1

Ten duben vešel jak dáma.

Básník Eliot měl možná pravdu, když napsal, že duben je

nejkrutější měsíc, ale na tom letošním věru nic krutého nebylo.

Připomínal líbeznou krásku, která vkročila do velkoměsta s

dokořán otevřenýma očima nevinné dívky, a člověk měl chut’ sevřít

ji do náruče, poněvadž mu připadala opuštěná a vyděšená v tom

geometrickém bludišti neznámých lidí, postrašená ulicemi a

budovami, jak po něm tak plaše pokukovala bledě šedýma očima

dámy, která se - kde se vzala tu se vzala - vynořila ze studeného

březnového marastu.

Ten duben, ta dáma putovala velkoměstem v závoji drobného mžení,

velkoměstem, které ji trochu přehnaně uvítalo tím, že se pojednou

pokrylo zelení. Putovala sama, přitahovala pozornost lidí tak

jako vždycky, ale krutostí rozhodně ne. Dotkla se pramenů

zasutých hluboko uvnitř, takže lidé, když ucítili, že přichází,

že už je zase nablízku, vydali jí na chvíli na pospas svá

neokoralá, zranitelná a rozechvělá nitra, otevřeli je vstříc

ostrým rohům velkoměstských ulic a budov, nabídli jí svou něžnost

oplátkou za její, ale jenom na chvilku.

A během té malé chvílá se duben potuloval po pěšinách v Grover

Parku, povaloval se jak bílá mlha na horské louce, loudal se po

cestách, váhal v pučících stromech a ve vzduchu bylo široko

daleko cítit jeho jemný parfém. A na březích jezera a kolem sochy

Daniela Webstera ppd Dvanáctou ulicí už předčasně nasadily na

květ nachově rudé třešňové zákrsky. A dál na západ, od centra

města, naproti Grover Avenue a budově, v níž měli sídlo policisté

z 87. revíru, křiklavě žluté květy forzýtií se rozplazily podél

opěrné adi jak násep zlatého šílenství, zatímco japonská kdoule

dosud čekala na teplejší jaro, čekala na ten pravý, teplý, vzácný

a nádherný úsměv dubna. j

Pro detektiva Meyera Meyera byl ten duben v podobě dámy určitě

něco jiného než židovka.

Žalujte si ho; židovka to opravdu nebyla. Pro detektiva Steve

Carellu to ale možná židovka byla.

Což znamená, že pro oba dva byla ta dubnová dáma jakousi podivnou

a exotickou bytostí, lákavou, trochu neskutečnou, vlídnou,

svůdnou a zahalenou tajemstvím. Z Grover Parku řešla p” P

res avenue půvabným krokem dámy pádící přes pole v žlutém

taftu a vstoupila do služebny v oblaku vtíravého parfému a ve

svých šustivých spodničkách tak, že všem přítomným mužům zamotala

hlavu.

Steve Carella vzhlédl od skříněk s kartotékou a vzpomněl si na

ty časy, kdy mu bylo třináct a prožíval si svůj první polibek.

To také bylo jednoho dubnového večera, ale už dávno, strašně

dávno.

Meyer Meyer se podíval přes zamřížovaná okna na nové listí v

parku na druhé straně ulice a zároveň se trpělivě snažil

naslouchat muži, který seděl na židli s tvrdým opěradlem u jeho

psacího stolu. Ten souboj s jarem ale prohrál a tak jenom nehybně

dřepěl a rozpomínal se, jaký to byl pocit, když mu bývalo sedm

náct. ^=, : rs:-,.|E|V fyHcrr,iF.:

Muž, který seděl naproti Meyeru Meyerovi, se jmenoval Dave Raskin

a byl majitelem obchodů s konfekcí. Navíc mu patřilo i

pětadevadesát kilo živé váhy, nenásilně rozložené na kostře

vysoké skoro metr devadesát, a momentálně oblečené do bledě

modrého tropikového obleku. Byl to zdravě vypadající pán, poněkud

drsný a hranatý, měl vysoké čelo a šedivějící vlasy, které mu nad

spánky už ustupovaly, nos jako ztupené ostří mačety, řečnická

ústa a bradu, která by se cítila jako doma na nějakém tom balkóně

v Římě v roce 1933. Kouřil nechutně smrdutý doutník a kouř

vyfukoval rovnou na Meyera. Ten zašermoval co chvíli rukou před

obličejem, aby pročistil vzduch, ale podobné jemnosti Raskinovi

zřejmě nedocházely. Dál potahoval z rozcumlané špičky doutníku

a foukal kouř rovnou na Meyera. Bylo těžké brát na vědomí tu

dubnovou krásku a připadat si jak v sedmnácti, když přitom člověk

lokal všechen ten kouř a naslouchal Raskinovi.

“A Marcia mi řek, že pracuješ zrovna v tom samým revíru co on,

Meyere,” říkal Raskin. “Takže z čeho jako prej mám strach? Prej

- vyrůstal jste společně s jeho tátou, jako kluci jste byli oba

kamarádi, tak proč prej byste měl mít strach za ním - jako za

tebou - zajít? A že je z něho tedka detektiv? Proto se ho přece

ještě nemusíte bát, ne?” Raskin pokrčil rameny. “Takhle mi to

Marcia řek.”

, |Já rozumím,” řekl Meyer a zašermoval rukou, aby rozehnal

oblaka kouře.

“Chceš doutník?” zeptal se Raskin… =or|8;i$v| ,.s.|a “Ne.

Děkuju. Nechci” . .

l0

“Tohle jsou fajn doutníky. Zefák mi je poslal z Nassau. Vyvez tam

mou dceru na svatební cestu. Prima mládenec. Povoláním

periodontista. Víš, co to je?”

“Vím,” řekl Meyer a znova zašermoval rukou.

“A je to svatá pravda, co Marcia říkal. Vyrůstal jsem s tvým

otcem, s Maxem, dej mu pánbůh věčnou slávu. Proč bych se teda měl

bát zajít za jeho synem, za Meyerem? Já byl na tvý briss, věříš

mi to? Když tě obřezávali, no tebe, tak já byl při tom, no já.

Tak proč bych se dneska měl bát za tebou přijít kvůli takový

prkotině, když jsem znával tvýho otce jako malýho kluka? Čeho

bych se měl bát? Vážně nechceš doutník?”

Vážně ne.” “

“Tohle jsou moc fajn doutníky. Zet’ák mi je poslal z Nassau.”

“Ne, opravdu děkuju, pane Raskine.”

“Dave - jen mi klidně říkej Dave. Prosím tě mi říkej Dave.” “A

co tě vlastně trápí? Oč jde, Dave? Myslím, proč jako jsi k nám

přišel? Sem do služebny.”

“Buzeruje mě nějakej provokatér.” Co? Kdože?”

” Nějakej provokatér.” “

“Jak to myslíš?”

“No, nějakej hajzl, co pořád otravuje.” ,Já ti fakt nerozumím.”

, “No prostě, někdo mi začal telefonovat,” řekl Raskin. “Dvakrát

třikrát do tejdne. Zvednu telefon, nějakej hlas se zeptá: ,Pan

Raskin?`, a když řeknu ,Prosím`, tak ten hlas zařve: ,,Jestli se

z toho krámu do třicátýho dubna nevystěhuješ, tak tě zabiju!`A

zavěsí. Nemám tušení, kdo by to moh bejt”

“Je to mužskej nebo ženská?” zeptal se Meyer. Mužskej.”

” “A to je všechno, co ti řekne? Nic víc?” ,Jo, to je všecko.”

, “A co je na tom tvým krámu tak důležitýho?”

“Vím já? Je to šupáckej malej krámek na Culver Avenue, běhaj tam

krysy velký jak krokodýli, přál bych ti je vidět. Používám

vlastně ten krcál jen jako skladiště dámský konfekce. No a mám

tam pár děvčat, co mi tu konfekci žehlej.”

“Takže se nedá říct, že by to byl nějak zvlášt’ výhodně a lákavě

umístěnej obchod?” ,; “Lákavě? Leda pro nějaký jinší krysy.

Rozhodně ale nic ta

kovýho, kvůli čemu by mi měl někdo telefonovat a vyhrožovat.”

“Hm. A nevíš náhodou o někom, kdo by moh mít důvod k přání, abys

byl co nejdřív po smrti?”

“Já po smrti?” řekl Raskin. ,|já? Naopak Mě má každej moc rád.”

“Rozumím,” řekl Meyer, “ale možná že máš mezi přáteli nějakýho

grázla nebo cvoka, kterej moh eventuálně dostat bláznivej nápad,

že by mu náramně lahodilo vidět tě po smrti, ne?”

“To je vyloučený” Hm.”

” “Já jsem váženej člověk. Chodím do templu každej tejden jak

hodiny. Mám hodnou ženu a hezkou dceru a zefáka, kterej je

periodontista. Mám dvě maloobchodní prodejny tady ve městě, tři

speciální prodejny pro farmáře venku v Pensylvánii a pak teda ten

krcál zrovna tady, kousek od vás, na Culver Avenue. Já jsem

váženej človék, Meyere.”

,|Jistě,” řekl Meyer s pochopením. “Jen mi ale ještě řekni, Dave,

jestli nemáš mezi přáteli někoho, kdo by si s tebou moh třeba

chtít jen tak zašpásovat. Nemš o nikom?”

“Zašpásovat? To se mi nezdá. Moji přátelé, promiň mi ten výraz,

jsou samý pekelně škrobený a upjatý parchanti. Něco ti povím,

Meyere, a to vůbec ne, že bych ti chtěl kašulírovat. Kdýž tvůj

drahej tatínek Max Meyer umřel, dej mu pánbůh věčnou slávu, když

tvůj drahej tatínek a můj drahej přítel Max Meyer zesnul, přišel

tenhle svět o náramnýho srandistu, jaký se už dneska neroděj. To

je jednou fakt, Meyere. Bejval to veselej člověk, věčně pusu od

ucha k uchu, vždycky v zásobě nějakej ten vtípek. Jak říkám,

srandista k pohledání”

“Ale jo, to on bejval,” řekl Meyer a doufal, že na něm nedostatek

nadšení není aspoň moc vidět. Byl to totiž jeho drahý papá, ten

velký žertéř a srandista před bohem, Max Meyer, který aby si

nějak vykompenzoval skutečnost, že mu narození potomka přineslo

nevítanou změnu životního stylu - rozhodl, že syn se bude

jmenovat Meyer Meyer, že prostě bude mít křestní jméno stejné

jako příjmení. Náramnej fórek, fakt, za všechny prachy. Když Max

na té briss před sedmatřiceti lety veřejně oznámil, jak synátora

pojmenoval, nejspíš se všichni hosté, včetně Raskina, měli co

držet, aby nevykuckali střeva, jak se chechtali. To se ví, Meyeru

Meyerovi, který s tím jménem musel vyrůstat, tak docela k

popukání nepřipadalo. Trpělivě to jméno nesl jak albatrosekterý mu pije krev. Trpělivě snášel posměšky a špičkování, ba

dokonce i facky od lidí, kteří si umanuli, že se jim jeho vizáž

iá nelíbí prostě proto, že se jim nezamlouvá jeho jméno. Byl do

té trpělivosti naditý od hlavy až k patě jak do brnění; vláčel

ji

s sebou jako korouhev. Omnia Meyer in tres partes divisa est:

Meyer, ještě jednou Meyer a trpělivost. Složte si to všechno

dohromady a máte detektiva druhé třídv, který se vypracoval a

osvědčil na 87. revíru, houževnatého . poldu, ktery nikdy nic

nehodí za hlavu, který zabejčile a trpělivě dovede každý případ

až do konce a který své trpělivosti umí využívat stejně dobře,

jako někteří jiní muži využívají své uhlazenosti nebo

atraktivního zevnějšku. ji ,| |||. 3zn ‘ S:|| r

Takže mu to kuriózní jméno nakonec vlastně neublížilo. To se ví,

příjemné dvakrát nebylo, ale Meyer Meyer to přežil a stal se z

něho dobrý polda a dobrý chlap. Když přestal růst, byl z něho

pořádný kus mužského a žádné jizvy na něm na první pohled nebylo

vidět. Pokud ho ovšem člověk nepozoroval očima intelektuála a z

faktu, že Meyer Meyer má hlavu holou jako koleno, nedospěl k

závěru, že ta plešatost může být důsledkem sedmatřiceti let

sublimace. Jenomže - kdo už si tak chce hrát na intelektuála mezi

detektivy ve služební místnosti pátracího oddělení?

A tak byl trpělivý i tecP. Za ta léta se už naučil, že dopal na

otce mu ke změně jména nepomůže, prožil si pocit opravdové a

nenahraditelné ztráty, když otec zemřel - ztráty, kterou

pocit’ují všichni synové, když před nimi konečně stojí ty boty,

do kterých se tak dlouho toužili obout. Zapomněl na zlomyslnost,

již byl nucen snášet, a trpělivě si rekonstruoval nový obraz otce

jakožto vlídného a jemného muže, přičemž ovšem z toho obrazu

vyloučil veškerý humor. A tak Meyer trpélivě i ted’ naslouchal

Raskinovi, jak mu vypráví o starém komediantovi, jímž býval jeho

papá, ale nebral z toho vážně jediné slovo.

“Takže o člověka, kterej by se mnou chtěl jen tak špásovat, jít

nemůže, to mi věř,” řekl Raskin. “Copak si myslíš, že bych s tím

chodil sem na vás, kdyby šlo o něco takovýho? Vypadám snad na to,

že nemám nic lepšího na práci?”

,; Tak co teda si o tom vlastně myslíš, Dave? Chce tě ten chlap

opravdu zabít, když z toho krámu nevypadneš?”

“Zabít mě? Řek jsem něco takovýho?” Meyerovi se v tom okamžiku

zazdálo, že Dave Raskin poněkud zbledl. “Zabít? Mě?” “Copak ti

to neřek, že tě zabije?”

t8 .

“To jo, to řek, jenže -”

“A neřek jsi mi zrovna ted’, že se ti nezdá, že by mohlo jít o

nějakej nejapnej vtip?”

“To jo, to je fakt, jenže -”

“Pak je ale jasný, že věříš, že tě zabít chce, jestli mu ten krám

nevyklidíš. Jinak bys tu nebyl. Říkám to správně?”

“Ne, to neříkáš!” prohiásil Raskin s jistým rozhořčením. “Podle

tebe to možná tak je, ale podle mne ne. Podle mne to je úplně

jinak. Dave Raskin sem nepřišel proto, že by si myslel, že ho

někdo chce zabít.”

“Tak proč jsi k nám přišel, Dave?”

“Poněvadž mi ten provokatér, ten hajzl, ten shmuck, co si mi zvyk

volat dvakrát třikrát do tejdne - poněvadž mi straší ty děvčata,

co jsou u mě zaměstnaný. Mám tam v tom krcálu na Culver Avenue

tři portorikánský holky, co mi ty konfekční šatičky žehlej. A

pokaždý, když ta štěnice zavolá a já tam náhodou zrovna nejsem,

ječí mi na ty holky: ,Vyřid’te tomu potentěnýmu Raskinovi, že ho

zabiju, jestli se z toho krámu nevystěhuje!` Pěknej šílenec, co?

Jenže mi ty holky vždycky vyděsí tak, že jsou z toho dočista paf

a nemůžou ani pořádně makat!”

“No dobře, a co si teda přeješ, abych udělal?” zeptal se Meyer.

“Abys zjistil, kdo to je. A abys mu to telefonování zatrh. Vždyi

ten chlap mi vyhrožuje, copak to nechápeš?”

“Chápu moc dobře. Obávám se jen, že toho není dost, aby se to

dalo kvalifikovat jako vyděračství, a já nemůžu - zatím na tebe

ten chlápek žádnej skutečnej atentát nespáchal, že ne?”

Co chceš hrome dělat?” zeptal se Raskin. “|ekat, až mě zabi”

je ? Tohle chceš? A pak mi vystrojit parádní funus “Říkals přece,

že se ti nezdá, že je to myšlený vážně: `

“Že by mě chtěl zabít, to si fakt nemyslím. Ale co když, Meyere.

Co když. Podívej, všude kolem nás se to jen hemží nejrůznějšíma

šílencema. To přece víš, ne?”

“Samozřejmě.” “A co když tenhle šílenej cvok po mně jde s

brokovnicí nebo s řeznickým nožem nebo něčím takovým? Pak mám

nejlepší šanci, že se ze mne stane jeden z těch případů, co o

nich čteš v novinách - o tom občánkovi, co šel na policii, a oni

ho poslali domů a řekli mu, af si s ničím nedělá žádný starosti”

Dave -” “

“,Dave!` Jakejpak Dave! Neříkej mi pořád Dave! Pamatuju tě,

14

když tě ještě balilí do plínek. Přijdu sem a vykládám ti, že mi

nějakej chlap vyhrožuje, že mě zabije. Že mi to opakuje pořád

dokola, dvakrát třikrát do tejdne. To je přece pokus o vraždu.

Nebo snad není?”

“Ne. To není pokus o vraždu.”

“A vyhrožování to taky není? Tak co to teda je?”

“Nepřístojný chování. Rušení veřejnýho pořádku,” řekl Meyer. “

Užil vůči tobě urážlivejch, nepřípustnejch, výhrůžnejch,

potupnejch a znevažujících výrazů.” Meyer se odmlčel a na okamžik

se zamyslel. “Hele, já teda nevím, ale možná že by se to dalo

kvalifikovat jako vyděračství. Pokouší se tě přece z toho krámu

vyhnat tím, že ti vyhrožuje.”

“No jasně. Tak ho běž sebrat,” řekl Raskin. “Koho?” zeptal se

Meyer.

“Toho chlapa, co mi pořád telefonuje.”

“To se lehko řekne, ale my přece nevíme, kdo to je. Jo nebo ne?”

“To je přece jednoduchý,” řekl Raskin. “Stačí zjistit, odkud

volá, až se příště ozve. Pověsíte se mi na telefon -”

“V tomhle velkoměstě to není možný,” řekl Meyer. “Celá telefonní

sít je tu automatizovaná”

“Tak co teda budem dělat?”

“Nevím,” řekl Meyer. “Volá ti vždycky ve stejnou dobu nebo jak?”

“No - zatím volal pokaždý odpoledne, spíš kvečeru. Ozve se

vždycky v době, když už skoro zavíráme, mezi čtvrtou a pátou.”

“Tak hele,” řekl Meyer, “možná že se u tebe zastavím, bud’

dneska odpoledne, nebo zejtra. Poslechnout si toho chlapa, jestli

se zrovna ozve. Kde že máš ten krám?”

“Culver Avenue číslo dvanáct set třináct,” řekl Raskin. “Nemůžeš

ho minout. Je to v patře zrovna nad bankou.”

V ulicích na sebe děti pokříkovaly “Apríl!” - tu vítězoslavnou

pointu všech aprílových žertíků a vtípků. A honily se navzájem

dál a hloub do Grover Parku, tak, jak se děti honívají odjakživa,

přeskakovaly kamenné zídky, skotačily na cestičkách a schovávaly

se za stromy a za křoví.

“Bacha, Frankie! Támhle na skále je tygr!” A pak výkřik:

“Aprííl!”

A hned repete - rychle utéct a schovat se za další skálu nebo

15

strom, s pointou tentokrát už starou a otřelou, ale vyvolávající

vždy znova nové potěšení, když ji na někoho zařvali z plných

plic.

“Majzla, Johnny - nad tebou! Máš nad hlavou orla! Apríííl.u

Běhali sem tam po krátce zastřiženém trávníku, dokud se jeden z

kluků znova neschoval kamsi mezi stromy a jeho hlas se neozval

odněkud z lesíka, hlas pojednou plný hrůzy a zděšení, htas, který

bylo slyšet až na cestičce:

“Frankie! Tady je mrtvola nějakýho chlapa!” A tentokrát nikdo

nezařval “Aprííííl!”

2

Muž, kterého našli v Grover Parku, byl už oblečen s ohledem na

blížící se léto. Nebo už na ně možná byl jaksepatří vysvlečen,

to holt záteží na tom, jak to chce člověk vidět. Ale tak či onak,

faktem zůstává, že měl na sobě jen černé polobotky a bílé

ponožky, což je málem totéž, jako kdyby si vyrazil do ulic

velkoměsta v šatech od Adama - pardon, v Adamově rouše. A nedá

se říct, že by sí ten pán dělal přehnanou starost s tím, aby

kvůli tomu nedostatečnému oblečení neměi náhodou nějaké

popotahování se strážci veřejného pořádku. Ten pán byl totiž po

smrti.

Pokud se dá ze zběžného pohledu na střelné rány v hrudníku vůbec

něco usoudít, pak nejspíš to, že byl zabit výstřelem z brokovnice

a z bezprostřední blízkosti. Ležel na zádech pod stromy a malý

hlouček expertů na smrt postával kolem mrtvoly. Obličeje měli

protáhlé grimasami, vyjadřujícími znechucení i soucit, nudu i

lhostejnost, ale především botest. Jeden z policistů, kteří na

mrtvolu nahého muže zírali, byl Steve Carella. Oči měl

přimhouřené, skoro zavřené, přestože pod baldachýn stromů

nepronikalo sluneční světlo. Tvářil se kysele; jeho výraz

prozrazoval nesouhlas a hněv spojený se zármutkem. Hledél na

mrtvého, myslel si V dubnu by nikdo neměl umírat, automaticlry

pozoroval rány, které na mužově hrudníku zanechaly výstřely z

brokovnice, a téméř stejně automaticky si povšiml, že jde o jednu

velikou vstupní ránu a několik míst drobně perforované kůže v

jejím okolí - to způsobily broky, které se rozprskly do stran od

sméru výstřelu. Velké vstupní zranění svědčilo neklamně o tom,

že ve chvíli, kdy z ní bylo vystřeleno, byla hlaveů pušky

vzdálena od obéti jeden

|li&

až tři metry. Kdyby byla blíž než metr, brokovnice by zanechala

ránu pokrytou sítí hustého tetování, ožehnutou a začernal|, A

kdyby byla dál než tři metry, broky by se byly rozptýlily už

natolík, že by na kůži oběti vytvořily obrazce připomínající

souhvězdí. Jakmile věděl tohle, a Carella toho v tomto okamžiku

nevěděl o moc víc, v myšlenkách se mu začaly podvědomě a

nevzrušeně spojovat další asocíace, zatímco dál zíral na mrtvé

tělo, které ještě nedávno patřilo živému muži a ted’ bylo komicky

nahé, proméněné v naforemnou hromadu rozvaleného masa a hranatých

kostí - už to nebyl člověk; prostě něco měkkého a houbovítého,

ale člověk už ne. Ta kupa masa byla oloupena o život, v té

schráně z lidské kůže ted’ nesídlilo nic než smrt Carella si

přejel rukou po ústech, přestože se nepotil.

V podrostu mezi stromy, kde poticisté pracovali, byIo chladno.

KoIem mrtvého muže vyšlehovaly blesky fotografů. |ára z práškové

křídy nastříknutá na zem sprayí zakreslovala obrys mrtvého těla.

Technici z laboratoře slídili v křoví a htedali stopy podrážek.

Muži postávati kotem v rozpačítých hloučcích, debatovali o

světovém šampionátu v těžké váze a o vítězné trofeji, o toln, že

celý poslední týden bylo pékné počasí, o všem možném kromě smrti,

která na ně civěla ze země. A pak byli se svou prací hotoví, s

veškerou prací, kterou mohlí v daném okamžiku udělat. Zvedli

mrtvolu na nosítka, odnesli ji k cestičce a pak ven z parku a k

okraji chodníku, kde už čekala ambulance. Zezadu šoupli mrtvolu

do vozu a odvezli ji do všeobecné nemocnice, kde měla být

provedena pítva. Carella si na moment představil pitevní stůl z

chromové nerezoceli, vroubený žlábky, jaké bývají na řezbářských

deskách, žIábky na zachycení krve - stůl, který je mírně

nakloněný, takže krev odtéká kanálky do nádržky na opačném koncí,

představil si v duchu ten netečně sterilní stůl z chromové

nerezoceli, představíl si skalpely a vztekle’zaial pěsti a znova

si pomyslel V dubnu by nikdo nemě! |mírat a pak zamířil k

policejnímu sedanu zaparkovanému u chodníku a odjel zpátky na

polícejní strážnici. Místo k parkování nenašel blíž jak dva bloky

od strážnice. Zaparkoval vůz na Grover Avenue a kráčel zpátky k

budově, obrácené čelem do parku. ‘

Měl dojem, že flekaté kamenné průčelí prastaré budovy až

překvapivě dobře zapadá do toho dubnového dne. |ed’ kamenů

dostala měkčí odstín, jak se rýsovala na pozadí rozechvěle modré

oblohy. Závěsné zelené koule z té modře také něco pochytíly

17

a bílé číslice “87” na každé z nich se zbarvily odrazem mraků,

které těžce a líně visely na předjarním nebi. Podobnost však

končila v okamžiku, kdy Carella vystoupil po nízkých plochých

schodech před hlavním vchodem a vešel do ohlašovny. Vysoký strop

a holá ratejna, v níž nebylo nic než stůl a za ním službu

konající seržant Dave Murchison - ta místnost opravdu ze všeho

nejvíc připomínala bezútěšnou a bezvýraznou stěnu ledovce.

Carella kývl na seržanta a kráčel dál směrem naznačeným bíle

natřenou dřevěnou ručičkou, která ho instruovala - pro případ,

že by to po všech těch letech ještě nevěděl - kde najde SLUŽEBNU

PÁTRACÍHO ODDĚLENÍ. Což bylo v prvním patře. Zdolal schody ze

železných plátů, prvně si povšiml, s jakým hřmotem jeho boty

narážejí na kov, v patře zahnul doleva, prošel kolem dvou lavic

postavených na chodbě u zdi - a právě procházel kolem pánského

záchodku, když se div nesrazil s Miscolem, který se z místnosti

vynořil zapínaje si příklopec.

“Ahoj, tebe zrovna hledám,” řekl Miscolo. Ne. Fakt?” odpověděl

Carella.

” “Jen pojd’, pojd’, netvař se. Pojd’ na moment do kanceláře.”

Místnost, o které mluvil, byla kancelář pro zaměstnance, na

dveřích z chodby označená ručně psanou tabulkou, útulný kamrlík

hned vedle lafkového brlení, oddělujícího služebnu pátracího

oddělení od chodby. Alf Miscolo měl kancelář pro zaměstnance na

starosti a spravoval ji železnou pěstí a s cílevědomou

neúprosností arabského majitele dostihové stáje. Obvykle bohužel

neměl k dispozici jiné koně než hrstku pochůzkářů, kteří si svých

čtyřiadvacet hodin odsluhovali jako kancelářské krysy. Kdyby však

byl Miscolo dostal, dejme tomu, sto mužů, s nimiž by mohl

kancelář pro zaměstnance vést podle svých představ, dokázal by

zlikvidovat veškerou zločinnost v tomto rozkošném velkoměstě

během dvou dnů. V součinnosti s policejní laboratoří v centru

města v High Street a s Úřadem kriminální identifikace by

Miscolova osobní evidence zločinců absolutně znemožnila spáchat

nějaký zločin, aniž by pachatel riskoval, že bude okamžitě

dopaden a uvězněn. Přinejmenším o tom Miscolo fantazíroval.

Kancelář pro zaměstnance byla v této chvíli prázdná. Podél zdi

po pravé ruce v ní stály zelené skříňky kartoték a naproti nim

dva psací stoly. Na protějším konci místnosti bylo jediné

obrovské okno, zvenčí pokryté drátěnou sítí a špínou celého

desetiletí, momentálně otevřené všem vůním dubna.

18

“Den jak vymalovanej, co?” řekl Miscolo a uznale potřásl hla

vou. “To jo, ale co mi vlastně chceš?” zeptal se Carella. |s š,

a~.. Dvě věci”

” “Tak to vyklop.”

“Předně jde o May Reardonovou.” “A co je s ní?”

“No, víš přece, Stevie, že Mike Reardon tady u nás dělal hezky

dlouho, než ho zabili. A já měl Mika rád. Myslím, že ho měl

každej rád. Tys ho měl rád taky.”

“Měl,” připustil Carella. # - |,^.,a”…j

“A zůstala po něm May a dvě děti. To není žádná sranda, Stevie.

Ted’ka pere pro revír ložní prádlo, jenže kolik hrome myslíš, že

si na tom vydělá? Dost, aby mohla uživit dvě děti? To je

zatraceně tvrdej chlebíček, Stevie. Máš přece ženu, máš děti.

Chraň pánbůh, aby se s tebou někdy něco stalo, ale člověk nikdy

neví. Chtěl bys, aby Teddy byla živa z toho, co si vydělá praním

ložního prádla pro revír? Chtěl bys to?”

“Nechtěl,” řekl Carella. “A co chceš ty?”

“Napadlo mě, že bysme se na ni všichni měli složit. Mládenci z

pátracího oddělení a pochůzkáři taky. Stačilo by, kdyby dostala

každej tejden něco navíc k tomu, co jí platěj za to praní. Jen

takový malý přilepšení. Co říkáš, Stevie?”

Se mnou můžeš počítat” “

Promluvil bys o tom s ostatníma chlapama?” “

« “Hele, poslyš

Pohovořím o tom s pochůzkářema. Co říkáš?” “

“Já jsem mizernej agitátor, Miscolo.”

“Nevadí, tady o žádnou agitaci ani nejde, Stevie. Tady jde o to,

aby se tý mrňavý holce trochu ulevilo. Tys tu mrňavou holku někdy

viděl, Stevie? Je to taková zatracená Irčanka, že se nad ní

člověku chce brečet”

Proč?” “

“Sám nevím. Když vidím nějakou irskou holku, vždycky se mi chce

brečet” Miscolo pokrčil rameny. Nebyl žádný velký fešák. Měl nos

jak bambuli, obočí jak dvě křoviska a masitý krk jako špalek,

takže se zdálo, že mu hlava sedí přímo na ramenou. Ne, Miscolo

nebyl žádný velký fešák. A přesto v téhle chvíli, kdy řekl o

irských holkách to, co měl na srdci, a když pak ještě klukovsky

pokrčil rameny, bylo v něm něco nesmírně přitažlivého. Ve vteři

|9

ně si uvědomil, že na něho Carella upřeně zírá, rozpačitě se |o

K odvrátil a řekl: “Copak já hrome vím proč? Možná že první

holka, kterou jsem přefiknul, byla Irčanka - jak to mám vědět?”

,To nevím|Co j dne kaaK|eme zprávu?” s “Možná,” řekl Garella. |

Meyer pokrčil rameny. “Berte! Co je dneska za den?”

“Tak promluvíš o tom s ostatníma chlapama, jo “Prvního apríla,”

řekl Kling. “Steve, telefonovala nějaká ma”Promluvím s nima o

tom, rekl Carelia. dam -K

“Fajn. Kristepane, tady taky než člověk něco vyřídí, to si dřív

,| j , j |` p

0 o ale ktere den ze tal se Me er «

překousne jazyk a vyletí z kůže. “Středa,K řekl Kling. “Steve,

ta madam volala asi před hodinou “A co byla ta druhá věc?` -

kvůli nějaké chemické čistírně a nějakému zfalšovanému účtu.

“Cože?” ” Víš o tom něco?”

“Ta druhá věc. Říkais, že mi chceš dvě věci - “Vím, zavolám jí

pozdějc,” řekl Carella.

“Jo, máš pravdu, no jo,” Miscolo se zamračil. “,Jenže ta druhá

“Kdy myslíš, že budeme mít zprávu?” řekl znova Meyer. `

P mi momentálně vypadla z hla . Ale vz omenu si. “Nejspíš zejtra.

Pokud ovšem dneska nebudou mít na prosek,) `

“Takže to je všechno o ` tuře těch mrtvolek víc než jindy.”

“Hm, no jo. Ty ses zrovna vrátil zvenku Andy Parker, který seděl

u ochlazovače pitné vody a mél nohy Carella přikývl. na psacím

stole, odhodil filmový časopis a řekl: “Jestlipak víš, “Jak to

vypadá v ulicích?” s kterou bych se chtěl vyválet na seně?”

“Stejně jako vždycky,K řeki Carelta. Malý okamžik ještě pose-K

děl, pak na Miscola mávl a vyšel z kanceláře do chodby. Prošel

“Se všema, odpověděl Carella a začal vy|ukávat hlášení. ” Yt 1,

Yt ),K ^

dvířk v lafkovém brlení, hodil panamák na hák věšáku, netrefil

Ch re ch réé řekl Parker Prohlíd jsem si ty filmový y g hvězdy

a v celým tom časopise je jediná, která b mi stála za to se a

rávě ho chtěl zvednout, když se pro něj sehnul Bert Klin . y K

Y ,

P ab ch s ní mařil čas. Otočil se ke Klingovi, který četl nějakou

` “Díky,K řekl Carella. Cestou k Meyerovu psacímu stolu si začal

brožovanou knížku. “Jestlipak víš, která to je, Berte?`

svlékat sako. “Dej pokoj, já si ted’ chci číst,K řekl Kling.

-::.,ia’:|t

“Co to bylo?” zeptal se Meyer. “Vy chlapi, kdyby tak někdo z vás

taky chtěl pracovat,” řekl ,K P

“Vypadá to na vraždu od ověděl Garella. Meyer. “Tohle je služebna

pátracího oddělení, ale začíná to tu “Chlap nebo ženská?”

připomínat venkovskej klub.”

“Chlap” “Já přece pracuju,K řekl Kling. |,; .,…. “A kdo?” | “Jo

- vidím.”

,Zatím jsme ho neídentífikovali,” rekl Carella. “Jak to odhadu

, “Tyhle povídky jsou o dedukční metodě K . ju, byl střelenej z

brokovnice a z bezprostřední blízkosti. Neměl “O čem?`

` na sobě nic než polobotky a ponožky. Carelia pokrčil rameny.

“Radši napíšu hlášení. Z oddělení pro vyšetřování vražd jsem “O

metodách správnýho pátrání. Neslyšels nikdy o Sherlocku tam

nikoho neviděl, Meyere. Myslíš, že to budou chtít hodit na

Holmesovi?”

“O Sherlocku Holmesovi slyšel každej,” řekI Parker. “Chceš krk

nám?” vědět, která ta buchta by mi stála za to, abych -K

“Kdo ví? Rozhodně kolem toho udělaj kravál. To je jedíný, nač

“Zrovna tady čtu moc pěknou povídku,K řekl Klin |etls to si

potrpěj. Vědí, že umrlák oficiálně patří revíru, kterej měl tu

někdy, Meyere?”

ktiku, že ho našel.” “Jak se to jmenuje?” “Tak to tenhle patří

nám,” řekl Carella a přitáhi si vozík s psa-Spolek I h “

” rudov asýc , řekl Kling.

cím strojem. “Nečet,” odpověděl Meyer. ,|Já detektivky nečtu.

Pňpadám si “Pitvu už dělaj?” zeptal se Meyer. ”” pak jo jako

blbec.K > | |=v| ,; 7cl|ti n fY

21

Zpráva o pitvě byla do služebny pátracího odděle|ní doručena

teprve v pátek odpoledne, 3. dubna. A zároveň, jako kdyby za tím

byla nějaká černá magie, se ozval asistent prosektora.

Zatelefonoval přesně v okamžiku, kdy hnědá obálka, do níž byla

zpráva zasunuta, přistála na Carellově psacím stole.

“Osmdesáté sedmé pátrací oddělení, u telefonu Carella,” řekl.

“Těbůh, Steve. Tady Paul Blaney.”

“Ahoj, Paule,” řekl Carella.

“Máte už tam tu zprávu o tom mrtvém?”

“Moment, ještě sám nevím. Nějakej chlápek mi jen ted’ hodil na

stůl obálku. Takovej bledej, jako když zrovna utek ze špitálu.

Možná že to je ono. Počkáš vteřinu u telefonu?”

“Jistě,” řekl Blaney.

Carella otevřel obálku a vytáhl z ní zprávu. “Jo, je to ono,”

řekl do telefonu.

“Prima. Volám, abych se ti omluvil. Měli jsme toho tady strašné

moc, Steve, a musíme to brát v tom pořadí, jak nám to vozej. Od

tebe byla ta vražda brokovnicí, vid’?”

“No.” “Tyhle rány, co nadělá brokovnice, přímo nenávidím,” řekl

Blaney. “Rány od brokovnice de facto vypadají, jako kdyby je

udělal kanón, všiml sis toho někdy? Zvlášt’ když je vystřeleno

hodně zblízka.”

“No, ona pětačtyřicítka taky nenechá žádnou úhlednou dírku,” řekl

Carella.

“To osmatřicítka taky ne, když už jsme u toho. Ale ta brokovnice

jako když je ještě větší smr|ák, nevím, jak bych to řek. Viděls

toho svýho kunčafta? Má v sobě díru jak vrata.”

“Viděl,” řekl Carella.

“To se ví, když se přimáčkne hlaveň rovnou na tělo, je to pak

ještě horší. Kristepane, já viděl případy, kdy si chlapi vrazili

hlaveň brokovnice do pusy a pak stiskli kohoutek. Kamaráde, to

teda není pěknej pohled, to mi věř”

To ti věřím.” “

“Tam totiž ještě navíc působí pekelně tlak těch plynů, exploduje

to jak dynamit. Když jde o ránu přímo na tělo.” Blaney se odmlčel

a Carella si na okamžik představil jeho fialové oči oči, které

jako by se nějak hodily k chiadnokrevnému rozřezávání mrtvol,

nevzrušené oči, navyklé plnit úkoly vyžadující, aby při nich

člověk nepropadal zbytečným emocím. “No, tohle teda ne

byla rána přímo na tělo, ale v každém případě ten, kdo střílel,

musel stát hezky blízko. Víš, jak vypadá náboj do takové

brokovnice, ne? Mám na mysli tu ucpávku z hrubé plsti, co drží

střelný prach spěchovaný v nábojnici”

Vím.” “

“Tak si představ, že tu zatracenou ucpávku to strhlo do dráhy

zároveň s brokama.”

“Do jaký dráhy? Jak to myslíš - do dráhy?” “

Dráha výstřelu,” řekl Blaney. “Tomu se tak říká Směr, kterým

broky letí. A ten chlápek měl tu ucpávku na prsou. Odmetlo mu ji

to až na tělo. Šla s dráhou výstřelu.”

“Ach tak.”

“Fakt,” řekl Blaney, “ta zatracená plstěná ucpávka doletěla za

brokama tomu chlápkovi až na prsa. Takže si můžeš představit sílu

toho výstřelu a jak blízko ten zabiják musel stát”

“Máš představu, o jakou brokovnici šlo? Jaká to byla ráže?” “

To se dovíš z laboratoře,” řekl Blaney. “Poslal jsem jim všechno,

co jsem z toho chlápka vyšfoural, a taky jsem jim tam poslal jeho

boty a ponožky. Mrzí mě, že jsem se s tou zprávou tak opozdil,

Steve. Přiště se polepším.”

To je v pořádku, díky, Paule.” “

“Vypadá to, že budeme mít ještě jeden pěknej den, co?” “No,

vypadá”

“Tak jo, Steve. Nebudu tě zdržovat. Měj se.”

“Ty taky,” řekl Carella. Položil sluchátko do vidlice a vzal do

ruky zprávu z prosektury. Moc příjemná četba to zrovna nebyla.

3

Tři z mužů, kteří hráli poker, začínali mít už trochu dopal.

Nešlo ani tak o to, že by jim vadilo, že prohrávají - to si

pište, že jim to nevadilo! - šlo spíš o to, že prohrávat se

čtvrtým mužem, který měl v uchu naslouchátko, bylo nějak

ponižující. Snad to působila ledová neproniknutelnost, s níž

hrál. Nebo možná i ten samolibý výraz, že jednou je to tak a nedá

se s tím nic dělat, který přímo vyzařoval z hezounských rysů jeho

obličeje - pohled, kterym jim říkal, že on bude nakonec stejně

triumfovat, i kdyby hráli bůhvíjak šikovně a štěstěna se na ně

usmívala nevímjak často.

23

Ze všech čtyř byl nejhřmotnější Chuck; v téhle chvíli se kysele

podíval na své karty a pak hodil okem přes stůl směrem k židli,

na níž seděl hluchy’. Hluchý měl na sobě šedé flanelové kalhoty,

bílou košili, u krku rozhalenou, a tmavomodré sportovní sáčko.

Vypadal, jako když zrovna přišel z paluby nějaké jachty. Vypadal,

jako když čeká, kdy už mu sluha naservíruje to zatracené martini^

A taky vypadal jako muž se čtyřmi kartami, které tvoří hodnotnou

sekvenci.

Hráli studpoker s pěti kartami. Při nabídce třetí karty dva hráči

odpadli, ve hře zůstal jen hluchý a Chuck. Když se Chuck díval

přes stůl, co hluchý má, viděl tři vyložené karty: pikové

o kluka, křížovou kvínu a kárového krále. Právem předpokládal,

že neobrácená karta jeho protihráče bude bud’ desítka, nebo eso,

ale spíš desítka.

Chuckovi jeho úvaha připadala správná. Měl na stole vyložený pár

es a křížovou šestku. V ruce držel neodkryté třetí eso. Proti

prosté sekvenci hluchého měl lepší kombinaci - trojici es.

Jestliže neodkrytá karta hluchého byla desítka, pak měl jen

prostou sekvenci ze čtyř karet, neuzavřenou z obou konců. Šance,

že by ji mohl doplnit, se zdála velice mizivá. Jestliže ale měl

v ruce eso, pak měl sekvenci otevřenou jen na jednom konci a

šance na vytvoření úplné sekvence byly ještě nepatrnější. Kromě

toho stále ještě existovala možnost, že poslední karta udělá full

house, nebo čtveřici z jedné hodnoty. Zdálo se mu, že na to může

bezpečně vsadit.

“Esa sázejí stovku,” řekl.

“Zvyšuju o stovku; ` odpověděl hluchý a Chuck pocítil první

záchvěv úzkosti.

“Na co?” zeptal se Vidím en tři karty do sekvence.”

^ n I cc “Kdyby ses podíval líp, viděl bys, že mám list na výhru.

Chuck krátce přikývl, ne že by s hluchým souhlasil, ale že o tom

byl sám v hloubi duše přesvědčen. “Já zvyšuju taky o stov«

ku, řekl. ý” “Dobrý,” řekl hluchý. “Zwšuju podruh .

Chuck se ještě jednou pátravě zadíval na karty, které měl hluý

vyložené na stole. Ukazovaly tři karcy do sekvence. |tvrtou ch

do té sekvence zřejmě držel v ruce. Ať měl sekvenci otevřenou na

jednom konci nebo na obou, pořád ještě potřeboval pátou kartu,

aby ji uzavřel.

“A ještě stovku,” řekl Chuck.

Dej si tecP bacha,” poradil mu hluchý. “Já už tu tvou

nabídltu n tecP jen podržím.” Hodil příslušné žetony do

banku. Chuck mu dal další kartu. Byla to srdcová desítka. “Tady

ji máš, tu zatracenou sekvenci,” řekl. Vzal si vlastní kartu.

Kárová čtyřka. Esa držej nabídku,” řekl hluchý. “

Držej,” řekl Chuck. ” “Sázím stovku,” řekl hluchý^ a

Chuckova tvář se protáhla. “Klidně,” odpověděl. “Vylož kartu.”

Hluchý ukázal neodkrytou kartu. Jasně - bylo to eso.

Straight až do esa,” řekl. “Ty tvoje tři esa to bije.” n

“Jaks moh vědět, že mám tři esa?” zeptal se Chuck a pozoroval,

jak hluchý shrabuje výhru. “Jedině z toho, žes byl tak hr do

sázení. Pochybuju, že bys šel tak vysoko, kdybys měl dva

páry. Tak jsem předpokládal, že už máš třetí eso.” “A

ty jsi zvyšoval proti třem esům? Jedině na základě toho, ie bys

moh udělat straight?” “Na základě počtu pravděpodobnosti,

Chucku,” řekl hluchý a narovnával žetony do úhledného

sloupku. “Na základě počtu pravděpodobnosti^” “Houby

pravděpodobnosti,” řekl Chuck. “Měls kliku, nic víc^ Pitomou

kliku.” “Ba ne, ne tak docela. Měl jsem čtyři karty do

jednokoncový sekvence: kluka, kvínu, krále a eso. Abych udělal

straight, potřeboval jsem desítku - jakoukoli desítku. To

byl jedinej možnej způsob, jak si vylepšit list, abych překonal

tvoje tři esa. Ta desítka mi musela přijít. Kdyby

nepřišla, kdybych například jen pro-stě líznul další kartu

stejný hodnoty a měl pár, v žádným případě ” jsem tě nemoh

překonat. Nemám pravdu? Čili - jaký vyhlídky jsem měl na

zkompletování sekvence? Pravděpodobnost byla dc-vět ku jedný,

Chucku.” No jo, to ale teda bylo hezky riskantní” “Myslíš?

Uvaž ten fakt, že se během hry žádná desítka neobjevila. Pak

je samozřejmý, že bud ty - nebo tvoji přátelé, ještě než

odpadli - jste mohli držet desítky v ruce. Já ale vědél, že máš

v ruce jedno eso, a spolehl jsem na to, že oba naši

spoluhrá|i desítku taky nemají.” I tak to bylo moc

riskantní. Měls to položit” “

25

24

“Pak bych byl ale prohrál, vicP? A tvoje vyhlídky na vylepšení

listu byly ještě horší.”

“To není možný! Měl jsem té na lopatě, když to chceš vědět! Měl

jsem tři esa!”

,|o, ale jak sis je moh vylepšit? Dvěma způsoby. Bud’ tím, že by

ti přišlo čtvrtý eso, nebo že by ti přišla další šestka a měl bys

full house. Věděl jsem, že čtvrtý eso ti přijít nemůže, poněvadž

to jsem já držel v ruce. Pravděpodobnost, že ti přijde - i

kdybych to eso neměl já - byla devětatřicet ku jedný. Což je

podstatně menší než devět ku jedný, nezdá se ti?”

“A co ta možnost, že bych udělal full house? Mohla mi přijít

druhá šestka.”

“To je pravda, to mohla. Jenomže pravděpodobnost byla čtrnáct a

dvě třetiny ku jedný. Což je zas menší než devět ku jedný, na

kterou jsem šel já. A dál jsem bral v úvahu fakt, že oba naši

přátelé měli vyložený šestky, když odpadli ze hry. Což znamená,

že v talóně zůstala jen jedna šestka, a dál to znamená, že

pravděpodobnost, že ti přijde ta poslední šestka, byla v podstatě

stejná jako u toho čtvrtýho esa - devětatřicet ku jedný. Je ti

to jasný, Chucku? Já měl šanci devět ku jedný. Kdežto ty

devětatřicet ku jedný”

“Na něco zapomínáš, nezdá se ti?”

“Já nikdy na nic nezapomínám,” řekl hluchý.

“Zapomínáš na možnost, že by si byl ani jeden z nás list

nevylepšil. A v tom případě bych musel vyhrát. Trojice je lepší

než neúplná sekvence.”

“To je pravda. Ale na tuhle možnost jsem nezapomněl. To už bylo

riziko, a s tím jsem musel počítat. Vzpomeň si, Chucku, že ten

tvůj pár es se vynořil teprv tehdy, když se rozdávala čtvrtá

karta. Kdyby tvoje první dvě karty vyložený na stole byly esa,

okamžitě bych byl hru položil. Až do tý chvíle jsme měli oba

víceméně vyrovnaný vyhlíďky. Tys měl vyložený eso a šestku na

stole. Já držel v ruce eso a krále a kvínu jsem měl vyložený na

stole. Zdálo se, že mám přibližně stejně silnej list jako ty.

Podezíral jsem tě, že máš pár es, ale když jsem uvážil, že sám

držím v ruce eso, napadlo mě, že možná blufuješ zvýšenou sázkou

na pár šestek. A at by mi přišla jaká chtěla další karta do páru,

měl jsem vyšší hodnotu. Myslím, že jsem to zahrál správně.”

“Já myslím, žes měl štěstí,” trval Chuck na svém. “Možná” Hluchý

se usmál. “Já ale vyhrál, ne?”

|,;Jistě. A poněvadž jsi vyhrál, můžeš ted do omrzení tvrdít, jak

sis to všechno předem vykombinoval.”

“A to jsem taky udělal, Chucku.”

“To jen tak říkáš. Kdybys byl prohrál, prozpěvoval bys ted’

jinou. Vymejšlel by sis horempádem vejmluvy zprava zleva, abys

nějak vysvětlil chyby.”

” To sotva,” řekl hluchý. “Já nejsem z těch, co se přiznávají k

chybám. Slovo chyba v mým slovníku vůbec neexistuje.”

“Ne? Tak jak tomu teda říkáš?”

“Odchylka. Pravda je konstanta, Chucku. Variabilní je jenom

pohled na pravdu. Velikost omylu závísí na rozdílu mezi neměnnou

pravdou a věrohodností toho pohledu. A tak je možný omyl

definovat jen jako odchylku, ne jako chybu.”

” Kecy,” řekl Chuck a ostatní muži kolem stolu se dali do smíchu.

” Přesně tak,” řekl hluchý a zasmál se s nimi. “Kecy. Omyl je

prostě velká lavina keců, ve který se utopí každej správnej

pohled na věc. Chceš rozdávat, Rafe?”

Vysoký a štíhlý muž sedící nalevo od Chucka nadzvedl brýle ve

zlatých obroučkách a otřel si slzy z očí. Chopíl se karet a začal

je míchat.

“Jedno teda říct musím - tohle je ta nejpekelnější oškubávačka,

jakou jsem kdy viděl.” Nastrčil pakl Chuckovi. “Chceš sejmout?”

