlásil jsem se telefonem. Doufal jsem, že nově ovdovělá Etta Tolandová bude sedět doma a ne běhat někde po tancovačkách. V domě se svítilo. Bylo to přepychové sídlo, zbudované v původním přímořském stylu, obrácené směrem k dunám na pobřeží, nad nimiž zářil další z úchvatných caluských západů slunce. Na příjezdové cestě, pokryté bílým štěrkem, parkovalo zelené Infini. Nechal jsem Acuru stát vedle něj. Bylo dvacet minut po sedmé hodině.

Kráčel jsem ztichlým, bujným tropickým parkem po chodníku ke vstupním dveřím. Odkudsi se ozýval kardinál nachový. Světla kvapem ubývalo. Stiskl jsem tlačítko zvonku pod diskrétním mosazným štítkem s černě vyleptaným jménem TOLAND. Kardinál umlkl. Obloha nad zálivem nabrala fialovou barvu, potom tmavě fialovou, modro černou a nakonec černou. Objevila se první hvězda.

„Kdo je to?“

Za dveřmi se ozval Ettin hlas.

„Matthew Hope. Mohu dál?“

Na okamžik zaváhala. A potom:

„Smí se to vůbec?“

„Myslím, že ano.“

Ticho.

Konečně se dveře otevřely.

Etta Tolandová měla na sobě šedivou, modře žíhanou halenku, džíny a sandály. Hladké černé vlasy si stáhla dozadu a svázala krátkou červenou stužkou. V ruce držela ručník, a když otvírala, ještě si utírala levou ruku. Zaslechl jsem o ní, že je sochařka. Ovšem v Caluse skoro každý, o koho zakopnete, maluje, sochaří nebo píše divadelní hry…

„Co si přejete, pane Hope?“

„Omlouvám se, jestli vyruš…“

„Ano.“

„Smím tedy dál?“

„Proč?“

„Musíme si o něčem promluvit.“

„Jsem si jistá, že nic takového není dovoleno.“

V tmavých očích hněv a podezření. Stála ve dveřích se vztyčenou hlavou a zataženými rameny, blokujíc vchod do domu.

„Mohl bych si obstarat soudní příkaz ohledně výslechu,“ nadhodil jsem.

„Tak to byste asi měl udělat.“

„Raději bych si o tom pohovořil neoficiálně.“

„No dobře,“ ustoupila. „Tak pojďte.“

Vstoupil jsem. Zavřela za mnou a zamkla dveře. Ocitl jsem se v dlážděném prostoru, jenž zřejmě byl pokračováním venkovní zahrady. Všude stály nádoby s rozkvetlými rostlinami a stromy, některé z nich byly vyšší než já, jiné se krčily nízko u podlahy v barvě hlíny. Vykročil jsem za ní k mělkému bazénku, v němž plaval zlatý kapřík, procházeli jsme širokými chodbami směrem k místu, odkud vycházel do jinak ztemnělého interiéru proužek světla.

Její pracovna, rozlehlá místnost s proskleným stropem a velkými okny, za nimiž bylo vidět oblohu posetou hvězdami, byla obrácená k východu, směrem k zátoce. Na stojanech, stolcích a policích tu stály hliněné ženské akty nejrůznějších velikostí. Socha, na níž zřejmě pracovala před mým příchodem, znázorňovala kráčející ženu v životní velikosti, s rozevlátýma rukama, levou nohu vykročenou, pravou o něco zpátky. Začala ji balit do vlhkých ručníků. Najednou jsem si představil, jak někdo přehazuje na noc ptačí klec kusem látky.

„Paní Tolandová,“ spustil jsem, „Bobby Díaz mi pověděl, že tu noc, kdy byl Brett zavražděn, byl tady u vás. Je to pravda?“

„Jestli je pravda, že vám to pověděl? Nebo že tu byl?“

„Etto,“ napomenul jsem ji, „nebudeme si spolu na nic hrát. Myslím si, že jste zabila svého muže.“

„Opravdu?“

Pozvedla jedno obočí nad tmavým okem ve tvaru mandle. Dračí dáma. Klidná, chladná, zamazaná od hlíny, šikovnýma rukama balila do ručníků sochu skoro stejně vysokou jako ona sama.

„Díaz sem přišel pro videokazetu, že ano?“

„Opravdu?“

Pořád ten chladný pohled. Ruce se jí pohybovaly stejně hbitě jako Lainiiny ruce v tom filmu.

„Vy jste ji našla nahoře.“

„Skutečně?“

Ten její chlad mě přiváděl k zuřivosti. Ruce, ovíjející hlínu vlhkými ručníky. Zabalila ruce nehotového díla, nohy, ňadra, hlavu. A balila dál. Pečlivě. A stejně pečlivě mě ignorovala. Ledově chladná.

„Tu kazetu jste si prohlédli spolu,“ pokračoval jsem.

Tentokrát neodpověděla vůbec. Plně se soustředila na hliněný model, balíc jej jako mumii, přikládajíc vlhkou látku, pevně, láskyplně jej balila.

„Prý jste poznala v jedné z těch žen na kazetě Lainie Comminsovou.“

Stále bez odpovědi. Pracovala dál. Namočila si ruce do mísy s bahnitou vodou na stole vedle stojanu. Opláchla si je. Osušila ručníkem, umazaným od jílu. Ručník úhledně složila. Položila ho na stůl vedle stojanu s kráčející mumií. Odvrátila se od nádoby s vodou, od ručníku i ode mne. A zamířila ven z ateliéru.

„Etto,“ zavolal jsem.

„Myslím, že tady jsme už hotovi, pane Hope.“

„Kdysi jsem byl Matthew.“

„Když jsme byli přátele.“

„Etto, co jste dělala, když odsud tehdy večer Díaz odešel?“

Ticho. Pokračovala v chůzi směrem k otevřeným dveřím ateliéru, žena v chůzi, jako ta socha, na které pracovala.

„Etto, on odsud odjel asi deset minut před jedenáctou. Co jste dělala potom?“

„Šla jsem spát.“

„To si nemyslím.“

„Na tom, co si myslíte, nezáleží.“

„Záleží, pokud mohu dokázat, že jste tu noc, kdy byl váš manžel zavražděn, byla na jachtě.“

„Jistě že jsem tu noc byla na jachtě. Potom, co ho zabili. Našla jsem jeho tělo, nevzpomínáte si, pane Hope?“

„Vrátila jste se ještě na loď někdy po té noci?“

„Ne.“

„Vůbec ne?“

„Ne.“

„Jak se tam tedy dostala ta kazeta?“

Zastavila se ve dveřích. Na okamžik se zamyslela. Otočila se ke mně.

„Bobby si ji odvezl,“ prohlásila.

„Ne, neodvezl.“

„Je to jeho tvrzení proti mému.“

„Ne, pokud ten večeř nebyl na lodi.“

„Pak tam tedy musel být.“

„To si nemyslím.“

„Pořád je to moje slovo proti jeho slovu.“ Nedbale pokrčila rameny a už se zase obracela ke dveřím, když jsem řekl: „O půl dvanácté bylo pouzdro od té kazety prázdné.“

Znovu zaváhala.