“Co bych z toho měl?” řekl Chuck nedůtklivě. “Jen to rozdej.” Muž

sedící naproti Rafovi řekl: “Co hrajem?” Položil otázku jen tak

na zkoušku, poněvadž byl v partě nováček a nebyl si ještě moc

jistý, jak si v ní stojí. A taky moc jistě nevěděl, co byl zač

jeho předchůdce, ani proč vlastně ze čtveřice vypadl. Sám uměl

jen jedinou věc, kterou mohla parta ze svého hlediska pokládat

za užitečnou, a tuto dovednost přestal považovat za terno už

někdy před deseti lety. Uměl totiž vyrábět pumy. Ano, slyšeli

jste dobře, tak je to ~ pumy. No přece pumy; víte, co to je?

Starý muž sedící u stolu s ostatními třemi se přenáramně dobře

vyznal v sestrojování explodujících smrtících hračiček. Kdysi

tuto dovednost poskytl k službám jisté cizí mocnosti a strávil

za to pěknou řádku let ve vězení, kde měl možnost toho hříšku

litovat

; když ho ale hluchý najímal, nevyptával se ho na jeho někdejší

politické symgatie. Hluchý se spokojil s tím, že o něm věděl, že

tenhle starý pán dokáže vyrobit pumu, když k tomu bude vyzván.

26 27

Obzvlášt’ ho zaujalo, když se dověděl, že starý pán umí vyrábět

zápalné pumy stejně perfektně jako jejich nenáročnější variantu

- výbušné pumičky. Tato mnohostrannost hluchého nesmírně

potěšila. Fotrovi ale to všechno bylo úplně fuk. Ten věděl jen

tolik, že si ho najali, aby udělal jistou práci - a pokud mohl

říct, jediná kvalifikace, kterou k této práci měl, byla jeho

schopnost vyrábět pumy.

V tomto stadiu celého plánu ještě nemohl vědět, že jeho druhou

předností je jeho věk. Fotrovi bylo třiašedesát - nebyl ani moc

mladý, ani ještě moc starý, ale zrovna tak akorát; vyhovoval

výborně.

“Ted’ hrajem studpoker se sedmi kartama,” řekl Rafe. “Na konci

hry se dvě karty odložej.”

“Tyhle zparchantělý varianty pokeru nemám rád,” řekl hluchý.

Počet pravděpodobnosti je v háji”

” Fajn,” řekl Chuck. “Tak to možná budem mít naději na vej”

hru. Ty hraješ pokera, jako když chceš podříznout krk vlastní

mámě.”

,|Já hraju pokera, jako když chci vyhrát,” řekl hluchý. “Podle

vás se to tak hrát nemá?”

Rafe se dal znova do smíchu. Modré oči za brýlemi se zlatou

obroučkou už měl zase zamžené. Rozdal karty, řekl: “Král nabízí,”

a položil talón na stůl.

“Pětadvacet,” řekl váhavě stařec. “Nabídni,” řekl Chuck.

“Počkám na tebe,” řekl Rafe.

Hluchý si zkoumavě prohlížel list. Držel v ruce šestku a kluka.

Jeho vyložená karta byla pětka. Rychle se rozhlédl kolem stolu

a stejně rychle karty shrábl.

“Já pokládám,” řekl.

Ještě chvilku seděl a pak pojednou vstal - vysoký, dobře

vypadající muž, kterému jistě nebylo ještě ani čtyřicet,

pohybující se se zdrženlivostí a půvabem rozeného atleta. Vlasy

měl blond, ostříhané hodně nakrátko. Temně modré oči. V této

chvíli je právě upíral do ulice přes skleněnou tabuli výlohy s

obrácenou firmou:

. |HI |A|2a| H| p|Mi|Z|

Na chodníku před obchodem panoval klid. Nějaká stařena se vlekla

kolem s plnou nákupní taškou a pak zmizela z dohledu. Na druhé

straně, vzadu za obchodem, však byla hotová vřava. Buldozery,

mechanizovaná rypadla a party stavebních dělníků se hemžily na

obrovské zplanýrované parcele.

“To by už měla být poslední hra,” řekl hluchý. “Máme před sebou

spoustu práce.”

Rafe přikývl. Chuck zvýšil sázku a stařec odpadl ze hry. xs| “Šel

bys na moment se mnou?” zeptal se ho hluchý:

,Jasně,” řekl stařec.

, . Odstrčil židli a vykročil za hluchým směrem ke dveřím

vedoucím do sklepa. Ve sklepě bylo chladno a vlhko. Ze stěn čišel

pach hlíny mokvající syrovinou. Hluchý šel k dlouhému stolu a

otevřel bedýnku, která na něnz stála. Vytáhl z ní šedý oblek a

řekl: “Dneska večer si na sebe vezmeš tohle, Fotr. Až se dáme do

práce. Chceš si to ozkoušet?”

Fotr si vzal oblek a prohmatával jej mezi prsty, jako když si

vybírá v pánské konfekci. Pojednou mu prsty znehybněly a oči se

mu rozšířil .

y “Tohle si na sebe nemůžu vzít,” řekl. Proč ne?” zeptal se

hluchý.

n

“Tohle si na sebe nevemu. Já ne.” “Proč ne?”

,Je na tom krev,” řekl Fotr. ,

Na okamžik, na krátký okamžik se v tom tichém a chladném sklepě

s pachem vlhké hlíny zdálo, že se hluehý rozzuří, že vzplane

náhlým výbuchem neovladatelného vzteku nad starcovým odmítnutím.

A pak se pojednou oslnivě usmál.

“To je v pořádku,” řekl. “Opatřím ti nový.”

Vzal od starce šedý oblek a uložil jej zpátky do bedýnky.

4 t..

Fotografii neidentifikovaného mrtvého muže otiskly tři odpolední

plátky ve čtvrtek 9. dubna. Noviny se objevily na stáncích už

kolem poledne, jedny fotografii přinesly na první stránce,

ostatní ji zařadily až na čtvrtou ale všechny uveřejnily křiklavý

titulek ,

ZNÁTE TOHOTO MUŽE? Zdálo se, že muž na fotografii má zavřené oči,

a policejní retušér mu přikreslil miniaturní plavečky

29

přes odhalené genitálie. Když nic jiného, černé polobotky a bílé

ponožky se tecP ve společnosti plavek vyjímaly ješté komičtěji.

ZNÁTE TOHOTO MUŽE?” četl čtenář a pak se podíval na fotografii

jakéhosi starého trumbery, který si nepochybně hodil šlofíka na

veřejné pláži, jednoho z téch chlapíků, kteří mají jemnou kůži

na chodidlech a špacírují proto po písku v botách, nejspíš

néjakého šikulku, co délá do reklamy, a pak čtenář uviděl text

pod fotografií a ten text jeho i všechny ostatní informoval, že

tenhle starý trumbera si momentálně nehází šlofíka, ale že je

mrtvější než makrela a že ta šmouha, co má na prsou, není

flekanec tiskařské černé, ale réglrecht rána z brokovnice, kterou

mu tam bezohledně vyšil kdosi, koho svědil prst na kohoutku

pušky.

Noviny se objevily na stáncích už kolem poledne.

Ve čtvrt na jednu se v ohlašovně 87. revíru objevil Cliff Savage.

Byl oblečený jak ze škatulky, světle hnědý panamák měl pošoupnutý

do týla, bílý kapesníček mu vyčuhoval z kapsičky hedvábného

hnědého obleku od Dupioniho. Doklátil se ke stolu a řekl: “Já se

jmenuju Savage a jsem reportér.” Fotografii neidentifikovaného

mrtvého muže hodil na stůl. “Kdo má tenhle případ na starosti?”

Seržant Dave Murchison se podíval na fotografii, zabručel,

podíval se na Savage, zabručel znova a pak řekl: “Jak že jste

říkal, že se jmenujete?”

” Cliff Savage.”

“A od kterejch novin jste?”

Savage si povzdechl a vylovil z náprsní tašky novinářskou

legitimaci. Položil legitimaci na desku stolu, hned vedle

novinové fotografie mrtvého. Murchison se na ni podíval, zabručel

a řekl: “Ten případ dělá Steve Carella. Čím to, že mi to vaše

jméno zní néjak povědomě, šéfe?”

‘bych taky rád věděl,” řekl Savage. “A s Carellou bych rád

mluvil. Je v budově?”

“Zjistím to.”

Neobtěžujte se. Půjdu rovnou nahoru,” řekl Savage.

“Kdepak, ani nápad, vážený. Počkejte pěkné tady. Ta novinářská

legitimace vás neoprávňuje šmejdit po policejní strážnici”

Murchison vytáhl jeden kolíček, vyčnívající ze zapojovací desiry

domácí telefonní ústředny, a zapíchl ho jinam. Okamžik čekal a

pak řekl: “Haló, Steve, to jsem já, Dave, zezdola. Je tady

nějakej chlápek, nějakej Cliff Savage, říká, že je reportér, a

chce - Cože?

30

No prosím.” Murchison vytáhl kolíček ze zapojovací desky.

“Vzkazuje vám, že prej máte jít do prdele, pane Savage.”

To že řek?” “

Přesně to.” “

“Tomuhle se hergot říká jednání s lidma?” dotazoval se rozčileně

Savage.

“No, já bych řek, že vás asi moc rád nemá, aspoň co já bych řek,”

pravil Murchison. .

“Nemůžete nás znova spojit a dát mi ho k telefonu?” “Tím Steve

moc nadšenej nebude, pane Savage.” “Tak mi teda dejte poručíka

Byrnese.”

Poručík tu dneska není.” “

“A kdo ho tam nahoře zastupuje?” Steve.”

” Savage se zachmuřil, sebral si novinářskou legitimaci, neřekl

už ani slovo a vypadl z ohlašovny. Po nízkých plochých schodech

vyšel na chodník, pak zahnul doprava a v dubnovém slunci kráčel

kolem dvou bloků až do cukrárny na Grover Avenue. U pultu si

rozměnil, aby měl drobné, šel k telefonní budce vzadu v krámě,

ze zadní kapsy kalhot vyštrachal malý černý notýsek s adresami

a začal v něm hledat číslo 87. revíru. Neměl ho tam. Podíval se

dopředu a pod jménem BYRNES, PETER číslo revíru našel: “FRederick

7-8024. Hodil do automatu deseticent a vytočil číslo.

Osmdesátý sedmý revír, seržant Murchison,” řekl hlas na dru”

hém konci drátu.

V dnešních novinách jste uveřejnili fotografii mrtvého muže,” “

řekl Savage.

No a? Co jako má bejt?” “

“Vím, kdo to je. Chtěl bych mluvit s detektivem, který má ten

případ na starosti”

“Okamžik, pane,” řekl Murchison.

Savage pokývl, zašklebil se a pak čekal. Za okamžik na lince

naskočil jiný hlas.

“Osmdesáté sedmé pátrací oddělení, detektiv Carella.”

“Vy jste policista, pověřený vyšetřováním případu toho mrtvého

muže nalezeného v parku?”

“Ano, to souhlasí,” řekl Carella. “S kým mluvím, prosím?” “Vy

jste policista, který poslal ty fotografie do novin?”

“Ano, to souhlasí. Poslyšte, seržant, který má službu, mi říká

-” Proč jste jednu neposlal taky mým novinám, pane Carello?” “

35

“Co hro-” Na lince následovala dlouhá odmlka. “To jste vý;

Savage?”

“Jo, to jsem já”

“Nevyřídili vám můj vzkaz?”

;,Jít do prdele se mi momentálně zrovna nechce.”

“Podívejte, Savage, já si nepotrpím na zdvořilostní řečičky.

Nemám zájem zaplítat se s váma do nějakých chytráckých hovorů.

Div jste jednou nezavinil, že mi zabili ženu, vy parchante jeden,

a jestli se tady někde ten váš zatracenej ksicht ještě někdy

objeví, vyhodím vás z okna. Říkám vám to dost jasně?”

“Náš šéfredaktor by moh chtít vědět, proč všechny ostatní noviny

v tomhle velkoměstě -”

“Táhněte ke všem čertům a ten šéfredaktor taky! Poklona , pane

Savage,” řekl Carella a zavěsil.

Savage držel ohluchlé sluchátko ještě chvilku v ruce, potom jím

třískl do vidlice a vykvapil z budky.

Portorikánské děvče se jmenovalo Margarita. Ve velkoměstě byla

teprv šest měsíců a nemluvila moc dobře anglicky. V zaměstnání

u pana Raskina se jí líbilo, poněvadž to byl příjemný a veselý

pán, který na nikoho moc nekřičel. A na tom Margaritě záleželo,

aby člověk, u něhož je zaměstnaná, na ni nekřičel. Margaritá

nastupovala do práce každý den ráno v devět hodin. Krám na Culver

Avenue byl jenom pět bloků od domu, kde bydlela, a ráda se každý

den cestou do práce i z práce prošla. Jakmile dorazila do krámu,

šla do koupelny a převlékla se ze šatů do volného pláště, který

při žehlení nosila. Poněvadž bydlela tak blízko od krámu, kdosi

jí dokonce jednou navrhl, aby chodila do práce rovnou v plášti,

že je to pohodlnější než se hned po příchodu převlékat. Margarita

ale měla pocit, že se nesluší chodit po ulicích jen tak v

pracovním plášti. A tak si každé ráno oblékla svetr a sukni, a

když pak přišla do krámu, převlékla se do pláště. Pod pláštěm

nikdy nic nenosila. Žehlila šatečky jak je den dlouhý, v krámě

bylo od žehlení pořádné horko a kalhotky a podprsenka by jí byly

jen na obtíž.

Margarita měla mimořádně pěknou postavu, a jak zvedala žehličku,

zpod níž se valila pára, prsa se jí dovádivě přelévala pod volným

pláštěm a zároveň, jako do taktu, při tom vrtěla zadečkem. Což

byla další věc, která se jí na panu Raskinovi líbila. Pan Raskin

se k ní totiž nikdy zezadu nepřikradl a nepokusil se ji

do toho zadečku štípnout. Předtím byla zaměstnaná u jiného pána,

a ten si naopak k podobné akci nedal ujít jedinou pi|ležitost.

Pan Raskin byl náramně veselý pán, ale rukama si nic nedovoloval

a dokonce mu ani nevadilo, když si děvčata tu a tam vyprávěla

španělsky vtipy. Nic proti tomu; pokud si včas udělala svou

práci. .

Kromě Margarity byla v krámě ještě dvě další děvčata, ale

Margarita byla neoficiálně pokládána za jejich part,ačku. Každé

ráno, když děvčata vypila druhý šálek kávy, převlékla se do

pracovních pláštů a nahodila si mejkapovou fasádu, přivezla

Margarita vozíky s lepenkovými krabicemi plnými dámské konfekce,

|j kterou pan Raskin nakoupil od velkoobchodních dodavatelů, !’,.

rozdělila ji děvčatům a ta na ní vyžehlila i ty sebemenší záhyby.

Margarita pracovala hned vedle nich, žehlička jí sálala nad

pokrčenými sukněmi a živůtky, prsa jí jen nadskakovala a drala

se zpod pláště. Pak obvykle mívala s panem Raskinem poradu o

cenách a po ní s oběma děvčaty na každé šaty cenu vyznačovala,

aby je pan Raskin mohl večer rozvézt do prodejen nebo na far

mářské trhy, podle toho, jaké dodávky si odbyt v obchodní síti

i ‘ ” vyžadoval. Všechno vždycky klapalo, nikde žádné zádrhele.

Když

někdy debatovala s panem Raskinem o cenách, pokusil se jí při tom

nakouknout za výstřih a dost hluboko, poněvadž věděl, že pod

pláštěm už na sobě nic nemá, ale to kouknutí Margaritě nevadilo,

poněvadž se jí nikdy ani nedotkl. Byl džentlmen a Margaritě se

zaměstnání u něho líbilo. Pokud šlo o Margaritu, byl David Raskin

ten nejpříjemnější muž na světě.

Z toho důvodu jí také ty výhružné telefonáty nešly na rozum. Proč

by proboha měl někdo panu Raskinovi vyhrožovat? A zvláš| kvůli

něčemu tak pitomému jako tenhle špinavý krcál. Ne, to Margaritě

nešlo na rozum a pokaždé, kdy ten neznámý člověk znova zavolal,

začala se třást o svého šéfa hrůzou a potichu se za něho

španělsky pomodlila. , .

Ten čtvrtek odpoledne, 9. dubna, kdy do krámu vešel závozník, ale

vyděšená nebyla.

, ,Je tu někdo?” zahalekal od dveří na druhém konci místnosti.

“

Malej moment,” řekla Margarita, odložila rozpálenou žehličku a

rozběhla se přes celý krám ke dveřím, zapomínajíc, že pod pláštěm

už na sobě nic nemá, a zmatena závozníkovýma vytřeštěnýma očima

a užaslým výrazem jeho tváře, když k němu dorazila. g

|sPf’||Rá‘IC

33

Závozník vytáhl ze zadní kapsy kapesník a otřel si jím čelo.

“Víte, co vy byste měla?” řekl a zalapal po dechu. Margarita se

usmála. “Co?”

“Vy byste měla vystupovat ve striptýzu, babetko. No fakt. Vy jste

pro to jak stvořená. Ve vás striptýz vo moc přichází”

“Go to jé - ten styp-týs?”

“Och, babetko. Och, babetko.” Závozník si povzdechl a zakoulel

očima. “Tak co, kam chcete ty krabice složit?” zeptal se znova

a loupl očima za hluboký výstřih. “Mám pro vás dole pod schodama

asi čtrnáct krabic, tak mi řekněte, kam to chcete složit, a| to

mám z krku.”

“Jo, to já nevím,” řekla Margarita. “|aéf tady zrovinka ted’

není.”

“Já chci jen vědět, kam si to přejete složit, babetko.” “A co to

vlastně jé?” zeptala se Margarita.

“To nevím, babetko, já jsem jen závozník, nic víc. Tak se

vymáčkněte, ukažte mi, kam to přijde. Jděte třeba zas na druhej

konec krámu a pak sem zas ke mně přiběhněte jako prve. Cestou

můžete vybrat místo, kam to má přijít. Jste pro?”

Margarita se zahihňala. “Pročpak mám k vám přibíhat?” zeptala se,

ačkoli věděla moc dobře, nač závozník naráží. “Dejte to sem

dovnitř a nechte to hned vedle dveří, to bude nejlepší, ne?”

“Tak jo, babetko.” Závozník mrkl. “Tsssss,” zasyčel jak pára,

když uniká z radiátoru. Zamával obočím, zakoulel očima a vydal

se zpátky po schodech dolů. Za malou chvíli se vrátíl i se svým

kolegou. Společně nesli těžkou krabici, každý ji držel za jeden

konec, společně začali krabici skládat uvnitř hned za dveřmi.

První závozník zašermoval obočím po Margaritě, která se sklonila,

aby zvedla ramínka. Druhý závozník si div nepřiskřípl prsty, když

krabici spouštěli na podlahu. Trvalo jim to půldruhé hodiny, než

s různými rozptýleními, o něž se postarala Margaríta, vynesli

nahoru třináct krabic. Právě nesli do krámu čtrnáctou a poslední,

když se objevil Dave Raskín.

Co jako má tohle znamenat?” zeptal se. “

“A co vy jste zač?” zeptal se závozník. “Pan Minsky?” Mrkl na

Raskina. Raskinovi vtip nedošel, takže mu mrknutí neoplatil.

Margarita se vrátila ke svému žehlení a zabrala se do práce s

náramnou soustředěností. Druhý závozník se opíral o krabici a

stýskalo se mu po nějakém lepším místě k posezení a po pytlíku

pražené kukuřice.

34

“Jakej pan Minsky? Kdo to je?” zeptal se Raskin. “Radši mi

povězte, co vy jste zač! A neráčil byste mi říct, co mají

znamenat všechny tyhle krabice?”

“Vy jste David Raskin?” o to sem.

“J , j “

Firma Darask Oděvy?” “

No a?” “

V tom případě jsou vaše, pane.” “

“Co je moje?”

“To už já nevím. My jsme jen závozníci, váženej pane. Co na těch

krabicích stojí?”

Raskin začal zkoumat výrazná černá písmena na boku jedné krabice.

“Tady je napsáno ,Sandhurstské papírny, New Bedford, stát

Massachusetts`!” Raskin se podrbal na hlavě. “O žádnejch

Sandhurstskejch papírnách v New Bedfordu, stát Massachusetts,

jsem jaktěživ neslyšel. Co jen to hrome je?”

Závozníci se nijak zvlášf neměli k odchodu. Margarita se při

žehlení činila za stolem jak divá a bylo to věru rozkošné činění.

“Tak proč jednu tu krabici neotevřete?” navrhl první závozník.

Druhý závozník přikývl v jakési zasriěné roztržitosti a řekl:

“Jasně, proč ji neotevřete?”

“A to můžu? Bude to v pořádku?” zeptal se Raskin. “Jasně. Je to

na vás adresovaný, tak to otevřte.” No jasně,” řekl druhý

závozník.

” Raskin se začal potýkat s krabicí. Oba závozníci si sedli na

okraj jeho psacího stolu a pozorovali Margaritin monumentální

souboj s rozpálenou žehličkou. Konečně se Raskinovi podařilo

uvolnit dvě tenké ocelové svorky, jimiž byla krabice uzavřena.

Roztrhl lepenkovou chlopeň, potom rozšířil otvor ještě víc, sáhl

dovnitř a nahmatal tam spoustu jakýchsi menších krabic,

připomínajících krabice na boty. Jednu vytáhl, položil ji na

psací stůl a sundal víko.

Krabice byla plná obálek. “

Obálky?” řekl rozpačitě Raskin.

“Jak to vypadá, tak jo,” řekl první závozník.

“Jak to vypadá, tak jo, no jo,” řekl druhý závozník.

“Obálky? Kdo je ale objednal …?” A pojednou Raskinovi došla

řeč. Jednu obálku vytáhl a otočil ji tak, že se dalo přečíst, co

bylo vytištěno na zadní straně. Stálo tam:

á5

David Raskin Prázdný krám

Avenue 30. dubna Isola

V si otvíráte novej obchod?” zeptal se první závozník. “Koukejte

si to odvízt zpátky” řekl Raskin. “já si to neobjed,

nal.” “Jó, to my nemůžem, váženej pane. Jak už jste to jednou

otevřel -”

“Koukejte to odvízt,” řekl Raskin a přitáhl si telefon.

Komu chcete volat?” zeptal se druhý závozník. “Do tý tiskár”

ny?”

“Ne,” odpověděl Raskin. “Na policii”

Teddy Carellová měla na sobě dlouhé šaty, když se její manžel

vrátil ten večer domů z práce. Políbil ji hned na prahu obludně

velkého domu, v němž bydleli, a ani si neuvědomil, že je tak

oblečená, dokud spolu nevešli do kuchyně. Pak, překvapený tím,

aké je v půl sedmé večer v domě ticho; a také tím, že Teddy má

1 y y na nohou domácí střevíčky s vysokými podpatk a dlouhé šat

- přesněji řečeno, své hedvábné večerní šaty - zeptal se první:

“Kde jsou děti?”

Teddy mu odpověděla mlčky, malou němohrou rukama. Už spí!

“A Fanny?” zeptal se.

Teddy opět zahýbala prsty. Je přece čtvrtek.

Promiň, vždy| má dneska volno, a najednou mu bylo všen

chno naprosto jasné. Nedal na sobě znát, že postřehl nějaké její

plány či přípravy. Předstíral, že nevidí láhev bílého vína,

deponovanou naležato v ledničce, když otevřela dvířka, aby

vyndala meloun. Předstíral, že nevnímá přehnaně ženský půvab, s

nímž se Teddy dnes večer pohybuje, ani skutečnost, že použila

jemně vtíravého parfému, že má řasy načerněné mascarou a

podmalované oči, užasle velké a hnědé v její oválné tváři, ale

že na rtech nemá sebemenší stopu po rtěnce, že její rty si přímo

říkají o polibek - předstíral, že si ničeho z toho nevšiml.

Šel se do koupelny umýt, pak si odepnul pouzdro s revolverem a

obojí uložil do horní zásuvky prádelníku, oblékl si tričko,

špinavou bílou košili hodil do koše na prádlo a pak se vrátil

dolů do

přízemí. Teddy prostřela stůl na dvorku vzadu za domem. Chladný

větřík šuměl v lat,kových mřížkách, po nichž se pnula vinná réva,

protahoval dvorkem, zvedal Teddy dlouhé večerní šaty a odhaloval

dlouhou pružnou křivku její nohy. Neudělala jediný pohyb, aby si

šaty přihladila.

“Hádej, kdo mi dneska přišel do rány?” řekl Carella a teprve pak

si uvědomil, že Teddy sedí zády k němu a slyšet že ho nemůže.

,Jemně jí poklepal na rameno, a jakmile se Teddy otočila, hned

mu sjela očima ke rtům.

“Hádej, kdo mi dneska přišel do rány?” opakoval a její oči

sledovaly stah i uvolnění každého svalu jeho úst, takže - ačkoli

se narodila hluchoněmá - dokázala málem slyšet každé jednotlivé

slovo, sotva je převalil na jazyku.-Tázavě povytáhla obočí. Někdy

Teddy používala gestikulační řeči, aby manželovi sdělila své

myšlenky; jindy zas, když nebylo nutné dorozumět se absolutně

přesně, stačilo pouhé mrknutí nebo pokrčení úst, občas jen

záblesk oka, občas krajně vzácný, delikátní výraz tváře, k tomu,

aby mu pověděla, co má na mysli. V takových chvílích ji měl

nejradši, aspoň si to myslel. Teddy měla překrásnou tvář, oválnou

a bledou, s velkýma hnědýma očima, a plné smyslné rty. Černé

vlasy se jí vzpurně vlnily kolem hlavy jako ozvěna barvy jejích

očí a rozehrávaly základní téma všeho, co teprve mělo následovat

a co dohromady tvořilo ženu jménem Teddy Carellová, téma jakési

divoké nezkrotnosti, která vyzařovala z provokující křivky jejích

prsů, ze zralé oblosti boků, stehen a nádherných lýtek, úzkých

kotníků a úzkého pasu, ze ženy s tělem barbarské krasavice a

mírnou něžností otrokyně. A nikdy nebyla půvabnější než ve

chvílích, kdy mu výrazem tváře něco vysvětlovala, nikdy nebyla

líbeznější než tehdy, když s ním “mluvila” očima. Ted’ tázavě

povytáhla obočí, znova mu upřela oči na ústa a čekala. Cliff

Savage,” řekl.

” Nechápavě naklonila hlavu. Pokrčila rameny. A pak hlavou

zavrtěla.

Savage. Ten reportér. Pamatuješ se na něho?” “

A pak si naráz na všechno vzpomněla, celý obličej se jí rozsvítil

a rychle začala gestikulovat rukama, otázky se jen sypaly. Co

chtěl? Panebože, před kolika lety to bylo? Pamatuješ se, co ten

blázen tenkrát provedl? To jsme tehdy ještě ani nebyli svoji,

Steve. Pamaruješ?Jak jsme tenkrát byli mladí!

“Pěkně popořadě, jo?” řekl Carella. “Přišel si stěžovat, poně

37

vadž jsem rozeslal tu fotografii s žádostí o identifikaci všem

no= vinám kromě těch jeho.” Garella se zachechtal. “To jsem si

moh myslet, že to toho parchanta rozpění. A taky že jo. Páni, ten

teda běsnil! Něco ti povím, miláčku. Na mě to dělá dojem, že si

vůbec není vědom toho, co tenkrát proved. Ani mu nedošlo, žes

jeho zásluhou mohla bejt po smrti.”

Carella potřásl hlavou.

Oba vzpomínali na to, co Savage provedl před několika lety:

uveřejnil tenkrát v riovinách, pro které pracoval, článek, v němž

až moc důrazně naznačil, že detektiv jménem Steve Carella svěřil

své snoubence, dívce jménem Theodora Franklinová, jistá podezření

ohledně série vražd spáchaných na policistech. Navíc ještě Savage

uvedl v novinách Teddyinu přesnou adresu, prostě doslova na ni

ukázal prstem, o nic hůř, než kdyby byl zabijáka osobně zavedl

až před dveře jejího bytu. Ten článek tenkrát doopravdy zabijáka

vylákal z úkrytu. A moc nechybělo k tomu, aby Teddy byla po

smrti.’

Pamatuješ se? řekla znova pomocí rukou a ve tváři se jí mihl raz

bezvýchodného smutku. Carella si uvědomil, že mu před malým

okamžikem řekla: Jak jsme tenkrát byli mladí; zauvažoval nad tím,

jak to vlastně myslela, a náhle ji sevřel do náruče.

Vrhla se k němu zoufale, jako by čekala na jeho náruč celý den.

Přitiskla se k němu a ani ho nepřekvapilo, když ucítil na krku

její horké slzy.

No tak, copak je to s tebou?” zeptal se. Plakala a tvář měla “

přitisknutou k jeho krku rovnou pod uchem, takže ho nemohla

“slyšet”. Zaklesl jí pravou ruku do vlasů a hlavu jí odtáhl. “Co

je s tebou?”

Zavrtěla hlavou.

“Unavuje tě tahle všední existence?” zeptal se. Neodpověděla.

Nudíš se mezi těmi čtyřmi stěnami?” “

Pořád neodpovídala. `

“Chybí ti v životě romantika a dobrodružství?` Carella se

odmlčel. “Co je s tebou, miláčku? Podívej, ta barva zpod očí už

ti teče po obou tvářích. A stálo tě to tolik času, než sis ten

mejkap udělala.”

| Epizoda je z McBainovy knihy “Cop Hater”, která vyšla česky pod

názvem “Zabiják” (Naše vojsko 1969). Pozn. překl.

38

Teddy se vzpřímila; pojednou mu seděla na klíně rovná jako

svíčka. Na tváři měla pohoršený a uražený výraz. Černá obočí jí

klesla dolů. Pravička jí doslova vystřelila před jeho obličej.

Prsty rychle odgestikulovala sdělení.

Moje oči!

“No ano, míláčku -”

Tak ty sis toho všiml! To sis asi taky všiml všeho ostatního!

Všim1 sis

“Miláčku, co ty si všechno -?” Bud’zticha!A jdi ode mne!

Pokusila se mu vstát z klína, ale jeho ruce sklouzly pod dlouhé

šaty, a přestože se s ním začala prát, aby se mu vymkla, ruce ji

svíraly pevně a nakonec se mu v náručí přestala vzpírat.

Carellovy ruce bloudily pod volnými šaty, dotýkaly se jejího

břicha a hladkých boků, néžně ji hladily, když na ni mluvil, a

rty se mu pohybovaly pod jejími naslouchajícími prsty.

“Takže si někdy připadáš jak stará matróna,” říkal. “Bloudíš

někdy v obrovský ulitě tohohle domu ve špinavejch texaskách, od

rána do večera utíráš usmrkaný nosy, dáváš pozor, aby si dvojčata

necpala do pusy vajgly od cigaret, a lámeš si hlavu s tím, kdy

už hrome ten tvůj dobrodružství Iačnej manžel přijde domů. A

někdy strašně toužíš po tom, aby to zas všechno bylo jako dřív,

Teddy, než jsme se vzali, kdy to pokaždý bylo jako prvně a

naposled zároveň, kdy mi oči vybuchly jak butan, kdykoli jsem tě

uviděl, Teddy, kdy to ještě bylo mladý, Teddy, kdy to bylo nový

a skvělý a mladý”

Zírala na manžela s jakýmsi okázalým údivem, poněvadž bývaly dny,

kdy měla dojem, že se proměnil v necitlivý omšelý pařez, dny, kdy

se zdálo, že už se z něho stal jen jakýsi nemotorný přitroublík,

který mezí detektívy ve služebně vypráví neslušné anekdoty a domů

přichází utahaný jak pes, dny, kdy měla pocit, že je dočista sama

ve svém tichém světě, že už nemůže očekávat útěchu ani od muže,

který kdysi býval jediným zářivým paprskem v jejím životě, a pak

najednou - najednou to byl zase on, člověk, kterého znala skrz

naskrz, její Steve, člověk, který dobře věděl, co v které chvíli

cítí ona, cítil to sám a dokázal o tom mluvit než, než …

“A chceš, aby to zas bylo takový jako tenkrát, miláčku, tak

divoký, bláznívý, mladý a rozevlátý, jako když jsme byli málem

děti, jenomže my už žádný děti nejsme, Teddy. A tak ses pro mne

39

dneska večer aspoň hodila do gala. Fanny má dneska volno, a tak

jsi nahnala děti do postele a vzala sis na sebe krátkou černou

noční košilku - viděl jsem ji, když ti vítr nadzvedl šaty - a

taky ty báječný, hedvábný dlouhý šaty a ty senzační střevíčky s

vysokými podpatky a udělala sis ty stíny kolem očí a jenom rty

sis nechala bez šminky, ale já, Teddy, ty moje maiá Teddy, já tě

mám rád, at máš na sobě co chceš, třeba pytel od brambor, nebo

když něco kopeš vzadu za domem, nebo když jsi měla děti a svíjela

ses s nima celá v tom potu a smradu na porodním stole, nebo když

se koupeš, nebo vaříš, nebo plaveš, mám tě rád oblečenou i nahou,

když si čteš, když pláčeš, ty moje malá, má malá, mám tě rád a

je to mezi náma čím dál tím lepší a musel bych bejt zatracenej

chlap, kdybys mi musela znova servírovat celej ten hloupej rituál

jako tenkrát, když ti bylo sedmnáct, a já kdybych byl vzrušením

celej bez sebe jen proto, že máš na sobě noční košilku a lodičky

s vysokejma podpatkama, zvlášt, zvlášf když jsem na to zrovna

dneska myslel od rána do večera, celej ten setsakramentsky

dlouhej den! Dej pryč ty prsty z mý pusy, chci ti dát pusu.”

Políbil ji a pak, potom se jí už nezeptal, jestli v tom i ted’

byló něco z toho rozevlátého milování, které poznalí zamlada,

jestli se svět rozzářil jak neóny, jestli zazněly mongolské gongy

a lesní rohy - nezeptal se jí na to. Místo toho jí sesmekl

ramínka večerních šatů, stáhl šaty až k pasu, začal h’bat plné

a velké koule jejích prsů, ucítil, jak se chvěje pod jeho prsty,

a odnesl ji na nový jarní trávník, lemující dvorek za domem. A

pak ji k sobě přitiskl nahou a na nic se jí neptal a ona nic

neříkala, a přestože ani jeden z nich neměl ten rozevlátý pocit,

přestože nevyšlehly žádné neóny, neozval se břesk gongů ani mekot

lesních rohů, měl Carella zřetelný dojem, že nad ním puká nebe,

že se octl někde na konci světa a v příštím okamžiku se zřítí do

propasti. A v té chvíli ho sevřela a přitiskla se k němu tak

zoufale, že s jistotou věděl, že

, stejně podivný pocit má i ona.

5

Ten pátek, 10. dubna, se zdálo, že služebna pátracího oddělení

doslova praská ve švech. Někdy to tam přesně tak vypadalo. Bývaly

dny, kdy si policista ve službě měI sotva s kým pohovořit.

Všichni ostatní, kteří měli službu zároveň s ním, vyrazili do

ulic;

40

bud’ zajišfovat preventivní opatření proti zločinnosti, nebo brát

úplatky, nebo vyřizovat čertvíco. Ale ten pátek 10. dubna byla

stará služebna pátracího oddělení tou nejrušnější úřadovnou na

Grover Avenue. Detektivové, pochůzkáři, poručík, kapitán,

doručovatelé z policejního ředitelství v centru, občané, kteří

si přišli stěžovat - to dopoledne se zdálo, že je ve služebně

kdekdo a všichni. Řinčely telefony, t,ukaly psací stroje a v

kanceláři to vypadalo jako v malém, ale prosperujícím obchodním

podniku.

Od psacího stolu stojícího až u zamřížovaných oken, z nichž byl

výhled do ulice, telefonoval Meyer Meyer se seržantem Davem

Murchisonem, který měl službu v ohlašovně v přízemí.

“Jo, to je v pořádku, Dave,” říkal. “Sandhurstské papírny v New

Bedfordu, stát Massachusetts. Cože? Jak já mám hrome vědět, kde

ten Novej Bedford je? Nejspíš hned vedle Starýho Bedfordu a

Mladšího Bedfordu. Tak to přece většinou bejvá, ne?” Odmlčel se.

“No dobry. Brnkni mi, až je budeš mít na drátě” Zavěsll a zároveň

zjistil, že u jeho stolu stojí Andy Parker.

“On taky ještě exístuje Východní Bedford a Západní Bedford,” řekl

Parker.

“A taky Bedford-Střed,” pčísadil si Kling.

“Chlapi, vy nemáte nic lepšího na práci, než tady šaškovat?”

zeptal se Meyer. “Dělejte něco, tvařte se trošku čipernějc. Co

když sem na nás vpadne náš starej šéfdetektiv?”

” To se nemůže stát,” řekl Parker. “Ten je dole ve mCstě, šéfuje

tam při identifikační parádě. Momentálně nemůže přijít do žádný

špinavý služebny na inspekci. Ve městě má k dispozici mikrofón

a partu poldů, co se každý ráno musej smát těm jeho kameňáckejm

fórkům.”

“Jo - kromě pátků, sobot a nedělí,” řekl Kling. “A dneska je

pátek.”

” To je fakt,” řekl Meyer. “Tak vidíte, že by sem klidně moh

vpadnout a načapat vás s rukama na zadku.”

” Fakt je,” řekl Parker, “že jsem sem jenom zaskočil podívat se,

jestli tu nemám nějakej vzkaz. Poněvadž vy jste si toho možná

nevšimli, ale já jsem přestrojenej na ínkognito a přesně za -”

odhrnul si manžetu a podíval se na náramkové hodinky - “přesně

za pětačtyřicet minut vás, vážení pánové, opouštím, abych přišel

včas do cukrárny, kde budu hlídkovat”

“A za koho tam vlastně máš -” “

Takže si laskavě račte odpustit poznámky o tom, jestli makám

41

nebo nemakám. Nastupuju tam v deset třicet a víc se s váma nemám

o čem bavit”

“No dobře, ale za koho tam vlastně máš přijít přestrojenej?”

zeptal se Meyer.

Otázka ve skutečnosti vůbec nebyla položena žertem. Andy Parker

sice možná mohl mít pocit, že se přestrojil do šatů pro

hlídkování v cukrárně jak stvořených, ale pravda byla taková, že

vypadal skoro stejně jako kdykoli jindy. Což znamená, že vypadal

jako uválený vandrák. Znáte přece lidi, kteří vždycky vypadají

jako uválení vandráci. S tím se prostě nedá nic dělat. Tenhle

sklon vypadat věčně jako vandrák se u dotyčného začne projevovat,

když je ještě dítě. Můžete ho vyfešákovat na oslavu narozenin jak

chcete, za pět minut bude stejně vypadat, jako když ho zrovna

přejel parní válec. A ne proto, že by třeba skákal v louži plné

bláta nebo podobně. Kdepak. Bude tak vypadat prostě proto, že to

má v sobě, v tom svém bušícím srdíčku, že se jako uválený vandrák

už narodil. Nemá smysl uválené vandráky kárat. Nic jiného než

uválení vandráci z ních stejně nikdy nebude.

Andy Parker byl vandrák každým coulem. Pět minut poté, co se

oholil, vypadal už zas tak, že by se měl co nejdřív oholit znova.

Deset minut poté, co si nacpal podolek košile do kalhot, lezl mu

cumel na zádech ven. G|‘tvrt hodiny poté, co si vyčistil boty,

měl už je zas celé zasvinéné. To už byl prostě takový člověk,

věřte tomu nebd ne. Musel proto taky nutně být špatný policajt?

Absolutně ne. To, že byl špatný policajt, nijak nesouviselo s

tím, že to byl vandrák. Byl prostě uválený vandrák a taky byl

špatný policajt - ale ty dvě vlastnosti spolu nijak nesouvisely.

Tak či onak, poručík Byrnes usoudil, že bude dobře, když Andy

Parker bude v přestrojení hlídkovat v cukrárně na North Eleven

Street. Pojal totiž nápad, že by Andy mohl vyčeníchat pokoutní

prodavače, kteří údajně provozovali svůj podomní a pouliční

obchod s úhlednými malými balíčky právě ve zmíněném podni

An Parker měl v adat ‘ako ‘unkie. V našem století, přeosku. dy

yp 1 J

víceném hromadnými sdělovacími prostředky, je snad zbytečné

vysvětlovat, že junkie není člověk, který kupuje a prodává

železný šrot. To bývalo, před padesáti lety. Dneska je junkie

ten, kdo kupuje junk. A junk - to je droga. A tak junkie, krátce

a dobře, je narkoman člověk kte bere dro ro ří ad, ze jste tohle

, , rý gy-P P P

všechno doted’ nevěděli. A Parker už během své kariéry pěkných

pár narkomanů viděl a dalo se predpokládat, že tedy ví, jak tako

42

vý narkoman vypadá. Kdyby však chtěl náhodný

pozorovatel usuzovat podle toho, jak byl Andy na tu roli

“převlečený”, pak by nutně dospěl k závěru, že typický

narkoman vypadá jako Andy Parker. Poněvadž přesto, že

si ho Meyer Meyer prohlížel důkladně a zblízka, zdálo

se, že Andy Parker je oblečený stejně jako kdykoli jindy.

Tudíž jako uválený vandrák. “Moment, neříkej mi, koho máš

ředstavovat” řekl Meyer. P , “Nech mě hádat”

Meyer svraštil obočí. “Vedoucí oddělení v obchodním

domě. Uhod jsem?” “Jasně - to je ono,” řekl Kling. “Dobrý,

Andy, jenom sis zapomněl zapíchnout do klopy karafiát.”

“Tak dál, dál, nedělejte sí ze mne srandu,” řekl Parker

vážně. “No ne, kdo by to tak moh bejt?” řekl Meyer.

“Moment, mo-a ment, už to mám! Uváděč hostů na nějaký nóbl

svatbě!” “Tak dělejte, dělejte,” řekl Parker právě v

okamžiku, kdy poručík Byrnes prošel dvířky v lafkovém

zábradlí a vevalil se do kanceláře. “Pamatujte

si, co vám říkám,” zahalekal, “tenhle” revír začne mít

největší dopravní potíže v celém městč, hned jak dostavěj to

zatracený nákupní středisko. Ted’ jsem tamtudy projížděl a jen

těma autama, co tam maj zaparkovaný stavební dělníci,

je to ucpaný tak, že je to tam skoro neprůjezdný. Umíte

si představit, jak to tam bude vypadat, až budou

dostavěný všechny ty obchody?” Byrnes potřásl hlavou a

řekl Parkerovi: “Myslel jsem, že ty máš bejt v tý

cukrárně.” V deset třicet,” řekl Parker. ” “

‘ Taky by tě nezabilo, kdybys tam byl o chvilku dřív,”

řekl Byrnes. “Já už přišel na to, že si vlastně

hrozně rád pospím.” “Na tos přišel v momentě, kdy jsi

začal dělat na tomhle pátracím oddělení,” řekl Byrnes.

Co-ó?” ” “Dejte na mě, Frick bude k,

tomu nákupnímu středisku muset přidělit šest policejních

vozů,” řekl Byrnes a nevěnoval už Parke-rovu zmatenému

pohledu sebemenší pozornost. “Viděli jste tu velkou

tabuli, co tam postavili, jak je na ní seznam všech těch

obchodů? Bude tam pekařství, biograf, samoobsluha banka la-6’

hůdkářství, obchodní dům a -” i “Tady to vidíte, proč ho

tu máme za poručíka,” řekl Meyer. ” To proto, že je

takovej všímavej:” 43

“Jdi do háje,” řekl Byrnes, zazubil se a šel do své kanceláře,

vlevo od zábradlí rozdělujícího služebnu. Ve dveřích se zastavil

a zeptal se: “Steve už je tady?”

eště ne,” řekl Meyer. Kdo má službu?”

” “Já,” odpověděl Kling.

“Dej mi vědět, až Steve přijde, jo?” Rozkaz.”

” Telefon na Meyerově psacím stole zazvonil. Meyer rychle zvedl

sluchátko. “Osmdesáté sedmé pátrací oddělení, tady Meyer. No

jasně, Dave, přepni mi to rovnou sem.” Přikryl sluchátko dlaní

a řekl Klingovi: “To je ten můj hovor z New Bedfordu”

, a pak už jen čekal.

“Detektiv Meyer?” zeptal se nějaký hlas. Prosím. Ano?”

” “Máte na lince tu výzvu. Okamžik, prosím.” Meyer čekal.

“Mluvte, prosím,” řekla telefonistka z centrály. “Haló?” řekl

Meyer.

Na druhém konci linky se ozval jakýsi mdlý a zalehlý hlas: “Haló?

Tady Sandhurstské papírny.”

“Haló,” řekl Meyer. “Tady detektiv Meyer z osmdesátého sedmého

pátracího oddělení v -”

“Bud’te zdráv, pane Meyere: `

“Nápodobně. Pokouším se zjistit, kdo vám zadal objednávku,

doručenou -”

“Okamžik, prosím. Přepojím vás na naše zakázkové oddělení.” Meyer

čekal. Trvalo to opravdu jen ten slíbený okamžik a na lince se

ozval další mužský hlas.

“Haló, tady zakázkové oddělení”

“Haló, tady detektiv Meyer z osmdesátého sedmého pátracího

oddělení v -”

“Bud’te zdráv, pane Meyere.”

“Vy taky. Obracím se na vás, jestli byste mi nemohl s něčím

pomoct. Jistý pan David Raskín, tady z Isoly, obdržel z vašeho

závodu větší počet krabic s obálkamí a dopisními papíry, ale nic

podobného si u vás neobjednal. Byl bych rád, kdybyste mi mohl

říct, kdo to objednal.”

“Jakže se prosím jmenuje?” “

David Raskin: `

“A jak zní adresa?” “Darask Oděvy, Culver Avenue

dvanáct set třináct, tady v Iso-Ie.” “A kdy jsme tu

objednávku dodali?” Včera.” ” “Tak okamžik, prosím “

Meyer čekal. A zatímco čekal, vešel do služebny Steve

Carella. Meyer zakryl sluchátko a řekl: “Steve, chce s tebou

mluvit poručík.” “Dobrý. Volali z laboratoře?” Ne.”

” “S tou fotkou jsme taky zatím žádný štěstí neudělali?”

“Ani ň. To chce čas. Otiskli ji přece teprve vče-Haló?” “

Detektiv Breyer?” zeptal se hlas v telefonu. ,|o?” “Tu

objednávku nám zadal pan Raskin.” “Kdy to bylo, prosím?” “Před

deseti dny. Trvá to obvykle týden až deset dnů, než objednávku

vyřídíme.” “Takže to mohlo být prvního dubna, že ano?” | r

“Jednatřicátého března, má-li to být přesně”

“Objednávka vám přišla poštou?” “Ne. Pan Raskin nám osobně

zavolal.” “Telefonoval vám a ty obálky a dopisní papíry si

objednal, je , to tak?” “Ano, tak to bylo.” i: “Jaký měl

hlas?” “Jak prosím?” “Chtěl bych vědět, jaký měl htas, když

s vámi telefonoval?” j “Hlas? Velice příjemný, aspoň pokud si

vzpomínám. Víte, to je těžké - tohle si pamatovat.” “A

pamatujete si vůbec něco, co byste mi o něm mohl říct?” “No

- No vlastně ne. Vyřizujeme tu denně spousty objedná-vek,

pochopte to, takže -” “To chápu. Tak vám teda moc děkuju za

~” “Na jednu věc jsem si přece jen vzpomněl.” “Co to bylo?”

r||91 “Žádal mě, abych mluvil trochu víc nahlas. Ten pan

Raskin. Když jsme spolu volali. Řekl mi: ,Promiňte, ale nemohl

byste mluvit trochu víc nahlas? Já jsem totíž kapánek

nahluchlý, víte?”`

44 45

“Rozumím,” řekl Meyer a pokrčil rameny. “Tak vám děkuju , ještě

jednou.”

Telefon na vedlejším stole, hned vedle Meyerova, zazvonil. Andy

Parker, který pořád ještě neměl nic lepšího na práci než zabíjet

čas, sluchátko zvedl.

“Osmdesáté sedmé pátrací oddělení, detektiv Parker,” řekl. “Je

tam Carella?” zeptal se hlas na druhém konci.

“Je, malý rnoment. Kdo volá?” “Peter Kronig z laboratoře.”

“Malý moment, pane Kronig.” Parker odložil sluchátko a zahulákal.

“To je pro tebe, Steve!” Rozhlédl se kolem sebe po služebně.

“Kde je hrome zas ten Carella? Před minutou tady byl” “Je v

kanceláři u poručíka,” řekl Kling.

Parker znova zvedl telefon. “Poslyšte, pane Kroníg, on je u

poručíka. Má vám zavolat, až se vrátí, nebo mu můžu něco

vyřídit?” “Mám pro něho jen zprávu o těch polobotkách a

ponožkách,

co nám sem poslali z márnice. Máte po ruce tužku?”

“Jo, malý moment,” řekl Parker kysele. Doufal, že se dnes

dopoledne, před odchodem do cukrárny, nepřiplete k ničemu, co

zavánělo nějakou prací, a tecP se v duchu zapřísahal, že už nikdy

žádný vyzvánějící telefon nezvedne, pokud to nebude absolutně

nútné. Sedl si na kraj psacího stolu a natáhl se pro blok a pro

tužku. Přejel si prstem po nose a řekl do telefonu: “Už je to

dobrý, pane Kronig, můžete spustit,” a sklonil se nad stůl s

tužkou ve střehu nad blokem a se sluchátkem opřeným o ucho.