Strnula v pohybu, napůl otočená ke mně a napůl odvrácená ke dveřím a k celému tomu obrovitému domu za nimi.

„No a?“ zeptala se.

„Bobby se v té době vracel na Whisper Key. Dorazil tam chvíli před půlnocí. Mám na to svědka. Nemohl na té lodi být po Lainiině odchodu. A pouzdro od té kazety bylo v té době prázdné.“

„Kdo to tvrdí?“

„Lainie.“

„Lainie ho zabila.“

„Ne.“

„Ano.“

„Ne. Ta kazeta byla deset minut před jedenáctou tady v domě. Lainie ji nikdy neměla. Osm dnů po vraždě jsem ji našel na lodi. A vy jste právě řekla, že jste se na loď už nevrátila. Jak tedy…?“

„Také jsem vám řekla, že si Bobby tu kazetu ten večer odvezl s sebou.“

„To si nemyslím, Etto. Myslím, že tu kazetu jste na loď donesla vy. Nevím, proč jste to udělala. Možná byste mi to chtěla povědět.“

„Prosím vás, to je absurdní.“

„Ne, Etto, já si myslím, že jste šla na jachtu, vyříkat si to s manželem. Myslím, že jste…“

„A já myslím, že byste měl odejít.“

„Mám svědka, který vás viděl,“ dodal jsem.

Podívala se na mne.

„Když jste ve čtvrt na dvanáct vstupovala na palubu.“

Pořád na mě hleděla.

„Mám požádat soud, aby zařídil ověření totožnosti mezi skupinou jiných osob?“

Najednou se rozvzlykala.

První, čeho si Juan všiml, byly její blond vlasy.

Mžoural do přívalů deště, sotva viděl na poziční světla lodi, vší silou se držel kormidla a opět zaječel na Luise, aby už mu přines to zasraný pončo. Bílá rybářská košile se mu lepila k rozložitému hrudníku, pistoli měl zastrčenou za páskem promoklých plátěných kalhot. Ještě jednou zařval: „Luisi!“ A vtom uviděl, jak zdola vykoukla blonďatá hlava.

Warren otevřel okno v koupelně.

Juanovi spadla čelist.

Vážně mu spadla.

Díval se, jak leze z podpalubí, pomalu se sune po žebříku nahoru, úzká, krátká černá sukýnka a černé boty na podpatcích, pomačkaná bílá blůza, odkud se tady k čertu vzala?

Warren se vysoukal na úzkou plošinu za oknem. Všude kolem něj bubnoval déšť. Sevřel pevně zábradlí z nerez oceli, přikrčil se a vylezl nahoru ke kormidelnímu kolu.

„Jak se vede?“ zašvitořila Toots co možná nejsvůdnějším hlasem a myslela při tom na to, že v místech, kde se mu lepila bílá košile na břicho, vidí obrysy jeho devítimilimetrové pistole. Veliký Glock za pasem velikánského vousatého chlapa, který by ji dokázal roztrhnout vejpůl i bez pistole. Potřebovala tu zbraň. Potřebovala těch osm kilo kokainu. Odstraní chlapa, sebere mu bouchačku a najde ten koks.

Obrátil se k ní, stál teď zády ke kolu. Zapomněl na člun, na kormidlo i na bouřku a na všechno ostatní, zíral jen na tu nádhernou blondýnu, která se k němu sunula tím lijákem jako nějaký mokrý mořský had. Pojď ke mně, zlato.

Warren se už k němu taky blížil, zlato.

Ale Toots měla oči jen pro Juanita, plížila se k němu a ani v nejmenším nedala najevo, že se do toho hodlá vložit Warren. Olizovala si rty, mhouřila oči jako nějaká siréna ze starého filmu. Si, pojď ke mně, querido. Warren už byl skoro na místě. V Juanitově pohledu se zračil jen chtíč a radostný údiv nad tím, že ho potkalo takové štěstí; skrze proudy deště se vrhl směrem k ní. Příliš pozdě si uvědomil, že někdo seskočil na palubu za jeho zády. Začal se otáčet, ale to už mu na zátylek dopadla Warrenova sevřená pěst jako kladivo. Překvapeně klopýtl, opožděně pochopil, že se nechal nachytat, a chňapl po Toots, která zašeptala: „Si muchacho,“ přijala ho do svého objetí a kopla ho kolenem do rozkroku.

Zhroutil se.

Zkroucený bolestí, vyrážeje sykavé španělské nadávky, začal šátrat pod mokrou košilí po pažbě pistole, ale Warren už ho popadl a přiškrtil, jak ho to naučili u saintlouiské policie, stáhl ho na palubu, pak ho najednou pustil a bez okolků ho nakopl do hlavy. Potom ho kopl ještě jednou, pro jistotu. Juan byl vyřízen.

Toots poklekla a vytrhla mu z opasku pistoli.

„Dobře,“ řekl Warren.

„Kam schovali ten sajrajt?“ zeptala se Toots a namířila na něj zbraň.

K výslechu, který jsem ve čtvrtek večer zahájil v mé kanceláři ve Volavčí ulici, se dostavil osobně Skye Bannister, státní zástupce, zvolený ve dvanáctém soudním okrese státu Florida. Byl zde také jeho zástupce Peter Folger, můj partner Frank Summerville a Sidney Brackett, týž odborník na autorské právo, který zastupoval Tolandovy ve sporu o medvídka.

Nechápal jsem, proč si vybrala právě jeho a ne nějakého experta na trestní právo. Ale přišla se přiznat – to mi alespoň dala najevo – a tak možná jen chtěla mít všechno rychle za sebou.

Skye Bannister mě nemá rád a nelíbí se mu, že udržuji citové vztahy s jednou z jeho nejlepších prokurátorek. Zato by se mu líbilo guvernérské sídlo v Tallahassee a pořád, znovu a znovu kolují drby, že se o to hodlá pokusit už v příštích volbách. Nebo možná v přespříštích. Zatím je pořád tady, pořád stejný, světlovlasý, modrooký otrava, značně podobný Danu Quaylovi. Jelikož Brackett vypadá jako trochu tělnatější Newt Gingrich a Folger jako pohublý Phil Gramm, potřebovali jsme už jenom videotechnika, který by se podobal Bobu Dolovi. Naneštěstí, odborníkem na video byla žena, nádherná, dvacetiletá rudovláska, tvářící se namíchnuté, protože jsme ji vytáhli z domova od televize.

Etta Tolandová vytrvale plakala i při přísaze. Rychle jsem s ní probral všechny předběžné oficiality, zeptal jsem se jí, jak se jmenuje, kde bydlí, jestli jsme dnes u ní doma spolu vedli delší rozhovor, a pak jsem se otázal, jestli by mohla do kamery – v přítomnosti svého advokáta a pánů z kanceláře státního zástupce – zopakovat v kostce obsah našeho rozhovoru. Odpověděla, že proti tomu nic nemá.

Brackett si povzdechl.

Etta si osušila oči.

Před odchodem z jejich domu na Fatback Key se převlékla; teď měla na sobě jednoduché, na míru šité kalhoty, bezovou blůzu a nízké střevíce. Černé, rovné vlasy si spustila na ramena. Oči, zvlhlé pláčem, se zdály být velké a zářivé. Rudovláska se podívala na hodinky. Začali jsme.

Hope: Pro začátek, můžete mi povědět, jestli jste byla u toho, když váš manžel telefonoval Lainie Comminsové a navrhl jí, aby se s ním sešla na vaší lodi?

Tolandová: Ano.

H: V kolik hodin jí telefonoval?

T: Asi v devět.

H: Volal z vašeho domu?

T: Ano.

H: V předchozí výpovědi jste uvedla, že jí telefonoval z lodi. To si teď přejete změnit?

T: Volal jí z domova.

H: Měla jste možnost slyšet, o čem spolu mluvili?

T: Slyšela jsem jen, co jí říkal on.

H: A co to bylo?

T: Řekl, že s ní chce dojednat urovnání. Prý do toho zatím nechce tahat advokáty. Že si spolu promluví z očí do očí, jen oni dva. Ujistil ji, že se nesnaží ji nějak poškodit, pokud jde o další průběh procesu, že to není žádný trik.

H: Mluvil o tom, že jí volá ze člunu?

T: Ano.

H: Takže jí lhal.

T: Ano. Chtěl, aby to vypadalo co nejnaléhavěji. Aby měla dojem, že už na ni čeká a stojí o dohodu. Souhlasila, že se s ním sejde. Prý se tam dostane asi tak za hodinu.

H: To jste ale neslyšela, nebo ano?

T: Ne, Brett mi to pověděl. Než odešel z domova.

H: V kolik hodin odešel?

T: Pár minut po tom telefonátu. Ve čtvrt na deset? Asi tak.

H: Jak dlouho trvá cesta od vás z Fatback Key do jachtklubu Silver Creek?

T: Deset, patnáct minut. Podle provozu.

H: Tedy tam musel dorazit nejpozději… nu… řekněme o půl desáté?

T: Řekla bych, že ano.

H: Paní Tolandová, dnes večer jste mi pověděla, že tu noc, kdy došlo k vraždě, k vám domů přišel muž jménem Bobby Díaz…

T: Ano.

H: Někdy po odchodu vašeho manžela.

T: Ano.

H: Asi tak v, deset, je to tak?

T: Ano.

H: Můžete mi říci, kdo je Bobby Díaz?

T: Vedoucí oddělení designu u firmy Toland.

H: Věděl o tom, že Lainie Comminsová firmu žalovala kvůli porušení autorských práv?

T: Věděl.

H: Hovořili jste o této záležitosti v době, kdy vás ten večer navštívil doma?

T: Hovořili.

H: Můžete nám povědět, co o tom bylo řečeno?

T: Tvrdil, že dal Brettovi nějakou videokazetu.

H: Jakou videokazetu?

T: S pornografickým filmem.

H: Jmenoval se nějak?

T: Co si počít s rukama. Jsou na ní čtyři ženy; masturbují. Jednou z nich je Lainie Comminsová.

H: Jak došlo k tomu, že Bobby dal tu kazetu vašemu manželovi?

T: Povídal, že mu pomůže vyhrát ten spor. A chtěl za ni nálezné. Deset procent z hrubého zisku z prodeje toho medvídka.

H: Tím medvídkem míníte…

T: Gladys. Našeho medvídka. O kterém Lainie tvrdí, že jsme jí ho ukradli.

H: Váš manžel souhlasil s tím, že dá Bobbymu těch deset procent?

T: Ne. Proto Bobby přijel. Chtěl zpátky tu kazetu.

H: Věděla jste něco o té kazetě předtím, než se vám o ní zmínil?

T: Nevěděla.

H: Viděla jste ji?

T: Ne.

H: Přehrála jste si ji někdy?

T: Nikdy.

H: Věděla jste, že vůbec existuje?

T: Ne. Vůbec jsem netušila, že existuje.

Opět se dala do pláče. Dvojníci slavných republikánů se tvářili trpělivě a chápavě. Rozzlobená zrzka se zřejmě nudila. Nabídl jsem Ettě papírové kapesníky. Vysmrkala se, otřela si oči a tváře. Odhrnula si vlasy z čela. Zvedla bradu. Podívala se mi do očí. Její pohled byl klidný a pozorný. Pokračovali jsme.

H: Navrhl vám Bobby Díaz, abyste se po té kazetě podívala?

T: Ano.

H: A vy jste ji šla hledat?

T: Ano.

H: Našla jste ji nakonec?

T: Ano. V trezoru v ložnici. Jen tu kazetu. Obal tam nebyl.

H: V kolik hodin jste ji našla?

T: Asi ve tři čtvrtě na jedenáct.

H: Co bylo dál?

T: Podívali jsme se na kousek filmu. Abychom věděli jistě, že je to ona. Protože nebyla v obalu, chápete. Chyběl ten černý, vinylový obal. Takže nebylo podle čeho ji rozeznat.

H: A byla to ta správná kazeta?

T: Ano, byla na ní Lainie.

H: Jak dlouho jste se na ni dívali?

T: Ach, nejvýš tak minutu.

H: Co se stalo potom?

T: Bobby ji chtěl zpátky. Řekla jsem, že mu ji nedám. Protože mě napadlo, že mu za ni Brett možná zaplatil a on na mě jen zkouší nějaký trik.

H: Co na to řekl?

T: Nic. Odešel.

Pohlédl jsem na ni.

V kanceláři bylo ticho, ozývalo se jen vrčení videokamery. Zalétl jsem pohledem k Frankovi. Téměř neznatelně pokývl hlavou.

„Paní Tolandová,“ řekl jsem, „nezlobte se, ale neřekla jste mi snad dnes večer, že poté, co jste odmítla Díazovi vydat…“

„Dnes večer jsem vám řekla přesně totéž, co vám říkám teď.“

„Nemluvila jste o tom…?“

„Řekla jsem, že odešel z domu.“

„A předtím, než odešel, vám nic víc nepověděl?“

„Ano, popřál mi dobrou noc.“

„A co ještě?“

„Nic víc.“

„Nevyprávěl vám snad o tom, že až do minulých Vánoc udržoval váš manžel intimní vztah s Lainie Comminsovou?“

„Ne, nevyprávěl.“

„A nestalo se snad právě proto, že jste…?“

„Musím odpovídat na další otázky?“ obrátila se k Brackettovi.

„Když nechcete, tak nemusíte.“

„Už nechci,“ prohlásila.

„Kam?“ naléhala Toots. „Kam to dali?“

„Nevím, o čem mluvíš,“ tvrdil Warren.