“Ty ponožky mohly být koupené kdekoli, slyšíte mě dobře? To je

běžný výrobek, šedesát procent polyesterového vlákna a čtyřicet

procent bavlny. Dalo by se to možná zúžit na čtyři nebo na pět

firemních značek, ale mám dojem, že by nás to stejně k ničemu

nedovedlo. Tyhle fusekle si můžete koupit v kterémkoli obchodním

domě, když budete chtít”

“To mám,”. řekl Parker. “Je to všechno?” Do bloku jednoduše

napsal: “Ponožky - výrobce O”.

“Ne, ještě jsou tu ty polobotky,” řekl Kronig. “Tady jsme měli

možná trošku štěstí, ale pořád si lámeme hlavu, jak to jde

dohromady s popisem toho nebožtíka, který jsme dostali z

márnice.”

“Tak jen povídejte,” řekl Parker.

“Jsou to jednoduché černé polobotky, žádné perforování na svršku,

po stranách ani na podpatku. Docela hladké, bez jakých

koli ozdob. Vzali jsme si je na paškál a zjistili jsme, že je

vyrobila Americká obuvní společnost v Pittsburghu. To je mamutí

podnik, víte? Tam se vyrábějí obrovské série pánských bot a

levných dámských střevíců, samé takové to běžné zboží, rozumíte,

co myslím?”

,|Jo,” řekl Parker, ale pořád ještě si do bloku nic nezapsal. “A

co je jako s těma botama, co měl na sobě ten nebožtík?”

“Tahle společnost totiž vyrábí boty pro amerícké námořníctvo.

Jediný typ. Hladké černé polobotky.”

“Jo tak,” řekl Parker. “Už je vám to jasné?”

No jasně. Takže to jako jsou tyhle boty, jo?” “

“Přesně tak. Jenže jak to potom hraje dohromady s tím popisem,

co jsme dostali z márnice?”

Jak to myslíte?” “

“Tam totiž stojí, že tomu chlápkovi bylo pětašedesát! Vy znáte

nějaké pětašedesátileté námořníky?”

Parker se na okamžik zamyslel. “Vsadím se, že pár

pětašedesátiletejch admirálů existovat bude,” řekl. “A to jsou

přece taky námořníci, ne?”

“Vidíte, tohle mě vůbec nenapadlo,” řekl Kronig: “Máte pravdu,

nejspíš to tak bude. Ty boty se vyrábějí pro námořnictvo a dají

se koupit výhradně ve speciálních prodejnách pro námořníky. Pár

stojí osm dolarů pětadevadesát centů. Myslíte, že by néjaký

admirál nosil tak laciné boty?”

“No, já žádný admirály neznám,” řekl Parker. “S tím ale už si

bude lámat hlavu Carella, já ne. Já mu to jen předám. Děkuju vám,

že jste zavolal.”

“Není zač,” řekl Kronig a zavěsil.

“Nosej admirálové polobotky za osm dolarů, pětadevadesát centů?”

zeptal se Parker, ale spíš jen sám sebe.

“To i já nosím mnohem dražší boty,” řekl Meyer, “a to jsem jen

obyčejnej policajt.”

“Někde jsem četl, že J. Edgar Hoover to nemá rád, když se

policajtům říká policajti,” ozval se Kling.

“Fakt? To bych rád věděl proč” Parker se poškrábal na hlavě. “My

přece jsme policajti, ne? Tak co teda jsme, když nejsme

policajti?”

Kapitán Frick prošel dvířky v lafkovém zábradlí a zeptal se: “Je

tu Frankie Hernandez?”

46 | 47

“Ten sedí na záchodě, pane kapitáne,” řekl Meyer. “Sháníte ho?”

“Jo, sháním,” řekl Frick. Ve tváři měl bolestný a ztrápený výraz,

jako by ho potkalo něco strašného a nevěděl ještě přesně, jak si

s tím má poradit. Ovšem - popravdě řečeno - těch věcí, s nimiž

si ka.pitán Frick uměl poradit, nebylo zrovna moc. Nominálně byl

síce náčelníkem celého revíru, ale ve skutečnosti se jeho

velitelská pravomoc většinou omezovala jen na uniformované

složky. Rozhodně sotva kdy nabídl nějakou radu poručíku

Byrnesoví, který velel svým detektivům z pátracího oddělení

velice schopně a úspěšně. Frick nebyl obzvlášf chytrý a jeho

přístup k policejní práci by se dal nejspíš srovnat s přístupem,

jaký mívají staré dámy k sepsání poslední vůle. Stejně jako ony

svěřoval ten úkol lidem, kteří jej byli s to odborně zvládnout,

a pak za to sklízel patřičnou odměnu. A zatímco lidé vyřizovali

úkoly za něho, on sám se rozčiloval a kdákal jak slepice na

vejci, které si dává na čas s vyklubáním.

To, rozčilování a kvokání si neodpustil ani te|, když čekal, až

Frankie Hernandez vyleze z pánského záchodku. Mohl tam sice zajít

za ním, jenomže Frick neochvějně věřil, že policejní záležitosti

se mají vyřizovat v důstojném prostředí. A tak přecházel sem tam

podél lafkového zábradlí, pomrkával po zavřených dveřích záchodku

a čekal, kdy se detektiv objeví. Jakmile se Hernandez z

místnůstky vynořil, Frick k němu okamžitě přistoupil.

“Mám nějaký problém; Frankie,” řekl.

“Oč jde, pane kapitáne?” zeptal se Hernandez a utíral si ruce do

kapesníku. Měl zrovna namířeno do kanceláře pro zaměstnance, aby

řekl Miscolovi, že na záchodě došel klosetpapír, ale kapitán

Frick mu zastoupil cestu.

“Jde o jednoho kluka, co se věčně dostává do malérů, docela milý

kluk jinak, ale v jednom kuse něco krade z vozíků s ovocem, samé

maličkosti, nic takového, že by kvůli tomu bylo potřeba dělat

poprask, jenomže to už provedl snad sedmkrát nebo osmkrát, a on

ten kluk je Portorikán, víš, Frankie, a tak mě napadlo, že ty ho

třeba znáš, a taky mě napadlo, že bychom mohli ušetřít jeho í

zákon spousty trablů, kdyby mu někdo pořádně promluvil do duše

dřív, než bude pozdě, a kvůli tomu vlastné za tebou jdu, určitě

toho kluka znáš, jmenuje se Juan Boridoz, nepromluvil by sis s

ním, Frankie, než se dostane doopravdy do maléru? Jeho matka tady

včera odpoledne byla a vypadá jako

slušná ženská, celá sedřená, ta si to nezasluhuje mít kluka,

kterého budou tahat po soudech. Je mu teprv dvanáct, Frankie, tak

bysme mu to snad mohli ještě rozmluvit. Pohovoříš si s ním?”

“Jistě, to já zařídím,” řekl Hernandez. Znáš toho kluka?”

” Hernandez se usmál. “Neznám,” řekl, “ale já si ho najdu.” Mezi

policisty z 87. revíru panovala obecná domněnka, že Frankie

Hernandez zná bez výjimky všechny osoby španělského či

portorikánského původu, žijící ve čtvrtích spadajících pod revír.

Pravda byla, že Hernandez se v revíru narodil a vyrostl, a že

proto spoustu místních lidí opravdu znal. Tuhle domněnku

ostatních policistů však živilo ještě něco jiného než to, že o

něm věděli, že se tu narodil. Frankie Hernandez by1 jakousi

spojkou mezi policisty a Portorikány v revíru. Ostatní policisté

za ním chodili, když potřebovali radu nebo informaci. A zrovna

tak zas za ním chodili lidé, kdykoli potřebovali ochranu, a| už

před kriminálnímí živly nebo před zákonem. A na obou stranách

tohoto plotu byli lidé, kteří Frankieho Hernandeze neměli rádi.

Někteří lidé v oddělení ho neměli rádi proto, že byl Portorikán,

a navzdory všem služebním předpísům a výnosům o tom, že mezi muži

v modrých uniformách mají převládat bratrské vztahy, tihle lidé

prostě měli pocit, že nějaký Portorikán nemá právo být policajtem

a rozhodně už ne detektívem. A někteří lídé na ulících ho zas

neměli rádi proto, že příkře odmítal přimhouřit oko nad jejich

přečiny jakéhokoli druhu, at, už šlo o pokuty za nedovoleně

rychlou jízdu, nějaké to občasné přepadení nebo dokonce četné

případy nočních vloupání. S tím Hernandez nechtěl nic mít. Všem

dal rychle a jasně na srozuměnou, že v takových případech na

staré sousedské vztahy kašle, že je jednou policajt a stojí

bezvýhradně na straně zákona.

Pro většinu lidí ale byl Frankie Hernandez neobyčejně vážený muž.

Vyšel z ulic velkoměsta, v němž byly čtvrti s hrůzným procentem

kriminality, od mládí mu seděl na krku krvežíznivý upír

“kon^liktu mezi dvojí kulturní úrovní”, musel překonat “jazykovou

bariéru” (když byl malý, mluvilo se u nich doma jenom španělsky),

povznést se z bídy brlohů velkoměstské chudiny k tomu, aby se

stal za druhé světové války u námořnictva hrdinou, a později

pochůzkářem, kterému s jistou dávkou ironie přidělili službu v

ulicích v nichž se narodíl. Ted’ už to dotáhl na detektiva 3.tří,

dy, Byl to dlouhý a tvrdý pochod’ák, a ta bitva pořád ještě

nebyla

48

vyhraná - pro Frankieho Hernandeze ne. Frankie Hernandez totiž,

aby bylo jasno, bojoval za Věc s velkým V. Frankie Hernandez se

pokoušel dokázat celému světu a přifařenému vesmíru, že

portorikánský kluk taky může být prima kluk.

“Tak teda si s ním pohovoříš, Frankie?” zeptal se Frick ještě

jednou.

“Jistě, to já zařídim. Hned dneska, během odpoledne. Stačí to?”

Frick roztáhl pusu od ucha k uchu ve vděčném úsměvu. “Díky,

Frankie,” řekl, poplácal ho po rameně a odspěchal po chodbě do

své kanceláře v přízemí. Hernandez otevřel dveře kanceláře pro

zaměstnance a řekl: “Miscolo, na záchodě už není žádnej

hajzlpapír.”

“Jo, já ňákej seženu,” řekl Miscolo a nezvedl oči od psaní na

stroji. Potom jako když ho to napadlo dodatečně, odstrčil vozík

se strojem od sebe a zeptal se: “Poslyš, Frankie, zmíníl se tí

už Steve o May Reardonové?”

“Jo, mluvil jsem s ním o tom.” Dáš něco?”

” « “Že se ptáš.

“No prima. Ten hajzlpapír tam dám za moment. Celou roli.”

Hernandez zašel do služebny. Zrovna si chtěl sednout k psacímu

stolu, když zazvonil telefon. Povzdechl a zvedl to.

Za zavřenými dveřmi s tabulkou POR. PETER BYRNES hleděl Steve

Carella upřeně na svého nadřízeného a přál si, aby Byrnesovi

nebylo tak zjevně a krajně nepříjemné to, co jemu, Carellovi,

právě sděloval. Poručík jasně neměl žaludek na to, co momentálně

dělal či říkal, a nechu|, s níž ten na první pohled mrzutý úkol

plnil, se mu zračila ve tváři, v držení celého těla a také v tom,

jak zatínal ruce v pěst a zas je rozvíral.

“Hele,” říkal Byrnes, “myslíš, že já toho parchanta nemám plný

zuby zrovna tak jako ty?”

“Já vím, Pete,” řekl Carella. “Udělám cokoli, co bude -” “Myslíš,

že jsem z toho měl radost, když mi včera odpoledne zatelefonoval

poručík Abernathy? Zadrnčel zrovna ten telefon, co máš po levý

ruce, Steve, ozval se nějakej pochůzkář z policejní kanceláře pro

styk s veřejností v High Street, a řek mi, abych počkal u

aparátu, že se mnou bude mluvít poručík Abernathy. No a pak se

v telefonu ozval Abernathy a chtěl vědět, jestli tu mám na

oddělení detektiva, kterej se jmenuje Steve Carella,

a jestli vím o tom, že tenhle detektiv rozeslal fotografie do

všech novin, ale jedny noviny přitom vynechal, a že jestli

policejní oddělení stojí o to, aby s ním tisk v budoucnu

spolupracoval, mělo by se na oplátku chovat stejně slušně ke všem

novinám, který ve městě vycházejí. A pak mě požádal, abych si

toho Carellu zavolal na kobereček a zařídil, aby ta fotografíe

byla okamžitě poslaná novinám, ve kterých pracuje Cliff Savage,

zároveň s dopisem, v kterém se ten Carella omluví za své

opominutí a vyjádří politování nad tím, že jim ji neposlal už

dřív. Abernathy chce kopii toho omluvného dopisu vidět, Steve.”

No jo, tak jo,” řekl Carella. “

“Víš dobře, že mám toho parchanta Savage plný zuby.”

, o, to vím,” řekl Carella. “Měl jsem mu tu fotografii poslat.

Dělat klukoviny se nevyplácí nikdy a v ničem.”

Zlobíš se na mě?” “

“Proč hrome? Dostals přece rozkaz seshora, ne?”

“Je to tak.” Byrnes potřásl hlavou připomínající dělovou kouli

a zatvářil se kysele. “Stačí jenom pár řádek, Steve. Je mi líto,

že jsem nedopatřením opomněl zaslat vašemu ctěnému listu - tak

nějak to napiš. Den, kdy jsme panu Savageovi nuceni políbit

prdel, bude v mém diáři navždy zatržen červenou tužkou.”

V pořádku,” řekl Carella. “Tak já to jdu rovnou napsat” “

“Jo, a poslyš,” řekl Byrnes. “Už se ti někdo na základě tý

fotografie přihlásil?”

“Ještě ne,” řekl Carella a otevřel dveře. “Chtěls ještě něco,

Pete?”

“Ne, už nic, jdi na to. Pus| se znova do práce. Můžeš vypadnout”

Carella vyšel z kanceláře do služebny. Přistoupil k němu

Hernandez a řekl: “Když jsi byl u poručíka, tak jsi tu měl

telefon, Steve.”

,Jo?” řekl Carella. ,

“No. Nějakej chlápek viděl v novinách fotku toho umrláka. Tvrdil,

že prej ho zná”

6

Muž, který zatelefonoval na 87. pátrací oddělení a ohlásil, že

mrtvého z fotografie zná, se jmenoval Christopher Random. Bylo

|51

mu něco málo přes šedesát a v puse měl jen čtyři zuby. Dva přední

horní a dva přední dotní. Detektivu Hernandezovi řekl, že je k

zastižení v baru Poslední štace, a tam ho také Carella a

Hernandez to. dopoledne v půI dvanácté skutečně našli.

Spousta hostů v baru vypadala na to, že je jim jméno podniku -

Poslední štace - šité na tělo. Všichni měli na sobě pokrčené,

špinavé šedé šaty. Všichni měli na hlavách čepice. Všem bylo

jistě přes padesát, všichni měli nosy prokvetlé červenými žilkami

a zamžené oči notorických pijáků.

Christopher Random měl taky takový nos a takové oči, ale k tomu

všemu měl navíc jen ty čtyři zuby, takže vypadal jako nějaké

vzácné zvíře naložené do lihu. Carella se zeptal číšníka, který

z pánů v pokrčených šedých šatech je Random, a číšník na jednoho

ukázal rukou. Carella s Hernandezem šli na druhý konec místnosti

a tam Careila zablýskal na Randoma plackou. Ten zamrkal, přikývl

a nedbale do sebe kopnul štamprli whisky, která stála na baru

před ním.

Odříhl si a alkoholové výpary Carellu a Hernandeze div nezabily.

“Pan Random?” zeptal se Carella.

“To jsem já,” řekl Random. “Christopher Random - metla Orientu.”

“Co to má znamenat? Proč to říkáte?” zeptal se Carella. ,|Jak

prosím? Co proč řikám?”

Metla Orientu.” “

“Jo to.” Random se na chvilku zamyslel. “To neznamená nic,” řekl

a pokrčil rameny. “To je jen takovej kec.”

“Vy jste volal na revír, pane Random, a říkal jste, že víte, co

je ten mrtvý zač?”

“,Jo, to jsem byl já,” řekl Random. “Jak je prosím vaše ctěný

jméno?”

“Carella. A tady můj kolega je detektiv Hernandez.”

“Těší mě, že vás poznávám, pánové,” řekl Random. “Co byste tomu

říkali - dát si něco na posilněnou? Nebo vy máte zakázáno pít,

když jste ve službě?” Na moment se odmlčel. “To je jen takovej

kec,” řekl.

“Uhod jste, ve službě pít nesmíme,” řekl Carella.

“To je otrava,” řekl Random. “Děsná. To volá do nebe,” řekl

Random. “Hej, šéfe, dal bych si ještě jednu whisky. Bud’te tak

hodnej. A ted’ teda k tý fotografii, jo?”

, ,Jistě. Co o ní víte?” zeptal se Carella. “Kdo to je?” To

nevím.”

” “Ale já myslel -”

“Moment, moment - nevím, jak se ten dotyčnej jmenuje. Nebo

vlastně, abych to upřesnil - nevím, jak se jmenuje celým jménem.

Znám ho jen křestním jménem.”

“A to zní jak?” Johnny.” “

“Ate kterej Johnny - jakej Johnny - to nevíte, co?”

“Přesně tak. Kterej Johnny, jakej Johnny - to nevím. Dokonce ani

Co Johnny.” Random se ušklíbl. “To je jen takovej kec,” řekl.

“Haách, už tady mám tu whisky. Pijte, švarný mládenci, smutek

zahání, po tý rostou chlupy na dlani, brrrrr!” Olízl sl rty,

postavil štamprli na bar a zeptal se: “Kde jsme to přestali?”

“U Johnnyho.”

Tak - správně. U Johnnyho.” “

Co nám o něm povíte? Odkud ho vůbec znáte?” “

Seznámil jsem se s ním v jednom baru.” “

V kterém baru?” “

“Na The Stem, aspoň myslím.” Kde na The Stem?”

” . “Na Osmnáctý severní?”

To se nás ptáte, nebo nám odpovídáte?” zeptal se Carella. “

Nevím přesně tu ulici,” řekl Random, “ale vím, jak se jmenuje “

ten bar. Ten se jmenuje U dvou kruhů, pomůže vám to nějak?” Možná

že jo,” řekl Carella. “A kdy to bylo? Kdy jste se s ním “

seznámil?” To musím zapřemejšlet,” řekl Random a svraštil obočí.

Vcuc”

nul slinu kolem těch čtyř zbývajících zubů a z úst mu přitom

vyšlo úděsné mlasknutí. “Líp se mi přemejšlí, když mám před sebou

něco na posilněnou,” řekl delikátně.

” Hej, dejte nám sem ještě jednu whísky,” zavolal Carélla na

číšníka.

“To nemuselo bejt, šéfe, to je od vás moc milý, díky,” řekl

Random. “No, myslím, že jsem se s ním seznámil takhle některej

večír koncem minulýho měsíce. Devětadvacátýho nebo třicátýho

března, tak nějak. Vzpomínám si, že to bylo v sobotu večír.”

Carella s plesknutím otevřel náprsní tašku a z jedné přihrádky

vylovil malý celuloidový kalendářík. “V sobotu bylo

osmadvacátýho,” řekl. “Bylo to ten den?”

53

“Bylo to tu poslední sobotu v březnu, to vím určitě.”

“V březnu už pak žádná další sobota nebyla,” řekl Carella a

zazubil se.

“Tak to bylo ten den. Toho osmadvacátýho. Haách, už tady mám tu

whisky. Pijte, švarný mládenci, smutek zahání, po tý rostou

chlupy na dlani, brrrrr!” Olízl si rty, postavil štamprli na bar

a zeptal se: “Kde jsme to přestali?”

“U Johnnyho,” řekl Hernandez. “Seznámil jste se s ním v baru U

dvou kruhů na The Stem v sobotu večer osmadvacátýho března.

Můžete pokračovat.”

“Vy jste si to všechno zapsal, šéfe?” zeptal se Random. “Jo,

zapsal.”

“To je od vás výkon.”

“Jak odhadujete, že asi byl ten člověk starej?” zeptal se

Carella. “No - ten maník, ten Johnny.”

No odhadem - přes šedesát mu bylo jistě.” “

“Měl jste z něho dojem, že je zdrave

Random pokrčil rameny. “Jo, to já nevím. “Nejsem žádnej doktor,

to by vám mohlo bejt jasný”

“Jistě. Myslel jsem to tak, jestli třeba nekašlal nebo podobně?

Nepřipadal vám nějakej bledej nebo třeba uštvanej? Neměl nějakej

tik nebo třeba nějaký nápadný nervózní gesto? Neměl -”

“Vypadal na to, že je úplně zdravej,” řekl Random, “aspoň pokud

já něco takovýho můžu říct. To se ví, neříkal jsem mu, aby se

vysvlík, abych ho moh podrobit lékařský prohlídce, to by vám snad

mohlo bejt jasný, šéfe. Říkám jen to, co se mu dalo vyčíst z

ksichtu, pouhým okem, jasný? Já teda žádný medicinský znalosti

nemám, ale řek bych, že ten chlápek, ten Johnny, byl zdravej jak

řípa.” Random se na moment odmlčel. “To se jen tak říká. To je

jen takovej kec,” dodal.

“Jo, já vím,” řekl Carella. “Tak on vám pověděl svý křestní

jméno, že se jmenuje Johnny. Ale příjmení vám už nepověděl, co?”

“Ne, to už mi neřek, šéfe. Musím vám říct, šéfe, že při vší úctě,

kterou chovám k olicii, dostanu při takovýmhle dlouhým povíP “

dání vždycky strašnou žízeň. Opravdu bych si moc rád …

“Hej, dejte nám sem ještě jednu whisky,” zavolal Hernandez na

číšníka. “Takže příjmení vám nepověděl, říkám to správně?” “Tak

- správně.”

“A co vám teda říkal?”

“No, on říkal, že jde do práce.” “Do práce? Do jaký práce?” To

mi neřek.”

” “Ale to už přece byl večer, když jste se seznámili, ne?” Tak

- správně. Bylo to v sobotu večír.”

” “A on vám řek, že jde do práce?” , o, šéfe, přesně to mi řek.”

,J “Ale kam nebo do jaký práce - to už vám nepověděl?” “Ne, to

ne,” řekl Random. “Ale měl teda na sobě uniformu.” Uniformu?”

zeptal se Carella. ť |.J| |.;F’,;- ř | . , “

Uniformu?” zeptal se Hernandez jako ozvěna. “

“To byla námořnická uniforma?” zeptal se Carella. “On to byl

námořník, pane Randome?”

“Haách,” řekl Random, “už tady mám tu whisky. Pijte, švarný

mládenci, smutek zahání, po tý rostou chlupy na dlani, brrrrh!”

Olízl si rty, postavil štamprli na bar a zeptal se: “Kde jsme to

přestali?”

“U tý uniformy. To byla námořnická uniforma?”

“Námořnická uniforma? Když jsem vám zrovna ted řek, že mu bylo

určitě přes šedesát? Neráčejte se urážet, ale to je fakt hloupá

otázka.”

Tak jaká uniforma to teda byla?” “

“Šedá,” řekl Random. Pokračujte.” “

Mohla to bejt pošt,ácká uniforma,” řekl Random. “

‘ ;,A byla?” ‘ “Jo, to nevím. Taky to mohla bejt uniforma, jaký

nosej řidiči autobusů.”

Tak jaká to byla? Pošfácká nebo autobusácká?” “

“Jo, to nevím. Abych vám pravdu řek, nebyl jsem zrovna ten večír

nějak ve svý kůži, rozumíte? Měl jsem zrovna něco s očima,

rozumíte? Viděl jsem všecko tak jako zamženě, rozumíte? Takže si

nevzpomínám na nic jinýho, než že ta uniforma byla šedá, že k ní

měl i stejnou čepici, prostě komplet”

“Ale šoférská uniforma to nebyla, to ne, že?”

“Ne, tahle byla šedá. Šedá, víte? Ne černá. Ne, šoférská uniforma

to nebyla.” Random se na moment odmlčel. “Ale u někoho

zaměstnanej bejt musel. Na to si vzpomínám. Z toho usuzuju, že

na poště asi přece jen nedělal. Ledaže by byl mluvil o svým

nadřízeným, to by snad možný bylo, ne?”

“A nezmínil se, jak se ten jeho zaměstnavatel jmenuje?” zeptal

se Carella.

“To ne, jako konkrétně - to ne,” řekl Random. “Jedině nepřím0 u

Ca řek?”

“Řek, že musí přijít včas do práce, jinak že se hluchej namíchne.

Tohle mi řek.”

“Kdo-ó?” zeptal se Carella. “Jakej Juchej?”

“Ale ne - hluchej. No hluchej přece. Ten, kdo neslyší, Hluchej.

To se ví, taky to moh bejt jen takovej kec.” `| |,r|

“Víte to jistě, že řek opravdu tohle?” zeptal se Carella. “Jo,

to vím jistě”

Řek o tom hluchým ještě něco jinýho?” “

« “Ne, nic víc.

“Ani o tom, kam do tý práce jde?” “Ne. Ani slovo.”

“Víte jístě, že si to pamatujete správně, pane Randome?” zeptal

se Hernandez.

“Jasně, že si to pamatuju,” řekl Random. “Proč bych si to neměl

pamatovat?”

“No říkal jste přece, že jste měl všecko tak trochu zamžený” “TO

lSem měl, jenže -”

“Chtěl jste vlastně spíš říct, že jste měl trochu moc vypito,

ne?” zeptal se Hernandez.

“To jo, to jsem měl, jenže -”

“Chtěl jste vlastně spíš říct, že jste měl do sebe zazděnejch

pěknejch pár tajtrlíků, ne?” zeptal se Hernandez.

“To je jen takovej kec,” řekl Carella rychle. “Byl jste kapánek

napařenej, co, pane Randome?”

“Asi to tak bude,” řekl Random jako filozof. “Ale přesto sí

pamatujete všecko, co se dělo?” “To jo, šéfe. To jo,” řekl

Random.

“Co si o tom myslíš?” zeptal se Hernandez Carelly, když vyšli z

baru.

Carella přikývl. “Já mu věřím.”

Muž měl na sobě šoférskou uniformu. Stál ve dveřích pánské

galantérie a prohlížel si plstěné klobouky, tvrd.’áky, čepice a

buřinky. Vlastní pokrývku hlavy držel v ruce, zíral do obchodu

a čekal. Jeden z prodavačů ho zpozoroval a zamířil k němu.

“Bucpte zdráv, pane,” řekl. “Co byste si přál?” “Vy jste prosím

pan Lombardo?” zeptal se šofér. “Malý moment. Ten je vzadu. Hned

vám ho zavolám.” Prodavač zmizel v místnosti za krámem a za

okamžik se vrátil

v doprovodu pana Lombarda, majitele. Lombardo měl na sobě

tmavošedý oblek a nádhernou bílou košili s vázankou ze šedého

saténu. Na malíčku se mu třpytil prsten s polodrahokamem.

“Vítám vás,” řekl šoférovi. “Co si račte přát?” “Vy jste pan

Lombardo?” zeptal se šofér.

” Prosím.” Pan Lombardo se zachmuřil. Možná že už věděl, co bude

následovat.

“Vůz čeká, pane,” řekl šofér. “Nezmýlil jste se náhodou?” u

“Ne, pane.

“A jaký vůz, smím se zeptat?”

“Ten, co jste si objednal, pane.” Šofér vypadal poněkud

rozpačítě. “Já jsem od firmy Carey Cadillaky.” Kývl hlavou, jako

kdyby toto prosté prohlášení vysvětlovalo všechno.

“Carey Cadillaky?” Šofér přikyvoval dál. “Vůz? Tady? Čeká?” Šofér

znova přikývl, pátravě se podíval na Lombardovu zamračenou tvář

a bezradně udělal krok vpřed, “Objednal jste si ho na dvanáctou

hodinu, pane, a ted’ je přesně dvanáct. Jsem k vašim službám a

čekám ” Skoro už se maličko uškl’bl, a!e vzápětí se mu úšklebek

z tváře vypařil, nebot, si všiml, že se Lombardo mračí čím dál

víc. Nakonec, už úplně zmatený, se vrátil k svému původnímu

konstatování, které ted’ zopakoval s noblesní odměřeností: “Vůz

čeká, pane.”

“Žádný vůz jsem si neobjednal,” řekl Lombardo leilově.

“Ale ano, objednal, James Lombardo, Lombardova Galantéríe, číslo

osm set třicet sedm - “

“Žádný automobil jsem si neobjednal!” řekl Lombardo už zvýšeným

hlasem,

“To je určitě zas ten šílenec, pane Lombardo,” řekl prodavač. To

vím taky!”

” “Zavolejte na policii, pane Lombardo,” radil prodavač. “Tohle

už zašlo trochu moc daleko. To věčný vyhrožování telefonem a

všechny ty - “

“Máte pravdu,” řekl Lombardo. “Tohle už překračuje všechny meze.”

A zamířil k telefonu.

“Moment - co bude s tím vozem?” zajímal se šofér.

57

“Já si ho neobjednal,” řekl Lombardo a začal vytáčet číslo.

“Nějaký pomatený chlap se mě pokouší přimět, abych se z krámu

vystěhoval. Tohle je od něho jen další zlomyslnost”

“No dobře, ale podívejte - “

“Já si žádný vůz neobjednal!” zařval Lombardo. Do telefonu řekl:

“To je centrála? Dejte mi policii.”

Šofér pokrčil rameny, chvilku na Lombarda civěl, pak si nasadil

čepici a vyšel z galantérie. Černý cadillac stál zaparkovaný u

chodníku, ale šofér nešel přímo k němu. Místo toho přistoupil k

velké výkladní skříni obchodu, který byl hned vedle galantérie.

Dychtivě a důkladně si chvíli prohlížel safíry, rubíny, smaragdy

a diamanty, vystavené na černém sametu ve výloze.

Povzdechl si, vrátil se do vozu a odjel. ^=z “

?i!!!a’|.ďP., 8

w ;|3 7 ‘ 1|)4 . |/ ” |. | f,

i li5 1 .

Hluchý a Rafe seděli v čekárně budovy u přívozu skoro půl hodiny,

pozorovali lidi, kteří přicházeli a odcházeli, zvláštní pozor si

dávali na počet policistů, kteří hlídkovali u přístaviště lodí,

ochomýtali se v čekárně nebo přímo nastupovali na přívozní locY,

případně z ní vystupovali. Na jednom konci čekárny vymalované

bledě zelenou barvou visely obrovské hodiny a hluchý po hodinách

co chvíli pokukoval. Pokaždé se pak zahloubal do studia jízdního

řádu přívozních lodí, který držel v ruce. Jízdní řád byl v

rámečku a vypadal takhle:

. …

ISOLA-MAIESTA MAJESTA-ISOLA Letnf čas VYSVETLIVKY

Letni čas Velkí pismenz v jizdnim Veikf písmen:

v jizdnfm |fdu pozorn8 srovnejte řidu posorně

srovnejte s Gdaji ve “YYSY|TLIV^ A - jezdf jen v sobotus

údaji ve “VYSV|TLlY-KÁCH^’ uprostřed tabulky B - jezdf jan

v neděli KÁCM” uprostřed tabulky C | jazdf

jan v sobotu Odjezd Ptíjezd ~ v |i Odjezd

Příjesd z Isoly do Majaty D :- je|df jen ve viední

dny z Majesty do Isoly E - Iade len

30. kvitns. 0.15 0.45 f. čwvena a 7. záff

1.00 1.30 A 0.45 1.15 A 1.45 215

1.45 215 230 3.00 A 1.15

1k5 A 3.15 3J5 1.45 3.1S B

á.ó5 5.1S B 3.45 k15 G 5.00 5.30

G 4.15 i.á5 6.45 7.15 d05

6.35 &15 0k5 D 7.30 B 00 5tlivsluje

e roztiřuje River Harb D 6.30 9.00 D &00

&30 |y|, Company. Za omyly se D | 91S 9.05

93f tA00 10.30 11.00 11.30

newtf. Zmfny jlůního řádu vy^ ii.as tzu 1230

13.W hrazany bez pi’edběinóho ohlá 13.30 1400

14.15 tf.á5 |nt. Při koupi jfzdenky na Iod1

15.00 15.30 1&05 tá35 10 cerW přirážka.

17.00 17.3A t7.45 t6.15 D

t7.30 1&00 t&05 18.35

18.30 19.00 E 19.1S 19.á5 20.00

la4s ll.is r.3o l200

lt.ls n.rs u.oo n.3o 11.45

1:.15 ZL2A 1l.50 2s.oo

13.3o ri.3s o.|

Hluchý si důkladně prostudoval příjezdy a odjezdy, vryl si do

paměti, co potřeboval, a pak přistoupil k nejbližšímu okénku, u

něhož se prodávaly jízdenky:

Dobrý den,” řekl prodavači jízdenek svým příjemným hlasem “

a usmál se.

“Dobrý,” řekl prodavač a nezvedl ani oči. Zdálo se, že něco

počítá. Jak to vypadá, všichni prodavači lístků vždycky něco

počitají, a| člověk přistoupí k tomu jejich okénku kdykoli. Bud’

počítají peníze, nebo nové jízdenky, nebo procviknuté jízdenky,

nebo razítka, nebo jízdní řády, nebo někdy taky palce na nohou,

ale

r.. něco počítají vždycky, a vždycky jsou tím počítáním příliš

za

městnáni, než aby na člověka zvedli oči. A tenhle nebyl žádná

výjimka. Hluchý se usmíval jak nejoslnivěji uměl a hovořil tím

nejvemlouvavějším a nejpříjemnějším hlasem, jakého byl schopen,

ale prodavač jízdenek nerušeně pokračoval v počítání, at už to

počítal co chtěl, a během celé rozmluvy nezvedl oči ani jednou.

, Převážíte taky náklad’áky?” zeptal se hluchý. ,

Záleží na tom, jak velké.” “

“No, tahač s přívěsem jsem zrovna na mysli neměl,” řekl hluchý

se smyslem pro humor a v modrých očích mu zajiskřilo.

59

Tak o ak náklacfák vám teda jde?”

” 7 ý ” O takovej ten, co se v něm rozváží zmrzlina.

` “Na rozvážku zmrzliny? Jako je třeba Svěženka? Takovej.

” No ano. O Svěženku konkrétně zrovna nejde, ale o stejně ” “

veliký vůz. Přesně takovej.

“Jo, ty vozíme.” ” “Cože? Jak prosím? Promiňte, já jsem trochu

nahluchlej. “Říkal jsem, že ty převážíme. Takové ty, co se v nich

vozí «

zmrzlina. “A lístek musím mít předem, nebo si ho můžu koupit až

na lodi?”

Stačí si ho koupit až na lodi: ` `

“Podíval byste se laskavě na tenhle jízdní řád?` řekl hluchý a

strčil jízdní řád pod zamřížované okénko. Prodavač jízdenek

nezvedl oči. Po jízdním řádu sice mrkl, ale počítal dál a na

hluchého se nepodíval.

“A co s ním má bejt?” K “Stojí tam, že je v platnosti do 13.

dubna. To je příští pondělí. “To souhlasí. A oč vám jde? Tamhle

ještě máme nějaký starý jízdní řády, jestli je chcete.”

“Ne, děkuju, já chci právě tenhle. Budou ale tyhle příjezdy a

odjezdy ještě nějaký čas platit?”

“Samozřejmě. Novej jízdní řád vydají až někdy v červnu. A i ten

bude úplně stejnej. Vydává se jen proto, že to lidi mají rádi,

když vidí na jízdním řádu čerstvý datum.”

“Takže ty příjezdy a odjezdy budou platit celý duben a celý ,

květen, je to tak?”

“A taky celej červen,” řekl prodavač. “A celej červenec taky,

jestli vám o to jde. A taky celej srpen. Jízdní řád se změní

teprve tehdy, až skončí letní čas a pošoupnem si zas hodinky o

hodinu zpátky. A to je někdy v září.”

Rozumím, děkuju vám. A stačí koupit si lístek pro přepravu

ná,klad’áku teprve tehdy, až s ním budu na lodi - ano?” |“Jo, to

stačí.”

“A mám přijet radši dřív, abych měl časovou rezervu? Nebó

většinou stačíte naložit a průběžné odbavovat všechny vozy, jak

přijíždějí?”

Máme místo pro pětadvacet vozů. A málokdy jich vezeme “

najednou víc jak tucet. Na tý starý kocábě je místa habaděj. A

do Majesty se lidi zrovna moc nehrnou. To se ví, je tam docela

so

pěkně a klid, jenomže to není přesně to, jak si lidi představujou

život ve velkoměstě, jestli mi rozumíte, jak to myslím.”

“Já vím. Moc vám děkuju,” řekl hluchý. “A v kolik ted’ odjíždí

příští lod’?”

Prodavač jízdenek nepřestal počítat, ani nezvedl oči k nástěnným

hodinám, ani je nesklopil k náramkovým hodinkám na zápěstí. Řekl

jenom: “V jedenáctK

“Děkuju,” řekl hluchý. Při odchodu od okénka rozverné kývl na

uniformovaného strážníka stojícího u stánku s novinami a rychlými

kroky se vrátil k lavičce, kde seděl Rafe. Nenápadně se vedle

něho posadil.

“Zajedu na druhou stranu do Majesty,” řekl. “Ty si máš ještě

odbejt těch pár telefonů, že jo?”

“Jo, to vyřídím,” řekl Rafe a přikývl. Pohled na uniformovaného

strážníka v něm vyvolával pocit úzkosti. Neměl policajty rád.

Kvůli policajtům si odseděl pět let v kriminále.

“Tak jízdní řád už jsem si ověřil,” řekl mu hluchý. “Naplánujem

to tak, abysme stihli lod’ v 1 7.45 - ten večer, co to

rozfofrujem. Další pak jede v 18.05. To znamená, že budem mít

dvacet minut časový rezervy, kdyby snad něco neklaplo.”

“Myslíš, že by něco nemuselo klapnout?” zeptal se Rafe. Byl

vysoký a štíhlý, s uhlazeným chováním, které brýle se zlatými

obroučkami jen ještě zdůrazňovaly, a vlasy měl nahnědlé jak

písek.

“Neboj se,” řekl hluchý důvěrně. “Všechno klapne.” , ak to můžeš

tak jistě vědět?”

,J “Můžu, poněvadž jsem si prostudoval všechny pravděpodobnosti.

A jistě to vím taky proto, poněvadž vím přesně, s kým máme tu

čest”

“A s kým jako?”

“S policií, která už dávno patří do starého železa,” řekl hluchý.

“Když mě poslali do basy, tak to ještě do starýho železa zrovna

moc nepatřili,” řekl Rafe klidně a zamračil se.

“Vem si jen, když chceš, jak celá ta slavná policie vypadá,” řekl

hluchý. “Tahle metropol se pořád rozrůstá a přitom je v ní

přibližně třicet tisíc policajtů. Ale v tomhle čísle jsou všichni

dohromady: inspektoři, jejich zástupci, detektivové, pochůzkáři,

lidi od veterinární služby, ženské, které u policie slouží -

prostě všichni. Celkový počet policajtů je tu třicet tisíc. Tak

je to.”

“No a ?”

sl

No a v tomhle velkoměstě žije přibližně deset miliónů lidí. “

A úkolem těch třiceti tisíc policajtů je dohlížet na těch deset

miliónů lidí, aby se nedopouštěli různých kriminálních činů proti

sobě navzájem. Když vydělíme počet potenciálních přestupníků

zákona počtem policajtů, dá se říct - zhruba - že každý policajt

je odpovědný za chování asi tří set třiatřiceti lidí, je to tak?”

Rafovi dlouho trvalo, než si to - s námahou - v duchu vydělil.

“Jo, to tak nějak je.”

,sA ted’: jeden policajt - i za předpokladu, že je vyzbrojen těma

nejmodernějšíma zbraněma - nemůže samozřejmě mít pod kontrolou

tři sta třiatřicet lidí, kdyby se, dejme tomu, rozhodli spáchat

tři sta třiatřicet zločinů na třech stech třiatřiceti různých

místech zároveň. Pro jednoho policajta je fyzicky nemožný, aby

spáchání všech těch zločinů zabránil, poněvadž prostě nemůže bejt

na dvou místech najednou, to odporuje základním fyzikálním

zákonům, s tím se nedá hnout. Samozřejmě, vždycky je po ruce

obrovská spousta policajtů, který můžou ve skupinách kdykoli

nasadit do akce proti simultánním výbuchům kriminality, ai je

jich sebevíc. Ale ani tihle chlapi, nasazení ve skupinách, si

nedokážou poradit s těma - dejme tomu - miliónama lidí, co se

rozhodnou současně spáchat deset miliónů zločinů. Navzdory všem

permutacím.”

“Tomu nerozumím,” řekl Rafe.

Permutace,” řekl hluchý, “to je počet existujících možností “

no podívej, vem si třeba balíček karet. S kartama ti to nebude

dělat takový potíže jako s policajtama. V jednom balíčku je

dvaapadesát karet. Když chcem vědět, kolika různejma způsobama

se dá těch dvaapadesát karet uspořádat, začnem jednoduchou

permutací - napíšem si to takhle.” Vytáhl z kapsy kousek papíru

a rychle na něj napsal:

52 p 52

“Já tomu pořád nerozumím,” řekl Rafe.

- “To je prostě jen způsob, jak se to v matematice píše, když

chceš vyjádřit permutace čísla 52. Všem uspořádáním, kterých se

dá dosáhnout přesku ováním všech čísel dané skupiny, říkáme

P ” ,prosté permutace`. Rovnice pak vypadá takhle … A napsal:

52 p 52 = 52!

“Což nám vyjadřuje, kolika možnými způsoby se dá dvaapadesát

karet v balíčku uspořádat”

“Proč je tam za tím ten vykřičník?” zeptal se Rafe.

“To není vykřičník. V matematice žádný zvolání a zdůraznění

neexistujou. To prostě označuje, že se dané číslo musí násobit

všemi celými čísly nižšími než je samo, dokud nedojdeme k číslu

1. Když je například tenhle znak za číslem čtyři, znamená to

prostě 4 krát, 3 krát, 2 krát - 1.”

“Takže kolika způsoby můžeš karty v balíčku uspořádat?”

“52! - neboli krát 52, krát 51, krát 50, krát 49 - no prostě krát

všechna nižší celá čísla, dokud nedospěješ k číslu 1. Trvalo by

to celej den, než bys to vynásobil. Ale vra|me se - i s tím

rizikem, že začneš bejt znova nervózní - k tomu, co nás zajímá

víc, vra|me se k policajtům. A speciálně k detektivům z

osmdesátýho sedmýho pátracího oddělení. Na strážnici má normálně

službu šestnáct lidí. Až tu naši akci ale rozjedem, dva budou na

dovolený a dva ve Washingtonu na tom kurzu, co pro ně pořádá FBI”

Takže zbejvá dvanáct,” řekl Rafe. “

“Správně. A ted’ zkusíme vyčíslit, kolik různejch kombinací může

těch dvanáct chlapů vytvořit, jo? Rovnice bude vypadat takhle.”

Napsal:

tYF1 12 p 12 = 12!

“Což znamená,” pokračoval, “krát 12, krát 1 1, krát 10 atakdále.

Mrknem se, kolik to bude dělat.” Rychle začal násobit číslice

, které měl napsané na papíře. “Tak, tady bysme to měli,” řekl.

“Všechny existující kombinace těch dvanácti chlapů: krát 12, krát

11, krát 10 - atakdál až k číslu 1, dělají 479 001 600. To zní

dost divoce, co?”

“To jo. Pro mne zní dost divoce i jeden jedinej polda,” řekl

Rafe.

“To se ví, detektivové normálně pracujou ve dvojicích, a ne v

partách po dvanácti nebo po osmi nebo po šesti nebo čertví po

kolika. A to počet existujících kombinací automaticky omezuje.

Kromě toho - permutace těch dvanácti chlapů nás osobně nemusejí

zajímat. My si z toho jen musíme odvodit teorii o tom, jakou sílu

má zákon k dispozici a k prevenci zločinnosti. Na mě to dělá

dojem, Rafe, že policiP operuje podle svý vlastní, omezený

63 62

teorie pravděpodobnosti. Je jasný, že když mají k dispozici

naprosto nepostačujících třicet tisíc lidí, nemůžou doufat, že

s nima budou na všech místech najedndu. Tohle je zatraceně veliký

velkoměsto a hrozně moc lidí si v něm libuje ve zločinnosti.

Takže policie zasahuje jen proti určitýmu procentu. Plus minus

uvažujou asi takhle: jistej počet zločinců nutně zůstane

momentálně nevypátranej, poněvadž v žádným případě nemůžem

doufat, že bysme mohli bejt tam, kde jsou oni, zrovna ve chvíli,

když je tam . páchanej zločin, a poněvadž nemůžem úspěšně

vypátrat každej zločin ani potom, co už k němu došlo, ale i tak

- konec konců - jednoho dne předtím nevypátranýho zločince

dopadnem, poněvadž budem na pravým místě v pravou chvíli, nebo

proto, poněvadž situace vhodná k úspěšnýmu vypátrání se nám

naskytne sama. ,Konec konců` - to jsou klíčový slova v tý jejich

teorii pravděpodobnosti.”

“Já si asi radši půjdu vyřídit ty telefony,” řekl Rafe. “Kromě

toho ti už přijíždí ta tvá přívozní lod’.”

, en ještě moment, Rafe. ,Konec konců.` Tyhle slova si pama,J

tuj. Když vyhodíš pětkrát za sebou do vzduchu penci,, může ti

napoprvé pětkrát za sebou padnout panna. Když v tý chvíli minci

vyhazovat přestaneš, můžeš si z toho udělat závěr, že kdybys tu

penci vyhodil stokrát, padla by ti panna taky stokrát. Jenomže

to je chybnej soud, vzpomínáš si na to ze školy? Mezi pozorováním

a skutečností je rozdíl. De facto čím dýl budeš tu penci

vyhazovat, tím víc se budeš přibližovat k pravdě. A ta samozřejmě

zní, že v padesáti procentech případů padne orel, kdežto ve

zbejvajících padesáti procentech případů padne panna. Takže

policajti to hrajou na dlouhý lokty. Mají k dispozici tu dost

mazanou, kuriózní, zastaralou, docela milou, rozvrzanou

mašinérii, který se říká policejní síly, a konec konců se jim

jednou, kombinací vylučování a náhody, podaří pozatýkat ty, který

pozatýkat potřebujou, a udržet pořádek - v první řadě proto, že

procenta jim jdou na ruku. Většina občanů totiž dodržuje zákony.

Něco mi ale pověz, Rafe.”

“Go?” zeptal se Rafe.

Co se stane, když se někdo přičiní a obrátí jim ty procenta “

vzhůru nohama? Co se stane, když si policie bude muset najednou

poradit s úkolem, s jakým se dřív nesetkala nikdy ani ve snn?`

Co se stane, když je někdo přinutí zafungovat na krátký lokte:

“To nevím,” řekl Rafe. “Go se stane?” ‘I

“To, že odkráčíme s dvěma a půl miliónv dolarů,” řekl hluchý. To

se stane.”

“

Na majitele realitní kanceláře v Majestě udělal návštěvník ten

nejlepší dojem. Byl to wsoký fešák, měl dobromyslné modré oči a

choval se tak vybraně, že až trochu připomínal džentlmeny ze

staré jižanské školy. A zároveň ten člověk věděl, co chce, a

nemařil čas širokými a dlouhými výklady, co a jak by potřeboval.

“Nějaký malý dům s garáží,” řekl hluchý. “Nemusí to být přímo u

přívozu a budu ho potřebovat jen na pár neděl. Garáž ale musí být

dost velká, abv se do ní vešla dvě auta: osobní vůz a malý

nákladák.”

“Rozumím,” řekl majitel realitní kanceláře. “A co dům? Jak velký

by měl být ten dům?”

“Aby v něm mohly pohodlně bydlet čtyři dospělé osoby,” řekl

hluchý. Příjemně se zazubil. “Pracuji se swmi kolegy na scénáři,

kterv se bude letos v létě natáčet tady ve městě, přímo v

ulicích. Potřebujeme čtrnáct dní nerušené práce - žádné telefony,

žádné návštěvy, nic takového. Proto jsme se rozhodli pro

Májestu.”

“To chápu,” řekl majitel realitní kanceláře. “Takže vy račte být

scénárista, že ano?” =uzz| `3e=ď iu |ac|6:Ew: -,

;,Uhodl jste.”

“Věděl jsem od prvního pohledu, že jste nejspíš od kumštu. To já

poznám.”

“Díky za kompliment,” řekl hluchý. ^. .. cx3 -“Věděl jsem to

hned. A myslím, že přesně takový dům pro wás budu mít” Odmlčel

se. “Pro kterou filmovou společnost račte pracovat?” 5 V : F: :

* |

“Pro jedno nezávislé studio,” řekl hluchý rychle. z

?n|ssrr=|a3=||, Píšete ještě něco kromě scénářů?” won:: : “

“Jistě. Napsal jsem spoustu nejrůznějších věcí”

“Možná že vás znám i podle jména,” řekl majitel realitní

kanceláře.

Možná” “

“Jak se prosím račte jmenovat? Stejně budu jméno potřebovat pro

sepsání nájemní smlouvy.”

”’|homas Wolfe,” řekl hluchý. ‘ °” `” “No ovšem,” řekl ma itel

realitní kanceláře s úsměvem. 1

“Ovšem. Mám dokonce dojem, že jsem od vás i pár knížek četl No

ovšem.”