„Těch osm kilo, Warrene, kam je dali?“

„Nevím nic o žádných…“

„Byla jsem na záchodě, když je přinesli na palubu. Kam je dali?“

„Vůbec jsem je neviděl.“

„Warrene, já tě zastřelím.“

„Jen do toho.“

„Ty víš, kde ten koks je, Warrene.“

„Teď o něm slyším poprvé.“

„Mluv, nebo tě zastřelím.“

„Vidíš toho chlapa tady?“ Warren trhl hlavou směrem k nehybnému Juanovi na palubě. „Tri minuty potom, co přišli na palubu, mě praštil tou pistolí, co držíš v ruce. Neviděl jsem je nosit na loď žádné drogy.“

„Lžeš.“

„Nelžu.“

„Tak jdi do hajzlu, já si je najdu sama.“

„Jen hledej.“

Sešla dolů po žebříku. Lijavec neustával. Potřásl hlavou, vzdychl a přistoupil ke kormidlu. Slyšel, jak dole zuřivě hledá, bouchá dveřmi skříní, řinčí hrnci a pánvemi a bůhví čím. Opět si povzdechl. Asi za deset minut se vrátila nahoru.

„Kde to je?“ naléhala.

„Já nevím.“

Začala prohledávat skladovací prostory na bocích člunu. Přehazovala záchranné vesty, lana, nějaké hadry a také čepici s kšiltem. Zvedla víko skříně na návnadu. Zašmátrala mezi kostkami ledu a plechovkami s pivem. Warren udržoval člun v přímém směru. Palubu neustále bičoval déšť. Přistoupila k němu a pohybem pistole ukázala na zavřenou přihrádku pod palubní deskou, ve výši jeho kolen.

„Uhni,“ přikázala.

„Samo se to řídit nebude,“ namítl.

„Tak to otevři.“

Palcem stlačil knoflík na víku, které se otvíralo dopředu, směrem dolů. Víko odpadlo. Okamžitě spatřil balík ve žlutém, voskovaném papíře, zastrčený v přihrádce mezi mapami, spolu s baterkou, krabicí od doutníků a píšťalkou.

Mluvila o osmi kilech. Jeden kilogram jsou dvě celé, dvě desetiny libry, to ví každý školák. Sedmnáct a půl libry bílé dámy, plus mínus.

„Dej to sem,“ poručila mu.

„Ne.“ Zabouchl víko a opřel se o ně kolenem, jako by jí chtěl naznačit, že tohle zůstane zavřené. Pravým kolenem se opíral o víko. Na palubu dopadala dešťová voda, i tam, kde oba stáli, bok po boku. Toots pevnou rukou svírala pistoli. A on stejně pevně třímal kormidlo.

„Warrene,“ zahrozila mu, „tohle není legrace.“

„Já vím, že ne, Toots.“

„Tak uhni.“

„Ne.“

„Warrene, já to potřebuju.“

„Nepotřebuješ.“

„Neříkej mi, do prdele, co potřebuju a co nepotřebuju!“

„Toots…“

„Nenuť mě, abych ti ublížila, Warrene!“

Mžourala na něj skrz hustý déšť, vlasy přilepené k hlavě, šaty promáčené, po obličeji jí stékala voda proudem. Nevěděl jistě, jestli je to jen dešťová voda nebo jestli také pláče. Nemyslel si, že by po něm vystřelila, ale ani to nevěděl určitě. Ruka s pistolí se jí zachvěla.

„Warrene,“ vyhrkla, „prosím.“

„Toots.“

„Prosím, Warrene.“

„Toots…“

„Prosím.“

Ztěžka si povzdechl.

Palcem otevřel přihrádku. Sáhl dovnitř. Vyňal balík ve voskovaném papíře. Zaklapl víko. Pochopila, co chce udělat, právě ve chvíli, kdy to začal provádět. Natáhla se po něm, když se otočil, natahovala se po balíku v jeho rukou, natahovala se po něm i poté, co už ho v ruce nedržel, snažila se ho zachránit, vyrvat ho dešti a noci, protože on jím mrštil přes palubu, do moře.

Svěsila ramena. Zdrceně zírala před sebe do padajícího deště a najednou se rozplakala. Vstal a ovinul jí paži kolem ramen. Volnou rukou stále svíral kormidlo, a něžně ji přitáhl k sobě.

„Toots,“ řekl, „pojedeme teď domů, ano?“

Pořád se nemohla utišit.

„Toots? Můžeme jet domů?“

Její zoufalé, úpěnlivé vzlyky mu trhaly srdce.

„Ano, Toots? Prosím, můžeme jet domů?“

Nejistě přikývla.

„Toots? Ano?“

Znovu přikývla.

V neutuchajícím dešti ji k sobě pevně přivinul.

13.

„Mno,“ protáhl Bannister, „to je sakra zvláštní přiznání, Matthew.“

„Koukej,“ opáčil jsem, „znáš mě dost dobře, abys…“

„Ale jo, znám tě dobře,“ připustil.

Byl dokonale oblečen; na míru šitý oblek z modrého tropika s nezřetelnými zelenými proužky. Modrá košile. Zelená kravata. Nablýskané černé boty. Byli s manželkou na večeři s jedním senátorem, když ho zastihl můj telefonát. Sdělil jsem mu, že se mi v Tolandově případu podařilo získat přiznání. A že chci, aby v mé kanceláři provedl výslech, a to se záznamem na magnetofon.

A teď jsme tu seděli.

A Etta Tolandová si to rozmyslela.

Pete Folger, který vypadá jako Phil Gramm a mluví jako Phil Donahue, se podíval na hodinky. Jeho výraz jasně říkal, že tu jen maříme čas a že by chtěl jít domů k ženě a dětem, aby ještě stihl zprávy v jedenáct hodin. Z tváře Skye Bannistera, který vypadá jako Dan Quayle a dokonce i tak mluví, bylo lze vyčíst, že z toho, co o mně ví, je mu jasné, že bych ho sem netahal, kdybych neměl, jak se v naší branži říká, „jasnou kořist“ – a že mu není jasné, co tu v tom případě dělá.

„Matthew,“ prohlásil, „předpokládám, že ti pověděla něco, o čem si myslíš, že bychom to měli slyšet…“

„Mně to tak nepřipadá,“ odtušil Folger.

„Pete,“ namítl jsem, „ona prostě ucukla. Co se to s tebou sakra děje?“

„Děje se se mnou to, že tu tvoji ženskou máme na lopatě a ty se snažíš zatáhnout do toho někoho, kdo podle tebe…“

„Přece není pitomec,“ přerušil ho ostře Bannister.

„Cože?“ podivil se Folger.

„Povídám, že není pitomec. Zkus udělat tu chybu, že si to o něm budeš myslet, a jsi v maléru. Co ti vlastně řekla, Matthew? A co chceš, abychom s tím my udělali, když tě nechala ve štychu?“

„On jí řekl přesně to, co jsem já dávno tvrdil.“

„Kdo? A co?“

„Bobby Díaz. Řekl jí, že její muž skončil svůj poměr s Lainie Comminsovou loni o Vánocích.“

„No a?“

„Chcete slyšet přesně, co mi pověděla?“

„Toho bych si moc považoval,“ přisvědčil Bannister.

Ani pořádně neví, co na to Bobbyho obvinění má odpovědět.