64

Rafe seděl v telefonní budce a právě si ve svém seznamu

odfajfkoval desáté telefonní číslo. Za ním měl napsaných ještě

patnáct dalších čísel a všíchní volaní účastníci byli napojeni

na telefonní centrály v jižních čtvrtích velkoměsta nebo -

přesněji řečeno - byli na jižním okraji té části města, která

spadala pod pravomoc osmdesátého sedmého revíru. Telefonní číslo

Davida Raskína bylo na seznamu také. A právě tak telefon Jamese

Lombarda. Dave Raskin prodával dámskou konfekci. Jim Lombardo byl

majitelem galantérie. Oba muži spolu neměli vůbec nic společného.

Pokud ovšem člověk přešel bez komentáře skutečnost, že Davův krám

byI nad bankou a Jimova galantérie byla hned vedle klenotnictví.

Žádná jiná podobnost mezi nimi neexistovala.

Z pětadvaceti telefonních čísel na seznamu jich šest patřilo

oděvním obchodům, osm restauracím, jedno Raskinovi, další

Lombardovi, tři cukrárnám, dvě obchodům s koženým zbožím, jedno

cestovní kanceláři, dvě obchodům s obuví a poslední patřilo

speciální prodejně kravat.

Samé obchody a podniky, které vypadaly naprosto nevinně. Ale krám

Dave Raskina byl nad bankou. A čepičárna Jima Lombarda byla hned

vedle klenotnictví. Třináct dalších obchodů na Rafově seznamu

přímo sousedilo s různými bankami. Šest bylo vedle těch

nejexkluzívnějších obchodů se šperky a klenoty. Jeden sousedil

se spořitelnou, která půjčovala penize. Další byl vedle obchodu,

který prodával stříbrné nádobí a příbory. Čtyřiadvacátý podnik

na seznamu byla čínská restaurace v druhém poschodí budovy, v

jejímž přízemí prosperoval kuríózní obchůdek, který vystavoval

ve výkladě orientální šperky a ozdoby z nefritu v ceně pět set

tisíc dolarů. A dvacátý pátý podnik byl vedle směnárny cizích

valut, která měla stále v sejfu obrovské částky v hotovosti.

Rafe vytočil jedenácté číslo ze seznamu a čekal, až někdo zvedne

telefon. Když se ve sluchátku ozval hlas, zeptal se: “Pan

Carmichael?”

“U telefonu,” řekl muž na druhém konci drátu.

“Koukejte z toho krámu vypadnout, pane Carmichael!” zařval Rafe.

“Koukejte z něho do třicátýho vypad’nout, nebo vás oddělám!”

8 |..| | : . ,

“Volám vůz číslo dvacet tři, volám vůz číslo dvacet tři, signál

třináct, signál třináct.”

“Tady vůz číslo dvacet tři. Příjem.”

“Signál třináct, Gramercy Street, sedm tři pět, opakuji Gramercy

Street, sedm tři pět, stížnost podává Sergei Rosnakoff, kouřová

bomba ve spalovači odpadků, signál třináct. Volám vůz třicet

šest, volám vůz třicet šest, signál jedenáct, signál -”

“Tady vůz třicet šest. Na příjmu.”

“Tady vůz číslo dvacet tři. Příjem. Jakže je ta adresa?”

“Volám vůz číslo třicet šest, zůstaňte na příjmu. Volám vůz číslo

dvacet tři, hlásil jsem vám ji dvakrát. Jak to - “

“Tady vůz číslo třicet šest, tady vůz číslo třicet šest, končím.”

“Ta adresa je Gramercy sedm tři pět. Haló, vůz číslo dvacet tři?

Máte to?”

“Gramercy sedm tři pět, potvrzuji příjem, končím.”

“Volám vůz číslo třicet šest, volám vůz číslo třicet šest, jed’te

ihned na …”

..

67

ÚSTŘEDN| OHLAŠOVNA TRESTNÍCH OZNÁMENI

- |S | | | ||||| DEN || ||……|I| MESTSKÁ tTVRt I

REV(R i s|r|+rowH 3’ouc. ||onr|LSrvj

OZNAMENÍ PiIiJAL STRÁ M . JtECo.BS DOZORČ( POLICISTA

s|žaNr|nw|-|AS

ADRESA |I|||V STR|E| ”3S POSCMOD( ||( OZNÁMEN( PODAL(A) ||||

R|Nf|KO|F

HLÁ|ENf TRESTN( C`IN RUS||I U|R|IN|‘HO

PODROBNOSTI |OUŘovÁóOMvA-V| SQ|AI-OV| OPPprD |. S|C|

8u|ovY ucín| N|-zvyKi|z||c|L+tW ; z| |r|oo +ro|m

1b S||tovAč| KOU|oyocl 8o|u8U. Po,|uP|No +f|. |ISp|ČINIcU

||-r|wu||cu +rufl|vvč+i voz|.

DISPECER G

12

ČAS || |

POLICšJNT iJŘAD — `

. SIuEební blášenf

!|a||áu/ C|a|e| řreHdric.|á

Komu ^

||e|ře|||f|e8|: ozc|á.u|eui VĚC

|Gt ||.i

Vvšetřovánim pověřen | s | 1 | Slufebnf odznalc i. | |6 t|fsto

činu |

Den iinu 13.du|eu/ .| |Ss čina | |. Gb | .

.: ia | :. ‘ a

Hláleno dne ||. | | Čas 6l5ienf ř .

t Í :t. |..

” STRiJL|Nf POPIS TREST. |tMU

| 07|r.(ďt,u.l|l že do.|d.r..|2.. oc| áLf|‘u| vu“k|O Gto|.l I

i|e’u|Qva7|, 6~at,u|.cl. ‘|Ýt k ‘v O2C(|.t|.2t|”| |ic|ud| ,

“e|in IfSdJG o iC|Jřovou/ |d|’

1

|| |t ául. ||‘e

d u|- od|ra.Né w z. |ui |.o &|’ | ||ea|||.auač iuB|.|Csvá(A/.

SV|DCi (Jmóno, ad|eta, co uvedli)

| . S|.e.i ‘t2o|ha

|erc 8óre|.||’| | | ,s|ráWóud,o| [a8|ra| | |‘a o||cueu| |odalá.|

|o|IČNÉ PŘ_EDM|TY (Potat, druh, kde a kdr nalezany apod.)

||||Q, vŠ&á|‘f’b’D d- |||’ kái ř| |

POKUDD DORU|EN| S|ĚCHÁ ALE PO ZADRŽENÍ HLASŠTE REV RIVERHEAD /

g8.REV g8. XXXXXXXXXXXXXX|X XXXXX|XXXX

INFORMACE ŽÁDÁ POLIC ŘEDITESSTVÍ VE|KERÉ INFORLidACE VŠEM RVRU.M

VŠEfui RVRUM V|EM RVRUFd |CXXXXXXXX REVÍRUPlI VEŠK INFORilACE

ŽÁDD 7C|XXXXXXXXXXXX ak|NSKÁ UNIFORMA ŠED MOSAZNÉ KNOFLÍKY PYTLÍK

NA TABÁK SPÁLENÉÉ ZUHEL NATĚLÉ ZBYTKY NALEZENY VE SPPLOVAČI

ODPADKU V |INŽ DOi`dĚ VV BETHTOWNU XXX P|Dt|ZZŘENÍ NA irZOŽN

OŽEHNUTÍ LÁTTKY STŘEL PRACHLM 7š|XXXXXXX INFOR PŘÍP ASIST

V ?ÁTTRÁNÍ PO NEVYŘE|Š PŘPADECH KDY POUŽITO STŘELN|| ZBRAIv’|

HLAŠTE POLIC ŘEDIT XFX POLIC řEDITT DETEi|T PORUČÍKU DOUGHETYivIU

DOUGHi.RTY:|LT DOUGHERTY,dIU X=|XXXXX XXXXX|:XXXXXXX

X XXXXXXXX XXXXXXX XXX DUBEN 13 VYHLA|UJE SE iTSTkEDDNÍ PÁTRÁNÍ

V|Eid RVRUM ZADRŽTE BLONDÝNKU STÁŘÍ 24 LET VÝŠKA 163 Ci| VÁHA 50

gG NÁ:°ADNĚ HECKÁ NAPOSLED VIDĚNA V i1iODRÉM K g XXXXX K

IlS:, ‘

…| ..-… |.. |:,^,,,^

|| |!:..:f

POLIGEJNf ÚŘAD Poliajnf MdiWlsh’( Iwla, HIg6 Suee| |

Detektiv Stephen Louis Carella g7,pátrací oddělení

V oříloze Vám zasílám obdrženou laboratorní zprávu o

zuhelnatělých zbytcích pánské uniformy,získaných ze spalovače

odpadků v Bethtomnu. Zprávu Vám postupuji na základě Vaší

žádosti,kterou jsem obdržel dnes odpoledne v 15.07 hod.

Nepřehlédnéte,prosím,že zpráva je řředběžná a aeúplná,pokud jde

o kartónek plochých zápalek nalezeqý v kapse sa:ca uniformy,

laboratorní zkouši| však mají být dokončeqp zítra,v úterý

l4.dubna,a doporučuji,abyste se v uvedenou dobu obrátil přímo na

poručíka Samuela Grossmana,který Vám poskytne další potřebné

informace,týkajíci se Vašeho případu.

AD/rl 1 kopie:por.Samuelu Grossmanovi

I|L

8 pozdravem

Det por Albert N Dougherty Policejní ředitelství

POLICEJN( LABORATOII Wgh Stre| 89

I||

LAdORATORNÍZPRÁVA POL iIED. SPIS L. | 3412

REVIR SPIS t

102-|+51

LABORATORNIZPRÁYA C. L’|034 ExPERTizu PRovEDL 4

PAUATO DNE 13/ ZPRÁVA NAPSÁNA DNE

uo.m|o..| .| |rai”

,

Ib.VERY: lrLática se skládá z ó0% ny|nu a 40% vlny;zre|mš Rss

|ánský oblek šedé vy,s mosazn;ymi knoflíký,bez firemnic á 8i

identifik. štítků,jméno výr ce a -snaflícich. Lze

předpokládat,|l| . .. 1|., eurčenou

2/ Větší část obleku sh ` z atěla působením ohně|. ve

spalovači,ale ož ti|e . prac’rem a perforace látky,ná|adně p°

y(|go výstřelu z brokofnice - oboji l|o Sp| ní ‘xapsou.Pronžek

tenkého|lec pe `|ag náznačn.je,ze v kapse pr , | a| ek lo |

capalek,s definit. zjiště í : t ..o le |lších zkoušek.

3/ Z ak n popel proměnĚné kd^e a Py . guu|y, a í ` nou

zápachu,který vedl

k podán tížn | |abáku v neshořelé ^ásti pytlíku poc ze;; i,. ámé

pod ochrannou značko: Kuřákova dýmka,vy ě |Tabákovou společností

Horalc Horalco a distribuované chodní sítě v celých Spoj.státech

v měkkém balení plechovkách.

4/ Skvrna od oleje na vlasy či jiné mastnoty na té čáati

oblekú,která vypadá jako klopa,ale zkoušky vyl:učily, že by mohlo

jít o krém či jiný kos|et,v;:robe’|..

POZNÁMKY: Uk ze-se,ze plec o w aro.|že poc azi z ar o. u

plochých zápaleis,zpráva o něm bude pociána dodatečTě

,E;x-|,|nt s ks :l,

73

i

s

Poručík Sam Grossman patřil k těm vzácným a málem už vymírajícím

jedincům, které jejich práce naplňuje pocitem mimořádné pýchy.

A poněvadž takový byl, nepatřil k lidem, kteří klidně dokážou

počkat, až si někdo o informaci sám zavolá, ačkoli oni tuto

informaci už nějaký čas mají k dispozici. Celý pondělek se mořil

s tím, co zbylo z kartónku plochých zápalek, které se našly ve

zuhelnatělé uniformě ve spalovačí odpadků. Dostal na stůl kopíi

Doughertyho dopisu, takže věděl, že se o tuhle záležitost zajímá

Steve Carella. Ale i kdyby zájemce nebyl někdo, koho Grossman

znal a měl rád, i kdyby to třeba byl nějaký přitroublý pochůzkář,

který si ušoupává nohy o chodníky v Majestě, Grossman by se byl

k němu choval nejinak. Byl tecP získanou informací přímo posedlý,

což se mohlo ukázat jako mimořádně cenné pro detektiva, který

tenhle případ vyšetřoval. To by prostě nesměl být on, kdyby byl

ochoten čekat, až mu detektiv zavolá sám.

A navíc Grossman k té informaci, která možná opravdu mohla být

cenná, nepřišel nějakou š|astnou náhodou; nebyla dokonce ani

výsledkem několíka prostých laboratorních zkoušek. Existují

totiž, pokud to nevíte, některé mimořádně jednoduché laboratorní

zkoušky, které nevyžadují ani trpělivost, ani výdrž. Rekonstrukce

spáleného papíru do této kategorie bohužel nenáleží.

Začnéme od začátku: kartónek plochých zápalek se našel ve

zuhelnatělé látce, o níž v laboratoři zjistili, že je to s

největší pravděpodobností náprsní kapsa pánského saka. Nikoho by

bylo ani nenapadlo, že by tam nějaké zápalky mohly být, kdyby si

byl jeden Grossmanův čiperný asistent nevšiml, že se v hromádce

zuhelnatělé látky něco kovově zalesklo. Když to prozkoumali,

ukázalo se, že je to tenounký plíšek, jímž bývají ploché trhací

zápalky připevněny k lepenkovému obalu. A jakmile měli jistotu,

že jde o zbytky kartónku zápalek, byl konkrétní úkol jasný a

mohli se rovnou pustit do práce.

Existují čtyři nebo snad pět způsobů, jichž se dá použít při

rekonstrukci takového shořelého kartónku zápalek, a všechny

vyžadují, aby byl člověk trpělivý jak Job, nezdolný jak

Gibraltarská skála a mezkovitý jak senátor McCarthy. O postupu,

který bude v tomto specifickém případě nejvhodnéjší, se Grossman,

poradil se svými asistenty, a jakmile se na něm dohodli, vyhrnuli

si rukávy a vrhli se do práce.

Nejdřív si připravili jednoprocentní roztok želatiny v teplé

vodě. Potom roztok nalili do plochého vývojkového tanku. Asistent

pak přidržel skleněnou destičku co nejblíž u hromádky popele a

Grossman jemně a opatrné popel na destičku smetl. Oba přitom

tajili dech. Milimetr po milimetru spouštěli destičku k roztoku

želatiny a ponořili ji do něho tak, že roztok pokryl povrch

destičky jenom tenounkou vrstvou. Popel byl nyní navlhčen a

nesnadná a úmorná práce na ně teprv čekala: museli jej rozestřít

naplocho a zároveň jej nesměli zničít. Konečně byla druhá

skleněná destička přitisknuta seshora na první a obě byly k sobě

přimáčknuty tak, aby mezi nimi nezůstala ani ta nejmenší bublinka

vzduchu. Destičky svírající popel z obou stran byly pak vloženy

do reprodukčního rámu a podezřelý kartónek zápalek byl

ofotografován na orthochromatickou desku a vyvolán na kompresní

papír.

Jednoduché. Trvalo to pět hodin.

Když bylo těch pět hodin u konce, šli oba muži domů.

V úterý ráno Sam Grossman zatelefonoval Stevu Carellovi. “Haló,

Steve,” řekl, “nerad tě vyrušuju, ale mám už zprávu

o tom kartónku zápalek a nezdá se mi; že by bylo potřeba s,tím

čekat, až zavoláš ty mě. Nevadí ti to, že volám?”

“Vůbec ne, Same. Jak se vůbec máš?”

“Díky, celkem to jde. Mrzí mě, že ta zpráva o té uníformé vám

nepomohla trochu víc, Steve.”

“Ale to přece byla docela dobrá zpráva.”

“De facto ne. Co je už hrome dobrého na zprávě o uniformě, když

nedokážem ani říct, jaká uniforma to byla? Koho zajímá, jestli

byla z nylonu, z vlny nebo třeba z koňskýho hnoje? Ty potřebuješ

védět, jestli patřila řidiči autobusu nebo pošfákovi nebo komu

teda vlastně, no ne?”

“Jasně, Same. Ale některý ty ostatní údaje v tý zprávě -” “Samá

vedlejší zjištění, de facto nezávažná. S tím kartónkem zápalek

to ale dopadlo trochu líp, aspoň doufám.”

Máš něco?” “

“Když se veme v úvahu, co to bylo za fušku, odvedli jsme myslím

fantastickou práci.”

Co jsi zjistil, Same?” “

“No, pro začátek tí řeknu, že ten váš podezřelý je třiadvacet let

starý a podle všeho má vysokoškolské vzdělání”

74 | |5

Cože?” “

“Dál: někdy během minulého roku vykouřil marihuanovou cigaretu

a poskcčil v posteli s blondýnkou, které bylo nejmíň devatenáct

a nejvíc dvaadvacet let”

“Není možný!” řekl Carella užasle.

“Je to tak,” řekl Grossman. “A z popele toho kartónku zápalek se

nám podařilo zjistit, že náš podezřelý sloužil za války v Koreji

v americké armádě v osádce tanku jako dělostřelec. Navíc -”

“Tohle všechno jsi zjistil ze shořelýho kartónku zápalek?” žeptal

se Carelia a Grossman se dal do smíchu. Za okny se teprv pomalu

rozednívalo. Carella si tiskl sluchátko na užaslé ucho a najednou

se zašklebil. “Ty pacholku,” řekl. “A já ti to dokonce moment

věřil. Tak co ses dověděl z toho kartónku zápalek?”

“Jméno hotelu,” řekl Grossman. “Zdejšího? Tady ve městě?”

, ,JOK

Tak ven s tím.” “

“Hotel Albion. Na rohu Jefferson Avenue a South Third.” “

“Díky, Same.

“No, ještě mi neděkuj. Tyhle zápalky si podle všeho můžeš

opatřit, v které chceš trafice - kdekoli ve méstě”

“A možná taky že ne, Same. Možná že se vyrábějí speciálně pro ten

hotel. Albion, Albion … Nepatří to náhodou k takovýmu tomu

řetězu hotelů, jaký vede Hilton?”

“Ne. Tohle je tichý malý hotýlek přímo na Jefferson Avenue.” “Hm,

tak to ne. No, možná že budem mít štěstí. V každým případě si to

ověřím. Díky ještě jednou, Same.”

“To nic. Jak se vede Teddy?” Prima.”

” “A co dvojčata?”

Rostou.” “

“No fajn. Já zase zavolám,” řekl Grossman a zavěsil.

Carella se podíval na jméno hotelu, které si naškrábal do bloku

ležícího na psacím stole. Přikývl, přitáhl si telefon a zavolal

si domů, do Riverheadu.

“Haló?” ozval se halasivý hlas.

“Tady je Steve, Fanny,” řekl. “Je tam ještě Teddy, nebo už mi

utekla?”

“Je nahoře a zrovna se koupe. Děje se něco, Steve? Zrovna jsem

krmila dvojčata.”

;,Poslyšte, Fannv, měl jsem s Teddy domluveno, že se sejdem ve

tři hodiny před’ Bannermanem, a myslet jsem, že to stihnu, ale

momentálně to na to nevypadá. Vyřídila byste Teddy, že se sejdem

až na večéři - v šest hodin v Green Door? Slyšela jste mě? V šest

hodin v .-”

“Slyšela jsem, nesedím si na uších. Váš syn tu na mě křičí, div

si tipec nestrhne, nebude vám vadit, když - No ne, kristapána!”

“Co se tam děje:”`

“Lrovna hodil po April lžičkou a trefi! ji rovnou do oka! Já teda

vážně nevím, proč jsem z tohohle blázince ještě neutekla. Připadá

mi to -”

“Ale, ale, vždy| vy nás máte ráda, bábrlinko,” řekl Carella.

“Bábrlinka ze mne bude dřív než se rok s rokem sejde. Ze mne!

Není to ani dva měsíce, co po mně vejrostci ještě pohvizdovali

na ulici!”

“Vyřídíte jí to, drahoušku?” zeptal se Carella a napodobil její

silný irský přízvuk.

“To víte, že jí to vyřídím, drahoušku. A můžu já vzkázat zas něco

vám, drahoušku?”

“Copak, drahoušku:|”

“Abysté příště nevolal domů přesně v poledne, poněvadž to je

chvíle, kdy se koná krmení vašich milovaných dvojčátek. A když

mám plné ruce práce s dvěma malými Carellaty, nepotřebuju, aby

mě otravoval ještě třetí Carella. Jasné, vážený pane?”

,Jistěže, drahoušku.” ,

“‘ro jsem ráda. ‘Ten vzkaz vašf paní vyřídím. Pobíhá tu kolem,

chudinka, jako když hoří, neví co dřív, jen aby tu schůzku s vámi

včas stihla, a vy si ted’ najednou zavoláte -”

“Pápá, drahoušku,” řekl Carella. “Jděte vytáhnout April z oka tu

Ižičku.”

Zavěsil s úsměvem a napadlo ho, jak by asi Teddy a on dokázali

sami vést domácnost - nemít Fanny. To se ví, řekl si v duchu, než

k nám přišla Fanny, to jsme taky ještě neměli dvojčata. A kdyby

se jim byla nenarodila dvojčata, rozhodně by si byli školenou

ošetřovatelku na čtrnáct dní nenajali, aby se jim starala o

domácnost a pečovala o Teddy, než se po porodu zotaví. A když se

pak přestěhovali do nového domu, obludné barabizny, která byla

k získání prakticky za doplatek dlužných daní, a když Fanny těch

původně plánovaných čtrnáct dní uplynulo - no, nebylo snadné říct

přesně, co ji přimělo, aby u nich zůstala dál,

77

i když jí skoro nic neplatili, pokud to ovšem neudělala proto,

že začala Carellovy pakládat za svou vlastní rodinu. At ji k tomu

vedly jakékoli motivy, a Carella o motivech nikdy moc neuvažoval,

jestliže zrovna nepracoval na vyšetřování nějakého případu, byl

Fanny jaksepatří vděčný za to, že vůbec existuje. Občas ho sice

hryzlo svédomí, že děti vyrůstají a začínají mluvit s irským

přízvukem, ale s tím se nedalo nic dělat, poněvadž Teddy byla

hluchoněmá, od matky se děti naučit mluvit nemohly, a tak

začínaly mluvit tak, jak s nimi mluvila Fanny. Právé minulý týden

div nevyletěl z kůže, když malý Mark řekl: “Himlhergotsakra, já

ještě do postele nepůjdu, rozumíš, drahoušku?” Vcelku vzato ale

všechno klapalo báječně.

Carella vstal, otevřel horní zásuvku svého psacího stolu, vyndal

z ní kožené pouzdro s revolverem a připjal si je na opasek pod

pravou ruku. Vzal sí sako, pověšené přes opěradlo židle, oblékl

si je, utrhl horní list z poznámkového bloku a strčil jej do

kapsy.

“S největší pravděpodobností se tady už dneska neobjevím,” řekl

Parkerovi.

Kam jdeš?” zeptal se Parker. “Do bijáku?” “

“Ne, na striptýz,” řekl Carella. “Víš přece, že jsem po nahatejch

sazích celej žhavej.”

Ha!” řekl Parker. “

Chtějí to zatracené mésto celé zbourat, myslel sí Meyer, když

kráčel kolem staveniště nového nákupního střediska na Grover

Avenue a kolem obrovské tabule hlásající, že práce provádí

Uhrbingerova stavební společnost. Popravdé řečeno, jeho

pozorování bylo poněkud chybné, nebof se nepokoušeli celé to

zatracené město zbourat, ale snažili se ho postavit větší kus.

Jak už poručík Byrnes výstižně a přesně oznámil, nové nákupní

středisko mělo být soběstačným obchodním centrem s velkým

parkovištěm pro auta a s konglomerátem nejrůznějších

poskytovaných služeb, které měly uspokojit ženy v domácností

natolik, aby přestaly jezdit za nákupy do města. Nové obchody

byly umístěny v nízké moderní budově, která se velice špatně

vyjímala mezi špinavými prsty činžáků pro chudé, trčícími v

okolí, ale kolem níž přesto vzniklo dost rozlehlé volné

prostranství, kde měli obyvatelé města pocit, že se zas jednou

mohou nadeehnout z plných plic, zatímco si vybírali balíček

pšeničné mouky nebo platili dvacetidolarový účet v bance.

Samozřejmě do chvíle, než bude možné po

prvé vejít do banky nebo do samoobsluhy, chyběly ješté dva týdny.

Staveniště těchto podniků se dosud hemžila dělníky v montérkách

a v propocených košilích, takže Meyerovo pozorování koneckonců

přece jen nemělo tak daleko k pravdě. Muži spěchající sem tam s

těžkými trámy a měděnými trubkami opravdu spíš připomínalí

demolíční četu než partu stavebních dělníků.

Meyer si ztěžka povzdechl při pomyšlení, jestli si vůbec někdy

zvykne na novou podobu končin, s nimiž se během let tak důvěrně

seznámil. Je to zvláštní, uvažoval, ale člověk se sotva kdy

rozhlédne kolem sebe, po prostředí, ve kterém tráví celý pracovní

den, dokud se to prostředí kolem něho nezačne měnit. A pak,

docela najednou, všechno, co tu bylo dřív, staré budovy a staré

ulice, všechno mu začne připadat náramně drahé, kdežto nové má

sklon přijímat jako znesvěcující zásah do soukromí a vžitého

řádu.

Co se to s tebou hrome děje? pomyslel si. To máš ty brlohy tak

rád?

Jo, mám ty brlohy rád.

Mimochodem, v městských čtvrtích spadajících pod 87. revír brlohy

nejsou. V části ano, to je pravda. O komfortních činžácích po

obou stranách Silvermine Road se ale nedalo říct, že to jsou

brlohy. A některé obchody na The Stem byly dokonce vysloveně

luxusní. A pracháčská čtvr| Smoke Rise, podél řeky, byla stejné

elegantní jako to nejlepší, co se dá v přehlídce elegance kdekoli

najít a vidět. No jo, jenže to už o tom moc špekuluju. Z největší

části jsou tohle pravděpodobně ty nejhnusnějši končiny z celého

města, nepochybně tu máme nejvyšší procento kriminality a náš

hasičský sbor má podle všeho tolik práce jak žádný jiný na světě;

ale stejně to tady mám rád, aspoň myslím. Nikdy jsem nežádal, aby

mě přeložili někam jinam, a bůhví, že bývaly časy, kdy jsem toho

všeho měl po krk, ale ani tehdy mě nenapadlo požádat o přeložení

a tak to tady asi opravdu mám rád, aspoň myslím.

Což na tu tvou otázku odpovídá znova. Jo, mám ty brlohy rád.

Mám brlohy rád, poněvadž jsou plné života. Nemám je rád, poněvadž

plodí zločin a násilí a špínu - ale mám je rád, poněvadž jsou

plné života.

Bylo pravé poledne a Meyer Meyer kráčel ulícemi těch brlohů,

které byly plné života, minul staveniště na Grover Avenue, pak

přešel Třináctou a pokračoval směrem k severu. Okolí hýřilo

78 | 7|

nejpestřejšími barvami, paleta barev v pleiových tónech začínaia

tou nejčistší bělobou, pokračovala přes nesčetné odstíny žlutí

a hnědí až k té nejsytější hnédi, která už skoro přecházela v

čerň. Barevné byly i dubnové ohozy občanů revíru, barvy křičely

z výloh obchodů, role modrého hedvábí a růžového taftu, barevné

byly i stánky na chodnících, zářila z nich sytá červeň zralých

jablek, delikátní sluneční žlu| banánů a modravě nachové hrozny.

A svou vlastní barvitost měla i řeč těch ulic, sprostota se v ní

mísila s pseudohudebním žargonem, angličtina nejnižších vrstev

se zparchantělou španělštinou a křikem židovského podomního

obchodníka vyvolávajícího své zboží se silným přízvukem jidiš;

žena na rohu ulice naříkavě kvílela žalmy k netečně modrému

dubnovému nebi. A to všechno bylo plné života, šfáva života z

toho ze všeho přímo stříkala, všechno to bylo syrové a poněkud

primitivní, zbavené veškeré nesmyslné obřadnosti dvacátého

století, a to právě měl Meyer Meyer na mysli, když si říkal, že

je to plné života. Možná že to tu bylo trochu zanedbané a

necivilizované, ale neegistoval tu problém, kterou vidličku vzít

při jídle do ruky nejdřív, a také ne problém, jak správně

představit vévodkyni markýze, nebyl tu problém s drobnými projevy

konvenční slušnosti, s malými zdvořilostmi, které nás odlišují

od barbarů, ale zároveň nás připravují o něco z naší lidskosti.

Revír byl stejně málo uhlazený jako život sám - a stejně bohatý.

A tak kráčel zdejšími ulicemi a neměl strach z ničeho, přestože

věděl, že k nějakému ybuchu násilí tu může dojít kdykoli. Šel

pružným krokem a zhluboka vdechoval vzduch, který smrděl

spálenými výfukovými plyny, ale i tak to byl opojný dubnový

vzduch a Meyer cítil, jak náramně rád je naživu.

Krám Davida Raskina byl přímo nad nějakou bankou.

Banka se jmenovala Obchodní úvěrová a název byl vyryt na dvou

bronzových destičkách, které z obou stran zdobily veliké bronzové

dveře, v této chvíli otevřené zvýšenému počtu poledních klientů.

Tabulka připevněná na jedné polovině otevřených dveří oznamovala

všem zainteresovaným stranám, že třicátého dubna se banka

přestéhuje a v nových místnostech začne klientům poskytovat své

služby prvního května. Meyer minul banku i tabuli s oznámením a

vystoupil po schodech ke krámu Davida Raskina. Tabulka s otisky

mastných palců visela nalevo od velkých ohnivzdorných dveří a

informovala Meyera Meyera, že stojí před obchodem

80

DARASK ODĚVY Prvotřídní dámská konfekce

Meyer nezaklepal. Vešel do krámu, na pár okamžiků utkvěl očima

na hlubokém výstřihu Margaritina pláště, zeptal se po Dave

Raskinovi a byl uveden do zadní místnosti, kde pan Raskin osobně,

v tričku a zpocený jako kůň, pomáhal dévčatům při žehlení šatů.

Zdálo se, že Raskin je ve výborné náiadě. “Těbůh, těbůh, Meyere!”

zahalekal. “Den jak stvořenej na žehlení kostýmků, co? TakoveJ

nádhernej dubnovej den - jako když ho vymaluje! Venku je prima,

co, Weyere?” :v “Nádherně,” odpověděl Meyer. “Kdepak, dubnu se

nevyrovná žádnej jinej měsíc. Duben je ten pravej měsíc na

všecko, a to jako myslím na všecko, to může říct i takovej starej

chlap jako já - na všecko, Meyere!” “Ty vypadáš dneska nějak

štastně,” řekl Meyer. |::.:. ” ., “No jo, jsem štastnej jak

blecha. A víš proč? Já ti to povím proč. Předně ten bláznivej

parchant už od pátku nevolal. A dnes-ka už je úterý a chválabohu

- nic mi nepřišlo, žádný dopisní papíry, nic, a jak říkám, nikdo

ani netelefonoval.” Raskin jen zářil. “No a tak jsem štastnej.

Nikdo mi tady neděsí děvčata a mě už ten meshugenuh provokatér

taky neotravuje. A navíc vydělávám prachy, jako když si je

tisknu: ` “Prima,” řekl Meyer. “Možná že už to ten chlap vzdal,

ne? Třeba mu došlo, že tím zas tak moc nezíská, když tě bude

provokovat, kdoví?” Meyer pokrčil rameny. “To rád slyším, žes

tu od pátku neměl žádný další nepříjemnosti, Dave. A taky

samozřejmé rád slyším, že ti jdou dobře kšefty.” “Líp už ani

nemůžou jít. Včera jsem koupil dámský letní šaty šest tuctů -

hádej po čem? No hádej!” “To nevím. Po čem?” ;,Po dolaru za kus!

Umíš si něco takovýho vůbec představitr Tyhle skvostný letní

hábitky, bez rukávků, jasný a maličko fest přes zadničku, ty

půjdou na odóyt jak horký koláče, pro ty sem budou paní a dívky

béhat poklusem až z Bethtownu, ty můžu klidně prodávat po čtyřech

dolarech za kus a ruce mi utrhnou! Jak ti říkám, Meyere, já

vydělám majlant. Viděls tu banku dole pod schodama, když jsi sem

šel?” “Viděl,” řekl Meyer a zazubil se. “No tak. Přímo pod tím

flekem, kde ted’ stojíme, zrovna pod

81

mejma nohama, mají trezor. A do toho trezoru hodlám uskladnit

tisíce a tisíce dolarů, Meyere!”

“To bys teda měl sebou hodit,” řekl Meyer, “poněvadž ta banka se

koncem měsíce stěhuje.”

Hodit nehodít,” řekl Raskin a zahihňal se. “Hlavně, že to “

dokážu. Co nevidět mě budou všude znát jako sultána sexy dámský

módy, jako lámu dámskejch pláštů a kostýmků, jako monarchu

těhotenskejch šatečků, jako krále Culver Avenue! Mě, Davida

Raskina! Když budu dál kupovat šatečky po dolaru za kus oí

gevalt, tomu říkám kauf! - dolar~vysolit a po čtyřech dolarech

je prodat, Meyere, to sí budu moct postavit svou vlastní banku!

To už nebudu potřebovat žádnej trezor dole pod schodama! Ze mne

bude milionář, Meyere! Pořádně si mě prohlídni. To pak budu jen

-”

Zazvonil telefon. Raskin k němu vykročil, ale mluvil s Meyerem

pořád dál, nezarazil potopu své výmluvnosti ani na okamžik

“- řídit velkej cadillac, nic jinýho, a nosit hedvábný spodní

prádlo a na Miami Beach mě budou znát jako -”

Zvedl sluchátko.

“Haló - toho největšího hogo fogo na Collins Aven -”

“Ty parchante zatracenej!” řekl hlas. “Koukej z toho krámu do

třicátýho vypadnout, nebo tě zabiju!”

10

Hotel Albion stál na Jefferson Avenue nedaleko South Third

Street. Od vchodu vybíhala do ulíce úzká stříška ze zeleného

plátna a vrátný v zelené uniformě pozoroval dévčata vykračující

si kolem v bavlněných dubnových šatech. Jakmile se Carella

přiblížil, vrátný se probral ze zasnění, hbitě otevřel mosazí

orámované dveře a div že mu nezasalutoval.

“Díky,” řekl Carella.

Bud’te nám vítán!” zvolal vrátný úslužně. “

Carella uznale povytáhl obočí, vešel do haly a ihned se ho

zmocnil pocit, že město zůstalo kdesi daleko za ním. Hala nebyla

velká a panoval tam klid. Stropy a stěny byl honosně obloženy

tmavým dřevem. Podlahu pokrýval vysoký perský koberec. Nábytek

měli potažený rudozeleným sametem, z kterého oči přechá

zely, a od stropu visel nádherný lustr z broušeného skla. Napadlo

ho, že už snad ani není ve Spojených státech, takhle to nějak

musí vypadat v Benátkách, přepych, třpyt a trochu dekadence,

všechno se tu jaksi nehodilo do hřmotného dvacátého století,

všechno to patřilo do nějakého města uvízlého kdesi mimo čas. V

Benátkách níkdy nebyl, z Ameriky vycestoval jen jako voják za

války, a přesto instinktivně věděl, že tenhle hotel by se v městě

gondol a kanálů vyjimal tak, jako by tam odjakživa patřil. Smekl

klobouk a zamířil k recepčnímu stolu. Za stolem ale nikdo nebyl.

Hotel se ve skutečnosti zdál opuštěný, jako by zpráva o hrozícím

výbuchu atomové bomby zahnala vřeštící obyvatele po schodech do

vinných sklepů. Na pultě ale stál zvonek. Natáhl k němu ruku a

zmáčkl ho. Zvonek zaklinkal v malé hale, vypolštářované

sametovými křesly, perským kobercem a tlustými závěsy na oknech,

a cinkot zanikl v tlumlvém objetí těch kyprych a měkkých

materiálů spolehlivě pohlcujících každý zvuk.

Carella zaslechl na schodech šoupavé krůčky střevíců s měkkými

podrážkami. Zvedl oči. Z prvního poschodí přicházel dolů hubený

malý muž. Šel maličko shrbený, bylo mu už jistě přes šedesát, na

čele měl zelený celuloidový štítek a na sobě hnědou vlněnou

vestu, kterou mu nepochybně pletla nějaká mateřská tetička v New

Hampshiru. Vypadal jako bodrý americký brach, takový ten typ,

jakými jsou obsazovány role recepčních z maloměstských hotelů ve

všech filmech nebo role poštmistrů na malých městech, jeden z

těch pohotových chlápků, kteří člověku vždycky ochotně řeknou

kudy se kam jde - vždy| je všichni znáte. Tenhle vypadal přesně

jako takový chlápek. Na okamžik, jak naslouchal jeho vrzavé chůzi

po schodech a pozoroval ho, jak schází do klášterního tícha haly,

měl Carella pocit, že sám hraje v nějakém filmu, že v příštím

okamžiku pronese řádku textu, který pro něj napsal nějaký

scénáristický veleduch z Hollywoodu, a že mu na oplátku bude

odpovězeno další řádkou ze scénáře.

” Bud’te zdráv, mladý muži,” řekl ten bodrý americký brach. “|ím

mohu sloužit?”

“Já jsem od policie,” řekl Carella. Sáhl do zadní kapsy kalhot,

vytáhl koženou tašku a otevřel ji tak, aby bylo vidět služební

odznak připíchnutý k jedné straně.

“Aha, takhle,” řekl americký brach a přikývl. “Co pro vás mohu

udělat?”

“Promiňte, ale přeslechl jsem asi vaše jméno,” řekl Carella

82 ‘. 83

a zároveň už věděl, že mu na to brach odpoví: “Já vám je totiž

neřek, víte, mladý muži?” - a skoro ucukl ještě dřív, než slova

zazněla dědoušovi ze rtů.

,Já vám je totiž neřek, víte, mladý muži?” prohlásil americký ,

” brach. “Ale jmenuju se Pitt. Roger Pitt.

Těší mě, pane Pitte. Já jsem Carella, povoláním detektiv. Nan

šli jsme zbytky -” “Carella jste říkal?” o”

Carella?`’ No ano.” “

Bud’te nám vítán,“ řekl Pitt.

” jakési “Díky. My jsme totiž našli ve spalovači odpadků zbytky

uniformy a v té jsme objevili kartónek zápalek z vašeho hotelu,

z hotelu Albion. Navíc tu egistuje možnost, že ta uniforma nějak

souvisí s případem, který zrovna vyšetřujeme. No a tak jsem si

myslel, že snad -”

“T o ten případ vyšetřujete vv?” “

“Vy jste detektív’” « “No … ano. |`

^ “No dobrá, tak co byste tedy rád věděl ` ` Pro začátek jen to,

jestli znáte někoho jménem Johnny. “Johnny - a jak dál?”

To nevíme. Ale byl to pravděpodobné ten člověk, co nosil tu

uniformu.” -

“Takže Johnny, jo?” ” “Ano. Johnny.

« “No jasně.

V hale bylo ticho.

“Vy ho znáte?” zeptal se Carella. “Samozřejmě: `

“Jak se jmenuje příjmením?” |||Y ~-.^ “To nevím.”

“Ale . . “

“Je to přítel Lotte,” řekl Pitt. Které Lotte?”

” Lotte Constantinové. Ta bydlí tady u nás nahoře. A ten John”

“

ny - on sem za ní moc často chodívá.

Rozumím. A ta Lotte je jeho přítelkyně, říkám to správně ` “

“Správně,” řekl Pitt.

Kolik byste asi tak řekl, že mu bylo? Tomu Johnnymu.” “

“Bylo?” zeptal se Pitt rychle a oči se mu zúžily. “No hádám, že

přes šedesát.”

Garella sáhl do náprsní kapsy saka. Vytáhl fotoňrafii zastrčenou

do pouzdra z průsvitné plastické hmoty. Položil ji na recepční

pult tváří navrch. Byla to fotografie mrtvého muže, kterou

otiskly všechny deníky vycházející ve velkoměstě. ,^ ..

“,Je to ten člověk, kterého máte na mysli?” zeptal se Carella.

Pitt si fotografii prohlédl. “To se ví,” řekl, “v plavkách jsem

ho nikdy neviděl. Ani jak vypadá, když spí “

“Je to ale on?”

“Nejspíš jo. Moc dobrá fotka to zrovna není, nezdá se vám?” “Hm,

to máte asi pravdu: `

“No prostě - vypadá jako Johnny a přece ne docela. Na té fotce

vypadá, jako když mu něco chybí.” ” “To mu taky chybí,” řekl

Carella. a: ;,| .;..,:: : ,Jo? A co mu chybí?”

, “Život. Ten člověk na té fotce je nebožtík.”

“Ach tak!” Pitt vypadal, jako když si chce nad celou tou

záležitostí hezky rychle umýt ruce. “Víte co? Bude lepší, .když

se zeptáte Lotte. Ta to myslím bude všechno vědět líp než já.”

“Kde ji najdu?”

;,Bydlí hned tady nahoře. Brnknu jí a možná že přijde sem za námi

do haly.” `:|s | . …

“Není třeba, to je v pořádku, zajdu nahoru. Nerad bych -” “Ale

to je vteřinka jí brnknout;` řekl Pitt. Šel k domácímu telefonu

a zapíchl do zdířky banánek visící na izolovaném drátě. Přitiskl

si sluchátko na pravé ucho, okamžik čekal a pak řekl: “To je

Lotte? Tady Roger, z recepce. Je tady jeden mladý muž a vyptává

se na Johnnyho. No jasně, na toho tvého Johnnyho. No tak jsem si

myslel, že nebudeš mít nic proti tomu si s ním promluvit. Jo, je

od policie, Lotte. Ale poslyš, Lotte, nemusíš se plašit. Ne, řekl

bych, že je to velice milý mladý muž. No dobře, já mu to řeknu.”

Pitt odložil sluchátko, vytáhl banánek ze zdířky a řekl: “Hned

sem přijde. Trochu se vyděsila, když slyšela, že jste policajt.”

“To se vždycky každý vyděsí, když to uslyší,” řekl Carella a

zasmál se.

Opřel se o recepční pult a čekal, až se slečna Lotte Constanti

84 | 8S

nová objeví. Jestli něco na světě neměl rád, tak to bylo

vyslýchání starých lidí. To se ví, věcí, které neměl rád, byla

strašná spousta a strašná spousta lidí by taky mohla dosvědčit,

že za jistých okolností Steve Carella umí být zatraceně komisní

a drsný chlap. Takže to vlastně je moc mírně řečeno: “Jestli něco

na světě neměl rád.” Ale mezi těmi ostatními věcmi, které taky

neměl rád, bylo vyslýchání starých osob na jednom z čelných míst

a obzvlášf mu šlo na nervy vyslýchání starých žen. Neměl tušení,

proč vlastně nemá rád staré ženy, pokud to ovšem nějak

nesouviselo se skutečností, že už nebyly mladé. Tak či onak, měl

zkušenost, že konverzace s nimi je vždycky hotovou zkouškou jeho

trpělivosti, a v této chvíli se ani dost málo netěšil na setkání

se slečnou Lotte Constantinovou, přítelkyní muže, kterému už bylo

přes šedesát let.

Pojednou však zíral na líbeznou rudovlásku ve velice přiléhavé

sukni, jak naviguje z prvního patra dolů po schodech pokrytých

kobercem. Poněvadž měla tak obepínavou sukni, zvedla si ji dívka

nad kolena a kráčela ze schodů s maličko skloněnou hlavou,

hlídala si každý krok a pramen rudých vlasů jí přitom splýval

přes oko.

“Tak tady ji máte,” řekl Pitt a Carella se rozhlédl po hale, ale

neuviděl za sebou nikoho. Pak se podíval na schody za

rudovláskou, ale pořád nikoho neviděl, a vzápětí rudovláska

přitančila k pultu s tak vyzývavě rozvlněnými boky a stehny, že

z toho dostal mořskou nemoc, podala mu ruku zakončenou

šarlatovými drápy a řekla tím nejsvůdnějším hlasem, jaký slyšel

naposled kdysi dávno, když Mae Westová byla ještě úplné děvčátko:

“Dobry den. Já jsem Lotte Constantinová”

Carella s námahou polkl a řekl: “Vy? Jste? Slečna Constantinová?”

Dívka se usmála. Rty jí sklouzly se zoubků jak barevně ozářené

mráčky, které se odsunou, aby propustily sluneční svit. Na obou

tvářích se objevily dolíčky. V zelených očích jí zablýsklo. No

ano,” řekla. “A vy jste …?”

” p Detektiv Carella,” řekl a moc se snažil uhrát as oň trosky

“

svého obvyklého sebeovládání. Čekal, že uvidí ženu se šedesátkou

na krku, a když ted’ stál tváří v tvář téhle zaftig rudovlásce,

která z menšího odstupu vypadala na to, že je jí něco málo přes

třicet, byl prostě ohromen - mírně řečeno. Jenomže zblízka si

najednou uvědomil, že té dívce je nanejvýš třiadvacet, do všech

stran

z ní sálalo mládí a vitalita a toho skvostně svěžího a

našlápnutého mladého tělíčka byl takový kus, že na ní doslova

praskal každ-ý šev. A proto si taky automaticky vzpomněl na toho

starce, který se jmenoval Johnny Bůhvíjakdál, a hned na to si

stejně automaticky vzpomněl na film Uprostřed noci a pomyslel si

No těbůh, těbůh, těbůh.

“Mohli bychom se posadit a trochu si pohovořit, slečno

Constantinová?” zeptal se.

“Jistěže,” řekla a ostýchavě se usmála, jako by nebyla zvyklá

vysedávat s neznámými pány. Zamávala řasami a zhluboka se

nadechla. Carella se radši odvrátil a předstíral, že hledá

křeslo.

“Můžem si sednout tamhle,” řekla Lotte a hned tím směrem

zamířila. Carella kráčel za ní. Přestože byl starý ženáč a viděl

už ledacos, musel přiznat, že tahle dívka má tu nejurostlejší a

nejvábnější zadničku, jakou v posledních letech zahlédl. Měl

tisíc chutí ji do ní štípnout, ale nechal si je zajít. Na tu jsem

moc mladej, pomyslel si, a zazubil se.

“Čemu se smějete?” zeptala se dívka, když si sedala a přehazovala

nohu přes nohu.

“To nic. Jen mě napadlo, že jste mnohem mladší, než jsem si vás

představoval.”

“A jak jste si mě představoval?” “Mám vám říct pravdu?”

“Samozřejmě,” řekla Lotte.

“No … myslel jsem, že je vám přes padesát” Proč ale?”

” No totiž …” Carella pokrčil rameny. Znova vytáhl z kapsy

“

fotografii. “Znáte toho muže?”

Zběžně se na fotografii podívala a okamžitě přikývla. “Znám,”

řekla. “Co se mu stalo?” Nezarazila se, nezalapala po dechu,

neškubla sebou, nezačervenala se, neušklíbla - nic takového. Jen

prostě řekla: “Znám,” a pak věcně a stejně rychle dodala: “Co se

mu stalo?”

“Je po smrti,” řekl Carella. Přikývla a neřekla nic. Pak se jí

malounko zachvěla ramena a přikývla ještě jednou. Kdo to byl?”

zeptal se Carella. ” “Johnny.” “Johnny - jak dál?” Smith.” “

86

Carella na ni zazíral.

No vážně - Šmith,” řekla. ,,John Smith.” “

“A vy jste kdo? Pocahontas

“Mně to vůbec nepřipadá směšné. Řekl mi, že se jmenuje John

Smith. Proč bych mu neměla věřit?”

“Taky pravda. Proč ne? Jak dlouho jste ho znala, slečno

Constantinová?”

Od ledna.” “

“Kdy jste ho viděla naposled “Někdy minulý měsíc.”

“Nevzpomněla byste si kdy minulý měsíc?” Koncem měsíce.”

” “Vy a on - bylo to mezi vámi vážné

Lotte pokrčila rameny. “Jo, to já nevím;` řekla přemítavě. Čemu

říkáte vážné?”

n “Byli jste … víc než přátelé, slečno Constantinová?”

“Ano,” řekla rovnou. Přikývla, jako by se propadla do zamyšlení,

jako by byla sama v tiché hale, která Carellovi připomněla

Benátky. “Ano.” Znova přikývla. “Ano, byli jsme víc než přátelé.

Zvedla oči, potřásla hlavou a odhodila s čela dlouhý pramen

rudých vlasů. Vzdorovitě řekla: “Byli jsme milenci: `

“Hm, ano,” řekl Carella. “Nemáte tušení, kdo by si snad mohl přát

jeho smrt, slečno Constantinová?”

“.|le.” Chvilku mlčela. “Jak - jak umřel?” “Už jsem si říkal, kdy

asi se na to zeptáte.”

Lotte Constantinová se podívala Carellovi přímo do očí. “Co vy

jste hrome zač?” zeptala se. “Drsnej policajt?”

Carella neodpověděl.

“To jako mám chtít vědět, jak umřel?” řekla. “Nestačí to, že je

|` ; f E “s: ‘r a’ ;la. mrtvej

“Většina lidí by na to byla zvědavá,” řekl Carella.