Ne že by ji to už v minulosti nenapadlo, Brett s Lainie zůstávali spolu v kanceláři nad výkresy dlouho do noci, ta možnost ji samozřejmě napadla. Lainie asi nejspíš je přitažlivá žena, takový ten typ zbloudilého, opuštěného děcka; někomu se to líbí. Brett se vždycky ohlížel po ženských, ale měl slabost spíš pro takové ty uhlazené, vyšňořené typy. Ale i tak je možné, že to, co jí Bobby pověděl, je pravda, i když nemá v úmyslu před ním dát najevo ani v nejmenším, že by to mohla být pravda, ani mrknutím oka nesmí připustit, že by chovala taková podezření. Místo toho mu nařídí, aby koukal vypadnout z domu, a jakmile je pryč, zatelefonuje na loď.

„To se stalo asi deset minut před jedenáctou,“ vysvětloval jsem. „V předchozí výpovědi mi lhala, že tam telefonovala až ve tři čtvrtě na dvanáct; chtěla se krýt.“

Deset minut před jedenáctou zavolá do člunu, jenže to nikdo nebere.

Uvažuje, jestli už třeba není na cestě domů.

Ale proč by v tom případě nezavolal, jak ta schůzka proběhla?

Pak začne přemýšlet, proč se vůbec musel s Lainie sejít na lodi? A ne tady, doma?

Proč se jí nikdy nezmínil o té kazetě, na které si to ta jeho kočička dělá, aby všichni viděli?

Díval se snad na to video někde pěkně v soukromí?

Že by to v něm probudilo vzpomínky na tu šilhavou kurvičku, když ji viděl tak pěkně rozcapenou a rozjetou? Vzrušovalo ho to, až se mu postavil?

Vyprovokovalo ho to k další akci?

A pak se znovu sešli na lodi, hmm?

Začíná myslet na to, jestli se ta jeho šilhavá čubka před ním nepředvádí právě teď na Hračičce, jestli mu to zrovna teď nedělá, to není marný nápad, není divu, že nikdo nebere telefon.

A rozhodne se, že jestli je to pravda…

Jestli opravdu měl něco s Lainie…

Jestli s ní má něco pořád…

Zabije ho.

K tomu rozhodnutí dospěla v jediném okamžiku.

Zabije ho.

Docela jednoduše.

Ve státě Florida člověk nepotřebuje zbrojní pas, aby si mohl koupit střelnou zbraň. Nebo zbraně. Na palubě Hračičky je kolt pětačtyřicítka a doma mají Tolandovi dvě pistole – Walther P–38, který Brett přechovává v nočním stolku u postele, a Kolt Cobra, který si Etta ukládá do nočního stolku na své straně lůžka. Její pistole je plně nabitá. Šest ran. Má v plánu ho s ní zabít, jestli Bobby Díaz mluvil pravdu.

O tom není pochyb.

Je pevně rozhodnutá.

Jestli ji podvádí, zabije ho.

Za tím účelem se před odchodem z domu patřičně oblékne. Natáhne si černé kalhoty a černý trikot. Podprsenku si nevezme. Černé sportovní boty. Ze skříně vyjme černou hedvábnou pláštěnku, kterou měla na sobě loni o Vánocích na sněhovém bále. Až do minulých Vánoc měl váš manžel poměr s Lainie Comminsovou. Najde prudce elegantní černý klobouk s plandavou střechou, který si ani ne před měsícem koupila v Things Amiss na St. Lucy’s Circle. Vyčeše si vlasy na temeno a sepne je sponkami. Vezme si pláštěnku, nasadí si klobouk a podívá se na sebe do zrcadla na stěně ložnice, kterou možná sdílí se záletníkem. Vypadá jako Fantom Opery. Pažba Cobry z ořechového dřeva je na dotek chladná. Pistole váží jen patnáct uncí, je lehká do ruky. Uloží ji do rozměrné černé kabelky, přidá ještě kazetu a přehodí si poprruh kabelky přes rameno. Rukavice.

Vzpomene si na rukavice. K čerrnému odění potřebuje černé rukavice. Najde jeden pár, který si zakoupila loni v září v Miláně. Jsou z měkké černé kůže. Vklouzne do nich.

Opět se podívá do zrcadla. Ano, řekne si v duchu.

Její zelenočerné Infiniti J30 parkuje před domem, na příjezdové cestě. Miluje název, který firma Nissan vymyslela pro tuhle barvu – černý smaragd.

Hodiny na palubní desce ukazují 23:10.

V tuto noční hodinu jsou silnice pusté; do klubu to zvládne za rovných deset minut.

Její auto tu všichni znají. Nemůže si dovolit, aby ho někdo poznal a později si na to vzpomněl. To nejde, pokud Bobby Díaz mluvil pravdu a ona zabije svého muže. Má v úmyslu udeřit na něj ohledně té kazety. Zeptat se ho, proč ji před ní schovával. Zeptat se ho, jestli opravdu…

Je to pravda?

Je?

Musí se ho zeptat.

Nechá vůz na kraji silnice před klubem. Kráčí ve stínu pod stromy na vnitřní straně kamenné zdi, černá jako noc, v měkoučkých rukavicích s hedvábným lemováním se jí začínají potit ruce. Pomalu se blíží k parkovišti, černá kabelka ji občas udeří do boku. Vykročí ze stínu na parkoviště, když najednou…

Bílé Geo.

Stojí pod osamělou lucernou na opačné straně parkoviště.

Lainiino auto.

Je dvacet minut po jedenácté.

Etta roztrpčeně pokývne hlavou.

Odhodlaně rázuje přes parkoviště ke člunu. V přístavišti je ticho. Na člunu také. Hbitě přeběhne můstek, projde kolem opuštěné kormidelny a zdola zaslechne výkřik. Nezaměnitelný výkřik ženy, sténancí v extázi. Slyší ženský hlas. Udělej mi to, ano, je to Lainiin ilas, ai dělej, dělej, a v tu chvíli už se nepotřebuje svého muže na nic \ /ptáv ú.

Zabije ho.

Začne sestupovat po žebříku do salónu, když tu opět zaslechne jejich hlasy. On jí připomíná tu kazetu, kterou má teď u sebe Etta. Vysvětluje jí, že by ta kazeta mohla silně poškodit její kariéru. Navrhuje, že by snad bylo lepší, kdyby stáhla žalobu, než se o té kazetě všichni dozvědí.

Co to povídáš, Brette?

Říkám, abys stáhla tu žalobu, nebo rozešlu kopie všem firmám v branži.

Cože?

Myslím, žes mě slyšela, Lainie.

Před pěti minutami…

Ano, ale…

Říkal jsi, že mě miluješ!

Já vím, ale stáhni tu žalobu.

Ty hajzle zkurvenej!

Stáhni tu žalobu, Lainie.

Etta málem ztratí své odhodlání. Jestli sem Lainie vylákal jen proto, aby jí pohrozil odhalením, když ne…

Ale proč se s ní tedy miloval?

Proč jí vykládal, že ji miluje?

Říkal jsi, že mě miluješ!

Já vím, ale stáhni tu žalobu.

Slyší další rozhořčené Lainiiny výlevy, slyší, jak na něj křičí, že teď tu žalobu teprve nestáhne, půjde k Ideálu nebo k Mattelu a ty jdi do prdele, ty parchante hnusnej. Etta si uvědomí, že se Lainie chystá vyjít z ložnice, její hlas teď zní těsně za dveřmi, ještě po něm mrští tato poslední slova a vyřítí se z místnosti. Etta se na téhle lodi vyzná, zná tu každý kout, každý záhyb. K salónu přiléhá toaleta. Vklouzne tam, rychle za sebou zavře a čeká, naslouchá.

Na hodinkách je půl dvanácté.

Slyší spěšné kroky v chodbě za dveřmi, v salónu, na žebříku, který vede na palubu. Když Lainie přechází na břeh, zasténá pod ní můstek. Etta tiše, nehnutě stojí za dveřmi toalety, poslouchá, čeká na hluk rozjíždějícího se auta, ale nic neslyší. Je už pryč? Je už opravdu pryč? Čeká.

Její hodinky ukazují půl dvanácté a pět minut.

Konečně otevře dveře.

Z hlavní kajuty na konci chodby je slyšet zvuk puštěné sprchy. No dobře, předvede mu Psycho, zabije ho v tý pitomý sprše. Vklouzne rukou do kabelky. Prsty nahmatá Cobru. Sevře v dlani dřevěnou pažbu. Prochází chodbou. Dveře kajuty jsou otevřené. Sprcha pořád šumí. Pokradmu se vplíží do místnosti. Zabije ho ve sprše, tak si to představuje. V tu chvíli uvidí několik věcí na nočním stolku. Na Brettově straně lůžka. Všechny ty věci spatří v jediném okamžiku.

Vidí digitální hodiny.

Ukazují 23:38.

Vidí prázdné pouzdro na videokazetu.

Co si počít s rukama.

Na jednom z čalouněných křesel leží ženský šátek.

Modrý, s červenými kotvičkami.

A také spatří Brettovu pistoli.

Všechno se jí náhle srovná před očima do jasného, ostrého obrazu.

Usměje se.

Opravdu se usměje.

A upustí Cobru zpátky do kabelky.

Digitální hodiny ukazují 23:39.

Sprcha už nešumí.

Rychle přejde podle postele k nočnímu stolku a do ruky v rukavičce uchopí pětačtyřicítku. Dveře koupelny se otvírají. Otočí se tím směrem. Brett má kolem sebe jen ručník. Vyvalí oči.

„Etto?“ vyhrkne, „co…?“

Prvním výstřelem ho nezasáhne.

Následující dva mu vpálí do obličeje.

Na digitálních hodinách u postele je 23:40.

Ještě před odchodem zastrčí kazetu do pouzdra, odnese ji přes kajutu k policím na knihy, kde již je několik podobných kazet, a založí ji tam, pěkně na očích. Ať ji najdou, pomyslí si. Ať si ji spojí s Lainiiným šátkem a napadne je, že za ním přišla, protože tu kazetu chtěla zpátky. Ať si to všechno dají dohromady, uvažuje. Pohodí pětačtyřicítku na postel. Ještě se podívá na Bretta, který tam leží zkrvavený na podlaze, ručník se mu rozevřel, penis má teď scvrklý, svraštělý, maličký.

Dobrá, pomyslí si a opustí člun.

Za dvanáct minut dorazí domů.

V jedenáct padesát pět.

Převlékne se.

O půlnoci opět vyrazí z domu.

Do klubu přijede šestnáct minut po půlnoci.

A najde manželovu mrtvolu.

„Tohle všechno ti pověděla, hm?“ zeptal se Folger. „Ano,“ přikývl jsem. „Jinak bych ji sem nevodil.“

„Smůla, že to nechce zopakovat,“ mínil Skye. „Smůla,“ přitakal jsem. „Co vlastně od nás chceš, Matťhew?“

„Abyste stáhli obvinění, vznesená proti mé klientce…“

„Nepřipadá v úvahu.“

„… a dali se do vyšetřování Etty Tolandové.“

„To nejde,“ potřásl hlavou Folger. „Proč ne?“

„Vysmáli by se nám,“ řekl Skye.

„A co když skončíme s prázdnýma rukama?“ dodal Folger. „Jak byste mohli?“ divil jsem se. „Sežeňte si příkaz k prohlídce jejího šatníku. Hlídač tu noc viděl někoho v černém…“

„Dejte si předložit její účty za telefon. Ve své původní výpovědi tvrdila, že na tu loď volala ve tři čtvrtě na dvanáct. Jenomže doopravdy tam volala…“

„A jak to dokazuje, že ho zabila?“ zarazil mě Folger.

„Dokazuje to, že lhala.“

„No a? Tys nikdy nelhal?“

„Pete, vím, že na ten člun telefonovala deset minut před jedenáctou a o deset minut později odjela z domu. Oblečená k vraždě. Mohl bych…“

„Ne,“ prohlásil Skye. „Telefonní účty možná dokazují, kdy telefonovala na loď, ale nedokážou, že odešla z domu. To je všechno zatím jen v tvojí hlavě.“

„V její taky, Skye.“

„Pokud ano, tak tam zatím nikoho cizího nepustila.“

„Jak vlastně to podle tebe šlo časově za sebou?“ zajímal se Folger.

„Chceš to celé?“

„Od A až do Z.“

„Od začátku?“

„Od první minuty.“

Vytáhl jsem z horní zásuvky svého stolu žlutý právnický notes, vzal jsem do ruky tužku a začal psát.

21:00 BOBBY DÍAZ VOLÁ TOLANDOVŮM

„Toland ho poslal do háje,“ dodal jsem. „Řekl mu, že o tu kazetu nestojí.“

21:05 TOLAND TELEFONUJE LAINIE, ZVE JI NA JACHTU.

„Takže jí volal z domova,“ vysvětlil jsem. „Ne ze člunu, jak tvrdila Etta.“

„Proč zrovna o tomhle lhala?“

„Lhala nám o všem, Skye, zabila ho.“

„O tom zatím nemám žádné důkazy. Podívejme se na zbytek toho časového plánu.“

Dal jsem se znovu do psaní.

21:20 DÍAZ ODJÍŽDÍ NA FATBACK KEY

21:15 TOLAND ODJÍŽDÍ NA LOĎ

21:30 TOLAND PŘIJÍŽDÍ NA LOĎ

LAINIE ODJÍŽDÍ NA LOĎ

22:00 LAINIE PŘIJÍŽDÍ NA LOĎ

22:45 WERNER VIDÍ LAINIE S TOLANDEM NA ČLUNU

ETTA OBJEVÍ V TOLANDOVĚ SEJFU VIDEOKAZETU

LAINIE S BRETTEM SE PŘESOUVAJÍ DO LOŽNICE

22:50 DÍAZ ODJÍŽDÍ OD TOLANDŮ

ETTA TELEFONUJE NA ČLUN, NEDOVOLÁ SE

23:00 ETTA ODJÍŽDÍ KE ČLUNU

„Tady se dostáváme k pouhým spekulacím,“ podotkl Skye.

„Jen mě sledujte,“ opáčil jsem.

„Nic z toho ale nesouhlasí s její výpovědí z osmnáctého,“ tvrdil Folger.