“Jenže já nejsem většina lidí,” odpověděla. “Já jsem já. Lotte

Constantinová. A vy jste velkej frajer, co? Hotová malá mašinka

od IBM, co? Cvak, cvak, strč dovnitř kartičku a správná odpověcP

vypadne. Přijdete sem povědět mi, že Johnny je po smrti, pak mi

začnete dávat spoustu bláznivejch otázek a nakonec mi sdělíte,

jak by asi reagovala většina lidí, s tím se dejte vycpat, pane

detektive Jaksehromejmenujete, většina dvaadvacetiletých holek

Pocahontas - indiánská princezna z Virgínie (1595? - 1617);

údajně zachrá ,

nila život anglickému dobrodruhovi kapitánu Johnu Smithovi. Pozn.

překl.

by se asi do šestašedesátiletého chlapa nezamilovala, no jasně

šestašedesátiletého, netvařte se tak zatraceně překvapeně, tolik

totiž Johnnymu bylo, a tak na mě nechodte s tím, co by udělala

většina lidí, tu svou většinu lidí si můžete spakovat a jít si

ji třeba utopit jako kotata, mně je to fuk.”

Někdo ho zblízka zastřelil brokovnicí,” řekl Carella a ani na “

okamžik nespustil oči z její tváře. V té tváři se ale nepohnul

jediný sval. Neobjevilo se v ní nic: žádný wraz, sebemenší náznak

citu, nic.

“Ach tak,” řekla, “někdo ho zblízka zastřelil brokovnicí. Kdo to

udělal?”

To nevíme” “

, ,Já to neudělala.”

“Nikdo netvrdí, že jste to byla vy.” “Co potom tady ale hrome

děláte?”

“Snažíme se ho jenom bezpečně identifikovat, slečno Constantinová

“

“A to už se vám povedlo, ne? Ten váš mrtvý je John Smirh.” ,,Zdá

se vám, že tohle jméno nám tak moc pomůže, slečn| Constantinová?”

Co ode mne proboha chcete? Jmenoval se tak on, ne já.” “

“A neřekl vám nikdv, jak se opravdu jmenuje?” “Řekl mi, že se

jmenuje John Smith.”

“A vy jste mu věřila?” “Věřila.”

“Co kdyby vám byl třeba řekl, že se jmenuje Charlie Chaplin?”

“Vážený pane, já bych mu byla věřila, i kdyby mi řekl, že se

imenuje Benito Mussolini. Tak co ode mne ještě chcete?”

Opravdu to tak bylo, jo?” zeptal se Carella. “

,Jo. Opravdu.” ,

” Čím se živil?” zeptal se Carella. “Byl už v penzi. Bral

důchod.” “A co ta uniforma?”

“Jaká uniforma?” Lotte Constantinová tu otázku položila s

vytřeštěnýma očima.

, ,No ta, co z něho někdo svlékl a hodil do spalovače odpadků.”

“Ted’ nevím, o čem mluvíte.”

“Vy jste ho nikdy neviděla v uniformě?” Nikdy.”

” “Byl ještě někde zaměstnaný? Myslím, jestli si nepřivydělával

89

někde bokem - k tomu důchodu. Nejezdil třeba někde s výtahem nebo

tak?”

“Ne. Dávala jsem mu -” Lotte se pojednou zarazila. “Copak?”

Nic.” “

“Dávala jste mu peníze? To jste chtěla říct, vid’te Jo. To.” `

“

“Kde bydlel, slečno Constantinová “Já … já nevím.”

“Tím jako chcete říct, že -”

“Nevím, kde bydlel. On … on hodně chodil sem.” “A zůstával

tu?”

” “Někdy.

“Jak dlouho?” ” No … no tehdy, když tu byl nejdýl … to

tu byl čtrnáct dní. “

Pan Pitt o tom ví?” “

Lotte pokrčila rameny. “Co já vím? Copak na tom nějak záleží? Já

jsem dobrá nájemnice. Bydlím v tomhle hotelu od té doby, co sem

do tohohle města přišla, a to už jsou čtyři roky. Co na

p -” Zarazila se, zmlkla tom může záležet, jestli nějaký starý

chla

a oplatila Carellovi jeho upřený pohled. “Přestaňte na mě zírat`

jako kdybych byla Lolita nebo ňáká taková. Měla jsem ho ráda.?

“A o nějaké uniformě se před vámi opravdu nikdy nezmínil

Je to tak? Ani o žádném zaměstnání?” Zmínil se o nějakém

kšeftíku.”

” “Jakém kšeftíku?” zeptal se Carella a předklonil se.

Dívka dala nohu, kterou měla přehozenou přes druhou, rychle dolů.

“To mi neřekl.”

“Ale zmínil se o nějakém kšeftíku?” “

“To jo.

“Kdy to bylo?”

“Když jsem ho viděla naposled.” Co vám řekl?”

” ” “Jen to, že má v pácu nějaký kšeftík společně s hluchým.

Seděli v sametových křeslech u kávového stolku v přeplácaně

zařízené hale, v níž se pojednou rozhostilo ticho jak v hrobě.

“S hluchým?” zeptal se Carella. No ano.”

” Carella se zhluboka nadechl. “Kdo to je - ten hluchý?”

To nevím.” “

“Ale Johnny společně s ním plánoval nějaký kšeftík, je to tak?”

“Je. Tak mi to řekl. Řekl mi, že má v pácu nějaký kšeftík

společně s hluchým a že bude brzo moc a moc bohatej. Chtěl si mě

- Chtěli jsme se vzít”

“Hluchý,” řekl Carella nahlas a ztrápeně si povzdechl. “Kde vás

zastihnu, kdybych vás potřeboval, slečno Constantinová?” “Buci

tady, nebo v Harémklubu.”

Co tam děláte?” “

“Holku od cigaret. Prodávám cigarety. Tam jsem se taky seznámila

s Johnnym. V tom klubu.”

“Koupil si od vás cigarety?”

“Ne. On kouří - kouřil - lulku. Koupil si ode mne lulkový tabák.”

“,Kuřákovu dýmku`?” zeptal se Carella. “Byla to tahle značka?”

“Proč … proč … no jo, byla. Jak jste -”

“Tady je má vizitka, slečno Constantinová,” řekl Carella.

“Kdybyste si snad vzpomněla ještě na něco dalšího, co by mi mohlo

pomoct, zavolejte mi prosím, ano?”

“Jako co třeba?” “Jak to ted’ myslíte?”

,Jako co třeba chcete - kvůli čemu vám mám zavolat? Jak to ,

mám vědět, co vám může pomoct?”

“No, jakákoliv další informace o tom hluchém by -” O tom už nic

dalšího nevím.”

” “Nebo cokoli, co vám třeba ještě Johnny řekl ohledně toho kšef

- “

Pověděla jsem vám všechno, co mi řekl.” “

Carella pokrčil rameny.

Chcete si vzít tu vizitku zpátky?” zeptala se Lotte Constanti”

nová.

Tu noc hluchý oslavoval.

Možná že se příznivě vyvíjely ty záležitosti ve zmrzlinářství za

staveništěm. Nebo možná prostě předvídal, co se příští den začne

dít. Anebo možná chtěl jako dobrý generál zvednout číši k

symbolickému přípitku v předvečer bitvy.

Tím symbolickým přípitkem se v tomto případě měla stát

devatenáctiletá dívka, která sice oplývala přemnoha přednostmi,

ale inteligence mezi ně rozhodně nepatřila.

Jenomže hluchý, aby bylo jasno, byl šetrný muž a zároveň muž,

ktery nikdv nespouští ze zřetele své cíle. Ten večer ho žádné

diskuse o matematice nezajímaly. A také neměl zájem dovědět se

něco o ctižádostech, strastech, emancipačních snahách, ba ani o

boji za realizaci vlastního já, rozpoutaném příslušnicemi

slabšího pohlaví. Prostě a stručně: zajímalo ho vyspat se s

holkou. Nic víc, nic míň. Vytipoval si proto svou partnerku k

milostným hrátkám velice podobným způsobem, jako si předtím

vytipoval místo plánované loupeže. Vyhlížel si tu dívku čtrnáct

dní. Nejdřív ho upoutala její nápadná krása - dívka byla bruneta

se zářivýma hnědýma očima a našpulenými plnými rty; měla velké

a svůdné prsy dokonce i v číšnické uniformě, kterou nosila; nohy

pod okrajem bílých šatů se jí zaoblovaly v nádherné křivce až k

dokonale wsoustruhovanému kotníku - a navíc ho vábila její

mladistvá,-svěží a hladká plef.

Pro hluchého ale mládí a krása nebyly kvality, které samy o sobě

zaručují dobrou partnerku do postele. Ot,ukával si ji dál. Neušlo

mu, že v jejích zářivých očích je neskrývaná výzva a že

je adresovaná bez rozdílu všem mužům, kteří se v restauraci

objevili. Překvapilo ho, že nachází tak bezostyšnou nestoudnost

v očích devatenáctileté dívky, a pokusil se vyvodit z toho pro

sebe správný závěr. Netoužil po žádné nymfomance. Věděl, že

vzájemné uspokojení se dá znásobovat donekonečna, pokud oba

partneři cvičí na hrazdě současné rozkoše a rozněcují jeden

druhého, a rozhodně si nepřál zaplést se s neukojitelnou ženou.

Zároveň však nestál o nějakého zajíčka bez předchozích

zkušeností, s nímž by se večer mohl doslova rozplynout v lijáku

krve, potu a slz. Dívčin vyzývavý pohled jasně naznačoval, že má

lecjaký trénink v posteli za sebou, že je svolná si ho kdvkoli

zopakovat a že zástoj s ní by mohl stát za námahu komukoli, kdo

bude s to její výzvu úspěšně opětovat. To, co spatřil, ho

potěšilo, a tak v odhadu vyhlídek pokračoval.

Dívčiny prsy, ačkoli vypadaly extra bujaře, nemusely signalizovat

ještě nic víc než jisté kvantum přebytečného tuku, jemuž je

zvyklá připisovat neexistující sexualitu jen kultura posedlá

fetišismem ženského prsu - nebvt ovšem toho, jak je dívka před

sebou nosila. Věděla o nich, věděla, že tam jsou. Ani na okamžik

je nepovažovala za samozřejmost. Každý její pohyb, každý její

krok svědčil o tom, jak mimořádné si uvědomuje tu požehnanou

křivku, která se jí vzdouvá pod klíčními kostmi. Hluchý si byl

jist,

.

že toto vědómí je u ní projev smyslnosti; bvlo tak absolutní a

ostentativní, že nemohlo znamenat nic jiného. A když pozoroval.

jak bezpečně si je těchto kvalit vědoma, ani na okamžik

nezapochyboval o její potenciální vášnivosti.

Také její nohy prozrazovaly slibnou smyslnost. Měly pěkný tvar,

plná a oblá lýtka, která se s překvapujícím půvabem a elegancí

zužovala směrem ke kotníku a ostře vyklenutému nártu. Dívka byla

číšnice a dalo se čekat, že bude nosit střevíčky s plochou

podrážkou. Rozhodla se však zdůraznit, že má pěkné nohy, a

přestože se nedopustila té pošetilosti, aby si rovnou obula

střevíčky s jehlovými podpatky, přece jen chodila v lodičkách s

esovitým francouzským kramflíčkem, který byl roztomilý a koketní

zároveň. Nohou-používala jako dvouúčelového zařízení. Ten první

účel byl přísně utilitární. Byly to silné nohy a přenášely ji od

stolu ke stolu rychle a nejkratší cestou. Druhý způsob využití

byl promyšlený a přísně dekorativní. Používala nohou jako pístů,

s jejichž pomocí manipulovala zadničkou.

Hluchý se s ní.dal jednou náhodou do řeči. Přesně jak tušil, šlo

o dívku, která by sotva mohla vyučovat na Harvardově univerzitě.

Jejich první rozhovor, jak si jej později vybavoval, probíhal

přibližně takhle. Objednal si jako dezert čokoládový éclair.

Dívka řekla: “Koukám, že máte mlsnej jazejček.” Uhodla jste: `

řekl hluchý.

n

Koketně powtáhla obočí. ,,Kdo by to řek - náš sladkej hošíček rád

sladkej moučníček,” odpověděla a půvabně odplula od stolu.

Postupně ji pak přiměl k hovoru ještě několikrát a stále víc si

potvrzoval svou představu o tom, co se od ní dá čekat. Když se

jí nakonec zeptal, jestli by s ním šla, měl už jistotu, že dívka

nabídku bez váhání přijme - a taky že přijala.

Toho večera, čtrnáctého dubna, ji při večeři oslňoval swm

důvtipem. Seděla celá užaslá, s očima dokořán, na konverzaci měla

jen pramalý podíl a to, co jí vykládal, ji prostě fascinovalo

Později kráčeli pod oblohou posetou hvězdami a hluchý ji

nenápadně vedl tak, aby se přibližovali k jistému bytu ve

Franklir Street. Když potom navrhl, aby zašli nahoru na

skleničku, dívka jen nepatrně zaprotestovala a hluchý neomylně

postřehl rychle procítající vášnivost; o žádný milostný

blitzkrieg však nestál; dával přednost vzrušujícímu zápasu a

štvanici, která dokáže lovce jaksepatří rozhicovat.

V bytě toho moc nenamluvili. Sedli si na moderní gauč v pro

92 [ tš

storném obýváku, dívka si sundala střevíčky, zvédla kolena a dala

si nohy pod sebe. Hluchý nalil brandy do dvou koňakových sklenek

a oba pak seděli a převalovali sklenice v rukou, dívka pokukovala

přes okraj své sklenky tak, jak to odkoukala od slavných

filmových hvězd, hluchý zvolna upíjel brandy, vychutnával

lahodnou palčivost alkoholu na rtech a předem uvažoval, co asi

se dá s touhle dívkou dělat, předem odhadoval, co si s ní užije,

a zároveň se v něm začala pomalu probouzet i krutost, spolehlivě

ovládaná krutost — ovládej se, připomněl si, koukej se ovládat.

Kolem půlnoci už dívka nevěděla, co dělá.

Byla napůl svlečená, neměla tušení, co se s ní děje, a také o to

nedbala; bylo jí to jedno; patřilo jí už jen tělo, které bylo

živé v jeho náruči, když ji odnášel dlouhou bílou chodbou do

nejbližší ze tří ložnic. Uvědomovala si, že nemá punčochy;

punčochy jí stáhl; byla v jeho náruči uvězněna jak v těsné

kolíbce, sukni měla vyhrnutou a uvědomovala si, že pod sukní je

nahá, blůza na ní visela rozepnutá; dokázal z ní nějak stáhnout

podprsenku, aniž jí přitom svlékl blůzu, viděla obě ty

vzdouvající se bílé vlny pad klíčními kostmi a pojednou on stál

nad ní a ona s očekáváním hleděla vzhůru na něho a náhle pocítila

strach, strach z toho, že se jí zmocní nelítostně a nemilosrdně,

a pak už nevěděla nic.

Nic. Nevěděla nic. Byla přitažena k planoucímu slunci, odmrštěna

od něho, a on věděl, že nezůstalo nic, co by bylo uniklo

znásilnění, na celém těle jí nezbylo jediné tajné místečko, které

bezpodmínečně nekapitulovalo před jeho neřestným nájezdem, vzdala

se mu a poddala každým pórem trnoucího těla, byla jak omámená

drogou, nebyla už to ona, nebyl to ani nikdo, koho znala, v hlavě

měla prázdno, když ji unášel až na samý pokraj všeho, všeho,

všeho, znásilňovanou a zbožňovanou, laskanou a zotročovanou,

hýčkanou a popleněnou, nebyla při tom žádná pauza, žádný počátek

a žádný konec, měla později na tuto noc vzpomínat se vzrušením

a s touhou, ale také s hanbou a s pocitem viny jako na noc, kdy

odevzdala veškerou svou intimitu naprosto neznámému člověku s

náruživostí, o níž ani nevěděla, že je jí schopna.

Ve tři hodiny ráno jí dal dárek. Šel na druhý konec pokoje a ona

byla příliš unavená, než aby ho sledovala třeba jen očima, a

pojednou byl zas vedle ní, otvíral dlouhou krabici a ze záhybů

jemného papíru vytahoval jakési kouřové hedvábí.

. Vem si to na sebe,” řekl.

” Poslechla. Byla by ho poslechla ve všem, at, by jí byl poručil

cokoli. Zvedla se a přetáhla si přes hlavu černou noční košilku.

“A tecY střevíčky.”

Poslechla. Trochu se jí točila hlava, ale přesto už znova toužila

po jeho náruči. Krátká noční košilka jí končila nad stehny jak

useknutá. Cítila na sobě jeho oči, jak přejíždějí po křívce její

nohy, po dlouhé zdůrazněné křivce svažující se k jehlovému

podpatku.

” Pojd’ sem,” řekl a dívka se k němu dychtivě vrhla.

11

No, patnáctého byla půlka měsíce, a byl to zatracený měsíc, aspoň

podle toho, jak to zatím vypadalo.

Když se vzalo v úvahu všechno, nejen každodenní lapálie a drobné

zločiny, které šly na nervy všem mužům, pracujícím v pátracím

oddélení, duben se zatím - navzdory nádhernému počasí - začínal

pomalu, ale jistě podobat neodbytné migréně. A z celého pátracího

oddělení nikoho nebolela hlava víc než Meyera Meyera.

Zdálo se, že právě Meyer dostal vyšetřování “Případu Provokatér”

úředně na starost. Že se ta záležitost proměnila ve zcela

regulérní “případ”, o tom už ted nikdo nepochyboval. Co začalo

u Davida Raskina jako obyčejná série výhrůžných telefonátů a

praštěných fórků, rozmohlo se ted’ tak, že to připomínalo

lavinovitě se šířící epidemii. Stížnosti začaly docházet pomalu,

jedna po druhé, ale seznam majitelů obchodů či restaurací,

ohlašujících výhrůžné telefonáty a neustálé obtěžování, postupně

narůstal a nakonec na něm bylo dvaadvacet jmen. Někteří

stěžovatelé byli hrozbami opravdu vyděšeni, jiné to jenom

otravovalo, poněvadž je to vytrhovalo a zdržovalo od práce.

Meyer, který telefony stěžovatelů bral, byl stále víc přesvědčen,

že za všechny ty provokace je odpovědný stejný člověk nebo stejná

skupina lidí. Rozhodně aspoň modus operandi se zdál ve všech

případech totožný.

Nemohl ale pochopit, proč hrome je v celé té věcí tak důležitý

ten třicátý duben.

A také ne, proč si k tomu vybrali právě tyhle obchody.

Galantérii, čínskou restauraci, speciální prodejnu kravat, obchod

s ko

94 I| 95

Leným zbožím a cukrárnu - co mohlo být tak obzvlášf důležitého

právě na těchhle podnících?

Bvlo prostě nad Meyerow síly na to příjít.

U mnoho líp na tom nebyl se svým případem ani Steve Carella - s

případem skoro nahého mrrvého muže, nalezeného v Grover Parku.

Kdo proboha, uvažoval, mohl mít důvod k tomu, aby starého Johna

Smitha zabil? Nebo, kd||ž už jsme u toho, proč by byl měl mrtw

vystupovat pod krycím jménem? A navíc pod jménem, které je tak

strašně průhledné? John Smíth! Kristepane! V kolika hotelech a

motelech ve Spojených státech se lidi denně zapisují pod tímhle

nejobyčejnějším, běžným americkým jménem! A kdo to byl ten hluchý

chlápek? A co vedlo dvaadvacetiletou Lotte Constantinovou k tomu,

aby do šestašedesátiletého Johna Smitha investovala čas i peníze?

(Idiotsky průhledné krycí jméno ho dožralo pokaždé, kdykoli na

ně pomyslel.) Hluchý. No dobFe, ale kdo? Ušklíbl se nad tou

ironií osudu. Jediná osoba, která pro něho znamenala všechno na

světě, byla hluchoněmá jeho žena Teddy. A ted’ byl jeho

protivníkem někdo, koho znal jen jako hluchého. Tahle prapodivná

souhra okolností v sobě měla ironii ostrou jak břitva, ale

Carellu níjak zvláš| nepobavila. Jenom z toho byl janek. Opravdu

a bez přehánění janek.

A když jdou věci špatně, člověk by snad mohl čekat, že ho lidé,

kteří mu věčně způsobují nějaké potíže, nechají, aby si aspoň

trochu vydechl, no ne? Když dva zažraní a inteligentní

detektívové tvrdě zápolí se dvěma různými oříšky, které se zdají

být k nerozlousknutí a které je oba povážlivě přípravují o

spánek, když tito dva neohrožení ochránci nevinných, tito

neúnavní vyšetřovatelé, tato ramena pořádku a zákona, když tito

dva zatraceně milí chlapíci potili olej, aby trochu pohnuli se

dvěma prožlukle zapeklitými případy, neslušelo by se bývalo

nechat je na pokoji, aby si mohli od všeho toho soužení

jaksepatří oddechnout? Přátelé, nebylo by to slušné jednání?

Všichni, kdo máte na celém světě ze srdce rádi policajty, no

řekněte - nebylo by to jedině chvályhodné, jedině správné a

jedině spravedlivé?

Jistě. 15. dubna, kdy byl voňavý jarní den a svěží větřík od

River Elarb foukal směrem k severu, začato všechno to otravování

nalOVO.

Jenomže začalo poněkud jinak.

Zdálo se, že je koncentrovaně zaměřeno proti Dave Raskinovi.

jako by se všechny armády pojednou soustředily na hranicíc| toho

nebožáka Raskina a zahájily náhle koordinovanou jarní invazi.

Když se na tu náhlou ofenzívu člověk podíval z jednoho hlediska,

mohl se domnívat, že nepřítel dělá vše, co je v jeho silách, aby

Raskina i policajty uštval. Z jiného zorného úhlu však mohl

pozorovatel dospět k názoru, že takový koncentrovaný útok je něco

jako zvláštní znamení, ukazatel, vyvolení jednoho obchodu z

pětadvaceti, boží ruka, která ukazuje, boží hlas, který praví:

“Hledejte a naleznete, klepejte a bude vám otevřeno.”

Meyer Meyer hledal, ale zpočátku níc nenacházel. Později, když

zaklepal, bylo mu otevřeno. A ani na okamžik nezapochyboval o

tom, že tohle je přesně to, co se od něho žádá, že náhlá jarní

ofenzíva proti krámu Dave Raskina má za úkol vyburcovat z klidu

policejní oddělení, které přes veškerý respekt k těm zažraným

pátračům přece jen poněkud podřimovalo. Človék může hrát na

základě počtu pravděpodobností jen tehdy, když i jeho protívníci

vycházejí z nějakého svého počtu pravděpodobnosti. Af měl hluchý

jakýkoli plán, nemohl mu vyjít, pokud policie nepojme sebemenší

podezření, oč mu asi tak může jít. A tak se tanky valily na plnv

plyn a rozstřikovaly jarní bláto, hloubkové bombardéry si

rozehřály motory na letištích a časně zrána vzlétly do mrazivého

vzduchu a z protějšího konce města zahájila velká děIa hřmotnou

kanonádu proti krámu chudáka Dave Raskina.

15. dubna v deset hodin dopoledne přivezli Raskinovi čtyři sta

třicet skládacích křesílek.

Naskládali je na podlahu, opřeli o zed’, narovnali na stoly, do

chodbičky a na schody a hezkých pár jich ještě přeteklo až na

chodník. David Raskin trval na tom, že si žádná skládací křesílka

neobjednal, ale řidič náklad’áku byl frajer, na kterého si hned

tak někdo nepřijde, a vytmavil Raskinovi, že on vždycky přiveze

jen to, co přivézt má, a jestli si Raskin na něho chce stěžovat,

tak af si zavolá firmě, která křesílka vyrábí, a podiskutuje si

o tom přímo s nimi. David Daskin zavolal jak zmíněné firmě, tak

na 87. pátrací oddělení, a potom přecházel sem tam po krámu a

čekal, až si lídé od té firmy přijedou vzít křesílka zpátky, a

na Meyera Meyera, aby s tím už ksakru něco udělal. Meyer Meyer

samozřejmě nemohl udělat nic jiného, než zavolat firmě, která

skládací křesílka ryráběla. Tam mu potvrdili, že David Raskin si

křesílka objednal někdy minulý týden s příkazem, aby mu je

přivezli pr|vě tento den, což opět - přirozeně - Davíd Raskin

neudělal.

S6

A tak si Meyer Meyer přejel rukou po pleši a sprostě zaklel v

tajné dětské hantýrce, což byla manýra, kterou si osvojil ještě

jako malý kluk, poněvadž mu matka nedovolila, aby doma sakroval.

David Raskin přecházel po krámě a chrlil ze sebe hlasité anglické

kletby, jimž naštěstí portorikánské dívky rozuměly jen zčásti.

Na chlup v půl jedné přijel vůz od lahůdkářské firmy, dodávající

delikatesy a hotová jídla na svatby, hostiny a podobně. Lahůdkáři

přijeli a přivezli s sebou taková kvanta jídla, že by

dokázali nakrmit celou čínskou armádu a ještě pár tchajwanských

divizí navíc; aspoň to tak vypadalo. Ve skutečnosti přivezli

jídla jen tolik, aby nakrmili čtyři sta třicet hostů, pozvaných

k obědu, kteří měli zasednout na čtyři sta třicet skládacích

křesílek. Přivezli malé láhve, v nichž byla už namíchaná martini

a manhattany, přivezli celer, olivy a mrkev, přivezli cibulovou

polévku, přivezli rostbíf a krocana a kandované čínské brambůrky,

chřestové výhonky au gratin a kávu, čaj, mléko, pomerančovou

zmrzlinu, vícepatrový čokoládový dort a mátové bonbónky a - co

vám mám povídat, David Raskin běsnil, pěnil, vyskakoval do

stropu. Lahůdkáři trvali na tom, že ten vpravdě hodokvas si u

nich Raskin řádně telefonicky objednal, kdežto Raskin na ně

vykřikoval, že on čtyři sta třicet lidí na celém světě dohromady

ani nezná, jak by si teda mohl nějakých čtyři sta třicet lidí

pozvat na oběd, načež lahůdkáři řekli, že si tu hostinu objednal,

že oni všechno to jídlo připravili, co s tím ted’ se vším hrome

budou dělat, mají si to strčit za klobouk? Tohle totiž nejsou

žádná skládací křesílka, která se zas dají odvézt zpátlCy, tohle

je jídlo, jídlo, JÍDLO, speciálně uvařené a připravené k

jednorázové konzumaci - kdo teda ted’ ten účet zaplatí? .

“Ten chlap, co si to megillah objednal!” zařičel Raskin.

“Objednal jste si to vy!” zařičeli lahůdkáři na něho.

“Já si nic neobjednal! Vypadněte s tím! Ven s tím! Ven! Ven!

Ven!”

A právě v tom okamžiku se dostavila kapela.

Byla to kapela složená ze čtrnácti hudebníků a všichni s sebou

měli své hudební nástroje jako například trombóny a saxofóny,

buben zvaný velkej vašek, jednu basu, jednu trubku a dokonce i

jeden či dva lesní rohy. A taky s sebou vlekli stojánky na noty,

chtěli vědět, kam si je mají postavit, a Raskin řekl kapelníkovi

mužíkovi s hitlerovským knírkem a přibližně obdobným tempe

98

ramentem, ai, je jdou hodit do řeky, od čeho tu River Dix je, jen

ai honem koukají vypadnout z jeho krámu, poněvadž on si žádnou

pitomou kapelu neobjednal. Načež mužík s hitlerovským knírkem

řekl: “Přišel jste k nám na svaz osobně a zaplatil jste dvacet

dolarů zálohy, když jste si kapelu najímal!”

“Já?” zařval Raskin. ,,tJá že přišel na ten váš firshtunkenuh

svaz? Já ani nevím, kde ten váš posranej svaz máte, tak jak jsem

na něj moh přijít? Vypadněte mi vocad’ s těma bubnama!” a v té

chvíli se vrátili závozníci, aby si znova odvezli křesílka, a

Raskinovi se je všechny dohromady podařilo vypakovat jedině tak,

že zavolal Meyerovi, který se rychle přihnal a pokusil se všechno

urovnat, jak jen to nejlíp šlo.

Tohle se odehrálo patnáctého a byla to fakt náramně vydařená

středa, to vám Venca písk.

V pondělí dvacátého byly do krámu doručeny jen čtyři před-, měty

a bylo na první pohled jasné, že jde o omyl.

Byly to tyhle čtyři předměty:

2 KRUMPÁČE |s|:r|

2 LOPATY », …

David Raskin si otřel horečnaté čelo. ” á si to neobjednal,”

řekl.

J Poslíček pokrčil rameny a podíval se na ústřižek objednávky.

“Dva krumpáče a dvě lopaty. Přesně tak to tu stojí.”

Raskin řekl trpělivě: “Já jsem si je neobjednal. Totiž, abyste

rozuměl, tady ezistuje nějakej potrhlej darebák, co -”

“Dva krumpáče a dvě lopaty,” řekl poslíček. “Doručit do obchodu

na Culver Avenue, číslo dvanáct set třináct. Vidíte? Přesně tak

to tu stojí. Umíte doufám číst, pane?”

“Číst umím, ale já jsem si neobjednal -”

“Doručit do obchodu na Culver Avenue dvanáct’kset třináct,

jakmile firma Darask Oděvy místnosti vyklidí. Och: ` Poslíček

četl dál, ale jeho hlas nápadně ztrácel na elánu. “Před doručením

volejte na telefon FRederick 7-3548. Ach tak.”

“K tomu vám povím něco, co tam nemáte,” řekl Raskin. “To

telefonní číslo je sice moje, jenže já vůbec nemám v úmyslu

tenhle obchod vyklidit. Takže tu objednávku pusite z hlavy.”

“Ale je už to zaplacené,” řekl poslíček.

A pojednou David Raskin dostal mimořádně chytrý nápad.

99

Pojednou měl David Raskin na dosah ruky jedinečný klíč, s jehož

pomocí mohl celé té záhadě přijít na kloub, pojednou se Davidu

Raskinovi naskytla příležitost, jaká lidi potkává jen jednou za

život - šance něco rozluštit, šance stát se hrdinou.

“Poslyšte,” řekl málem Ihostejně, ačkoli mu srdce bušilo jak

splašené, “kdo ty krumpáče a lopaty objednal?”

Poslíček se podíval na ústřižek objednávky. ,|Jméno toho člověka

tu mám napsané,” řekl.

“Kdo je to? Kdo je to?” zeptal se Raskin vzrušeně. L. Sordo,”

odpověděl poslíček.

” Pravda, Meyer Meyer sice podle vlastního přiznání nečetl Spolek

rudovlasých, zato však četl knihu od pána jménem Ernest

Hemingway, krásný román nazvaný Komu zvoní hrana, což je příběh

o půvabné partyzánce, situovaný do |panělska a odehrávající se

většinou ve spacím pytli. V té knize je nezapomenutelná postava

muže, který se jmenuje El Sordo, a jak ví i každý nedouk, el

sordo znamená španělsky “hluchý”, nebo přesněji - poněvadž o na

konci označuje mužský rod - “hluchý muž”.

V tomto bodě pátrání se Meyerovi zdálo jasné, že osobou

odpovědnou za veškeré to nejrůznější vyhrožování, at už komukoli,

je někdo, kdo trpí nějakou poruchou sluchu. Nebylo to tak dávno,

co zaměstnanec Sandhurstských papíren v New Bedfordu, stát

Massachusetts, Meyerovi sdělil, že osoba, která obálky ob

ednávala, do telefonu řekla: “Promiňte, ale nemohl byste mlu

j ` vit trochu víc nahlas? á sem totiž ka ánek nahluchlý, víte

Ji p

A ted’ zas někdo objednal dva krumpáče a dvě lopaty, které měly

být doručeny, jakmile firma Darask Oděvy uvolní krám. Ty krumpáče

a lopaty však byly zřejmě omylem doručeny, ještě než se Raskin

vystěhoval, a muž, ktery tyto nástroje objednal, udal své jméno

jako L. Sordo. Takže tu nejen byla značná pravděpodobnost, že je

to stejný člověk, který ze státu Massachusetts objednal obálky,

ale z Meyérovy strany dokonce i plíživé podezření, že si ten

chlapík přeje, aby se o něm vědělo, že se chce ubezpečit o tom,

zda si svými’činy vysloužil jistý kredit, že chce mít jistotu,

že se jeho signatura objeví na všem, co vytvoří - EI Sordo,

Hluchý muž.

A ani ne metr od Meycra Meyera seděl u svého psacího stolu

detektiv Steve Carella, kterj| byl pevně přesvědčen, že osoba

používající krycího jména John Smith jede společně v nějakém

100

podniku s kýmsi, koho on zná jen jako hluchého, a že kdyby se mu

podařilo získat jakékoli vodítko, které by ho na stopu toho

hluchého chlápka přivedlo, dostal by se o hodně dál na cestě k

vyřešení případu.

Malér ovšem byl v tom, že Meyer Meyer vyšetřoval sérii výhrůžných

telefonátů a nepřípustného znepokojování, kdežto Steve Carella

vyšetřoval vraždu spáchanou brokovnicí, a ani jeden z nich

nepovažoval za nutné pohovořit si o svém individuálním případu

se svým kolegou. Přesně tak to bylo’a tak to v tom dubnu

vypadalo. Ve služebně pátracího oddělení, kde byl zpravidla každý

kdykoli ochoten podiskutovat o čemkoli, nejen o policejních

problémech, ale třeba i o tom, že je zdravé zacvičit si na

záchodě, o manželské technice a kdejakých přeborech, nebylo v tom

dubnu nikomu nějak dvakrát do řeči. Dokonce i Bert Kling, který

dokázal dočíst knížku povídek o Sherlocku Holmesovi mezi

telefonními konverzacemi se svou snoubenkou, nepřišel tentokrát

za Meyerem Meyerem na kus řeči. Přesně tak to bylo a tak to v tom

dubnu vypadalo.

No a příští týden v pondělí se objevil v ranním vydání dvou

deníků stejný inzerát. Text zněl:

PŘIJMOU SE

Rudovlásky! Rudovlásky! Rudovlásky! K předvádění dámských oděvů

v salónu módních přehlídek na Culver Avenue. Praxe není

podmínkou. Uchazečky, hlaste se ve 12.00 hod. na adrese Darask

Oděvy, Culver Avenue 1213 u p. Raskina. Rudovlásky! Rudovlásky!

Rudovlásky!

A teda - že těch rudovlásek ten den vylezlo z kdejaké stoky

požehnaně! Nikdo na světě by byl nevěřil, že tolik rudovlásek v

tomhle velkoměstě vůbec je. Říká se, že hlavním městem rudovlásek

je Řím, ale to poledne, 27. dubna, se na inzerát dostavily tucty,

stovky, tisíce rudovlásek všech velikostí, typů a odstínů, jaké

si jen lze představit, a stouply si do nepořádné, nevyrovnané

fronty před obchodem Dave Raskina; řetěz se táhl kolem otevřených

dveří do banky a ztrácel se až kdesi za rohem. Stály tam tlusté

rudovlásky i kostnaté rudovlásky, vysoké rudovlásky i zaprcatělé

rudovlásky, prsaté i ploché, hippířky i kudlanky nábožné, ohnivé

rudovlásky i hnědorudé rudovlásky, přírodně oranžo

101

vé rudovlásky i vyšisované šarlatové rudovlásky a všechny a jedna

každá z nich si přála pohovořit s Dave Raskinem ve věci toho

předvádění dámských oděvů v salónu módních přehlídek na Culver

Avenue. Fronta začínala na druhém konci bloku, obtáčela jej,

vinula se kolem banky, mizela v otevřeném vchodu vedle banky a

tam pak pokračovala po schodech až do krámu, kde se Dave Raskin

nepříčetně snažil vysvětlit, že on si žádné zatracené manekýnky

ten den najímat nehodlá.

A pak se najednou zčistajasna rozbřesklo.

Zčistajasna si dal Meyer Meyer dohromady, oč tu vlastně jde.

Přesně tak, jak se to od něho dalo čekat.

12

Vztekle práskl telefonem a řekl: “To je už zas Raskin! Ten

provokatér mu tam poslal snad tisíce rudovlásek! Jestli mě tohle

nepřivede do cvokhauzu, tak už nikdy nic, to si teda piš, Berte.

Zničehonic se najednou soustředil na toho chúdáka Dava. Co od

tohohle chlápka může chtít? Oč mu hrome jde?”

Kling, ponořený u stolu do pilné práce, zvedl hlavu a řekl:

“Potřebuju vycházkovou hůl na čtyři písmena, nevíš?”

Có? Cože?” “

“Křížovka,” řekl Kling a poklepával okrajem novin o psací stůl.

“To nemáš v pracovní době nic lepšího na práci?” “Jak je na čtyři

písmena -”

“Slova na čtyři písmena’ jsem škrt ze slovníku.” “Tak vzpomínej.

Vycházková hůl. Na čtyři písmena.”

“Prut,” odpověděl Meyer. “Co by tak ten bláznivej parchant moh

od toho Raskina chtít? Proč ho chce z toho krámu vystrnadit?”

“Myslíš, že by to mohlo bejt?”

“Co jestli by mohlo bejt? O čem to mluv -” “No - řeks přece

prut.”

Prut? To sotva. Neotravuj mě s tím. Proč přestal telefonovat “

všem těm ostatním chlapům? Při posledním počítání to už bylo |

Slovo na čtyři písmena (four-letter word) je anglické označení

pro společensky nevhodné, sprosté, netisknutelné slovo. Vzniklo

z toho že “nejpádnéjší” slova tohoto druhu jsou v angličtiné

právě “na čtyři písmena”. Pozn. překl.

102

třiadvacet podniků a ted.’ najednou jako když utne, přestal volat

všem kromě Raskina. Co od něho chce? Ty jeho prachy? Jenomže kdo

schovává prachy v krámě? Když chce člověk někam schovat prachy,

od toho je tu přece -”

Dál už Meyer nedořekl. Po tváři mu přelétl výraz užaslého

poznání. Vytřeštil oči dokořán a překvapením zapomněl zavřít

pusu. Slovo mu uvízlo v hrdle, nechtělo se mu ven.

“Nevíš náhodou, co by to mohlo bejt - úložna nebo úschovna na

pět,” zeptal se Kling.

“Banka,” řekl Meyer zalknutě. Doslova ze sebe to slovo vyrazil.

“Fakt! To asi bude! Jako třeba krevní ban -”

“Banka,” řekl Meyer znova. Dolní čelist měl pořád ještě jak

spuštěný padací most a v očích strnulý skelný pohled.

“Slyšel jsem tě -”

Banka!” řekl. “Ta banka! No přece ta banka pod krámem! Ta “

banka, Berte! Ta zatracená banka!” Có? Cože?”

” “To je důvod, proč chce Raskina vystrnadit! Chce se prokopat

podlahou z krámu a od stropu se dostat k bankovnímu trezoru! Tak

na tohle měly bejt ty krumpáče a lopaty! Jenže oni je omylem

doručili moc brzy! Ten chlap chce vyloupit banku, jenomže to musí

udělat před třicátým dubnem, poněvadž pak se banka stěhuje jinam!

Proto na toho Raskina tak tlačí! No páni, jak jen jsem tohle mohl

-”

“Jo, to byla dobrá povídka,” řekl Kling a nezvedl hlavu od novin.

“Co byla dobrá povídka?” zeptal se nechápavě Meyer. “Ten Spolek

rudovlasých,”řekl Kling.

Meyer pokrčil rameny. “Pojd’ se mnou,” řekl. “Chci to všechno

říct poručíkovi”

Popadl Klinga za zápěstí a vlekl ho přes služebnu. Na dveře

Byrnesovy kanceláře málem zapomněl zaklepat.

Služebna byla prázdná, když do ní ani ne o pět minut později

vešel Carella. Rozhlédl se kolem sebe, zahulákal “Hej, je tu

někdo?” a zamířil ke svému psacímu stolu. “Hej, kde jste kdo?”

zahalekal znova:

Dveře Byrnesovy kanceláře se na okamžik otevřely. Objevila se

Meyerova plešatá bleskovka. “Tady jsme, Steve,” řekl a v tu ránu

zas dveře zavřel.

103

Carella si svlékl sako, vyhrnul si rukávy a znova se zamračil.

V poslední době se mračil náramně často. A přesně věděl proč.

Od chvíle, kdy zjistil krycí jméno mrtvého muže - notoricky

průhledný pseudonym “John Smith” - začal se probírat v

kartotékách dobře známých zločinců ve snaze vypátrat, jak se muž

jmenoval doopravdy. Ted už bylo osmadvacátého dubna a pátrání po

mužově totožnosti zatím nebylo korunováno sebemenším úspěchem -

o vyřešení případu ani nemluvě. Nevěděl o nic víc než ten první

den, kdy byla mrtvola nalezena v parku. Zprvu se domníval, že

žádné údaje a záznamy nemůže objevit proto, že se snad dopustil

nějaké chyby v dedukci, ale přestože se snažil, až se z něho

kouřilo, výsledky byly nulové. Vzal v úvahu i možnost, že půvabná

Lotte Constantinová mohla starého pána odkráglovat sama, a

pověřil Berta Klinga, aby dívku sledoval, zatímco on sám se o ní

pokoušel zjistit nějaké informace. Všechno, co se dověděl,

ukazovalo na to, že dívka je naprosto nevinná. Do velkoměsta

přišla z Indiany asi před čtyřmi roky. Vystřídala řadu různých

zaměstnání, než se před dvěma lety uchytila jako prodavačka

cigaret v Harémklubu. Žádné maléry s policií nikdy neměla. Její

zaměstnavatel v Harémklubu se o ní vyjádřil, že je to “milé,

tiché děvče”. Její náklonnost k mrtvému “Johnu Smithovi” byla

zřejmě zcela nepředstíraná. Její spolupracovnice z klubu Klingovi

sdělily, že od chvíle, kdy se seznámila s mužem, který si říkal

“Johnny”, nešla nikdy na rande s žádným jiným pánem, ačkoliv

pánové v klubu o ni jevili. vytrvalý interes. Když Bert Kling

podával zprávu o dívčiných “pohybech” a o tom, co celý den dělá,

oznámil v ní, že dívka zpravidla dlouho spí, každé pondělí,

středu a pátek chodí do taneční školy, každé úterý a čtvrtek

navštěvuje kurs pro ochotnické herečky, v Harémklubu nastupuje

do práce v osm hodin večer, oblékne si velice krátký kostýmek a

prolamované černé punčochy, a vysvlékne se z toho zas až ve tři

hodiny ráno, kdy končí, a pak jde rovnou domů. Kling ji klihoval

od osmnáctého dubna a dnes, jak už bylo řečeno, bylo

osmadvacátého. V jedné ze svých zpráv Bert Kling napsal: “Ta

holka má parádní pozadíčko a je pro mne potěšením ji sledovat.

Mám ale dojem, že je mimo podezření. Myslím, že mrhám časem.”

Carella s jeho názorem skoro souhlasil, ale pak přece jen

nařídil, aby se ve sledování pokračovalo alespoň ještě pár dní.

Tecf ale, když uvážil, že dívka je zřejmě nevinná, a když uvážil

skutečnost, že s tím “Johnem Smithem” měla podle všeho oprav

du milostný poměr, napadlo ho, že jí ten mužský možná přece jen

řekl pravdu. Carella de facto nebyl s to najít žádný pádný a

přesvědčivý důvod k předpokladu, že jí muž lhal. A když tak

Carella o celé situaci přemýšlel, uvědomil si, že zřejmě padl do

pasti: spokojil se s nejbližším a nejsnadnějším závěrem, aby se

nemusel obtěžovat hledáním odpovědi, která možná nebyla tak po

ruce, ale zato mohla být slibnější. A jak se v podobných

případech často stává, skutečná pravda byla stejně blízko jako

zdánlivá pravda. V tomhle případě dokonce ještě blíž.

John Smith zřejmě bylo krycí jméno. To byla zdánlivá pravda.

Ta dívka, Lotte Constantinová, řekla Carellovi, že John Smith je

už v penzi a žije z důchodu, který mu odbor sociálního

zabezpečení poukazuje šekem. Carella si přitáhl telefonní seznam

Isoly, vyhledal v něm hlavičku “VLÁDA SPOJENÝCH STÁTŮ” a pod ní

“SPRÁVA SOCIÁLNÍHO ZABEZPEČENÍ”. Drobná písmena Carellovi

poradila: Viz Vl. Spoj. st. odb. zdrav. vzděl. & důch. zabezp.

- a tak si našel “ODB. ZDRAV. VZDĚL. & DŮCH. ZABEZP.” na téže

stránce, ale trochu nalevo, a pod tím stálo:

spr. soc. zabezp. inspekt. starob. & vdov.

inf. pod úř. přísl. místa bydl. okr. úř-ny Isola

A pod tím byly adresy a telefonní čísla čtyř úřadoven v Isole.

Žádná sice nebyla příslušná místu jeho bydliště (poněvadž bydlel

v Riverheadu), ale jedna byla poměrně blízko policejní budovy 87.

revíru, odkud volal. Carella požádal Murchisona o státní linku

a vytočil číslo. Představil se, řekl muži ze spojovací centrály,

jakou informaci potřebuje, a ten ho promptně přepojil na ženu s

laskavým hlasem, která o sobě prohlásila, že se jmenuje Mary

Gooderyová. Carella by si byl nedokázal vymyslet jméno, které by

se k tomu vlídňounce hlaholivému hlasu hodilo líp. Sdělil Mary

Gooderyové, co by potřeboval, a Mary Gooderyová ho požádala, aby

počkal.

Když se na drátě znova rozhlaholila, sdělila mu: “Ano, je to tak,

kartu na jméno John Smith tu máme.”

“Vážně?” řekl Carella překvapeně, poněvadž vůbec nepředpokládal,

že by celá věc mohla proběhnout tak hladce.

104 | 1|5

“Ano, máme ji tu.”

“Jak je prosím ten John Smith starý?”

“Malý okamžik,” řekla Mary Gooderyová a chvilku studovala

evidenční kartu. Pak se její hlas znova rozhlaholil v telefonu:

“V březnu mu bylo šedesát šest. Dávky z Federálního sociálního

zabezpečení už pobírá déle než rok.”

“Mohla byste se mi podívat, jestli je ještě někde zaměstnaný?

Myslím vedlejší zaměstnání, kromě toho pobíraného důchodu.” “To

vám nemohu zjistit. Je vám snad ale známo - ne? -, že

každý, kdo vydělává víc jak sto dolarů měsíčně - tudíž dvanáct

set dolarů ročně - ztrácí automaticky nárok na dávky z

důchodového zabezpečení. To vy nevíte?”

“Ne, to jsem nevěděl.”

“Nu, je to tak,” řekla slečna Gooderyová.

“Ano, já chápu. Nemohla byste mi ale zjistit, jestli náhodou

neměl nějaké zaměstnání, ve kterém by vydělával míň než sto

dolarů měsíčně?”

“O tom tu nemám žádný záznam. Ne, nic takového.” “Děkuju pěkně,

slečno Gooderyová”

“Nemáte zač,” řekla a zavěsila.

Carella vrátil sluchátko zpátky do vidlice, zůstal sedět a

zadumaně civěl do otevřeného okna.

“No jo - proboha!” řekl pojednou, přitáhl si telefon, požádal o

státní linku a bleskurychle vytočil.

“Správa sociálního zabezpečení,” řekl hlas.

“Mohl byste mi prosím dát slečnu Gooderyovou?” řekl Carella.

“Okamžik, prosím.”

Carella čekal a uvažoval, jak se vůbec kdy mohl stát detektivem,

uvažoval, jak takový klutz jako on mohl vůbec zůstat naživu v

povolání, které čas od času vyžaduje rychlé myšlení, uvažoval,

jak . .

“Gooderyová, prosím,” řekla ta dobrá žena.

“Tady detektiv Carella,” přiznal se. “Promiňte, že vás obtěžuju

ještě jednou. Zapomněl jsem se vás ale na něco zeptat”

Prosím?” “

“Máte - máte tam na toho Johna Smitha nějakou adresu?” řekl

Carella a potřásl hlavou nad svou hloupostí.

“Adresu? Ovšem, samozřejmě že ji tu máme. Jenom budete muset

moment počkat, než si tu kartu znova přinesu.”

“Jistě, jistě,” řekl Carella, zvrátil se na opěradlo židle a

čekal.

I06

Za chvilku byla Mary Gooderyová zpátky a žádanou adresu mu

sdělila. Byl to komfortní činžovní dům ve Franklin Street.

Fanny ten nápad dostala to odpoledne při pozdním obědě a

vyrukovala s ním hned, jakmile si o něm podiskutovala s Teddy.

“Podiskutovala” je možná špatné slovo. Přestože Teddy byla

dokonale schopná diskuse, konverzace, k níž to odpoledne došlo

u kuchyňského stolu, nebyla žádná diskuse, ale monolog.

Dvojčata už byla nakrmena a uložena k odpolednímu zchrupnutí.

Fanny udělala pro sebe a pro Teddy pánev míchaných vajec s cibulí

a obě ženy ted’ seděly u kuchyňského stolu a potichu

, jedly, zatímco velkou místností se linula pronikavá vůně cibule

vajec a horké kávy. Obě ženy na sobě měly dlouhé kalhoty, Teddy

přiléhavé a zdůrazňující její mladistvou postavu, Fanny také

přiléhavé a zdůrazňující postavu značně statnou a macatou, která

nicméně své majitelce obstojně sloužila už víc jak padesát let.

Teddy si právě dávala do úst vidličku plnou vajec, když Fanny

zčistajasna řekla: “Proč by z něho nejdřív tu uniformu svlékali,

když ji pak chtěli hodit do spalovače?”

Teddy tázavě zvedla oči.