„Lhala nám pod přísahou, Pete.“

23:20 ETTA PŘIJÍŽDÍ DO KLUBU, ZAPARKUJE U KRAJE SILNICE

23:15 ETTA ZPOZORUJE LAINIIN VŮZ.

NOČNÍ HLÍDAČ VIDÍ ETTU VSTUPOVAT NA LOĎ

23:20 ETTA PŘISTIHNE BRETTA S LAINIE V POSTELI

23:30 LAINIE ODCHÁZÍ ZE ČLUNU

PODLE SVĚDECKÝCH VÝPOVĚDÍ PARKUJE U SILNICE

NĚJAKÝ VŮZ

23:35 ETTA ZAMÍŘÍ K LOŽNICI

23:38 ETTA VSTUPUJE DO LOŽNICE

23:39 BRETT VYCHÁZÍ Z KOUPELNY

23:40 ETTA HO ZASTŘELÍ

BANNERMANOVI SLYŠÍ Z TOLANDOVY LODI ZVUK VÝSTŘELŮ

23:43 ETTA ODJÍŽDÍ DOMŮ

23:55 ETTA PŘIJÍŽDÍ DOMŮ, PŘEVLÉKÁ SE

00:00 ETTA OPĚT ODJÍŽDÍ NA JACHTU

00:16 ETTA PŘIJÍŽDÍ KE ČLUNU. „OBJEVÍ“ MRTVOLU

00:20 ETTA VOLÁ POLICII

„Zbytek té její historky je pravdivý,“ dodal jsem.

„Ještě jednou se ptám, Matthew, co s tím máme dělat?“

„Však ty víš, o co mu jde,“ ozval se Frank. „Abyste zastavili všechen další postup, dokud neprošetříte, jak to je s Ettou Tolandovou. To od vás chce.“

„Tak mi pověz, jak na to máme jít,“ dožadoval se Skye.

„Máte to černé oblečení…“

„Možná.“

„… a svědka, který ji viděl vstoupit na palubu dvacet pět minut před vraždou,“ pokračoval Frank. „Víte, že lhala o tom, že Brett telefonoval Lainie ze člunu a ne z domova, kde ona ten hovor vyslechla. Také víte, že vám lhala ohledně času, kdy ona sama telefonovala na jachtu. Máte svědka, který u silnice do Silver Creek viděl tmavé, drahé auto, v místech, kde jak sama Matthewovi přiznala…“

„Co přiznala Matthewovi mě nezajímá!“

„Tvrdí, že do klubu přijela až šestnáct minut po půlnoci. Svědci to tmavé přepychové auto viděli mezi půl dvanáctou a dvanáctou. Etta jezdí v tmavém Infiniti. To znamená, že v klubu byla v době vraždy…“

„Tomu říkáš spolehlivé svědectví?“ namítl Folger. „Půlhodinový rozptyl?“

„Pánové, já potřebuji důkaz,“ přerušil je Skye. „Nemůžete ode mě chtít…“

„Stačily by stopy pneumatik?“ otázal jsem se.

„Jak to myslíš?“

„Odpovídající stopy pneumatik?“

„Máš nějaké odpovídající stopy?“

„Mám odlitek stopy z místa, kde svědci viděli to auto.“

„A odpovídá ten odlitek pneumatice z vozu Etty Tolandové?“

„To ještě nevím.“

„No, tak až to zjistíš…“

„Ty to můžeš zjistit rychleji než já, Skye.“

„Ale? Jak to?“

„Policie na tom odlitku sedí už od středy.“

„Kdo ho má?“

„NickAlston.“

„Sežeňte ho,“ vyštěkl Skye.

Folger přistoupil k telefonu.

„Kdyby ty stopy souhlasily…,“ řekl jsem.

„Odročíme další řízení,“ přikývl Skye.

A taky že souhlasily.

Nick Alston oznámil, že mu pozdě odpoledne přišla zpráva od FBI, prý se jedná o pneumatiku Toyo A05, určenou pro všechna roční období, radiálku s ocelovým proužkem, velikosti P215/60R15, výrobcem je firma Toyo Tire and Rubber, používá se jako standardní příslušenství, jímž se už v továrně vybavují vozy Nissan Infiniti J30, sedan, de luxe – a přesně takovým vozem jezdila Etta Tolandová.

Pete Folger si jenom vyžádal soudní příkaz k zabavení automobilu. Ostatní už byla hračka.

Patricie, začal jsem, jsou jisté věci, o nichž si musíme pohovořit. Vím, že jsem míval pověst citlivého, chápavého muže, který hraje na housle a nesnáší u jiných mužů machistické chování, ale musím se ti přiznat, že po té nehodě – tedy, jestli se tomu dá říkat nehoda, když po člověku někdo střílí – jsem se o sobě dozvěděl spoustu věcí a nejsem si jistý, jestli ten chlápek, co vyšel z nemocnice, je týž, kterého… ne, prosím, nech mě domluvit.

Především, nemám trpělivost s hlupáky. Nesnáším hloupé lidi. A nesnáším amatéry. Tím nechci říct, že jsi hloupá amatérka, to bys mi špatně rozuměla, já tě obdivuju a vážím si tě jako velmi inteligentní profesionálky, což je opravdu jediný druh ženských, s kterými jsem kdy co měl… No, to vlastně není tak úplně pravda, taky jsem znal pár pěkně pitomých slepic, to je fakt, dovolíš–li, abych zde použil takového slova, ale je mi to šumafuk. V každém případě, to bylo v jiné době, v jiné zemi, ta dotyčná je v podstatě po smrti, dá se říct. To bylo tenkrát a dnes je dnes. A my, Patricie, mluvíme o dnešku.

Takže, máš–li pocit, že jsem často netrpělivý kvůli docela obyčejným věcem, to proto, že jsem viděl to údolí, Patricie, procházel jsem se údolím ve stínu smrti a nikdo tam nebyl se mnou, nikdo nebyl ochoten nést za mě kříž definitivního konce. Toulal jsem se úplně sám tím údolím, kde se na obzoru kupila temná mračna. Byl jsem takhle blízko, Patricie, a už nikdy se tak blízko k okraji nechci dostat. Nikdy.

A proto, ano, možná jsem v poslední době nedůtklivý mrzout, možná jsem zatracenej ufňukanec, možná bývám vzteklý na všechny ty nevědomé, drzé, nesnášenlivé, do sebe zahleděné, licoměrné, vulgární, nevšímavé, podezíravé, nedůvěřivé, zjevně nepoučené osoby, kterým jde jen o to, aby mi vnutily své úzkoprsé názory a náhledy, které se snaží omezit moji volbu další cesty, chtějí rozhodovat o mých potřebách a přáních – jež v těchto dnech jsou velmi intenzívní. Má přání a mé potřeby, Patricie. To ti povídám. Velmi intenzívní. Vidím teď všechno mnohem jasněji, Patricie. Je to tím postřelením. Je to tím, jak blízko smrti jsem se ocitl. Je mi fuk, kdo pochoduje v průvodech na sv. Patricka. Já jenom nechci chodit v žádných jiných průvodech než v těch, které si zorganizuju sám.