Mluvím ted’ o tom případu, co Steve vyšetřuje,” řekla Fanny. “

Teddy přikývla.

“Ta uniforma musela být nějak hrozně moc důležitá, nezdá se vám?

Proč by se jinak namáhali a z toho člověka ji svlékali? At ho

zabil kdo chtěl, polobotky a ponožky mu přece nechal, nemám

pravdu? Byly to polobotky pro námořníky, jen si vzpomeňte, ale

o utajení toho námořnickýho původu jim nejspíš vůbec nešlo,

poněvadž jinak by z něho ty polobotky stáhli taky. Oni ale z něho

svlíkli jenom tu uniformu. To je jednou fakt. Proč to ale

udělali? Já vám povím proč. Poněvadž ta uniforma nejspíš na sobě

měla nějakou značku nebo tak něco, z který by se každej, koho by

to zajímalo, moh dovědět něco moc důležitýho o člověku, kterej

tu uniformu nosil. A možná dokonce i něco o tom, proč ho zabili.

Takže o jakou uniformu asi tak mohlo jít?”

Teddy pokrčila rameny a jedla dál míchaná vajíčka.

“Už jste někdy viděla, aby chlap, kterýmu je přes šedesát,

roznášel poštu nebo řídil autobus? Já ještě ne,” řekla Fanny.

“Ale viděla jsem chlapy, kterejm je přes šedesát, jak dělají

noční hlídače, strážný v bance nebo obsluhujou výtahy. A neříkal

Steve, že ten John Smith byl na cestě do práce - ten večer, kdy

se s ním

107

Random seznámil v baru? To přece Steve říkal. No jasně, že to

říkal. A jak je teda možný, že tohle Steva nenapadlo už dřív? Ten

chlap byl určitě noční hlídač, ajcem trajcem, jestli nebyl. A

poněvadž ta uniforma mohla prozradit, kde toho hlídače dělal, je

jasný, že ten, kdo ho zabil, měl z nějakýho důvodu zájem na tom,

aby se nezjistilo, kde byl zaměstnanej. Chtěla bych se vsadit,

že je to takhle, Teddy, a Stevovi to všecko řeknu, hned jak se

objeví: ` Fanny důrazně přikývla. “Vlastně nebudu čekat, jdu mu

to zavolat hned ted’.”

Šla k telefonu a vytočila FRederick 7-8024. “Osmdesátý sedmý

revír, seržant Murchison.”

“Tady Fanny Knowlesová. Mohla bych prosím mluvit se Stevem?”

“Fanny - jak?” řekl Murchison.

“Fanny Knowlesová, ty blbej Irčane!” zařvala Fanny. “Fanny

Knowlesová, co žije u Carellovejch, ta samá, co na tu vaši

posranou policejní strážnici volala už loni nejmíň stokrát a

mluvila nemlich s tebou, ty jeden nádivo s tou svou rozdřepěnou

tlustou prdelí!! Tady je Fanny Knowlesová a ted’ mi koukej dát

Steva Carellu, budeš tak laskav, drahoušku, že ano, vid’?”

“Někerej den, až se to šikne, Fanny . . ” “Ano, drahoušku?”

zavrkala sladce.

“No radši - nechme toho. Steva ti dát nemůžu, poněvadž ten je

pryč, řekl, že se vrátí až kvečeru, jestli vůbec. Šel se mrknout

na nějakej kvartýr ve Franklin Street a říkal, že by to taky

mohlo dost dlouho trvat”

“To je moc špatný,” řekla Fanny. “Dostala jsem výbornej nápad,

kterej by mu možná pomoh při vyšetřování toho případu, co na něm

ted’ maká.”

“Bo-hu-žel,” řekl Murchison s cukerínovou úslužností, “bude s tím

holt asi muset zápolit sólově, bez tvý neocenitelný asistence.

Co takhle dneska nabídnout svý služby některýmu jinýmu

policajtovi, co ty na to? Mám jich tu v patře plnou služebnu.”

“Trhni si nohou, grázle,” řekla Fanny a zavěsila.

,-.|o,| =|

V té služebně plné policajtů to ve skutečnosti vypadalo tak, že

tam momentálně nebyla ani noha. Carella odešel podívat se na tu

adresu, kterou mu dala Mary Gooderyová, Parker stále ještě chodil

pozorovat cvrkot do cukrárny, Hernardez byl mimo budovu, poněvadž

vyslýchal oběf nějakého vloupání, a Meyer a Kling

108

byli u poručíka v kanceláři. Služebna pátracího oddělení zela

prázdnotou a bylo v ní ticho jak v márnici. Kdo by si vzpomněl,

mohl tam nahoru zajít a odpochodovat se všemi psacími stroji a

elektrickými ventilátory.

V Byrnesově kanceláři ze sebe zatím Meyer překotně chrlil

všechno, co se mu pojednou začalo rojit v hlavě, a oči mu jen

svítily. Byrnes seděl u svého psacího stolu a z prstů obou rukou

si před sebou stavěl malou katedrálu. Kling se opřel o zed’ a

skepticky poslouchal.

“To je přece jasné, čeho se pokouší dosáhnout, říkal Meyer.

“Překvapuje mě, že jsem na něco takového nepřišel už dřív.

“Je to jasný až moc,” řekl suše Kling.

“Jak to myslíš?” zeptal se podrážděně Meyer. “Nezačneš mi tu

přece vykládat -”

Nech ho mluvit, Meyere,” řekl Byrnes. “

“Já vím jen tolik, že chlap, kterej se chystá vyloupit banku,

nezačne na ni předem ukazovat prstem. Ani ho nenapadne, aby nám

řek: ,Tak tady je to, mládenci, tady! Takže tam na mě laskavě

čekejte, až tam vpadnu, jo?` Prostě - na mě to dělá dojem, že to

je až zatraceně moc jasný”

“Proč ale teda pak poslal do obchodu ty lopaty?”

“Abysme si o něm my mysleli, že se hodlá vloupat právě do týhle

banky,” řekl Kling. “Nezapomínáte na něco? Volal přece taky do

spousty jinejch podniků, ne?” ‘ ‘ r, K

Do restaurací, do konfekcí, do speciální prodejny kravat “

“Takže co vlastně ten Raskinův krám je? Pohádkovej palác z Tisíce

a jedný noci?” řekl Kling. “Raskin obchoduje ve velkým s dámskou

konfekcí. Koho hergot může tohle zajímat? A toho grázla, co

telefonuje, ten Raskinův krám taky vůbec nezajímá. Jde mu o tu

banku dole pod schody! Mimochodem, kolik těch ostatních podniků,

do kterejch volal, je nad nějakou bankou nebo vedle banky?”

“To mě ani nikdy nenapadlo, abych si to zjistil,” řekl Meyer.

“Kde je ten seznam těch podniků?”

Máš ho u sebe na stole,” řekl Kling.

” .. Meyer se vyřítil z místnosti. Kling potřásl hlavou a rekl:

“Mně to spíš připadá jako kouřová clona, pane poručíku. Můžu se

mejlit, to jo, ale podle mne toh|e smrdí až na půdu. Ten chlap

nemůže bejt tak pitomej, ani tak samolibej. Úplně jasně nám

ukázal prstem na Raskinův krám, přímo nad bankou, a dokonce si

tam

109

dal poslat i ty krumpáče a lopaty, pravděpodobně nějakým

nedopatřením. A dneska navíc ty rudovlasý. Všechno je to jasný

až moc.”

“Co zas máš s rudovlasejma?” zeptal se Meyer, který se právě

vrátil do místnosti se seznamem v ruce. |el rovnou k telefonu,

požádal o státní linku a začal vytáčet.

“To je jedna povídka od Arthura Conana Doyla,” řekl Kling.

“Spolek rudovlasých.”

“Přestaň už mě jednou otravovat s těma svejma pitomejma

detektivkama,” odsekl Meyer. “My se tady pokoušíme - Haló?” řekl

do telefonu. “Pan Lombardo? James Lombardo? Tady detektiv Meyer

z Osmdesátého sedmého pátracího oddělení. Poslyšte, mohl byste

mi laskavě říct, s kým váš podnik sousedí? Cože? Aha, obchod s

dámským prádlem. Ano, tak vám d’ Cože? Co že je z druhý strany?

Ach tak, rozumím. Děkuju, pane Lombardo. Ne, ještě nic. Zatím ne.

Děkuju.” A znovu položil sluchátko do vidlice.

Tak co ses dověděl?” zeptal se Byrnes. “

“Z jedný strany obchod s dámským prádlem, z druhý strany

klenotnictví,” řekl Meyer.

“Klenotnictví,” řekl Kling. “Hm.”

“Jo, klenotnictví” Meyer se podíval na seznam. “Ještě se pokusím

zavolat do některýho dalšího z těch podniků.”

“No jasně,” řekl Kling. “Spolek rudovlasých. Ten parchant nám

jasně říká, kam si chodí pro inspiraci.”

“Jak to myslíš, Berte?” zeptal se Byrnes. Meyer, který stál vedle

něho, už znova vytáčel.

“Znáte přece tu povídku, ne? Ti chlapi tam dají do jedněch

londýnskejch novin inzerát, že shánějí rudovlasý, poněvadž chtějí

přijmout na uvolněný místo ve Spolku novýho člena. Pointa je v

tom, že Spolek hodlá tomu člověku platit nevím už kolik liber

tejdně za to, že bude slovo od slova opisovat Britskou

encyklopedii. Jedinou podmínkou je, že ji musí opisovat v

kanceláři Spolku. No a ten rudovlasej chlápek se o to místo

uchází a dostane ho a každej den odkluše do kanceláře a opisuje

tam tu encyklopedii.”

“To mi připadá přitažený za vlasy,” řekl Meyer. Do sluchátka

zavolal: “Dejte mi prosím pana Chena.”

Na tom není vůbec nic přitaženýho za vlasy,” řekl Kling. “

Meyer se pojednou znova rozpovídal do telefonu, a tak Kling

adresoval svůj výklad Byrnesovi. “Totiž - důvod, proč chtějí

vystrnadit toho rudovlasýho chlapa z jeho zastavárny, je ten

abyste tomu rozuměl -, že odtamtud kopou pod zemí tunel do banky.

Když jsou nakonec připraveni banku vyloupit, ten chlápek to místo

samozřejmě ztratí. Požádá pak o pomoc Holmese, aby mu poradil,

jestli by se s tím vejhazovem z místa nedalo něco dělat, a

Sherlock, to se ví, přesně vykoumá, o co v té věci vlastně šlo.”

“A jak na to hrome přijde?” zeptal se Meyer, který právě znovu

zavěsil. “Tohle byla Čínská restaurace. Ta je nad prodejnou

starožitností. Prodávají tam většinou nefritové předměty. Musím

zavolat ještě do některýho dalšího podniku.” A rychle začal znova

vytáčet.

No a co se vlastně stalo tady?” zeptal se Kling Byrnese. “Ten”

hle chlap volal bůhví do kolika obchodů a podniků, který jsou

hned vedle bank a klenotnictví a -”

, “Ještě nevíme jistě, jestli to platí opravdu o všech,” řekl

Meyer

který čekal, až telefon na druhém konci někdo zvedne.

“Ale jo, to už víme docela jistě,” řekl Kling. “Obvolává všechny

tyhle vašnosty a doufá, že jeden z nich zatelefonuje policajtům,

nebo že jim třeba zatelefonujou všichni. On chce, on si to přeje,

aby zatelefonovali policajtům. A proč? Poněvadž zatím volal do

třiadvaceti obchodů a bůhví do kolika dalších, který se

neobtěžovaly nám to oznámit. Pak najednou soustředí veškerou svou

pozornost na Raskinův krám, poněvadž chce, abysme si mysleli, že

přepadne právě tu banku pod ním. A dneska vyrukuje s tím

inzerátem na rudovlasý, aby se ubezpečil, že nám neunikne, jak

významnou roli v tom hraje ta povídka o Sherlocku Holmesovi.

Naznačuje nám, že jde o přímou paralelu. Chce nám dát tip, chce,

abysme se dovtípili, že hodlá vyloupit tu banku pod Raskinovým

krámem. No fajn, ale proč?”

Me er rávě říkal do telefonu: “Moc vám děkuju, pane Goldy P “

farbe. Ano, děkuju vám.” Zavěsil. “Tohle byla cestovní kancelář,

řekl. “A je taky hned vedle nějaký banky.”

“No jasně,” řekl Kling. “Takže už víte, proč to dělá?” “Proč?”

zeptal se Byrnes.

Poněvadž vůbec nemá v úmyslu vybrat tu banku pod krá” y mem. Má

v úmyslu vybrat některou z těch dalších třiadvaceti. T všechny

ostatní mu slouží jen jako kouřová clona.”

“A kterou teda hodlá vybrat?” zeptal se Meyer. i’rn ltl

iio

Kling pokrčil rameny. “To je právě ta velká otázka, Meyere: `

“Tak co uděláme, Pete?”

Kolikátého je dneska?” zeptal se Byrnes. “

“Osmadvacátýho: `

“A poslední příležitost k tomu má třicátýho?” “Jo, třicátýho.”

“Takže nám zbývají dva dny. Doufám, že na to budeme moct nasadit

pár lidí.”

“Jak si to představuješ?”

“Všechny ty podniky obsadíme. Budu si na to muset vyžádat posily

z několika dalších pátracích oddělení. Do každého toho podniku

musí přijít aspoň jeden člověk. Říkáš, že je jich třiadvacet?”

Zatím.” ‘ “

“Hrome, to je teda hezkejch pár lidí, ti jim budou jinde chybět,”

řekl Byrnes. Potřásl hlavou. “Radši kvůli tomu zavolám na

policejní ředitelství. Budu potřebovat víc lidí, než jich dokážu

z pátracích oddělení dostat. O tolik detektivů je nemůžem takhle

jednorázově připravit”

Proč do toho nezapojit pochůzkáře?” zeptal se Kling. “

“Ti by ho nechytli nikdy. Hned by si všiml uniforem.”

“Tak jim to dej jako zvláštní úkol. Af přijdou v civilu. Je to

jen na dva dny.”

“To je dobrej nápad,” řekl Byrnes. “Promluvím si o tom s

kapitánem Frickem.” Sáhl po telefonu. “Jedna věc mi ale pořád

nějak nejde do hlavy,” řekl.

“A co?”

“Když se mu z žádného toho obchodu a podniku nikdo neodstěhuje

- když se žádný majitel toho jeho vyhrožování nezalekne a do

třicátého podnik nevyklidí - jak hrome potom chce ten svůj plán

uskutečnit?”

Muži zaraženě a bezradně zírali jeden na druhého. Právě totiž

padla otázka za dva a půl miliónu dolarů. A nikdo z nich na ni

neznal odpověd’.

13

|tyři muži seděli na svahu kopce, odkud byl výhled na továrnu,

kde se vyráběla zmrzlina. Továrna byla obehnána plotem z pre

fabrikovaných dílů, za kterým stálo přinejmenším třicet bílých

náklad’áků na rozvážku zmrzliny, zaparkovaných ve třech stejně

dlouhých řadách. Dva komíny se tyčily do dubnového nebe a oba

spojovala obrovská firemní tabule

ZMRZLINA PICK-PAK Lízej PickPak pochoutku

ze špejle i z kornourku

Čtyři muži vypadali jako parta starých a bodrých kamarádů, kteří

si vyšli na podvečerní procházku, dostali se náhodou na tuhle

travnatou stráň, z níž bylo vidět továrnu na zmrzlinu, a rozhodli

se, že tu chvíli posedí, poněvadž je už trochu bolí nohy. Ani na

jednom z nich rozhodně nebylo nic podezřelého či zlověstného.

Kdyby se přihlásili v Ústřední evidenci statistů o role v

podřadném gangsterském filmu, nepochybně by je jednoho jako

druhého odmítli. A přesto tři z těch čtyř měli záznam v trestním

rejstříku, a dva z nich - právě ted’ - měli u sebe zbraň. A

přestože mezi sebou hovořili dost tiše a vlídným tónem,

zdůrazněným ještě upřímným výrazem ve tvářích, diskutovali právě

o zločinu, který hodlali v budoucnu spáchat.

Hluchý byl z těch čtyř nejvyšší a taky největší hezoun. Seděl,

díval se přes řady náklad’áků a v zubech žmoulal stéblo trávy.

“Tady si ho opatříme,” řekl.

Chuck, který seděl vedle něho, sáhl do kapsy saka pro cigaretu,

vylovil jen jednu a balíček nechal v kapse. Vytáhl kartónek

plochých zápalek, zvedl chlopeň, ohnul jednu zápalku tak, že se

hlavičkou přiblížila ke škrtátku, chlopeň sklopil a zápalku

rozškrtl - to všechno jednou rukou. Zápalka hořela, přestože ji

od kartónku vůbec neodtrhl.

“Jo, tady je nákladáků spousta,” řekl a vyfoukl proužek kouře.

“My potřebujem jen jeden, Chucku,” řekl hluchý.

“No jasně. Kdy ho šlohnem?” ‘ Zejtra.”

” “Jako den před, jo?”

“Noc před,” opravil ho hluchý. “A v kolik?” zeptal se Chuck.

“Počítal jsem, že někdy kolem půlnoci. Rafe už si za poslední

týden spoustu věcí okoukl a připravil. Můžeš nám říct, jak to

přesně vypadá, Rafe?”

112 113

Rafe si popostrčil na nose brýle ve zlatých obroučkách, povzdechl

si a prohrábl si neklidnou rukou slámově žluté vlasy. Bylo na něm

vidět, že se mu do řeči moc nechce. Dokonce to dělalo dojem, jako

když mu mluvení působí fyzickou bolest.

“Na bráně je jednoduchý visací zámek,” řekl velice tiše, jako by

mu byli v dětství vštěpovali, že lidé nejvíc naslouchají těm,

kteří mluví potichu. “Ten dokážu otevřít sponkou do vlasů.”

“To říká jen tak obrazně,” prohlásil hluchý. Zazubil se. “Že je

to tak, Rafe?”

“Jasně, sponkou do vlasů ne, ale je to hračka pro děti,

spolehněte se. A navíc ve dvoře není žádný hlídač. Jak budem

jednou uvnitř, je to bez problémů”

“Klíče od zapalování nechávají v náklad’ácích?” zeptal se Chuck.

Ne. Budeme muset zkřížit dráty.” “

“Nedaly by se od těch klíčů pořídit duplikáty. “

“Nevím jak.

“Za úvahu by to možná stálo,” řekl Chuck a otočil se na hluchého.

“Jde o to, že přece nemůžem nechat motor celou dobu běžet. A když

se objevjej policajti, kdo bude pak mít chut párat se pod

volantem s nějakejma drátama?”

“Jakmile jednou dostanem náklad’ák odtud, seřídím zapalování tak,

že se obejdem bez klíče,” řekl Rafe. “S tím si nedělejte

starosti”

“Já si starosti nedělám, já jen myslím dopředu. Tohle není

jednocentovej poker, Rafe, tady je v sázce velkej balík.”

“Vždy| jo.”

“V pořádku. Je plot napojenej na poplašný zařízení?” Není.”

” “Víš to jistě?”

“Sichrově. S těma náklad’ákama si podle všeho moc hlavu nelámou.

Poplašný zařízení funguje ve fabrice a tam je taky hlídač, kterej

-”

“Ach jé,” řekl Chuck.

“Ale ne, nic, z toho nemusíme mít strach,” ujistil ho rychle

hluchý. “Ten do dvora nevychází, vůbec nikdy ne, a my to celý

rozjedem teprve ve chvíli, až bude v nejvyšším patře budovy.”

“A jak se dovíme, že je tam?” zeptal se Chuck.

“Je tam v jedenáct hodin,” řekl Rafe. “To se vydává na

pravidelnou obchůzku. Vyjede výtahem nahoru do šestýho patra

a odtamtud vyrazí pěšky dolů do přízemí. My se dáme do práce na

tom plotě v jedenáct. Náklad’ák šlohnem ve chvíli, kdy hlídač

dorazí do nejvyššího patra.”

“A jak to budem vědět, že zrovna dorazil do nejvyššího patra?”

“Až se vydá na obchůzku, uvidíš, jak si svítí baterkou. Má tak

silnou, že je od ní šajn po celym tom zatracenym patře. Už je ti

to jasný?”

“Zatím to všechno zní skvěle. Šlohnem náklad’ák a budem s ním

pryč dřív, než vůbec bude mít možnost seběhnout po všech těch

schodech znova dolů, je to tak?”

“No přesně”

“Co potom?” zeptal se Chuck “Odjedem s náklad’ákem ke krámu.” “To

myslíš, že je chytrý?”

“A proč ne? Přímo na skle výlohy tam máme firmu Eskima Chelsea,

Inc., ne?”

“Jistě. Jenže na náklad’áku je ze strany nápis Zmrzlina PickPak.”

“Náklad’ák bude na dvoře za domem. Tam ho přece nikdo nepůjde

okukovat. A krumě toho, až si vezmem náklad’ák do práce, Fotr se

dokáže postarat o to, aby nám tam žádný nežádoucí návštěvy

nelezly.”

Fotr, který ze sebe zatím nevypravil jediné slovo, si ted’

odkašlal a řekl: “No jasně, to já zvládnu. NáklacPák šlohne Rafe

s Chuckem, jo?”

“Přesně tak, Fotr,” řekl hluchý.

“A přivezou h|o před krám, kde budem čekat ty a já, jo?” “Přesně

tak, Fotr.”

“Budu se na to muset nějak oblíct, nebo jak?”

“No samozřejmě,” odpověděl hluchý. “Budeš přece mít za úkol

nepustit dál žádnýho nevítanýho návštěvníka.”

“Dobrý.” Stařec zvedl ruku, zaclonil si oči a mžouravě se zadíval

na řadu bílých nákl:id’áků dole na dvoře továrny. “Ty náklad’áky

mají plechovou karosérii?” zeptal se.

“Je to nějakej keramickej smalt,” odpověděl Rafe. “Proč se ptáš?”

“Budou s tím potíže - dostat na to ty nový firmy?”

“Podle mne by neměly bejt. Opatřili jsme elektrickou vrtačku a

karborundový hroty. S tím provrtáš i ocel. Skrznaskrz.”

“Hm, to je dobrý,” řekl stařec a přikývl.

115 114 ;

“Go uděláme s poznávací značkou?” zeptal se Chuck a vtáhl do sebe

kouř z cigarety.

Co s ní chceš dělat?” zeptal se hluchý. “

“Šlohnem přece náklad’ák tu noc před tím, než to spustíme, ne?”

zeptal se. Byl to opravdu škaredý chlap, přikrčený a statný jak

gorila, s rozložitými rameny a dlouhými klátivými pažemi, s

obrovskýma rukama a hranatou hlavou, s rozplesknutým nosem.

Přesto ale hovořil tiše, téměř vybraně.

“Ano, tu noc před tím, než to spustíme,” řekl hluchý.

Takže budou nákladák hledat, že? Chci říct, že hlídač zavolá “

policajtům, jak uslyší, že s náklad’ákem někdo odjíždí, nebo

aspoň hned, jak mu dojde, že vůz je pryč, to záleží na tom, jak

je čilej a pohotovej. Ze všeho nejdřív udělají to, že ohlásej

přesnej popis náklad’áku, víte přece, jak policajti pracujou, ne?

A hned pak oznámí rádiem poznávací značku všem policejním vozům

v celým městě. Takže co nám potom bude zbejvat? Takhle jsem to

myslel, když jsem se ptal, co uděláme s poznávací značkou.”

“Samozřejmě, číslo vozu vyměníme.”

“Kdy ale? Odtud ke krámu je to pěknej kus cesty. A jestli je ten

hlídač jen trochu čipera, policejní vysílačky začnou poznávací

číslo hlásit během pěti minut. A já ten náklad’ák budu řídit, jak

je ti známo.”

“Tak co teda navrhuješ?”

“Navrhuju, abysme tabulku s poznávacím číslem vyměnili hned tady

v továrně na dvoře, dokonce ještě dřív, než vůz nastartujem.

Myslím, že by to bylo nejlepší”

“V pořádku, uděláme to tak.”

“Výborně. A nesmí to bejt obyčejná tabulka s číslem, na to

nezapomeň. Podívej se na ty náklad’áky dole pod náma - vidíš, že

nemají obyčejný tabulky? Tohle jsou speciální tabulky pro

obchodní vozidla. Budem sebou muset hodit a do toho třicátýho

jich pár sehnat.”

To zvládnem,” řekl hluchý. “

“A dál mi dělá starost to, že tu práci budem muset sfouknout

venku, vzadu na dvoře - až se ke krámu dostanem. Chápeš to? I

když nebudou poznávací číslo vysílat v hlášení policejním vozům,

stejně bude každej policajt ve městě pátrat po náklad’áku, co

rozváží Zmrzlinu PickPak. No a my jeden z těchhle vozů rozvrtáme

ze strany dírama. S tím bysme podle mne nemuseli tak moc spěchat”

116

“Co teda navrhuješ?”

“Nedal by se tam aspoň na přechodnou dobu zřídit nějakej kryt -

nějaká taková zástěna, at už by byla z čehokoli?”

Mám strach, že by to mohlo vzbudit něčí pozornost.” “

“Krátce a dobře, nezamlouvá se mi, že tu práci máme dělat vzadu

na dvoře. Nechce se mi takhle riskovat, když tentokrát jde o tak

velkou věc.”

“Co kdybysme náklad’ák odvezli do Majesty?” zeptal se stařec.

“Nemohli bysme na něm tu práci udělat tam?”

“To by mohlo bejt sakra nebezpečný. Půlhodinovej vejlet na

přívozní lodi? Ne, to nepřichází v úvahu.”

“Proč si nepronajmem někde tady poblíž soukromou garáž?” zeptal

se Rafe. “Můžem do ní odjet hned, jak budem náklad’ák mít, udělat

potřebný úpravy, a pak teprv zajet k obchodu. Jak budou jednou

ty úpravy provedený, nemáme se čeho bát”

“To bude asi nejlepší,” řekl hluchý. “Zítra si o tom pohovořím

s nějakou realitní kanceláří. Tohle je dost venkovská čtvrt’,

takže možná budeme mít štěstí. Když ne, budem to prostě muset

udělat venku a spolehnout se na to, že nám to vyjde.”

“Když neseženem garáž někde tady nablízku, radši bych s vozem

zajel do nějaký tmavý ulice a udělal tu práci tam, než na tom

dvorku vzadu: `

“Nekomplikuj věci, když jsou jednou jasný,” řekl hluchý.

“Domluvili jsme se, že se zítra pokusím sehnat tady v okolí

garáž. Prozatím je o tom zbytečný dál mluvit”

“V pořádku,” řekl Chuck:

“Ten náklad’ák ale vyšpatníme zejtra, že?” zeptal se stařec.

Odmlčel se. “Nerad se na moc věcí vyptávám, ale přišel jsem k

celýmu tomuhle podniku přece jen trochu pozdě, a tak …”

“To je v pořádku. Je to tak. Náklad’ák vyfouknem zejtra v noci.”

|:|,.:|< áč|a..

“A ta velká fuška?”

“Ta den na to, samozřejmě. Třicátýho dubna.” Stařec přikývl. “Kdo

bude při tý velký fušce řídit?”

Raf e.” “

Kdo bude s ním?” “

“Já,” řekl hluchý. “

Máte uniformy?”

Objednal jsem je. Zejtra si je jdu vyzvednout” “

” Kde bude Chuck a já?” zeptal se Fotr.

117

“Až doručíte ty balíky?” zeptal se hluchý a zašklebil se. “Jo,

pak.”

“Odjedete hned do domu v Majestě. Měli byste s tím být hotovi

přibližně kolem jedný hodiny. Doufám, že oba stihnete přívozní

locP ve dvě patnáct. V nejhorším případě tu ve čtyři nula pět”

“A co ty a Rafe? Kterou lodí pojedete s náklad’ákem?” Pokusíme

se dostat na tu v pět pětačtyřicet. Když to nevyjde, “

chytnem tu v šest nula pět” “A v kolik pak jede další?” “V sedm

patnáct,” řekl Rafe.

“S žádnou pozdější lodí než s tou v šest nula pět si nemusíme

dělat hlavu,” řekl hluchý. “S tou velkou fuškou začnem v pět

hodin a ta práce, co tam zbejvá udělat, by nám neměla trvat víc

jak deset minut. Potom deset minut na naložení beden a za dalších

deset minut s vozem u přívozu.”

“S prachama,” řekl Fotr.

“To doufám,” řekl hluchý s úsměvem. “A kdy potom odejdem z

Majesty?”

“Hned jak se to všechno trochu uklidní. O tom se nejlíp dohodnem,

až budem tam. Odcházet budeme muset po jednom, každý zvláš|.

Poslední odjede s vozem. Zmrzlinářskej náklad’ák tam zůstane v

garáži.”

“Ty myslíš na všecko, vid’?” řekl Chuck a v jeho hlase byl nádech

trpkosti.

“Snažím se,” řekl hluchý přímo. “Zjistil jsem, že je stejně

jednoduchý na všechno myslet jako na všechno nemyslet. A

samozřejmě tisíckrát bezpečnější.”

“No, doufám, žes myslel doopravdy na všechno,” řekl Chuck. “Ale

jo, spolehni se.” Podíval se na hodinky. “Radši bysme se měli

vrátit do krámu,” řekl, “a hned se do toho zas pustit-Do čtvrtka

máme před sebou ještě spoustu práce.”

“Poslyš, nerad bych vypadal jako moc velkej opatrník,” řekl

stařec.

“Oč jde

“Potřeboval bych se ještě znova podívat na ty plánky, cos

nakreslil. Abych věděl úplně přesně, kam ty věci umístit”

“Jistě,” řekl hluchý a sáhl si do vnitřní kapsy saka. “Myslel

jsem, že je mám s sebou,” řekl. “Nejspíš jsem je ale nechal v

bytě ve Franklin Street. Stavím se tam pro ně.”

“Myslíš, že je to bezpečný?” zeptal se Chuck a škaredé rysy

lt8

obličeje se mu stáhly do ustarané grimasy. “Znova do toho bytu

chodit?”

“Řek bych, že je,” prohlásil hluchý. “Když to chceš slyšet na

rovinu, tak jsem tam byl zrovna na dnešek v noci - pobavit se s

jednou milou slečnou.” Drze se na Chucka podíval. “Sejdem se pak

zas v krámě. Můžeš se pustit do práce, hned jak se setmí. Ty

budeš hlídkovat jako obvykle, Fotr. Do čtvrtka s tím musíme být

hotovi, na to nezapomínejte.”

Budova ve Franklin Street byl elegantní obytný dům, který před

nějakými dvaceti lety patřil k těm nejpřepychovějším činžákům.

Čas a rozmary těch, kdož udávají dobrý tón, proměnlivost módy,

které se s rychlostí letního blesku přestaly libit byty v jižní

části města a přesunula svůj zájem na sever, to všechno dohromady

vedlo k tomu, že nikdo už netoužil bydlet ani ve Franklin Street,

ani v budovách na jihu města. Místní vtip tecP sice tvrdil, že

na sever odtud nikdo neodchází, ledaže chce odjet parníkem do

Evropy, a ta hloupá pointa neměla daleko k pravdě. Budovy ve

Franklin Street se ale přesto neproměnily v zanedbané a podřadné

brlohy, jak se to stalo s některými budovami na území 87. revíru,

které kdysi bývaly přímo královské, než je pomalu zardousila

chobotnice bídy. Budovy ve Franklin Street stále ještě měly své

vrátné a zdviže s obsluhou. Ve vstupní hale pořád ještě nebyly

na zdech naškrábané žádné sprosté průpovídky. Činže v těch

domech, dávno už nepovažovaných za fešácké, byla pořád ještě

fešácky drahá.

Což vedlo Carellu k úvaze o tom, jak si mohl člověk jako John

Smith, který žil z šeků pobíraných od Správy |ociálního

zabezpečení, dovolit žít v bytě ve Franklin Street číslo 457.

Carella stál na chodníku pod zelenou plátěnou stříškou a hleděl

do vstupní haly. Vrátný stál uvnitř, hned za řadou skleněných

dveří a civěl odtamtud na něho. Potom jedny dveře otevřel jakoby

předem a vyšel na chodník.

Přál jste si něco, pane?” zeptal se. “

“Pokouším se najít jednoho z vašich nájemníků. Jmenuje se John

Smith.”

“Ano, ten tu bydlí, máte pravdu,” řekl vrátný. “Momentálně tady

ale není. Vlastně jsem ho tu už nějaký čas neviděl.”

,Jak dlouho?” ,

” . No - naposled někdy minulý měsíc.”

i|19

Hm. A nevíte náhodou, jak dlouho už tu bydlí?” “

“Teprv pár měsíců, víc ne.”

“Nemohl byste mi říct, kdy se k vám nastěhoval?”

Vrátný si Carellu pátravě prohlížel. “Vy jste jeho přítel?”

zeptal se.

“Ne, já jsem od policie.” Carella blýskl odznakem. “Ach tak.”

“Jo. Můžete mi povědět, kdy se sem nastěhoval?” “Někdy koncem

února, pokud se pamatuju.”

“A naposled jste ho viděl v březnu, že?” “Ano.”

On žil sám?” “

“To nevím. Tady býval hodně často.” “Ale byl sám?”

“Jak prosím

“Sám! Jestli tu byl sám!”

“No, zrovna ted’ jsem vám řekl -” “Chodívaly k němu návštěvy?”

” “No - no jo.

“Bydlel někdo u toho Smitha?”

“Možná že jo. Víte, na tom totiž správě budovy nezáleží. Dokud

jako nájemník neruší ostatní nájemníky - jednou je ta koneckonců

jeho byt. Dokud pozdě v noci nepouští nahlas rádio, nedělá kravál

nebo něco jinýho -” Vrátný komicky povytáhl obočí: “-

protizákonnýho?” zeptal se. “Ten pan Smith se dostal do nějakýho

maléru?”

“Na vašem místě bych se o to radši moc nezajímal. A ted’ bych se

rád podíval na jeho byt. Můžete mě do něho doufám pustit?” K tomu

si musím vyžádat svolení od správce budovy. A ten “

tady dneska bude až kvečeru.” “Zatelefonujte mu,” řekl Garella.

” “No, víte, já

“Je to krajně důležité,” řekl Garella. Usmál se. “Takže mu

zavoláte, že?”

Vrátný jako by se chvilku nemohl rozhodnout. Potom Carellovi

úsměv oplatil a řekl: “Samozřejmě že mu zavolám.”

Carella šel za ním do budovy. Hala byla čerstvě vymalovaná,

zařízení se jen třpytilo a vypadalo nově a neopotřebovaně. Vrátný

zašel do svého kamrlíku, zatelefonoval odtamtud, a když se vrátil

ke Carellovi, pořád se ještě usmíval. “Vida, zázraky se dějou

120

dodnes,” řekl. “Ten starej parchant řek, že jo. Jde jen o to, že

my nemáme klíče od bytů, nic takovýho. Prostě mi řek, že když se

dostanete dovnitř, je to v pořádku - on nechce mít s policií

žádný potíže. Jenže tady si každej nájemník koupí svůj vlastní

zámek a my teda klíč k žádnýmu bytu nemáme.”

“Nevadí, jen mě zavezte nahoru a já zkusím některej svůj klíč”

, řekl Carella.

“Vy s sebou nosíte šperháky, co?” řekl vrátný a zasvěceně se

uculil.

Carella na něho pofouchle zarnrkal. Společně vyjeli výtahem do

šestého patra a pak šli chodbou k bytu 6 C. i| “Tady to je,” řekl

vrátný. “Moc pěknej byt. Sedm pokojů. Ná

dhera. V těchhle bytech jsou ty obejváky ve sníženým podlaží,

jestli jste o tom slyšel.”

Carella sáhl do kapsy a vylovil kroužek s klíči.

“Šperháky! Co jsem povídal?” zvolal vrátný a culil se dál. Potom

se zájmem pozoroval, jak Carella začíná zkoušet do zámku jeden

klíč po druhém. Kromě klíčů od vlastního domu měl na kroužku

ještě nějakých šest různých šperháků. Vyzkoušel je všechny. Ani

jeden však zárnkem neotočil.

“Žádnej nepasuje?” zeptal se vrátný.

“Bohužel ne,” řekl Carella a potřásl hlavou. “Kolik má tahle

budova pater?”

Devět” “

“Jsou tu požární žebříky?” Samozřejmě.” “

Moh byste mě vyvízt na střechu?” “

Chcete slízt dolů po požárním žebříku?” zeptal se vrátný. “Chtěl

bych to zkusit,” řekl Carella. “Možná že Smith nechal otevřený

okno.”

“Poslyšte, vy chlapi jste fakt zvyklí za plat pracovat, že jo?”

řekl vrátný s obdivem. |= : . |de|

Carella poiouchle zamrkal a vlezl do zdviže. Vystoupil v devátém

patře, po několika zbývajících schodech došel až pod střechu,

otevřel požární dvířka a vkročil na asfalt. Když šel na druhý

konec střechy, viděl velkoměsto, prostírající se kolem dokola do

všech stran, ostré, kolmé kvádry lugusních činžáků s dírami

otevřených oken, na každé střeše nádrž na vodu, připomínající

temně lesklého hnízdícího ptáka, modrou oblohu v pozadí a

ornamenty z čar mostů spojujících Isolu s ostatními částmi

velkoměs

121

ta, těžké a solidní linie starých mostů a jemnější, vznosnější

linie těch novějších, a hluboko pod sebou slyšel hluk pouliční

frekvence a hukot města kypícího životem, viděl děti pouštějící

draky ze sousedních střech a dole v ulici nějakého muže

mávajícího na své holuby dlouhou bambusovou tyčí, a holuby, jak

třepetavě vzlétají do vzduchu jak gejzír vybuchlé šedi, jejich

tlukoucí křídla, i dubnové slunce, zalévající asfalt střechy svým

žlutým teplem.

Šel až na kraj střechy a z výšky devíti poschodí se podíval na

dvůr mezi domy dole pod sebou. Pevně sevřel žebřík, přehoupl se

přes okachlíkovaný okraj střechy a začal opatrně sestupovat k

velkému požárnímu žebříku v devátém patře. Do žádného okna ani

nenakoukl. Nechtěl, aby nějaké ženské začaly vřískat a volat

policajta. Trpělivě sestupoval dolů, nedíval se napravo ani

nalevo, přendával ruku z jedné příčky na druhou, pak překročil

odpočívadlo a začal slézat po dalším žebříku - až se dostal do

šestého patra. Přikrčil se před bytem 6G a nakoukl oknem dovnitř.

Byt byl prázdný. Zkusil okno.

Bylo zavřené.

“Himlhergot,” zaklel a vyklonil se z požárního žebříku k druhému

oknu. Začal se vžívat do pocitů lupiče a přál si, aby měl malou

ruční vrtačku, s jejíž pomocí by provrtal dřevo, a kus silnéhó

drátu, který by do díry strčil a nadzvedl jím okenní zástrčku.

Začínal si už připadat jako špatně vybavený zloděj, ale pak

zkusil otevřít druhé okno a - ejhle, sláva vlasti! - to zatracené

okno zavřené nebylo. Znova nakoukl do bytu, potom vysunul okno

nahoru a přehoupl se přes okenní parapet dovnitř. Všude bylo

ticho.

Dopadl na vysoký koberec a rychle přelétl očima po bytě zařízeném

s dobrým a nákladným vkusem. U zdí vymalovaných v tlumených

tónech stál hladký a nízký moderní nábytek. Prohlížel si jeden

kus nábytku po druhém a přímo se rozzářil při pohledu na dánský

psací stůl, který stál v rohu obýváku. Ihned k němu přistoupil

a otevřel sklápěcí přední desku. Doufal, že najde nějaké dopisy,

adresář nebo něco podobného, co by mu mohlo poskytnout další

vodítko na lidi, které Smith znal, a především zjistit totožnost

hluchého. Nic cenného tam ale nebylo. Zaklapl desku psacího stolu

a trochu se zorientoval, odhadl, kde asi je kuchyň - nejspíš za

jídelnou - a kde asi jsou ložnice, do těch se zřejmě jde z

druhého konce obýváku. Přešel přes| obývák, boty skoro neslyšně

zašeptaly ve vysokém koberci, pak prošel oblou

122

kovým vchodem bez dveří a vstoupil do první ze tří ložnic,

sousedících se spartánsky bílou chodbou.

V ložnici bylo slabě cítit parfém. _ Postel byla pečlivě ustlaná,

černá noční košilka složená v no- ‘|.|° ` ; hou lůžka. Carella

košilku zvedl a našel na ní látkový štítek.

a Zjistil, že byla koupena v jednom z nejdražších obchodů ve

městě. Přičichl k ní a neušlo mu, že voní stejným parfémem, jaký

je

Í cítit ve vzduchu. Potom ji znova hodil na postel a hlavou mu

án bleskl dohad, zda košilka patří Lotte Constantinové, a vzápětí

|

i

samozřejmě i otázka, zda dívka lhala, když mu řekla, že neví, kde

Jóhn Smith bydlí. Pokrčil rameny, zmáčkl knoflík lampy stojící

na jednom nočním stolku a horní zásuvku stolku povytáhl.

Nejdřív uviděl pár hrubých nákresů, bud’ nějakých mapek, nebo

plánků podlaží. Ani jeden nebyl nijak označen; všechny však

zároveň měly několik společných rysů. Především byla každá mapka

či plánek podlaží (bylo těžké říct přesně, co mají znázorňovat)

označena velkými X (písmeny? křížky?), roztroušenými po nákresu.

Nikde nebylo nic, z čeho by se dalo poznat, co vlastně ta X na

nákresech mají znamenat či označovat. Mapky však měly společného

něco jiného. Všechny měly v pravém dolním rohu naškrábané jakési

jméno. Všech mapek bylo dohromady šest.

Na třech stálo jméno CHUCK.

Na zbývajících třech mapkách bylo nejprve napsáno jméno JOHNNY.

To ale pak bylo na všech třech škrtnuto a nahrazeno jménem FOTR.

Johnny, pomyslel si Carella. Byl to John Smith?

Kromě toho nalezl v zásuvce kus normálního plánku, modráku,

vyrobeného s profesionální úhledností. Rozložil jej a chvilku jej

studoval:

/

… 1|

374’- 8|

|4-O”

DVORANA S BEZPE|NOST. SCHRI|CNKAMI

2|F-|o

-BETONOVÁ ZEĎZÁKLADÚ BUDOYY

PRAGOVIŠTÉ BANKOVNÍGH ÚŘEDNÍKIJ

Právě modrák znovu skládal, když zařinčel telefon a vyděsil horní

ret a sluchátko zvedl.

Haló,” řekl. n

“Tady je Joey,” sdělil mu hlas na druhém konci drátu. Kdo?” .,

v .Gz t,.

n

“No Joey - vrátnej. Já jsem ten chlápek, co vás odvez nahoru.”

“Ach tak, ano,” řekl Carella. Koukám, že jste se dostal dovnitř”

“

“No, vidíte to.”

“Poslyšte, nevěděl jsem, co mám dělat. Tak mě napadlo, že vám

zavolám a řeknu vám to.”

“!| co?”

“No o panu Smithovi. Johnu Smithovi, víte přece?” “A co je s

ním?”

“Jde tam za váma nahoru,” řekl vřátný.

Cože?” řekl Carella a v tom okamžiku zároveň uslyšel, jak se “

ve dveřích z chodby otočil klíč. |í.=:’* |, . .

14 Carella stál v ložnici se sluchátkem v ruce, modrákový

plánek ležel před ním na nočním stolku; cvaknutí odmykaného zámku

ho udeřilo do hlavy jak kladivo. Okamžitě telefon položil, zhasl

světlo, přesunul se k pravé straně dveří a zároveň hned sáhl po

služebním revolveru. Přitiskl se na zed’, revolver svíral v pravé

ruce a čekal. Slyšel,jak se dveře z chodby otevřely a znova

zavřely.

V bytě bylo na okamžik ticho:

Potom uslyšel zvuk kroků, měkce tlumených vysokým kobercem.

Nechal jsem to okno v obýváku otevřené? zeptal se v duchu sám

sebe.

Kroky zaváhaly a utichly.

Nechal jsem ten psací stůl otevřený? zeptal se v duchu sám sebe.

Uslyšel kroky znova, uslyšel, jak zaskřípělo prkno v podlaze,

|gs

;;š…

a pak uslyšel vrznut’i dalších otvíraných dveří. Jemná vrstva

lesklého potu mu ted’ pokrývala obličej, přilepila mu košili na

hrudník. Speciální policejní revolver ráže .38, který svíral v

hrsti, byl celý kluzký. Slyšel, jak mu srdce skáče mezi žebry v

nepravidelném rytmu afrického tamtamu. Slyšel, jak se dveře znova

zavírají, domyslel si, že je to skříň ve zdi, pak znova kroky a

pomyslel si: Ví, že jsem rady? Ví to? VÍ TO?A pak uslyšel zvuk,

ktery mu nebyl ani dost málo povědomý, jakési kovové cvaknutí,

jako když kov křísne o kov, zvuk vůbec ne povědomý a přece

nějakým zvláštním způsobem známý, a potom prkno v podlaze znova

zaskřípělo, měkce tlumené kroky se přiblížily obloukovému vchodu

bez dveří na konci obýváku, zaváhaly a zarazily se.

Carella čekal. Kroky ucouvly.

Uslyšel další cvaknutí a po něm dvacet vteřin naprostého, mrtvého

ticha; potom vybuchla a po celém bytě se rozlila hudba, hlučná

a divoká, a Carella okamžitě pochopil, že ten muž v bytě má zbraň

a že v několika příštích vteřinách začne střílet v naději, že

hudby využije jako zvukové clony výstřelů. Neměl v úmyslu dát

svému protivníkovi příležitost, aby to byl on, kdo tu veselici

s ohňostrojem zahájí. Potěžkal revolver v pravačce, zhluboka se

nadechl a vkročil do obloukového vchodu.

Muž se otočil od gramofonu na přehrávání hi-fi nahrávek stojícího

u zdi.

Na zlomek vteřiny Carella spatřil naslouchátko v mužově pravém

uchu a brokovnici, kterou muž držel v rukou, a pojednou bylo už

moc pozdě, pojednou brokovnice vybuchla do řevu hudby.

Carellu exploze výstřelu otočila kolem vlastní osy. Uslyšel

hvízdot rozptýlených broků, jak kvílivě zafičely v uzavřené

prostoře bytu, pak se mu zahryzly do ramene jak bič, jak roj

rozdrážděných vos, a stačil si jen pomyslet Kristepane, podruhý

už ne! a vystřelil sám po vysokém blond’ákovi, který už se hnal

napříč bytem. Vzápětí si uvědomil, že mu rameno dočista zmrtvělo.

Pokusil se zvednout ruku s revolverem, rychle zjistil, že to

nedokáže, a stejně rychle si přehodil revolver do levé ruky,

zmáčkl spouš| a vystřelil znova, příliš vysoko a nepřesně,

zatímco hluchý zvedl brokovnici a s rozmachem udeřil Carellu

pažbou do hlavy. Je to jednohlavňovka, pot|yslel si Carella ve

zlomku vteřiny, než mu pažba narazila ze strany na hlavu,

jednohlavňovka, neměl čas

znova nabít, a ucítil náhlý záblesk vybuchující, vyšlehující

žluté bolesti, pak pažba dopadla znova, roztočilo se několik

sluncí, celý vesmír do něho bil tou pažbou, och kristepane,

kristepane! a slzy mu vhrkly do očí, poněvadž bolest byla tak

šílená, bolest v rameni a strašlivá bolest od té těžké dřevěné

pažby brokovnice, narážející na, narážející na - och proboha, och

maminko, och proboha, och proboha

Když Carellu o něco později dopravili ten den do nemocnice,

lékařům sice bylo jásné, že je dosud naživu, ale většina z nich

nebyla ochotná riskovat jakýkoli odhad, jak dlouho ještě při

životě zůstane. V době, kdy ležel v bytě na podlaze, ztratil

spoustu krve. Našli ho tam v bezvědomí teprve asi po třech

hodinách od chvíle, kdy byl sražen a doslova domlácen opakovanými

údery pažbou brokovnice, tvrdou jako křemen. Byl to vrátný z

budovy, Joey, kdo ho tam v šest hodin večer objevil. Když poručík

Byrnes v přítomnosti policejního stenografa vrátného vyslýchal,

dověděl se od něho tyto informace:

BYRNES: Proč jste tam nahoru vůbec šel?

JOEY: No, jak už jsem vám říkal, on tam nahoře byl strašně

dlouho. A předtím jsem viděl pana Smitha, jak už zas jde po

schodech dolů

BYRNES: Můžete toho pana Smitha popsat?

JOEY: No jistě. Vysokej je asi jako já, tak metr pětaosmdesát,

možná šestaosmdesát, a hádal bych, že váží takovejch sedmdesát,

třiasedmdesát kilo. Je blond’ák, má modrý oči a v pravým uchu

nosí naslouchátko. On je totiž trochu nahluchlej. Když šel po

schodech dolů, nesl s sebou něco zabalenýho v novinách. BYRNES:

Co to bylo?

JOEY: To nevím. Něco dlouhýho. Moh to bejt rybářskej prut nebo

něco takovýho.

BYRNES: Puška to být nemohla? Nebo třeba brokovnice? JOEY: Možná.

Co bylo pod papírem, to jsem neviděl. BYRNES: V kolik hodin šel

dolů?

JOEY: Asi tak ve tři, možná v půl čtvrtý. Tak nějak.

BYRNES: A kdy jste si vzpomněl, že detektiv Carella je pořád

ještě v tom bytě?

JOEY: To vám těžko řeknu přesně. Zaskočil jsem si přes ulici do

cukrárny, je tam jedna taková roztomilá malá blondýnka, obslu

126 127

huje tam u pultu. Dal jsem si žloutkovej krém a chvíli jsme spolu

špásovali a klábosili, no a pak jsem si řek, že už bych se měl

vrátit do baráku, a napadlo mě, jestli ten Car - Jakže se

jmenuje?

BYRNES: Carella. JOEY: On je Talián? BYRNES: Jo.

JOEY: Nepovídejte. Já jsem taky Talián. Takže paisan, co? Co

byste tomu řek?

BYRNES: Jeden se nestačí divit.

JOEY: No tohle, fakt. |No a tak mě napadlo, jestli je pořád ještě

nahoře, a do toho bytu jsem brnknul. Nikdo to nebral. Potom no,

nevím - asi jsem byl prostě jen zvědavej, když teda pan Smith už

dávno odešel a vůbec, prostě jsem hupnul do zdviže, vyjel do

šestýho patra a zaklepal na dveře. Nikdo se neozval a dveře byly

zamčený.

BYRNES: Co jste udělal pak?

JOEY: Vzpomněl jsem si, že ten Car - Jakže se jmenuje? BYRNES:

Carella, Carella.

JOEY: Jo, Carella, to by jeden nevěřil, fakt. Vzpomněl jsem si,

že se do toho bytu dostal ze střechy, a tak mě napadlo, že bych

se měl snad podívat tam, no a to jsem taky proved. A když už jsem

byl jednou na střeše, tak mě napadlo, že bych moh klidně slízt

po požárním žebříku dolů a do toho bytu 6C nakouknout, no a to

jsem taky proved. A pak teda jsem ho uviděl, že tam leží na

podlaze.

BYRNES: Co jste udělal pak?

JOEY: Otevřel jsem okno a vlez jsem do bytu. Páni, takový krve

jsem neviděl za celej život. Měl jsem za to, že je po smrti.

Myslei jsem, že ten chudák parch - To zapisujete všecko, co

říkám? STENOGRAF: Jak prosím?

BYRNES: Jo, zaznamenává všechno, co říkáte.

JOEY: Tak to teda to slovo vyškrtněte, jo? Myslím jako to slovo

parchant. Ono to nevypadá pěkně.

BYRNES: Co jste si pomyslel, když jste Carellu našel?

JOEY: Já měl za to, že je po smrti. Tý krve! Samá krev. A taky

se mi zdálo, že má proraženou hlavu, úplně promáčknutou dovnitř,

aspoň to tak vypadalo.

BYRNES: Co jste dělal? (Žádná odpověcP)

Ptal jsem se, co jste pak dělal?

JOEY: Sek jsem sebou. Prostě jsem omdlel.

Vyšlo najevo, že Joey nejenže omdlel, ale když znova přišel k

sobě, udělalo se mu šoufl, což odskákal celý ten vysoký koberec

v obýváku, a teprve pak dokázal doškobrtat k telefonu a zavolat

policii. Policie do bytu dorazila deset minut poté, co Joey

zavolal. V té chvíli už koberec v obýváku do sebe vsál a vstřebal

značnou část Carellovy krve, a vypadalo to, že Carella je mrtvý.

Ležel tam bledý a nehybný, zdálo se, že je po smrti. První

policista, který ho uviděl, na něho div nepřipnul štítek s

pokynem, aby ho odvezli do márnice. Druhý policista mu však

nahmatal puls, zjistil, že je slabě znatelný, a okamžitě zavolal

záchranku. Doktor, kterému Carellu přivezli na pohotovostní

ambulanci Rhodesovy kliniky, odhadl, že pacient zemře během

hodiny. Ostatní lékaři však v tomto století vědeckých zázraků

odmítli rezignovat. Místo toho do něho začali pumpovat plasmu a

dělat všechno, co bylo v jejich silách, aby ho přes veškerá

zranění, otřesy i extrémní šok udrželi při životě. V přijímací

kanceláři kdosi napsal jeho jméno na tabuli pacientů,

nacházejících se v kritickém stavu, a kdosi jiný zavolal jeho

ženě. Telefon zvedla Fanny Knowlesová. Řekla jen:

“Ježišmarjákristepaneproboha!” Společně s Teddy přijela do

nemocnice ani ne za půl hodiny. Poručík Byrnes tam už čekal. V

jednu hodinu v noci, 29. dubna, však poručík Byrnes poslal zas

Teddy i Fanny domů. Steve Carella byl stále ještě na seznamu

pacientů, nacházejících se v kritickém stavu. V osm hodin ráno

zatelefonoval poručík Byrnes Frankiemu Hernandezovi domů.

Poslyš, Frankie,” řekl mu, “vzbudil jsem tě?” “

Haló? Cože? Kdo volá?” “

To jsem já. Pete: ` “

“Kterej Pete? Ach tak, no jo, NO JO! Dobrejtro, poručíku. Co se

děje? Nějakej malér?”

j “LJž seš vzhůru?”

On umřel?” zeptal se Hernandez. “

Co? Kdo?” “

Steve. Je v pořádku?” “

“Pořád ještě je v kómatu. To bude chvíli trvat, než nám řeknou,

co a jak.”

Proboha, já měl zrovna sen,” řekl Hernandez. “Zdálo se mi “

o něm, že jc po smrti. Zdálo se mi, že leží obličejem dolů v

louži

128 129

krve na chodníku, a já ho v tom snu překročil, dal jsem se kvůli

němu do breku, pořád jsem opakoval ,Steve, Steve, Steve,` znova

a znova, a pak jsem ho obrátil naznak a představ si, Pete, že to

nebyl Stevův obličej, co na mě koukal, že to byl můj vlastní.

Běhala mi z toho husí kůže po zádech, to mi teda věř. Doufám, že

se z toho nějak vyhrabe.”

No snad.” “

Oba muži pár vteřin mlčeli. Pak řekl Byrnes: “Byls už vzhů“Ale

jo. Oč jde?”

“Poslyš, nerad tě otravuju, vím, žes měl mít dneska volno,

Frankie. Vím, žes byl celou noc na nohou …”

“Oč jde, Pete?”

“Chci, aby ses šel pořádně podívat na ten kvartýr, kde to Steve

slíznul. Normálně bych tě o to neprosil, Frankie, ale mám toho

tady, že nevím, kde mi hlava stojí. Víš, že hlídáme ty zatracený

krámy, ponévadž mě Meyer s Klingem přesvědčili, že ten šílenec

má v úmyslu jeden z nich přepadnout. Kapitán Frick mi, pravda,

ty strážníky, co jsem potřeboval, dal k dispozici, ale vyhradil

si právo, že je může odvolat, kdyby je potřeboval někde jinde.

A tak jsem si tu musel vymyslet celej složitej systém, aby tým

detektivů v terénu byl kdykoli připravenej kohokoli z těch

strážníků uvolnit, kdyby se někde šustlo něco jinýho. Nemoh jsem

odvolat Parkera z tý cukrárny a nemoh jsem povolat zpátky z

Washingtonu ty dva chlapy, co jsou tam na tom zatraceným kursu

FBI, takže jsem musel přerušit dvěma lidem dovolenou, a ted’ tady

teda mám ty dva tý|ny, co operujou v terénu, Meyera a Klinga, a

tenhle další pár, připravenej bud’ kdykoli zdrhnout, nebo

zasáhnout, podle toho, co bude třeba. Prakticky tu vedu celý

pátrací oddělení sám, Frankíe. Steve je ve špitálu a mně hlava

jen třeští, jakou mám o něho starost, ten kluk pro mne je jak můj

vlastní syn, Frankie. Šel bych si to tam omrknout sám, to mi věř,

jenomže odpoledne zas musím jet na radnici domluvit se kvůli tomu

zatracenýmu zejtřejšímu baseballovýmu utkání - zrovna ted’ si

muší guvernér vyvzpomenout, že si přijede nadhodit míček, a ten

zatracenej park s baseballovým hřištěm jak z udělání musí bejt

v mým revíru, prostě jedno s druhým - a já vážně nevím, kde mám

na ta na všechno shánět lidi, Frankie. Fakt nevím.”

Odmlčel se.

Následovala další dlouhá chvíle ticha.

130

Ksicht má na kaši,” řekl konečně Byrnes. “Viděls ho, Fran-

” kie?” “Ještě jsem neměl možnost se tam za ním

vypravit, Pete. Mu-sel jsem - ” “Na kaši,” řekl Byrnes.

Ticho se znova vrátilo na linku. Byrnes si povzdechl.

“Takže mi snad věříš, že nevím, kde mi hlava stojí. Musím tě

prostě požádat, abys to pro mě udělal, Frankie: ` “Co budeš

chtít, Pete.” “Moh bys jít ten kvartýr omrknout? Chlápci z

laboratoře už to tam prošli, ale já chci, aby se tam na to na

všechno důkladně a zgruntu podíval někdo z mých lidí. Ujmeš

se toho?” “Jistě. Jaká to je adresa?” Franklin Street

číslo 457.” ” “Jen se nasnídám a oblíknu, Pete. Pak tam

rovnou jedu.” “Díky. Potom mi zavoláš?” “Spolehni se, dám

tl vědět” “Tak fajn, to jsem rád. Víš, Frankie, tys dělal

na tom případě se Stevem, ty víš, co si o tom všem myslel, a

tak jsem si řek …” “Mně to vůbec nevadí, Pete.” “Dobře,

tak potom zavolej: ` t “Spolehni se,” řekl Hernandez a zavěsil.

Popravdě řečeno, Hernandezovi skutečně nevadilo, že mu poručík zavolal, přestože měl volný den. Předně věděl, že

všichni polieisté jsou ve službě čtyřiadvacet hodin denně celý

rok, a věděl také, že to ví í poručík Byrnes. A poněvadž to

Byrnes věděl, nebyl by musel Hernandeze žádat o laskavost,

stačilo, aby byl řekl: Přijed’, potřebuju tě.” On se však

Hernandeze zeptal, jestli mu to ” nebude vadit, prezentoval

mu to tak, jako by měl na vybranou, a to Hernandez nesmírně

ocenil. Navíc nepamatoval případ, že by poručíkův hlas někdy

zněl tak zničeně jako dnes, a sloužil už pod ním dost dlouho.

Viděl už Petera Byrnese na pokraji totální-ho zhroucení, po

třech dnech, během nichž nezamhouřil oko - muže s popraskanými

červenými žilkami v bělmech, s únavou j patrnou v koutcích

úst, v držení těla a dokonce i v gestech rukou. Slyšel jeho

hlas, jak chraplavě vykřikuje rozkazy, viděl, jak se mu

chvějí prsty, když zvedal šálek kávy, poznal ho i v situacích,

kdy se zdálo, že v příštím okamžiku propadne panice. Nepamatoval

ale, že by hlas poručíka Byrnese někdy zněl tak zničeně jako

dnes ráno. To nepamatoval.

131

V jeho hlase bylo cosi jako únava, to ano, a cosi jako panika,

jistě, a cosi jako zoufalství; všechny ty prvky ale nedávaly

dohromady žádný celek; ten celek byl zas něco docela jiného,

celek byl něco děsivého, co se samo přenášelo po měděných

telefonních drátech a vybuchovalo ze sluchátka na druhém konci

tak proklamativně, že z toho mrazilo až v morku kostí. Celek

působil jako - jako když Byrnes zírá tváří v tvář smrti, jako

když cítí dusivý pach smrti v nosních dírkách, jako když předem

ví, co se stane se Stevem Carellou, jako když to ví předem tak

jistě, že ta zpráva přeskočila po telefonních drátech a krev při

ní tuhla v těle.

Ve svém bytě v mizerném činžáku, kde se mu hluky velkoměsta

valily do oken, ucítil Frankie Hernandez pojednou tuto přítomnost

smrti velice jasně. Otřásl se a rychle šel do koupelny osprchovat

se a oholit.

Vrátný Joey v něm okamžitě poznal policistu.

“Vy jdete kvůli tomu mýmu paisanovi, že jo?” zeptal se Joey. “Kdo

je váš paisan?“zeptal se Hernandez.

“Carella. Ten policajt, co mu tady nahoře urazili škécu.” o,

kvůli tomu sem jdu.”

“Hej, vy ale nejste Talián, že ne?” zeptal se Joey. “

“Nejsem. ‘ “A co teda jste? Španěl? Nebo co?”

“Portorikán,” odpověděl Hernandez a okamžitě byl připraven

vyložit si to jako špičkování. Podíval se vrátnému do očí a

rychle a zkoumavě v nich zapátral. Ne, nebylo to myšleno jako

urážka.

“Chcete jít nahoru? Do toho bytu? Já ale, poslyšte, ani nevím,

jak se jmenujete,” řekl Joey.

“Jmenuju se Hernandez a jsem detektiv.” “Hernandez? To je dost

běžný španělský jméno, ne?” , o, dost běžný,” řekl Hernandez,

když šli do budovy.

“A víte, jak to vím? Já totiž chodil ve střední škole na

španělštinu,” řekl Joey. “Vybral jsem si ji jako nepovinnej

jazyk. Habla usted espaňol?”

“Sí, un poquito,” odpověděl Hernandez, ale Ihal. Uměl španělsky

mnohem líp než tak trochu. Mluvil asi tak jako kterýkoli

madridský rodák - ale ne, kdepak, to je přehnané. V Madridu se

mluví čistou španělštinou a souhlásky c a z se před určitými

samohláskami vyslovují jako anglické th. Na Portoriku se však

vyslovují jako s. Například slovo cinco, které znamená “pět” jak

ve Španělsku, tak v Jižní Americe, se vyslovuje theen -koh ve

Španělsku a seen-koh na Portoriku. Hernandez ale mluvil španělsky

jako rodilý Španěl - když chtěl. A nechtěl moc často.

“Znám španělský přísloví,” řekl Joey. “Taky znáte nějaký

španělský přísloví?”

“Pár jich znám,” řekl Hernandez, když kráčeli k výtahu.

“Učil jsem se španělštinu na střední škole tři roky a umím

papouškovat akorát pár přísloví,” řekl Joey. “To je otrava, že

jo? Fočkejte, jedno vám povím. No hay rosas sin espinas. Znáte

ho? Víte, co to znamená?”

Vím,” řekl Hernandez a zazubil se. “

“No jasně. Není růže bez trnů. Tak vám povím ještě jedno, to je

moc známý. No se ganó Zamora en una hora. Říkám to správně?”

“Správně,” řekl Hernandez. “A máte prima výslovnost.”

“l|ím nebyl postaven za jediný den,” přeložil Joey. “To teda

beru, tohle přísloví - fakt. Vsadil bych se, že znám španělskejch

přísloví víc, než jich zná padesát procent Španělů. Tady jsou

vejtahy. Poslyšte, tak on ten chlápek, co se vydával za Johna

Smitha, žádnej John Smith nebyl, rozuměl jsem tomu dobře?”

“Rozuměl,” řekl Hernandez.

“Takže tecP jediná skutečná otázka zní, kterej z těch dvou

chlápků byl John Smith. Ten bloncYák s naslouchátkem? Nebo ten

starej hanbář, co mi ho váš poručík ukázal na fotce a kterej do

bytu fakt chodíval. To je, oč tu běží, ne?”

“John Smith byl ten dědula,” řekl Hernandez. “A na toho

bloncPáka, af se jmenuje jak chce, je vydanej zatykač pro

napadení a těžký ublížení na těle.”

“A možná pro vraždu, jestli ten můj paisan umře, co?” Hernandez

neodpověděl.

“Nedej bože,” řekl Joey rychle. “Tak pojd’te, vyvezu vás nahoru.

Dveře jsou otevřený. Celou noc tam byli nějaký lidi od vás,

fotografovali a sypali po celým bytě takovej ten prášek. Když

vypadli, nechali dveře odemčený. Myslíte, že se ten Carella z

toho vylíže?”

Doufám.” “

“Já taky,” řekl Joey, povzdechl si a zmáčkl knoflík výtahu. “Jak

často tady ten dědouš bejval?” zeptal se Hernandez. “Těžko říct.

Zahlíd jsem ho jen občas, znáte ta”

Byl pořez?” “

133 11l2

“Jako jestli vypadal zdravě?” “Jo.”

“No, na mě dělal dojem docela zdravýho člověka,” řekl Joey. “Tak

- a jsme v šestým patře.”

Vykročili z výtahu do chodby.

“Byt si ale pronajímal ten blond’ák, že? Ten hluchej to byl, ne?

Ten se představil jako John Smith, nemám pravdu?”

” “Jo, ten.

“Proč by proboha použil jména toho dědy, kdyby neměl důvod se

před něčím skrejvat? A i v tom případě …” Hernandez potřásl

hlavou a vydal se chodbou k bytu 6C.

“Budete mě potřebovat?” zeptal se Joey. “Ne, klidně už můžete

jít”

“On totiž ten můj kolega, co obsluhuje vejtah, je marod. A tak

já musím jezdit s vejtahem a zároveň dělat vrátnýho. Takže jestli

vám to nevadí . . : `

“Ne, nevadí, můžete jít,” odpověděl Hernandez. Vešel do bytu, se

zájmem se podíval na drahý moderní nábytek, a zároveň si uvědomil

totální absenci jakéhokoli zvuku, ticho, které do každého

prázdného bytu infiltruje jak starý manželský pár žijící v zadním

pokoji. Rychle přistoupil k obloukovému vchodu mezi obývákem a

chodbou s ložnicemi. Koberec tam byl potřísněn zaschlou krví.

Carellovou krví. Hernandez si olízl rty a vrátil se do obýváku.

V duchu si udělal seznam všeho, co bylo třeba podrobit prohlídce:

psací stůl se sklápěcí deskou, gramofon na hi-fi desky, domácí

bar, knihovničku a - no, to bylo v obýváku všechno.

Svlékl si sako a hodil je přes lenošku. Pak si povolil kravatu,

vyhrnul rukávy, zastavil se u oken a otevřel je a nejdřív začal

prohlížet psací stůl. Prohledal jej odshora dolů a nenašel nic,

co by stálo za sebemenší pozornost.

Pokrčil rameny, narovnal se a šel právě k hi-fi gramofonu, když

si povšiml, že mu z náprsní kapsy saka něco vypadlo, jak je

přehazoval přes opěradlo lenošky. Vrátil se tam, sehnul se k

lenošce a zvedl fotografii zastrčenou do pouzdra z umělé hmoty

fotografii mrtvého muže, o němž se podařilo zjistit, že je to

John Smith. Popadl sako z opěradla lenošky a právě strkal

fotografii zpátky do kapsy, když se dveře z chodby pojednou

otevřely. Hernandez zvedl oči.

Na prahu stál muž, na jehož fotografii se před okamžikem díval

- mrtvý muž jménem John Smíth.

134

15

“Co jste zač?” řekl muž stojící mezi dveřmi. “Co tady chcete?”

Měl na sobě námořnickou uniformu a vkročil do místnosti,

zrovna když Hernandez upustil fotografii a sáhl po služebním

revolveru, který měl v pouzdře u pasu. Námořník vytřeštil oči.

Co má tohle - ?” vyrazil ze sebe a otočil se zpátky ke dveřím.

“

“Stát! Ani krok!” vyštěkl Hernandez.

Námořník zůstal stát. Obezřele se otočil čelem k hlavni revolveru

ráže .38.

N - nač máte ten revolver?” zeptal se. “Já - ” “

“Kdo jste?” zeptal se Hernandez. “John Smith,” odpověděl

námořník.

Hernandez postoupil blíž k němu. Hlas zněl mladě a tělo v modré,

přiléhavé námořnické uniformě vypadalo mladistvě a pružně.

Hernandez zamrkal a pak si uvědomil, že nehledí na

zmrtvýchvstalého nebožtíka, kterého nalezli v Grover Parku, ale

že má před sebou zcela jistě jeho přesnou kopii, jen o nějakých

čtyřicet let mladší.

“Kde je můj otec?” řekl Smith. “John Smith je váš otec?” “Ano.

Kde je?”

Hernandez neměl chut, na tu otázku odpovídat a taky na ni

prozatím neodpověděl. “Jak vás napadlo, že ho najdete tady?”

zeptal se.

“Dal mi tuhle adresu,” řekl mladý John Smith. “A co vy jste

vlastně zač?”

Kdy vám tuhle adresu dal?” “

“No, my jsme si spolu psali. Já byl na Kubě v Guantánamo Bay na

cvičné plavbě,” řekl Smith. Oči se mu zúžily. “Vy jste policajt

nebo někdo takóvej?”

,Jo. Policajt” ,

“Já to věděl. Já čmuchám poldu na sto honů. Otec je v nějakém

maléru?”

Kdy jste od něho dostal poslední dopis?” “

“To už nevím. Někdy začátkem měsíce, myslím. Co provedl?” Nic.”

“

|n `

” i ak co tu děláte?`

“Váš otec už nežije,” řekl Hernandez bezbarvým hlasem.

Smith dopadl zády na zed’, jako by ho byl Hernandez udeřil

135

pěstí. Prostě ucouvl před Hernandezovými slovy, zavrávoral

dozadu, až narazil na zed’, a pak se o zed’ opřel a civěl do

místnosti, Hernandeze ale neviděl, prostě civěl do místnosti

nevidoucíma očima a potom se zeptal: “Co se mu stalo?”

Někdo ho zavraždil,” řekl Hernandez. “

Kdo?” “

To nevíme.”

V pokoji bylo ticho.

Proč by ho kdo vraždil? Zrovna jeho! Co by z toho kdo měl?” “

zeptal se Smith toho ticha.

“To byste nám možná moh povědět vy,” řekl Hernandez. “O čem vám

psal v tom posledním dopise?”

“To už nevím. Nevzpomínám si,” řekl Smith. Vypadal jako omámený.

Pořád se opíral o zed’, hlavu měl zvrácenou dozadu na sádrovou

omítku a zíral do stropu.

“No tak,” řekl Hernandez vlídně. Zastrčil speciál ráže .38 do

pouzdra a přistoupil k domácímu baru. Nalil kabrňáckou dávku

brandy a odnesl ji Smithovi. “Tady. Vypijte to.”

“Já nepiju.” “Jen to.wpijte.”

Smith vzal sklenici, přičichl k ní a pokusil se ji vrátit.

Hernandez mu ji nalil do úst skoro násilím. Smith brandy spolkl,

ale div se přitom neudávil. Kašlal a odstrkoval sklenici od sebe.

“Už jsem v pořádku,” řekl. Posad’te se.”

” “Už jsem úplně v pořádku.” Posad’te se!”

Smith přikývl, šel k nejbližší moderní lenošce a svezl se do ní.

Dlouhé nohy natáhl před sebe. Na Hernandeze se nedíval. Dál

soustředěně zkoumal špičky oslnivě nablýskaných polobotek.

“Vra|me se k tomu dopisu,” řekl Hernandez. “Co v něm stálo?”

“Nevím. To už je moc dlouho.”

“Zmínil se v něm o dívce, která se jmenuje Lotte Constantinová?”

“Ne. Kdo to je

“Zmínil se v něm o někom, komu se říká hluchý?” “Ne.” Smith zvedl

oči. “Jakže?”

“Na tom nezáleží. Co vám v tom dopise psal?”

“Já už vážně nevím. Počkejte, nejdřív mi v něm myslím děkoval za

boty. No jo, děkoval mi za ty boty.”

“Za jaké boty?”

“No, opatřil jsem mu z námořnické prodejny pár bot. Sloužím na

torpedoborci, zrovna minulý měsíc jsme měli bojovou pohotovost

a doplňovali jsme v Bostonu výstroj. No a tak mi otec poslal své

číslo bot a já mu v prodejně na lodi koupil polobotky. Jsou to

kvalitní boty a dal jsem za ně asi devět dolarů, za ty peníze by

je v civilu nesehnal nikde.” Smith se odmlčel. “Není na tom nic

nezákonného.”

Nikdo neříká, že je.” “

“To bych prosil. Poctivě jsem ty boty zaplatil. Nešlo o žádný

šizení vlády nebo tak. Mimochodem, stejně to jde z jedný kapsy

ven a do druhý se to vrací. Než si otec sehnal tuhle práci,

jediný příjem, co měl, dostával taky od vlády. Takže to máte za

osmnáct jako bez dvou za dva -”

“Jakou práci?” zeptal se Hernandez rychle.

“Co? Jo - to já nevím. Psal v tom posledním dopise, že si našel

nějakou práci”

“A co to bylo za práci?” |-| Dělal nočního hlídače.”

” Hernandez se k Smithovi naklonil blíž. “Kde?” To nevím.”

” “Nenapsal vám kde?” Ne.”

” “Musel vám přece napsat kde!”

“Nenapsal. Psal mi, že je zaměstnaný jako noční hlídač, ale že

|ta práce skončí prvního května a pak že si bude moct dovolit být

jen v penzi a nikde nepracovat. To je všechno, co mi napsal.”

Co tím myslel?” “

“To teda nevím. Otec vždycky míval obrovský nápady a plány.”

Smith se odmlčel. “Jenže na žádném nikdy netrhnul’ ani šesták.”

“Že si bude moct dovolit bejt jen v penzi,” opakoval Hernandez,

spíš jen pro sebe. “A z čeho bv byl živ? Z platu nočního

hlídače?”

“Tu práci si tehdy teprv sehnal,” řekl Smith. “Tu určitě na mvsli

neměl. Podle všeho’šlo o něco jiného. Nejspíš měl zas nějalcy

praštěný plán, jak rychle zbohatnout”

“Napsal vám ale, že pracovat bude jen do prvního května, rozuměl

jsem vám dobře?”

,Ý°tno ” |,f’, |

136 | 137

“A opravdu se nezmínil, u ktery firmy? Nenapsal vám, kde

pracuje?”

“Už jsem vám řek, že ne.” Smith se odmlčel. “Go z toho kdo moh

mít, že ho zabil? Můj táta v životě neublížil ani kuřeti.”

A najednou se dal do pláče.

Půjčovna obleků a divadelních kostýmů byla v centru Isoly na

Detavoner Avenue. Ve výkladní skříni stály tři figuríny. Jedna

na sobě měla úbor klauna, druhá byla oblečená za piráta a ta

třetí a poslední na sobě měla koženou kombinézu pilota z první

světové války. Výkladní skříň byla špinavá, figuríny zaprášené

a kostýmy vypadaly jako prožrané od molů. Interiér krámu taky

vypadal špinavě, zaprášeně a prožraně od molů. Majitel půjčovny

se jmenoval Douglas McDouglas, byl to žoviální pán, kdysi dávno

se chtěl stát hercem, a proto se nakonec upíchl v branži, která

s tím nesplněným snem bezprostředně souvisela. Nevytvářel sice

své fantazie na scéně, ale pomáhal je vytvářet ostatním aspoň

tak, že jim půjčoval kostýmy, které potřebovali pro ochotnická

představení, maškarní večírky a podobné příležitosti. Pro větší

divadelní půjčovny obleků nepředstavoval žádnou konkurenci a ani

o to nestál. Byl to prostě člověk plně spokojený se zaměstnáním,

které sí zvolil.

Jakmile hluchý vešel do krámu, Douglas McDouglas ho okamžitě

poznal.

“Zdravíčko, pane Smith,” zahlaholil. “Jak se vám daří, celkem a

vůbec?”

“Prima,” odpověděl hluchý. “A jak se vede vám, celkem a vůbec?”

|“Lepší už to ani bejt nemůže,” odpověděl McDouglas a nakažlivě

se rozchechtal. Byl to tlouštík, a když se řehonil, pod vestou

se mu natřásaly vrstvy špeku. Přitiskl si ruce na břicho, jako

by si chtěl ty rozvlněné špeky přidržet, a zeptal se: “Přišel

jste si pro ty kostýmy?”

“Ano, přišel,” řekl hluchý.

“Mám je pro vás připravené,” řekl McDouglas. “Moc pěkné a hlavně

čisté. Zrovna předevčírem mi je přívezli z čístírny. Do jaké hry

potřebujete tenhleten, pane Smith?”

“To není pro divadlo,” řekl hluchý. “To je pro jeden film, co se

bude natáčet”

“A budou v něm hrát zmrzlináři, že?”

Přesně tak.” “

“A taky noční hlídači, že?” Podle čeho soudíte?”

” “No přece - dvě uniformy nočních hlídačů. Ta jedna, co jste si

vzal už před časem, a pak ta druhá, co jste si pro ni přišet

nějak počátkem měsíce. Ty nejsou do toho filmu?”

“Ale ano, myslím, že jsou,” řekl hluchý. ||-|: . , . “Budete je

vracet všechny najednou?”

“Jistě,” zalhal hluchý. Nehodlal žádný vypůjčený oblek vracet.

Ani jeden.

“A jakpak se ten fílm bude jmenovat?” zeptal se McDouglas. Hluchý

se usmál. “Velká bankovní loupež,” odpověděl. McDouglas se znova

div nerozsypal smíchy. “To bude komedie?”

“Spíš něco jako tragédie,” řekl hluchý. “A to budete filmovat

tady v Isole?” “Ano, tady.”

Už brzo?” “

Začínáme natáčet už zítra.” “

Zní to napínavé.” “

“A doufám, že to taky napínavé bude. Mohl byste mi, prosím vás,

přinést ty kostýmy? Nerad na vás takhle spěchám, ale …” “Ale

jistě, jistě,” řekl McDouglas a zmizel v místnosti za krámem.

Velká bankovní loupež, pomyslel si hluchý a ušklíbl se. Rád bych

si poslech, co bys asi tak říkal, ty nádivo, kdybys věděl, oč tu

doopravdy frčí. A rád bych věděl, co si budeš asi tak myslet, až

si tu zprávu poslechneš z rádia. Budeš si připadat jako

spoluviník na přípravě zločinu? A poběžíš na policii s popisem

“Johna Smitha” - muže, který si od tebe ty kostýmy vypůjčil?

Jenže z toho nic nekouká, John Smith je po smrti, víš?

A to vy nevíte, pane McDouglasi, že ne?

Nevíte, že Johna Smitha, toho ubrblaného dědka Johna Smitha

zastřelili zrovna v momentě, kdy měl na sobě uniformu půjčenou

právě tady od vás z půjčovny? Tak ted’ to víte. Ubrblaný dédek

John Smith, o kterém jsme si zjistili, že trochu moc, i když jen

v narážkách žvanil o tom, co se má už zítra proměnit ve skutek.

S takovým člověkem, jako byl tenhle John Smith, je nebezpečné jet

v něčem společně. A nepřestal kafrat, ani když jsme ho varovali,

a tak jsme museli říct Sbohem, pane Smith, bylo to

j. ;

138 ! 139

fajn, že jste byl členem té naší kamarádské party, ale mluviti

stříbro, pane Smith, a mlčeti, no jo, fakt, mlčeti zlato, a tak

jsme se rozhodli umlčet vás navždy - PRÁSK!

Hluchý se ušklíbl.

A pak bylo samozřejmě nutné zbavit se té uniformy. Možná že by

to ani tak nutné nebylo, kdybyste nebyl takový pořádkumilovný

člověk, pane McDouglasi. Jenže vy máte na podšívkách všech těch

svých obleků a kostýmů razítko s adresou půjčovny, a my jsme si

nemohli dovolit riskovat, že policie mrtvolu vysvlékne a pak sem

za vámi přijde a začne se vás na to vyptávat - to jsme přece

potřebovat nemohli, no řekněte, co vy na to, pane McDouglasi?

Kdepak, bylo to mnohem lepší tak, jak jsme to udělali. Stáhnout

z mrtvoly uniformu, mrtvolu odvézt do Grover Parku a tam ji

nechat holou jak opičí prdelka.

Hluchý se znova ušklíbl.

Vážně, je mi to strašně moc líto, pane McDouglasi, že vám musím

sdělit, že jsme tu vaši skvostnou uniformu nočního hlídače

spálili na popel v jednom spalovači odpadků. To ale byla jediná

možnost, pochopte to. A s těmihle obleky to budem muset provést

přesně tak. Policie si vás možná stejně najde, pane McDouglasi,

ale my rozhodně nestojíme o to, aby se s vámi začali vybavovat

d|v, než si to všechno ufuněně dají dohromady.

A až k vám potom přijdou, dáte jim samozřejmě můj popis. Hluchý

se ušklíbl.

Jenomže - jsem já opravdu blondák, pane McDouglasi? Nebo mám

vlasy odbarvené speciálně pro tenhle roztomilý podnik? A jsem

doopravdy nahluchlý? Nebo je to naslouchátko v uchu jen další

trik, abych je spletl při zjiš|ování mé totožnosti? Tohle jsou

otázky, které si policie musí položit, pane McDouglasi. Mám

pocit, že budou muset pořádně pohnout kostrou a uštvat se jak

alíci, než nás doženou.

“Tak tady jsou,” řekl McDouglas, vracející se zpátky do krámu.

“Co jim říkáte?”

Hluchý si okamžik prohlížel bílé uniformy.

“Moc pěkné, pane McDouglasi,” řekl. “Co budu dlužen?” “Zaplatíte

mi, až je přinesete zpátky,” řekl McDouglas. Hluchý se poctěně

usmál. “Děkuju za důvěru.”

“Víte, já mám tenhle obchod už pětadvacet let,” řekl McDouglas,

“a ještě mě nikdo nevyšplouch falešným šekem a nikdo mi nikdy

neukrad jedinej kostým. Za celou tu dobu jsem nikdy od

nikoho nevzal zálohu a lidi mi za kostýmy vždycky platili, teprve

když je přinesli zpátky.” McDouglas zatukal kotníky na dřevěný

” pult. “A musím zaklepat, že mě ještě nikdy nikdo nevyloupil.

“Hm, to víte,” řekl hluchý a zašklebil se, “to jde vždycky jen

o prvně, pak si na to člověk zvykne,” a McDouglas se znova smíchy

div nepotento. Hluchý ho dál pozoroval a po|ouchle se zubil.

Když se McDouglas dosyta vychechtal, zeptal se: “Kdo bude ten váš

film režírovat?”

, “To teda musí bejt fuška. Režírovat film.”

“Když má člověk všechno promyšlené a naplánované předem, tak ani

ne,” odpověděl hluchý.

Tu noc uskutečnili první část plánu. ť Ve 23.01, okamžik

poté, co noční hlídač společnosti vyrábějící Zmrzlinu

PickPak vstoupil do zdviže, která ho měla vyvézt do nejvyššího

patra tovární budovy, pročísl si Rafe kostnatou ruknu slámově

žluté vlasy, pošoupl si na nose brýle ve zlatých obrouč- ” kách,

neřekl jediné slovo a hbitě otevřel paklíčem zámek na před-ní

bráně. Pořízek Chuck, podobný opici, otevřel bránu jen nato- ,

lik, aby oba mohli projít dovnitř. Potom bránu znova zavřel

a oba vykročili k nejbližšímu náklad’áku. Chuck se pustil

do prá-ce na výměně přední poznávací značky a Rafe prováděl

tutéž práci, jenže na druhé straně vozu: vyměňoval zadní

tabulku. Ve 23.03 zvedli hlavy a podívali se do horního patra

továrny. Spatřili světlo z baterky nočního hlídače, míhající se

za bezvýrazně matnými okny jak třepotavá dušička v očích

mrtvého. Ve 23.05 byli s výměnou tabulek s poznávacími čísly

zdárně hotovi a Chuck otevřel kapotu náklad’áku a sedl si do

kabiny za volant. Rafe vyhledal dráty od zapalování a spojil

je na krátko. Potom šel k bráně a otevřel ji dokořán. Chuck s

náklad’ákem vycouval. Rafe si naskočil do kabiny vedle ného.

Se zavíráním brány se už neobtěžoval. To bylo ve 23.07.

Trvalo jim to patnáct minut, než projeli městem a dorazili k

pronajatému obchodu v sousedství nového nákupního střediska.

Fotr a hluchý čekali vzadu na dvoře, když tam náklacYák zajel.

Hluchý měl na sobě tmavošedé kalhoty a šedé sportovní sako.

|erné mokasíny měl vyleštěné, že se leskly jak zrcadlo.

Leskly se dokonce i v kalném světle pouliční lucerny. 1 141

140

Fotr měl na sobě uniformu nočního hlídače, druhou uniformu,

kterou si hluchý vypůjčil v McDouglasově půjčovně.

To bylo ve 23.23.

“Všechno šlo hladce?” zeptal se hluchý. “Jo, prima,” řekl Chuck.

“Tak se pusfte do těch reklamních štítů. A ty už jdi dopředu

hlídat, Fotr.”

Stařec vyšel na chodník před obchodem. Ostatní muži zmizeli v

obchodě a za okamžik se odtamtud vynořili s vrtačkou se

speciálním hrotem, s prodlužovací elektrickou šňůrou, s baterkou,

dvěma velkými reklamními štíty s nápisem “Eskima Chelsea, Inc.”

a s krabicí šroubků a matek. Chuck začal ze strany vrtat do

karosérie náklad’áku díry. Rafe s hluchým začali připevňovat

první štít hned, jak byl Chuck s vrtáním hotov.

To bylo ve 23.41.

Ve 23.45 se objevil policista na pochůzce. Jmenoval se Dick

Genero a šoural se po chodníku vpravdě nonšalantně. Ž| dné

nepříjemnosti neočekával a také je nevyhledával. Viděl, že vzadu

za obchodem, který má pronajatý zmrzlinářská společnost, kmitá

pruh světla, ale náklad’ák vidět nemohl, poněvadž ten před

pohledem z ulice dostatečně zakrývala budova. Na chodníku uviděl

muže v uniformě. V první chvíli si myslel, že je to další

policista, některý z jeho kolegů, ale pak si uvědomil, že je to

jen noční hlídač.

“Těbůh,” řekl neznámému muži. “Těbůh,” odpověděl Fotr.

“Pěkná noc, co?” zeptal se Genero. Nádhera.”

” Genero hodil okem po světle, vynořujícím se ze dvora za domem.

“Tam vzadu někdo pracuje?” zeptal se.

“No,” odpověděl Fotr. “To jsou tam ty zmrzlináři.”

“To jsem si moh myslet,” řekl Genero. “Ty lidi ze stavby to bejt

nemůžou. Ty už jsou s tím nákupním střediskem hotový, že jo?” “No

jasně,” řekl Fotr. ‘ “Ty tu seš novej?”

Fotr zaváhal: “Jak to myslíš?”

“Bejval tady totiž jinej chlápek,” řekl Genero. “Když začali to

středisko stavět”

“Jó, no jo,” řekl Fotr.

“Jak on se jen jmenoval?” zeptal se Genero.

142

Na okamžik měl Fotr pocit, že vlezl do pasti: Nevěděl, jak se

jmenoval člověk, který tu býval před ním. Hlavou mu blesklo,

jestli je možné, že policajt ví, jak se ten člověk jmenoval, a

jenom ho zkouší, nebo jestli se na jméno zeptal čirou náhodou,

jen aby řeč nestála.

“Myslím Freddie, ne?” řekl nakonec.

“Už jsem to zapomněl,” odpověděl Genero. Přelétl očima po budově

nákupního střediska, “Že to ale postavili tempem, co?” “Šlo to

rychle, fakt,” odpověděl Fotr s úlevou. Směrem ke dvor

ku za domem se radši ani nepodíval. Měl obavu, že by toho

pitomého policajta mohlo náhodou napadnout, že se tam děje něco

podezřelého.

Samoobsluhu otevřeli včera,” řekl Genero, “a dragstór taky. “

Banka se nastěhuje zejtra odpoledne, aby mohla od prvního začít

fungovat. To by jeden neřek, jak to dneska všecko jde trapem.”

‘ “No ba, to je fakt,” řekl Fotr.

“Ta banka mi tu v rajónu ještě chyběla,” řekl Genero. “Zas o

jednu zatracenou starost navíc.” Okamžik si Fotra pátravě

prohlížel a pak se zeptal: “Ty tady budeš nastálo?”

“Ale kde,” řekl Fotr. “Já jsem tu jen na přechodnou dobu.” “Než

se všechny ty obchody nastěhujou, že jo?”

Přesně tak.” “

“Škoda,” řekl Genero a usmál se. “Moh jsem mít trochu ulehčenou

práci.”

Světlo za prodejnou zmrzliny pojednou zhaslo. Genero se zadíval

směrem ke dvorku za domem.

“Vypadá to, že už skončili,” řekl.

“Škoda že nejsem v jejich kůži,” odpověděl Fotr. “Já holt tady

budu tvrdnout do rána.”

Genero se zahihňal. “Tak mi aspoň pohlídej tu banku. Občas I mi

po ní mrkni jedním okem, platí?” řekl a poplácal starce po

rameně. “No - však se ještě uvidíme.”

Zasupěl a vykročil dál po chodníku kolem prodejny zmrzliny,

zahnul za roh a ztratil se z dohledu.

To bylo ve 24.00. O půlnoci.

Náklad’ák za obchodem ted’ patřil firmě Eskima Chelsea, Inc. Tři

muži, kteří na vůz z obou stran připevnili nové reklamní štíty,

se vrátili zpátky do obchodu. Odtamtud zamířili dolů do sklepa

a z něho do tunelu, který vykopali pod zadním dvorkem.

Tunel nebyl žádná fórová fuška. Pracovali na něm koneckon

143

ců taky zatraceně dlouho. Byl vysoký a široký a vydřevený silnými

trámovými výztuhami, které podpíraly stěny i strop. Bylo třeba

zbudovat tunel důkladně, poněvadž stavební dělníci a těžké stroje

byli přímo nad ním v plné práci po celou dobu, co oni tunel

proráželi. Hluchý si byl jist, že kopou dost hluboko, aby

nebezpečí, že se půda nad ním někde proboří, nepřicházelo v

úvahu, ale přesto mu záleželo na tom, aby byl tunel mimořádně

pevný.

“Nerad bych, aby nám nějakej šašek skápnul na hlavu a musel za

to Skápnout,” zažertoval si o tom a s ostatními muži se nad tím

vtípkem zasmál, ale hned se zas dali do práce.

Stavební práce, probíhající nahoře nad jejich hlavami, normální

výstavba budovy nákupního střediska, byly skutečně výtečnou

zástěrkou jejich podzemní aktivity, když kopali tunel za bílého

dne. Při všem tom kraválu a zmatku, který nahoře panoval, nemohlo

nikoho ani na okamžik napadnout, že nějaký hluk se ozývá také

zpod země. V noci ovšem museli být muži opatrnější. Ale i pak nad

jejich bezpečím bděl falešný noční hlídač.

Zajímavé na té práci je, myslel si hluchý, že jejich prorážení

tunelu postupovalo krok za krokem se stavbou banky. Ta část

stavby, která byla nad zemí, byla volně přístupná každému, kdo

si ji chtěl prohlédnout. Dlouho a trpělivě hluchý pozoroval, jak

probíhá stavba trezoru, přihlížel, jak všechny důležité krabice

s elektrickými dráty od poplašného systému jsou ukládány do

betonové podlahy trezoru a pak pokryty další, skoro metr vysokou

vrstvou betonu. Věděl, že instalované poplašné zařízení bude

patřit k těm nejmodernějším. Věděl ale také, že na světě

neexistuje poplašné zařízení, které by Rafe nedokázal vyřadit z

provozu, pokud se ovšem dostane ke krabici s elektrickými dráty.

Muži prorážející tunel ke krabici s elektrickými dráty právě

postupovali. Zatímco zdivo banky začínalo pomalu obklopovat

nedobytný trezor, tunel se ustavičně prodlužoval. Nejprve vedl

pod dvorkem vzadu za domem, pokračoval pod trezor a nakonec se

zakousl přímo do betonu a obnažil spodek trezoru. Mříž v podobě

pavučiny z ocelových tyčí byla do podlahy trezoru uložena mezi

vrstvy betonu. Ocel byla skoro nezničitelná, mříž byla z vrstev

kovu spojovaných ve vysoké peci za žáru, vzorek jedné vrstvy byl

pravým opakem vzorku druhé. Obyčejná pilka na železo by se na

těchto zakalených ocelových tyčích zlámala za třicet vteřin. A

ocelová sí| znesnadňovala jakékoli proniknutí do banky ještě

I

víc, poněvadž omezovala prostor potřebný k práci. Oka, z nichž

byla tato “rybářská síč` upletena, měla v průměru dva a půl

centimetru a každý ten dílek kaleného ocelového prutu byl tvrdým

oříškem, zabraňujícím násilnému vniknutí. Ocelová rohož byla jako

armáda značně přestárlých starých panen, vzdorujících

podvyživenému násilníčkovi. A za touto rohoží, uložena v druhé

vrstvě betonu, byla krabice s elektrickými dráty od poplašného

zařízení. Skutečně, trezor byl skoro nedobytný.

No, skoro není docela.

Muži museli pracovat dlouho. Na rozrušení ocele používali

kyseliny, kapku po kapce, dokud nerozežrala každou jednotlivou

ocelovou tyč, pracovali den po dni, pomalu a jistě, drželi krok

s kostrou a zdivem banky, zvedajícím se do výše nad jejich

hlavami. Dvacátého šestého dubna vyřezali do ocelové rohože otvor

v průměru asi osm centimetrů. Potom dál vylamovali beton po

malých kouscích, až se dostali ke krabici s elektrickými’ dráty.

Rafe dno krabice odšrouboval a důkladně celý systém prostucíoval.

Jak předpokládal, šlo o poplašné zařízení nejmodernějšího druhu,

kombinaci systémů založených na principu otevřeného a uzavřeného

okruhu.

Poplašné zařízení na principu otevřeného okruhu, to nejlevnější,

jaké se vyrábí, začne zvonit v okamžiku, kdy je vypnut proud.

Systém s uzavřeným okruhem funguje na základě jiného elektrického

principu. Dráty neustále probíhá proud o slabém napětí, a

jestliže jsou dráty přeřezány, poplašné zařízení se ozve v

okamžiku, jakmile je napětí přerušeno.

Kombinovaný systém funguje na základě obou těchto principů.

Poplašné zařízení se ozve, když je přerušeno napětí, ale zazvoní

také ve chvíli, kdy dojde ke kontaktu.

Každý, kdo má dobře izolované štípací kleště, dokáže vyřadit z

provozu systém založený na principu otevřeného okruhu. Stačí

přeštípnout dráty. Zařízení, fungující na principu uzavřeného

okruhu, je poněkud obtížnější umlčet, poněvadž to vyžaduje spojit

dráty na krátko. Rafe dobře věděl, jak zneškodnit oba systémy,

a věděl dokonce i jak si poradit s kombinovaným systémem jenomže

s tím musel počkat až do třicátého dubna do večera. Hluchý totiž

tvrdil, že poplašný systém určitě přezkoušejí, až do nového

trezoru uloží peníze. A chtěl, aby při zkoušení vyzváněl pěkně

čistě a jako na lesy. A tak dno krabice s elektrickými dráty bylo

znova přišroubováno - krabici ponechali přesně v tom

145 144

stavu, v jakém ji nalezli - a muži jí prozatím nevěnovali

pozornost a dál po kouskách vylamovali betonovou podlahu, až se

přiblížili ke stěně trezoru na nějakých deset centimetrů. Hluchý

si odhadl, že deset centimetrů betonu by mělo unést každého, kdo

na nich bude stát. Zároveň se však deset centimetrů betonu dá s

pomocí silné vrtačky odstranit během deseti minut.

Břicho trezoru bylo otevřeno.

Když bylo v den, kdy banka otvírala, zapojeno poplašné zařízení,

jediný člověk na světě nemohl tušit, že trezor už je prakticky

dokořán - jen ho vyloupit. Břicho trezoru bylo otevřeno.

A právě tak jeho ústa. Tato ústa čekala na víc než dva milióny

dolarů, které měly být z Obchodní úvěrové banky pod krámem Dave

Raskina převezeny do nové banky zítra ve tři hodiny odpoledne.

Když dnes večer muži po kouskách vylamovali betonovou podlahu,

hluchý se ušklíbl s pocitem bezpečí. Fotr byl venku a dbal na to,

aby odvrátil pohled případného zvědavého oka. Autorita si potrpí

na autoritu a noční hlídač byl v očích policie jaksi automaticky

považován za honorárního člena policejního sboru.

“Ještě moment a pak si můžem hodit poker,” řekl hluchý skoro

vesele a s pocitem bezpečí plynoucím z vědomí, že jediná duše na

světě o nich neví, že jsou tady pod zemí a dívají se vzhůru na

rozpáraná střeva nedobytného bankovního trezoru. Jediná zatracená

živá duše na celém světě by neuhodla, kde ted’ jsme, pomyslel si

a poplácal Chucka po rameně v náhlém projevu nezvyklého

kamarádství.

Byl na omylu.

Na světě byla živá duše, která mohla docela dobře uhodnout, kde

se právě v tomhle okamžiku nacházejí.

Jenže ta živá duše ležela naznak ve špitálním pokoji a byla v

hlubokém kómatu.

Ta živá duše patřila muži jménem Steve Carella.

16

Byl čtvrtek, posledního dubna.

Jediný policista z 87. revíru nevstával ten den z postele s

pocitem štěstí. A ani jeden nebyl o nic šfastnější ve chvíli, kdy

nastala noc.

Předně: žádný policajt nemá rád představu, že některého jiné

j ho policajta postřelili. To je totiž něco jako smůla, rozumíte?