Což mě přivádí k tomu, co jsem se v posledních čtyřech měsících pořád snažil vyjádřit, od té chvíle, kdy mě pustili z nemocnice, jenomže na to, že jsem advokát, o němž se kdysi mluvilo jako o úlisném a vemlouvavém jedinci, mi teď dá dost práce vyjádřit své myšlenky slovy. Musím ti povědět, Patricie, že jsem si všímal jiných žen… ne, prosím, žádné námitky, paní kolegyně, nech mě domluvit, prosím. Všímal jsem si jejich nohou a stehen a prsou, mluvím, jako bych si objednával plný kbelík pečených kuřat, já vím. A vím, že je to politicky nekorektní a možná i sexistické, hovořit takto o částech ženského těla, jenže mě už žádná politická korektnost nezajímá, všechny tyhle nálepky jsou mi ukradený. Vlastně mě dost nudí. Vlastně mi lezou krkem.

Poslední dobou mi spousta věcí leze krkem.

Moje vlastní smrtelnost mi taky leze krkem.

Patricie…

Chci říct…

Jsem už v pořádku.

Už čtyři měsíce jsem v pořádku.

Chci se s tebou milovat.

Chci, aby sis přestala myslet, že nejsem úplně zdravý, chci, abys mě přestala brát jako invalidu. Byl jsem daleko, Patricie, ale vrátil jsem se.

Jsem tady.

Žiju.

Tak můžeme začít znovu?

Prosím?

„Tak dobře,“ odpověděla.

V pondělí dvacátého pátého září, v horký, slunný, upocený den nám soudce Santos předal své rozhodnutí v případu Comminsová versus Toyland, Toyland, ohledně žádosti o trvalé opatření v zájmu ochrany autorských práv, ochranné známky a průmyslového vzoru. Mimo jiné jsem se v něm dočetl: Od počátku první dekády dvacátého století se na světě prodaly milióny medvídku od tisíců různých výrobců. Anglický výraz pro medvídka, Teddy bear, pochází od 26. prezidenta Spojených států, Theodora, „Teddyho“ Roosevelta.

Krátce před Vánoci roku 1902 prezident vzal rodinu na venkov na čtyřdenní hon na medvěda ve státě Mississippi. Byl sice zkušeným lovcem, ale tentokrát mu nepřálo štěstí a jediný medvěd, kterého dostal na mušku, bylo medvídě, jež se před ním schovalo na strom. Rozhodl se ubohé malé stvoření ušetřit.

O této epizodě se tehdy hodně psalo a Clifford K. Bern/man podle ní vytvořil kreslený příběh, který vyšel ve Washington Postu. Berryman později téhož medvídka nakreslil i v mnoha dalších komiksech, používaje roztomilé medvídě jako prezidentův symbol. Zanedlouho jedna továrna začala vyrábět medvídka, vytvořeného podle jeho kreseb. Medvídek dostal jméno Teddy a rychle si získal širokou oblibu veřejnosti.

Elaine Comminsová podala žalobu, žádajíc o předběžné opatření s tím, že šilhavý medvídek Gladys společnosti Toyland Toyland (dále medvídek Toylandu) je kopií jejího šilhavého medvídka Gladly (dále medvídek Comminsové). Žaloba sestává ze tří bodů. Bod 1 se týká údajného porušení autorského práva podle zákona o autorských právech. Bod 2 hovoří o zneužití obchodní značky podle paragrafu 32, prvního odstavce federálního zákona o ochranných známkách. V bodě tři se uvádí, že došlo k nekalé konkurenci v důsledku zneužití průmyslového vzoru podle paragrafu 43, odstavce A téhož zákona.

Toyland navrhl, aby soud rozhodl o všech bodech obžaloby současně.

Netrpělivě jsem začal obracet stránky.

… po prozkoumání medvídků obou stran soud dospěl k následujícím zjištěním ohledně tvrzení Elaine Comminsové, že jsou si obě hračky významně podobné.

1) Comminsová prohlašuje, že oba medvídci jsou stejní co do rozměrů, tvaru, barvy i délky srsti. Medvídci jsou zhruba stejné velikosti, přibližně devatenáct palců na výšku, i když medvídek Toylandu je podstatně tlustší a těžší. Na tom není nic nezvyklého. Lze řídi, že medvídci těchto rozměrů bývají mezi zákazníky nejžádanější a tedy se vyrábějí…

Obrátil jsem dalších pár stránek.

… tvrdí, že oba medvídci šilhají a oba nosí brýle, které jejich šilhání napravují. To je sice pravda, ale oči obou medvídků se liší, stejně jako se liší i jejich brýle. U medvídka Toylandu se oči téměř ztrácejí mezi chlupy. U medvídka Comminsové jsou oči větší, viditelnější a lépe znázorněné, s černými panenkami a bílými zorničkami. Brýle firmy Toyland sestávají z obyčejných rovných skel, na nichž jsou na rubové straně namalované srovnané oči. Brýle u medvídka Comminsové využívají zrcátek…

Přeskočil jsem dalších několik stránek.

… jsou naprosto tytéž rysy, jež natolik neoddělitelně patří k obecné představě o medvídcích, že je nelze chránit autorskými právy. V důsledku těchto zjištění soud dospěl k závěru, že se medvídek firmy Toyland ve svém pojetí a ztvárnění významně liší od medvídka Elaine Comminsové a žádný rozumný porotce by nikdy nemohl mezi medvídkem Toylandu a medvídkem Comminsové nalézt vskutku podstatnou podobu.

V souladu s tímto zjištěním soud v bodě žaloby číslo 1 rozhodl ve prospěch Toylandu.

Srdce mi pokleslo.

Bod 2, týkající se zneužití obchodní značky…

Listoval jsem dál.

A zase…

… na základě těchto zjištění soud dospěl k názoru, že by žádný rozumný porotce neshledal pravděpodobným sebemenší riziko, že by v myslích zákazníků mohlo dojít k záměně mezi značkami Gladys a Gladly. V souladu s tím zjištěním soud rozhoduje i ve druhém bodě žaloby ve prospěch Toylandu.

Zhluboka jsem se nadechl.

Podle bodu číslo tři dochází k nekalé konkurenci, přesněji řečeno ke zneužití průmyslového vzoru. Také zde, navzdory prvoplánovým podobnostem, pokud jde o šilhavé oči a brýle, které tuto vadu napravují, soud shledává, že by žádný rozumný porotce nemohl dojít k názoru, že by se větší počet zákazníků, zachovávajících běžnou opatrnost, mohl dát zmýlit nebo zmást, pokud jde o původ každého z obou medvídků. Proto soud rozhoduje ve třetím bodě žaloby ve prospěch společnosti Toyland.

A nakonec…

Žádost žalující strany o předběžné opatření se zamítá. Podle zákona má právo na své straně žalovaná strana. Rozhodnutí soudu tedy vyznívá ve prospěch žalované společnosti Toyland a proti návrhu žalující strany, Elaine Comminsové.

Někdy vyhrajete a jindy zase ne.