; Něco jako zlé kouzlo. Asi totéž jako projít pod žebříkem, stoup

nout na prasklinu v chodníku nebo napsat knihu o třinácti

kapitolách. To nemá nikdo rád. Byli pověrčiví, jistě. Ale navíc

to ještě byli obyčejní lidé. A zatímco během pracovního dne byli

s to předstírat, že se jejich profese skládá převážně z

příjemných pohovorů se zajímavými lidmi, z rozkošných telefonních

konverzací s půvabnými mladými dívkami, z fascinujících záhad

vyžadujících koncentrované vypětí veškeré mozkové kapacity, z

kondičních šlapaček sem a tam po tom nejvzrušujícnějším

velkoměstě na světě, z bratrských a kamarádských svazků s těmi

nejsenzač

i nějšími kolegy na světě a z vědomí, že člověk je součástí

odušev-d ‘ nělého a věhlasného týmu, zasvěceného nezištně

ochraně zákona

a občanů Spojených států - zatímco každý z policajtů se čas od

‘ času opájel touto cajdákovitou legendou, v duchu si zarytě, i

když nepřiznaně, byl stále vědom, že tato nádherná, vzrušující,

oduševnělá, kondiční a bratrská práce může člověka stát krk,

pokud si nedá zatracený pozor na to, kam šlape.

Ten poslední čtvrtek v dubnu bylo ve služebně pátracího oddělení

mimořádné ticho.

To proto, že vědomí, že Steve Carella leží na nerizocniční

posteli v kómatu, přinášelo zároveň provinilou úlevu, jakou

zpravidla pocifuje frontový voják, když odstřelovačova kulka

trefí jeho kamaráda. Mužům z 87. revíru bylo doopravdy moc a moc

líto, že Steva Carellu kdosi postřelil. Zároveň však byli rádi,

že se to stalo jemu a ne jim. Ve služebně bylo ticho a bylo to

ticho zármutku a viny.

V nemocnici bylo taky ticho.

V jedenáct hodin dopoledne se spustil mírný, šedý, ale dost

vytrvalý déšť, zvlhčil ulice, ale neomyl je, nadělal fleky ná

nemocničních oknech, zastřel matnou clonou okenní tabule a pokryl

podlahy projekcí dešfového šrafování, obrovskými amébovitými

tvary, rozrušujícími antiseptickou neposkvrněnost chodeb.

Teddy Carellová seděla na lavici v chodbě a pozorovala, jak se

projekce dešiových šňůr honí po linoleu. Nechtěla, aby se

pohyblivé, zvětšující se kuličky vody dostaly až do pokoje, kde

ležel její manžel. V její fantazii se projektovaný obraz letících

dešfových kapek proměnil v obraz samotné smrti, plíživě se

kradoucí po

146

linoleu, zastavující se přesně na pokraji stínů, vrhaných oknem,

jen malý kousek od dveří Stevova pokoje. V duchu si

představovala, jak se kapky rozlézají dál a dál chodbou, jak

pohlcují podlahu, jak bubnují na dveře a jak je vyrážejí, jak se

valí přes pokoj a obkličují lůžko, aby jejího manžela pohltily

rosolovitým objetím smrti, aby jej zardousily stínem.

S odporem se otřásla, aby tu myšlenku zapudila.

Na bílé obloze utkvěl malý pták. Nehybně jako zavěšený. Nebyl

vítr, nebylo nic slyšet, žádný zvuk, jenom pták utkvívající na

bílé obloze, prázdnota.

A pojednou se ozvalo fičivé kvílení vichru, zvedajícího se někde

ve veliké dálce, až na druhém konci oblohy, za nesmírnou,

opuštěnou holou plání, zvedajícího se ve strašlivém poryvu, a

pojednou se nad celou holou plání zvířil prach, prach stoupající

až k nebi, a kvílení vichru bylo stále silnější a silnější,

nehybně utkvělého ptáka to nejprve vyneslo ještě výš a pak začal

padat jako kámen, padal a padal, zatímco vichr zatmíval oblohu

a hnal se dál, vichr vzdouvající se až do nebe, pohlcující celé

nebe, dokud nezešedlo a zdánlivě se samo neproměnilo, neschoulilo

do sebe a neproměnilo v sytou čerň, zatímco řev vichru nesl ptáka

dolů, pořád dolů, strhával k zemi žlutý zobák a černé dravčí oči.

Stál sám na té pláni, vichr mu rozfoukával vlasy, šaty mu zběsile

pleskaly kolem těla a bezmocně zvedl obě pěsti na toho ptáka s

hněvem se řítícího dolů, a vykřikl do toho vichru, vykřikl do

toho vichru, ale vmetlo mu to slova zpátky do tváře a ucítil

ptačí zobák, jak se mu překotně zabodává do ramene jak nůž,

ucítil drásající ptačí pařáty, ucítil plamen bičující jeho tělo

a stále vykřikoval do strmého náporu černého vichru, vrhajícího

se proti jeho křehkému tělu a bezmocným pěstem, a křičel a

křičel.

“Co to říká?” zeptal se poručík Byrnes. “Nevím,” odpověděl

Hernandez. “Poslouchej. Pokouší se něco říct”

“Ubba,” řekl Carella. Obrátil hlavu na polštáři. “Ubba,”

zamumlal.

“Nedává to smysl,” řekl Hernandez. “Je v deliriu.” “Ubba,” řekl

Carella. “Ubba strš-ůle.”

Pokouší se něco říct,” trval na svém Byrnes. “

“Ubba prrfi,” řekl Carella.

A pak se dal do křiku beze slov.

Oba muži, Chuck i Fotr, se pustili do práce přesně v poledne.

Když odcházeli z obchodu, seřídili si oba stejně hodinky a

naplánovali si, že se sejdou u přívozu v přístavišti ve čtyři

nula pět. Zrevidovaný časový odhad toho, jak dlouho jim může

trvat, než budou oba se svými úkoly hotovi, je dovedl k zjištění,

že lod’ ve dvě patnáct nemohou nikdy chytit. A tak se rozhodli

pro tu ve čtyři nula pět. A kdyby se jeden z nich neobjevil ani

v této době, měl druhý odjet do Majesty bez něho.

To, co měli za úkol, nebylo příliš obtížné, ale vyžadovalo to

čas. Každý z nich nesl pořádně velký kufřík a v každém z těch

kufříků bylo celkem dvanáct pum. Šest jich bylo výbušných, šest

zápalných. Všechny ty pumy vyrobil Fotr á byl na své výtvory

jaksepatří hrdý. Uplynulo už hodně vody od chvíle, kdy si své

schopnosti ověřil v praxi naposled, a potěšilo ho zjištění, že

neztratil nic ze svého fortele. Jeho pumy byly opravdu docela

jednoduché, ale dalo se od nich čekat, že přesto nadělají velkou

paseku. Ani on, ani Chuck nechtěli přirozeně být někde nablízku,

až pumy vybuchnou, a proto byla každá puma opatřena načasovanou

roznětkou. U výbušných pum k tomu bylo použito docela obyčejných

budíků, baterií a několika elektrických drátů, které měly wvolat

detonaci několika tyček dynamitu. Zápalné pumy byly poněkud

komplikovanější a Fotr u nich musel použít časovaných rozi|ětek

fungujících na chemickém principu.

Hluchý přesně určil, že si přeje, aby k výbuchům a požárům došlo

mezi 16.00 a 16.30. Přál si, aby jak exploze, tak požáry byly

maximálně silné a účinné, a chtěl, aby Fotr zajistil, že požáry

nikdo nedokáže uhasit dřív než v 17.45. Fotr nastavil časované

roznětky všech výbušných pum na 16.15. Se zápalnými pumami to ale

zas bylo trochu jinak; chemickou roznětku nelze nařídit se

stejnou přesností jako budíček, pokud si to člověk předem

nevyzkouší řadou složitých a časově náročných pokusů.

Fotr si to vyzkoušel náramně důkladně.

Věděl, že když se koncentrovaná kyselina sírová kápne do směsi

chlorečnanu draselného a práškového cukru, vyvolá okamžitě prudký

oheň. Pro správné fungování své časované roznětky potřeboval

něco, co dokáže kyselinu sírovou izolovat od směsi do té doby,

než bude oheň žádoucí. To věru nebyl lehký úkol. Začal dělat

pokusy s korkem. A během série dlouhých zkoušek zjistil, že korek

vystavený působení kyseliny zuhelnatí a že to trvá čtyři hodiny,

než kyselina prožere korek o tloušfice .025 pal

Iq,g 149

ce, neboli jinými slovy, plátek korku silný jednu čtyřicetinu

palce. Fotr připravil pumy.

Do krabice od bot nacpal hadry prosáklé benzínem. Do středu

krabice umístil malou lepenkovou schránku naplněnou směsí

chlorečnanu draselného a práškového cukru a zapečetil ji tak, aby

se směs nemohla vysypat. Do horní stěny té malé schránky vyřízl

díru tak velkou,. aby jí prošlo hrdlo nevelké láhve. Láhev

naplnil sedmdesátiprocentním roztokem kyseliny sírové, zapečetil

korkovým plátkem o síle jedné čtyřicetiny palce, a pak ji zasunul

do díry v horní stěně schránky ve dvanáct hodin v poledne, kdy

se společně s Chuckem vydali splnit své úkoly. Přibližně za čtyři

hodiny kyselina prožere korek a začne prokapávat do směsi ve

schránce. V důsledku toho vznikne prudký oheň, podporovaný a

živený hadry prosáklými benzínem. Jinými slovy, požáry vypuknou

přibližně ve čtyři hodiny - přibližně proto, že je nesnadné

odříznout plátek korku tak, aby byl přesně silný jednu

čtyřicetinu palce, a milimetrový rozdíl - poněvadž rychlost

zuhelnatění zůstávala konstantní - mohl způsobit, že k požáru

dojde butf o maličko dřív, nebo o maličko později. Rozhodně však

Fotr odhadoval; že požáry začnou kolem čtvrté hodiny, plus minus

několik málo minut, a zdálo se, že hluchý je tímto odhadem víc

než potěšen.

Ve dvanáct v poledne zasunul Chuck s Fotrem láhve s kyselinou

sírovou do děr, vyříznutých v lepenkových schránkách, a od té

chvíle to byly jen tenké plátky korku, co oddělovalo kyselinu od

směsi. Potom pevně uzavřeli krabice od bot, sbalili si kufříky

a odkráčeli rozmetat velkoměsto na kusy.

Kolem půl druhé, kdy právě začalo utkání, umístil už Chuck tři

zápalné a jednu výbušnou pumu na baseballovém stadiónu poblíž

River Harb. Dvě zápalné položil na hlavní tribuně a třetí na

otevřených tribunách. Výbušnou pumu odložil přímo v hlavní bráně

stadiónu do koše na odpadky. Hluchý si odhadl, že baseballové

utkání může skončit někdy tak kolem půl páté. Puma byla

načasována na čtvrt na pět a hluchý doufal, že její výbuch vyvolá

pořádnou paniku a zmatek mezi odcházejícími diváky zvlášf, když

v té chvíli už stadión bude hořet na třech dalších a různých

místech. Aby se pojistil, že požáry budou stále ještě běsnit ve

chvíli, kdy puma vybuchne, dal Chuckovi příkaz, aby přeřízl

hadice všech hasicích přístrojů, které kde na stadiónu

uvidí, což Chuck provedl, a ted měl nahnáno, aby se odtamtud

dostal dřív, než ho někdo přistihne.

Chuckovi zůstalo v zavazadle osm pum. Podíval se do svých dvou

zbývajících mapek, z nichž každá byla v pravém horním rohu

označena jeho jménem, a rychle se vydal na zbývající místa, která

měl poctít návštěvou. První objekt byl velký biograf na The Stem.

U pokladny si koupil lístek, šel ihned nahoru na balkón a znova

nahlédl do mapky. Dvěma X bylo na mapě označeno, kam má umístit

výbušniny - přímo za sloupy, podpírajícími balkón, a co nejblíž

promítací kabiny, neboi, tam byla značná možnost, že výbuch

způsobí požár a obstará spoustu smradu a kouře, pokud zasáhne

filmový pás. Hlavním cílem explozí ovšem bylo, aby se zřítil

balkón, ale hluchý nepatřil k lidem, kteří se s lehkým srdcem

vzdávají vedlejších efektů. V chodbě před balkónem se Chuck kolem

sebe spěšně rozhlédl a pak přeřezal hadice hasicích přístrojů.

Potom z biografu rychle odešel. Mrknutí na hodinky mu prozradilo,

že je čtvrt na tři. Bude si ted’ muset setsakramentsky pospíšit,

jestli chce chytit tu lod’ ve čtyři f

nula pět.

i V té chvíli měl u sebe šest zbývajících pum.

Hluchý si přál, aby tři z nich umístil na Hlavním nádraží: jednu

zápalnou v úschovně zavazadel, jednu výbušnou na koleji, na

kterou měl přijet rychlík z Chicaga (pravidelný příjezd 16.10),

a dalši na pult otočné informační budky.

Zbývající tři pumy měl Chuck umístit podle vlastního uvážení -

samozřejmě za předpokladu, že položí každou jinam a že to bude

v jižní části revíru. Hluchý navrhl, aby jednu zápalnou nechal

ve voze podzemní dráhy a jednu’ výbušnou položil na tržišti na

Chament Avenue, ale konečné rozhodnutí nechal na Chuckovi, podle

toho, jak na tom bude s časem a jaké budou okolnosti.

“Co kdybych je třeba dal někam, kde nejsou žádný lidi?” zeptal

se Chuck.

“To by mohl udělat jen blázen,” řekl hluchý. “

Hele - co vím - tak nám jde o vyloupení banky.” No a?”

” “Tak proč ty krámy strkat tam, kde - kde je fůra lidí, co

přijdou k ourazu?”

“A kam bys je teda chtěl dát? Někam na prázdnej flek?” “

“To ne, ale

151 150

“Nikdy jsem neslyšel o tom, že by chaos mohl propuknout ve

vzduchoprázdnu,” odpověděl hluchý.

“Ale stejně - doprdele, co když nás chytnou? Zahráváš si s no s

vraždou, seš si toho vůbec vědomej? S vraždou!”

No a co?” “

“No podívej, já vím, že jsou chlápci, co dokážou pro šesták

podříznout krk vlastní babičce, jenže - “

“Já k nim nepatřím,” odpověděl hluchý ledově. “Tady je prostě v

sázce dva a půl miliónu dolarů. Jasný?” Na okamžik se odmlčel.

“Chceš se od nás trhnout, Chucku?”

Chuck se nechtěl trhnout. Ted’, kdy měl namířeno na Hlavní

nádraží, uvědomoval si s pocitem štěstí, že kufřík je už o hodně

lehčí. Nemohl už se dočkat, až tuhle práci bude mít za sebou a

z krku. Po čtvrté hodině už nechtěl být v žádné části města,

ležící na jih Obchodní úvěrové banky. Jestliže všechno vyjde tak,

jak to hluchý naplánoval, tahle část revíru se tou dobou promění

v absolutní blázinec, a Chuck o nic z toho chaosu nestál.

Rafinérie nafty byla u River Dix, na jižním cípu ostrova, na němž

se rozkládá Isola. Fotr přišel k hlavní bráně a sáhl do kapsy pro

průkazku zaměstnance podniku, kterou mu dal hluchý. Nedbale

průkazkou mávl na strážného a strážný kývl. Fotr prošel bránou,

na chvilku zůstal stát, aby se naposled podíval, kde přesně jsou

ta X, která měl zakreslená na mapce, a pak vykročil přímo k

nástrojárně za administrativní budovou. V nástrojárně, kromě

toho, že byla zásobena obvyklým počtem pil, kladiv a šroubováků,

bylo také pár tuctů plechovek s barvou, terpentýnem a fermeží.

Fotr dveře do nástrojárny otevřel a položil výba:šnou pumu do

lepenkové krabice se smetím, stojící hned za nimi: Potom dveře

zavřel a zamířil ke mzdové účtárně, od níž bylo jen pár kroků k

první obrovské nádrži na naftu.

Přibližně ve tři čtvrti na dvě už měl v rafinérii umístěné čtyři

pumy. Prošel hlavní bránou, přátelským zamáváním se rozloučil se

strážným, stopnul si taxíka a dal se odvézt k závodu vzdálenému

nějakých třicet bloků, který z jižní strany obtékala River Dix

a jehož komíny udily nebe čtyřiadvacet hodin denně.

Velká písmena nahoře na průčelí budovy oznamovala, o jaký podnik

jde: VÝCHODNÍ ELEKTRÁRNY.

Tady se vyráběla elektřina pro sedmdesát procent obytných domů

i průmyslových podniků v jižní části 87. revíru.

152

Ve tři hodiny odpoledne se zavřely dveře staré Obchodní úvěrové

banky naposled.

Pan Wesley Gannley, ředitel banky, pozoroval s jistou

melancholií, jak jeho zaměstnanci odcházejí do nové banky v

dostavěném nákupním středisku. Pak se vrátil zpátky do trezoru,

odkud ozbrojení hlídači odnášeli bankovní hotovost - dva milióny,

tři sta padesát tři tisíc, čtyři sta dvacet dolarů a čtyřicet

sedm centů v americké měně - do čekajícího opancéřovaného

náklad’áku řed bankou.

P Pan Gannley si pomyslel, jak je to pěkné, že se do nové banky

převáží tolik peněz. Zpravidla mívali v bance na hotovosti

nějakých osm set tisíc dolarů, sumu, která každý pátek, v den

výplat, vzrostla plus minus až na jeden a čtvrt miliónu. V okolí

však byla spousta velkých podniků, které svým zaměstnancům

vyplácely mzdu čtrnáctidenně, a další, které každý měsíc

proplácely prémie šeky. Tak či onak, 30. duben byl konec měsíce

a zítra byl pátek, 1. května, a proto byla v bance kromě

obvyklých vkladů a peněz i mimořádně vysoká suma, připravená pro

výplaty, což panu Gannleymu působilo nesmírné potěšení. Připadalo

mu, že to právě tak má být - aby perspektivní nová banka

zahajovala provoz s tak obrovskou částkou na hotovosti.

Vyšel ven na chodník, zatímco ozbrojení hlídači tu hotovost

přenášeli do náklacPáku. Ze svého krámu nad schody, oknem

pošmouraným flekanci špíny, přihlížel celé akci s mírným zájmem

i Dave Raskin. Potom si dal bohatýrského bafa z ucumlaného

doutníku a odvrátil se, aby pokračoval ve studiu výstřihu

Margaritina pracovního pláště.

Kolem půl čtvrté byla částka 2 353 420,47 $ v teple a v bezpečí

v novém trezoru nové banky v novém nákupním středisku.

Zaměstnanci pana Gannleye se čiperně zabydlovali na svém novém

pracovišti a zdálo se, že na světě je všechno v pořádku.

Ve čtyři hodiny začal hluchý vytáčet telefonní čísla.

Telefonoval z obchodu za novou bankou, na němž se skvěla firma

Eskima Chelsea, Inc. Rafe čekal v dragstóru, který byl naproti

bance, na druhé strané ulice, a pozoroval odtamtud hlavní vchod

do banky. Měl hlúchému podat zprávu hned, jak všichni zaměstnanci

z banky odejdou. Mezitím musel hluchý vyřídit to, co si vzal za

úkol sám.

Na seznamu, napsaném na stroji a položeném vedle telefonu,

153

měl sto jmen. Byly to adresy obchodů, kanceláří, biografů, krámů,

restaurací, veřejných služeb a dokonce i soukromých bytů v jižní

části 87. revíru. Hluchý doufal, že do pěti hodin obtelefonuje

alespoň padesát adres. Vycházel z předpokladu, že by mu jeden

hovor měl trvat asi minutu, a počítal i s jistým procentem

telefonů, které nikdo nezvedne. V optimálním případě doufal, že

všichni volaní zavolají vzápětí na policii. Realističtější odhad

byl, že na policii zavolá z padesáti asi tak polovina. Zcela

pesimistický odhad musel počítat s tím, že telefonáty ohlásí

nějakých deset procent. Ale i za předpokladu, že to bude těch

pouhopouhých deset procent, přinejmenším pět se jich na policii

dovolá.

I těch pět však představovalo slušný výsledek hodinové práce,

jestliže se jim podaří vyvolat zmatek a dosáhnout toho, aby

jejich jízda k přívozu byla méně komplikovaná.

Ze stovky adres na seznamu byly čtyři skutečně v maléru. Byly v

maléru proto, že Chuck a Fotr umístili v jejich prodejnách,

kancelářích či provozovnách bud’ zápalné, nebo výbušné pumy. Tyto

čtyři podniky budou na policii volat zcela jistě, jestliže ne

hned poté, co jim hluchý zavolá, tedy zaručeně v okamžiku, kdy

vybuchnou pumy. Pointa telefonátů hluchého spočívala v tom, že

policii poskytne seznam ohrožených a postižených objektů, z nichž

skutečně postižené budou jen čtyři. Malér měl být v tom, že

policie nebude vědět, které z těchto hlášení je opodstatněné a

které ne. A až začnou na policii postupně docházet zprávy o

chaosu vyvolaném výbuchy a požáry, pak nebude s dobrým svědomím

možné ignorovat žádné hlášení.

Hluchý si přitáhl telefon a vytočil první telefonní číslo z těch,

které měl na seznamu.

Telefon zvedla žena. “Haló, tady Culverovo divadlo,” řekla.

“Dobré odpoledne,” řekl hluchý roztomile. “Máte v divadle pumu.

Je v krabici od bot a někde v orchestru,” - a zavěsil.

V 16.05 nastoupili Chuck s Fotrem na přívozní lod’ do Majesty a

příštích deset minut věnovali tomu, že si jako školáci šeptali

o trestném činu, který právě společně spáchali.

V 16.15 vybuchla první puma.

“Osmdesáté sedmé pátrací oddělení, detektiv Hernandez. Cože? Co

jste to říkal?” Začal si drápat údaje do bloku. “Ano, rozumím.

A jak je adresa, prosím? Kdy ten telefon byl? Ano, děkuju. Ano,

hned ted’, děkuju.”

Hernandez třískl sluchátkem do vidlice.

“Pete!” zařval a Byrnes okamžitě vyšel ze své kanceláře. “Další!

Co budem dělat?”

Puma?” “

“Vejbuch, nebo jen hrozba?”

Hrozba. Ale ten biograf, co před momentem volal, Pete . . ” ” .

“

“Jo, já vím.

“To byla taky jen hrozba. Jenomže na balkóně fakt vybuchly dvě

pumy. Setsakra práce. Co budem dělat?”

“Zavolej Pyrotechnickou pohotovostní četu.”

“To už jsem udělal, v případě těch tří posledních telefonátů”

“Tak jim zavolej znova! A řekni Murchisonovi, a| další hlášení

o těch hrozících pumách přepojuje přímo na Pyrotechnickou četu.

Řekni mu - “

“Pete, jestli přijdou další hlášení, Pyrotechnická četa bude mít

permanentně obsazený telefonní číslo a nikdo se tam nedovolá.

Začnou ty nářky stejně sypat znova na hlavu nám.”

” Třeba už žádný hlášení nepřijde. Třeba - ” Telefon zazvonil.

Hernandez ho ihned zvedl.

“Osmdesáté sedmé pátrací oddělení, Hernandez. Kdo? Kde? Proboha!

Co jste prosím říkal? Pokuste se - ano, já rozumím. Pokuste se

- ano, trochu se uklidnit - pokuste se. Už jste volal hasičům?

Dobře - ano - to je v pořádku, hned jim to ohlásíme j

sami.” Zavěsil. Byrnes čekal.

“Baseballový stadión, Pete. Na tribunách a na hlavní tribuně

došlo k požárům. Všechny hasicí přístroje měly přeřezaný šlauchy.

Diváci se řítěj k východům. Tam budou ušlapaný lidi a kdovíco,

Pete. |uchám to ve vzduchu.”

A právě v tom okamžiku, kdy lidé v panice prchali před požáry

zuřícími na celém stadiónu, vybuchla pod obloukem hlavního vchodu

puma.

Lidé v jižní části revíru nevěděli, co se tu hrome vlastně děje.

V první chvíli je napadlo, jestli už nezača.la třetí světová

válka a jestli snad ty výbuchy a požáry ve velkém nejsou

sabotážní akce, předcházející invazi. Někteří občané, kteří si

víc potrpěli na exotiku, spekulovali dokonce i o invazi z Marsu,

jiní tvrdili, že příčinou spontánního samovznícení je všechno to

zatracené

154 155

stroncium 90, které je ve vzduchu, ještě jiní říkali, že jde jen

o čistě náhodnou shodu okolností, ale všichni byli vyděšeni a

všichni byli na pokraji paniky.

Nikdo ale nemohl tušit, že to všechno probíhá na základě počtu

pravděpodobnosti, nebo že pořádkové síly velkoměsta, zvyklé

jednat pomalu, houževnatě a vytrvale, byly pojednou přinuceny

zasáhnout hned a rychle.

V 87. revíru sloužilo 186 strážníků, 22 policejních úředníků a

16 detektivů. Když vybuchly a vzplanuly první bomby, třetina z

tohoto počtu nebyla momentálně ve službě. Během deseti minut byli

vyburcováni všichni policisté, kteří byli k zastižení telefonem,

a dostali rozkaz okamžitě se hlásit na| strážnici. Navíc byly

okamžitě telefonicky požádány o pomoc sousední revíry 88. a 89.

revír -, které měly k dispozici celkem 370 strážníků, 54

policejních úředníků a 42 detektivů, a tyto policejní složky byly

připojeny k silám 87. revíru, takže ze všech rohů všech tří

revírů byla stažena hotová lavina mužů a začala se valit k jižní

části revíru číslo 87, stiženého pohromou. Největší problém byl

momentálně s baseballovým stadiónem, kde došlo k absolutní

panice, chaotické tlačenici a živelnému úprku nějakých čtyřiceti

tisíc baseballových fandů, a zaparkované náklacPáky policejní

pohotovosti, hasičské stříkačky, hlídkové vozy, jízdní policie,

reportéři a náhodní návštěvníci, kteří se přišli do zábavního

parku jen projít - ti všichni a všechno dohromady přispělo k

tomu, že se situace téměř zcela vymkla zpod kontroly.

Ve stejné době Pyrotechnická pohotovostní četa, která měla

obvykle co činit s několika málo hrozbami pumových atentátů za

den, byla pojednou zavalena hlášeními o pumách ze čtyřicsti

různých míst 87. revíru. Každý dosažitelný muž byl povolán do

akce a nasazen na některé z mnoha ohrožených míst, ale policistů

prostě nebylo dost, aby mohli zasáhnout všude, a navíc nevěděli,

na kterém z ohrožených míst k výbuchu skutečně dojde a kdy.

Sloužilo jim ke cti, že jednu zápalnou pumu v úřední budově

zneškodnili dřív, než vzplanula, ale v téže době jiná puma

vybuchla ve čtrnáctém poschodí téže budovy, což byla mimořádně

neštastná okolnost, poněvadž se to stalo v laboratoři společnosti

zabývající se chemickým výzkumem a vzniklý požár zachvátil tři

patra budovy dřív, než vůbec mohl být oheň ohlášen.

Hasiči si užívali svoje. První pohotovostní četa povolaná do

akce byla Stříkačka 31 a Žebřík 46, ze zbrojnice uprostřed jižní

části 87. revíru, četa, která údajně likvidovala víc zatracených

požárů denně než kterákoli jiná pohotovostní četa v celém

velkoměstě. Napojili se na hydrant na Chament Avenue a na South

Fourth a pokusili se zvládnout požár, který se rychle šířil mezi

stánky tržnice na Chament Avenue. Za malou chvíli oheň přeskočil

na druhou stranu Chament Avenue a začal ohrožovat šňůru

skladištních budov táhnoucích se podél řeky. Poručík Carl Junius,

který velel Stříkačce, měl krátkou poradu s poručíkem Bobem

Fancherem, velitelem Žebříku 46, a vysílačkou se spojili se

zástupcem náčelníka protipožární ochrany Georgem D’Oragliem,

který dal okamžitě vyhlásit poplach i s rozkazem příslušným

pohotovostním četám, aby vyčkaly na další rozkazy podle

okamžitých potřeb situace, poněvadž právě v té chvíli obdržel

zprávu o požáru v biografu, vzdáleném necelých dvacet bloků od

tržiště. Stříkačka 81 a Žebřík 33 přijely v několika minutách a

dostaly nový rozkaz odjet k budově biografu, ale v té chvíli

hasičské vozy bojující s požáry na baseballovém stadiónu v

zábavním parku začaly volat o posily a zástupce náčelníka

D’Oraglio si pojednou uvědomil, že neví co dřív a že bude

potřebovat každý požární vůz, který se dá ve velkoměstě sehnat,

k zvládnutí toho, co začínalo nabývat rozměrů nevídané

katastrofy.

Pohotovostní policejní náklad’áky s oboustranným rádiovým

spojením, kterých bylo patnáct, a pohotovostní antony, také s

oboustranným rádiovým spojením, kterých bylo deset, ty všechny,

pětadvacet vozů celkem, byly dirigovány na místa požárů a

výbuchů, které kompletně přerušily dopraw v celé jižní části 87.

revíru a donutily všech devět dopravních inspektorátů, aby

nasadily další muže a další vozy do postižené oblasti města.

3 Severní část revíru, oblast mezi novým sídlem Obchodní úvěF

rové banky a čekárnou v budově přívozu z Isoly do Majesty a zpět,

byla pojednou bez policie.

i Meyer Meyer a Bert Kling, projíždějící městem v sedanu, který

ničím neprozrazoval, že patří policii, a připravení zmařit

jakýkoli zločinný útok proti obchodům a podnikům, na něž si

provokatér zasedl a jejichž seznam drželi v ruce, dostali

vysílačkou náhlý a naléhavý rozkaz, aby práci na Případu

provokatér rychle přerušili. Dispečer rádiovozů je vyzval, aby

se neprodleně rozjeli ke stanici podzemní dráhy na Grady Road a

začali vyšetřovat hrozící nebezpečí pumového výbuchu tam.

156 | 157

Kolem půl páté bylo do toho blázince nasazeno šest útvarů civilní

obrany a policejní ředitel měl spěšný telefonní hovor se

starostou, kterého se pokusil přesvědčit, že by měla být

zmobilizována Národní garda. Národní garda koneckonců povolána

být mohla, poněvadž to, co začalo jako pouhý komplot s cílem

vyloupení banky, přerostlo v hrozbu, která dolehla na celé

velkoměsto, v hrozbu rovnající se velkému požáru Chicaga nebo

sanfranciskému zemětřesení, v hrozbu, která - když bylo po všem

a všechno bylo vyčísleno - způsobila ztráty ve výši miliard

dolarů a div nevymazala ze zemského povrchu jeden z

nejkrásnějších přístavů Spojených států. Kola byrokratických

mlýnů však melou mimořádně pomalu a oddíly Národní gardy byly

povolány teprve v 17.40, kdy už trezor Obchodní úvěrové banky byl

prázdný a kdy už zprávy o invazi vyvolaly paniku, jakou si ve své

nejbujnější fantazii neuměl představit ani hluchý, kdy nábřeží

v jižní části města se proměnilo v zed’ rychle postupujících

plamenů a kdy každý, koho se to týkalo, věděl, že jsou v samém

centru absolutního chaosu.

Hodiny však ukazovaly teprve 16.30 a hluchý zatím vyřídil pouhých

dvaadvacet hovorů. Usmíval se a naslouchal kvílení sirén za

oknem, když vytáčel v pořadí dvacáté třetí telefonní číslo.

Pan Wesley Gannley, ředitel Obchodní úvěrové banky, se procházel

po mramorované podlaze nových bankovních místností, spokojeně se

usmíval při pohledu na horlivost a zdatnost svých zaměstnanců a

vůbec měl z nové budovy radost jako kluk z nového míče. Za

přepážkami klapaly počítací stroje od IBM, z reproduktorů

ukrytých ve zdech se linula hudba a nástěnná malba na druhém

konci dvorany, v tomto okamžiku poněkud nejasná, nebof venku se

dalo do deště a trochu se setmělo, představovala sílu Ameriky a

moudrost a úctyhodnost bankovnictví. Blýskavé dveře trezoru,

vyrobené ze skla a z oceli, byly dokořán, a pan Gannley viděl

dovnitř na řady bezpečnostních schránek a přes ně na dveře z

ocelových mříží a měl pocit naprosté bezpečnosti, cítil, že život

je přece jen náramná věc.

Pan Gannley vytáhl z kapsičky u vesty zlaté hodinky a podíval se,

kolik je hodin.

16.35. Za pětadvacet minut skončí úřední hodiny a banka pro

dnešek zavře.

Zítra ráno, 1. května, se sem všichni vrátí svěží a včas, a vkladatelé projdou pod mramorovým obloukem hlavního vchodu do banky

a přistoupí k třpytivým okénkům nových bankovních přepážek,

celí žhaví na ten tříapůlprocentní úrok, a pan Gannley je bude

pozorovat z otevřených dveří své ředitelské pracovny a v duchu

uvažovat o tom, za co za všechno letos utratí svou vánoční

remuneraci. Život je přece jen náramná věc, to bych prosil.

Prošel kolem slečny Finchleyové, která se skláněla nad štůs-kem

proplacených šeků, a zmocnilo se ho nepotlačitelné nutkání

štípnout ji do zadničky. To nutkání ale potlačil. “Jak se vám

nová budova líbí, slečno Finchleyová?” zeptal se. Slečna

Finchleyová se k němu otočila. Měla na sobě bílou hedvábnou blůzu

a horní knoflík blůzy se jí rozepnul, takže pan Gannley dobře

viděl jemnou kraječku lemující její prádélko v místech, kde

končila smetanově bílá plef. “Je ťo tu překrásné, pane řediteli,”

odpověděla. “Prostě překrásné. Tady je radost pracovat” Máte

pravdu,” řekl. “To věru je.” ” Chvilku postál, civěl na ni a

uvažoval, zda ji má či nemá po skončení pracovní doby někam

pozvat na koktejl. Pak si ale pomyslel, že by to od něho bylo

trochu moc dovolené. Snad by jí mohl nabídnout, že ji sveze k

nádraží. To by si snad nemohla nějak špatně vykládat. “Přál jste

si něco, pane řediteli?” zeptala se. Rozhodl se, že jí svezení

nenabídne. Na to je vždycky dost a dost času. V nádherné nové

budově jako tahle, s počítacími stroji od IBM, s hudbou linoucí

se ze skrytých reproduktórů, s hýřivě barevnou nástěnnou malbou

zdobící zed’ dvorany a s ne-dobytným ocelovým trezorem - v

takové budově bude vždycky dost času na všechno. Poněkud

znepokojeně řekl: “Snad abyste si ten knoflíček od blůzky

zapnula, slečno Finchleyová” Ruka jí vyletěla k tomu zatrolenému

knoflíčku. “Proboha,” zvolala. “Vždyi, já jsem prakticky nahá,

není to strašné?” a zapnula si blůzku tak rychle, že se při tom

nestačila ani trochu začerve-nat. Dost času na všechno, pomyslel

si Wésley Gannley a usmál se, dost a dost času na všechno.

f

i|

igg 159

Úředníci od přepážek začali odvážet příruční pokladničky do

trezoru. Tenhle obřad prováděli úředníci v 16.45 každý den. Z

automatu na drobné vyndali nejprve držáky se sloupky mincí na

pult a pak je naskládali do horních přihrádek přenosné

pokladničky. V dolních přihrádkách byly obvykle papírové peníze.

Dnes byly obě přihrádky i držáky na drobné mince prázdné, neboi

banka v nové budově dosud neprovedla žádné peněžní transakce a

všechny peníze byly dopraveny přímo do nového trezoru. Nicméně

bylo 16.45 a tak byly příruční pokladničky odvezeny do trezoru,

pan Gannley pohlédl na svoje náramkóvé hodinky, přistoupil ke

svému psacímu stolu a chopil se klíče od trojích hodin umístěných

na vnitřní straně trezorových dveří. Byly to malé hodinové

strojky a na ciferníku měly vyznačené jen celé hodiny. Pan

Gannley zasunul klíč do prvních hodin a nastavil je na časový

interval patnácti hodin. Totéž udělal s oběma dalšími hodinovými

stroji. Předpokládal, že přijde do práce zítra ráno v 7.30 a

trezor otevře v 7.45. V této chvíli bylo 16.45 tudíž patnáct

hodin. Kdyby se pokoušel otevřít dveře trezoru dřív, než tato

doba uplyne, nepodařilo by se mu s nimi pohnout, ani kdyby

správně otevřel oba kombinační zámky na přední straně dveří.

Pan Gannley zastrčil klíč do kapsičky u vesty a opřel se ramenem

do těžkých dveří trezoru. Šly zavřít trochu ztěžka, poněvadž

koberec na podlaze byl nový, ještě neošoupaný, a dveře o něj při

zavírání drhly. Nakonec ale přes něj dveře přetlačíl, žavřel je,

otočil ocelovým kolečkem, které zaklaplo západky zámků, a na

zakončení celé akce ještě nařídil číselníky obou kombinačních

zámků. Věděl, že poplašné zařízení se automaticky zapojí ‘v

okamžiku, kdy dveře trezoru zabouchne. Věděl, že kdyby se kdokoli

pokoušel s dveřmi manipulovat, rozřinčí se na nejbližší policejní

strážnici poplašný zvonek. Věděl, že kombinační zámky nelze

otevřít, pokud není vyřazen z provozu časový mechanismus. A věděl

také, že kdyby snad k poplachu došlo nedopatřením či náhodou,

musí okamžitě zavolat na policii a oznámit jim, že se žádná

loupež v bance nekoná, ale že k poplachu prostě došlo náhodou.

A pak, po podobném zatelefonování na policii, bylo jeho

povinností - jakožto dodatečné bezpečnostní opatření zavolat jim

za dvě minuty znova a potvrdit jim, že k poplachu skutečně došlo

náhodou. Krátce a dobře, kdyby se loupež skutečně konala a lupič

donutil Gannleye, aby zavolal na policii a řekl

jim, že k poplachu došlo náhodou, policie by hned věděla, že tu

něco nehraje, pokud by během dvou minut nezavolal znova.

Ale ted’, momentálně, už zbývalo udělat jen jediné. Wesley

Gannley přistoupil k telefonu a vytočil číslo FRederick 7-8024.

“Osmdesátý sedmý revír,.seržant Murchison.”

“Tady ředitel Gannley z té nové Obchodní úvěrové banky.” “Děje

se něco, pane řediteli? Taky vám volali, že tam máte pumu?”

“Jak prosím?”

“Ale nic, nic, tím se nezatěžujte. Co byste rád?”

“Chci si přezkoušet to poplašné zařízení. Chtěl jsem, abyste o

tom věděl.”

“Aha. Dobře. Kdy to hodláte spustit?” “Hned jak zavěsím.”

“To je v pořádku. Zavoláte mi znova?”

” . Zavolám.” r ,s . |, r

K “V pořádku.

Pan Gannley zavěsil, odkráčel k jednomu z poplašných knoflíků,

instalovaných v podlaze u přepážek bankovních úředníků, a

rozšafně jej sešlápl. Poplašné zařízení se rozřinčelo tak

přtšerně, že to rvalo uši. Pan Gannley je okamžitě vypnul a pak

znova zavolal na policii, aby jim sdělil, že všechno funguje

perfektně. Když procházel kolem dveří trezoru, poplácal je téměř

s láskou. Ted’ věděl, že poplašné zařízení tam je a že je ve

stálé pohotovosti - jako bdělý hlídací pes střežící všechny ty

peníze.

Nevěděl, že zvonivé řinčení bylo vlastně holdem houževnaté a

trpělivé práci, která v minulých dvou měsících probíhala dole v

podzemí; nevěděl ani to, že poplašné zařízení bude během příští

půlhodiny umlčeno navždy.

Bvlo 17.05. V novém dragstóru na druhé straně ulice,

přímo naproti ban-ce, si Rafe sedl na vysokou stoličku a

pozoroval vchod do banky. Zatím odešlo dvanáct lidí,

ozbrojený hlídač každému, kdo odchá-t. zel, odemkl dveře

a hned je za ním zase zavřel. V bance zbývaly tři osoby,

včetně ozbrojeného hlídače. Tak dělejte, myslel si Rafe,

vypadněte už hergot. Velké hodiny nad pultem ukazovaly 17.06.

Rafe usrkl cocacoly a dál pozoroval dveře bankv_ .

17.07.

tót tóo

Tak dělejte, myslel si. Musíme chytit tu zatracenou přívozní

lod’, co jede v šest nula pět. Takže nám nezbývá už ani celá

hodina. Hluchý odhaduje, že dokážem vylámat ten zbývající beton

za deset minut, ale já odhaduju, že to bude trvat nejmíň patnáct.

A pak dalších deset minut, než peníze naložíme, a ještě jednou

deset - pokud se nezdržíme v té frekvenci na ulicích než se

dostanem k přístavišti u přívozu. To je pětatřicet minut, za

předpokladu, že všechno půjde hladce, za předpokladu, že nás

nikdo kvůli ničemu nezastaví.

Rafe si sundal brejle ve zlatých obroučkách, otřel si kořen nosu

a znova si brejle nasadil.

Řekl bych, že nejzazší časový limit je 17.45. Kolem tři čtvrtě

na šest musíme bejt z toho trezoru venku. Tak budeme mít dvacet

minut na cestu k přívozu. Za dvacet minut bysme to měli dokázat.

Za předpokladu, že všechno klapne.

To bysme měli dokázat.

Kořen nosu už měl Rafe znova pokrytý kapkami potu, bůhsud’proč.

Sundal si brejle, pot setřel a málem propásl okamžik, kdy se

dveře banky na protější straně znova otevřely. Vyšla dívka v bílé

blůze, ale vzápětí uskočila zpátky|před deštěm. Statný taika v

tmavých šatech rázně vykročil do deště a rychle nad sebou otevřel

velký černý deštník. Dívka se do něho zavěsila a společně

odspěchali po ulici.

Tec| už má vyjít jen jeden, myslel si Rafe.

Kořen nosu měl znova plný potu, ale tentokrát si brejle nesundal.

Uviděl, jak v bance na druhé straně ulice zhasínají světla. Srdce

v něm poskočilo.

Světla se vytrácela jedno po druhém, okna potemněla. Čelial.

Právě slézal ze stoličky, když uviděl, jak se dveře otvírají,

vychází z nich i hlídač a zabouchává je za sebou. Hlídač se ještě

otočil a vzal za kliku, aby se ujistil, že se dveře automaticky

samy zamkly. Ani se nepohnuly. I přes ulici Rafe viděl, jak

bankovní hlídač spokojeně kývl a vykročil do deště.

Hodiny nad pultem v dragstóru ukazovaly 17.15. Rafe chvatně

vyrazil ke dveřím.

“Hej 1 Kampak?”

Strnul na místě. Ledová pěst ho žd’uchla někam do ledvin.

“To za ten kokáč jako platit nebudete?” zeptal se výčepní od

pultu s nealkoholickými nápoji.

Hluchý čekal na vnitřním konci tunelu, přímo pod bankovním

trezorem, když uslyšel, jak na druhém konci vešel do tunelu

Rafe. Ze stěn a ze stropu tunelu kapala slizká voda a hluchý

cítil, jak je celý olepený potem. Pach syrové hlíny neměl rád.

Byl to zahlcují-cí hnilobný zápach, který pronikal do chřípí

a vyvolával v člověku pocit, že se dusí. Počkal, až k němu

Rafe přišel. “Tak co?” zeptal se. “Všichni jsou pryč,” řekl

Rafe. ` Hluchý krátce přikývl. “Krabice je tady,” řekl a mávl

pruhem světla z baterky nad hlavu. Ozářil krabici s

elektrickými dráty od poplašného zařízení. Rafe se

prosunul do otvoru zejícího mezi pruty ocelových mří-ží

rozleptaných kyselinou a natáhl se pro odkrytou krabici s drá-

ty. Pak znova spustil ruce dolů a sundal si brejle. Z té

vlhkosti v tunelu je měl celé zamžené. Otřel si brejle, opět si

je nasadil na kořen nosu a pak se pustil do práce.

V horečnatém deliriu jeho zatmělého světa připadaly Stevu

Carellovi věci jasnější než kdykoli jindy v životě. Vězel v samém

jádru bolesti a zmatení, ale věci přesto byly křišt,álově jasné,

a ta absolutní jasnost ho překvapila, poněvadž se zdálo, že náhlé

pochopení ohrožuje jeho celou koncepci sebe sama jakožto

policisty. S očima dokořán zíral na to nenadálé poznání, že on

a jeho kolegové narazili na akci naplánovanou a prováděnou tak

výjimečným způsobem, že proti ní byli de facto bezmocní. Zděšeně

a jasně viděl sám sebe a celé 87. pátrací oddělení jako partu

poloidiotů, klopýtajících sem tam v mlze zpráv z laboratoře,

neplodných “šlapaček” spojených s vyšetřováním a nicotného

papírování, které nakonec přineslo jen částečné a za-nedbatelné

výsledky. Věděl ted’ s jistotou, že toho Johna Smitha zavraždil

stejný hluch “, který postřelil a pak div neutloukl pažbou

brokovnice ” ý jeho - Steva Carellu. Měl oprávněnou a skoro

stoprocentní jistotu, že při obou zločinech bylo použito téže

zbraně. A také si byl jist, že modrákový plánek, kteřý nalezl v

bytě ve Franklin Street, byl modrák určený původně pro zedníky

pracující na stavbě trezoru Obchodní úvěrové banky - a že je

naplánováno vyloupení právě tohoto trezoru. Intuitivně - a to

bylo to, nad čím se zhrozil - věděl, že ta vražda, to, že jeho

samotného div neumlátili k smrti, i plánované

162 163

vyloupení banky má vzájemnou spojitost a patří do takzvaného

Případu provokatér, jehož vyšetřování vede Meyer Meyer.

Neradil se o tom s intuicí ani s tím jasným poznáním, ale věděl

až moc dobře, že je tím zděšen. Možná že by ho to bylo vyděsilo

míň, kdyby byl věděl, že to není tak docela intuice. Af už si

toho byl vědom nebo ne a navzdory skutečnosti, že o obou domněle

separátních případech s Meyerem nikdy přímo nehovořil, přece jen

podvědomě vnímal a registroval útržky telefonních hovorů a

několikrát se i letmo podíval na hlášení na Meyerově psacím

stole. Nikdy se nezdálo, že je to dostatečný důvod k bližší

konverzaci s druhým detektivem, ale všechny tyto údaje nicméně

vytvořily ve vědomí jakousi ponořenou vrstvu zasvěcenosti, která

v kontaktu s tím, co věděl tec|, vytvořila nepochybně správný a

zdánlivě intuitivní spojovací článek.

Jestliže však uvažoval správně - uvažováním se to dalo nazvat jen

stěží - jestliže tento pocit, že to všechno spolu souvisí, byl

přesný, pak to ukazovalo na někoho, kdo si nerozdal hazardní

partii s policií jen tak bez důvtipu. Naopak, vyvolávalo to obraz

člověka, který je skutečně jen velice málo věcí ochoten ponechat

náhodě, člověka, který umí využít zaběhané organizace ochránců

zákona a umí z ní učinit část svého plánu, umí tuto organizaci

donutit, aby pracovala pro něho, umí se s ní raději svézt, než

aby proti ní bojó|al, umí ji proměnit v integrální součást plánu,

který začal připravovat - jak dávno asi?

A to právě Carellu děsilo.

Poněvadž věděl, na rozdíl od spisovatelů detektivek, že mozek

zločinců zpravidla nevyniká mimořádnou bystrostí. Průměrný

zloděj, s nímž měli v pátracím oddělení co činit dnes a denně,

mívá obvykle průměrnou inteligenci, a i tenhle odhad je pro něho

spíš lichotivý. Navíc bývá obvykle handicapován značnou

psychickou a emoční labilitou, která de facto stála na počátku

a byla prvoimpulsem jeho kriminální činnosti. Průměrný vrah je

člověk, který zabil v okamžiku, kdy viděl rudě, bud’ ze msty,

nebo z náhlé zuřivosti, nebo z kombinace různých okolností, které

vedly k vraždě jakožto k zdánlivě logickému závěru. Jistě,

existovaly pečlivě naplánované a připravené loupeže, jenomže těch

bylo málo. Průměrné vyloupení bývá naplánováno za pár dní a

realizováno během půl hodiny. Jistě, nedá se popřít, že existují

pečlivě naplánované vraždy, mordy promyšlené do posledního a do

nejmenšího detailu, a spáchané s úzkostlivě přepečlivou preciz

ností - jenže to jsou taky jen výjimky. Samozřejmě, člověk

ne-směl zapomínat na protřelé machry, mistry svého oboru, kteří

ve svém fochu vynikali přímo neuvěřitelnou šikovností a

práskanos-tí - jenomže kolik opravdu nových mistrů svého

oboru se objeví a kolik starých machrů praktikuje pořád dál

svou unavenou ruti-nu, když je policie už dlouhá léta

všechny zná? Carella byl nucen připustit, že policie má co

činit s kriminální-mi živly, které, popravdě řečeno, jsou

ryze amatérské. Statut pro-fesionálů jim mohl být přiřčen

jedině proto, že pracovali za pe-něžitou odměnu, lze-li vůbec

- s prominutím - této formulace použít o zločinu. A navíc byl

nucen připustit, že policie, čelící této nesčíslné armádě

kriminálníků, také vykonávala svou práci poněkud amatérsky,

především proto, že se od ní nic víc nežádalo. Ten hluchý ale,

af už to byl kdo chtěl, zatraceně zvedal lat’ku. Povznesl zločin

na profesionální úroveň, a jestliže nedostane stejně

profesionální odpověd’, může uspět. Veškeré policejní síly mohou

dřepět kolem jak baseballové mužstvo s kolektivním pal-cem

na kolektivním zadku a hluchý jim stejně uteče a navíc si

přinese domů šunku. Což způsobilo, že se Carella zamyslel

nad svým výkonem v roli policajta a nad tím, jak jako ochránce

zákona plnil své povinnos-ti. Byl člověk, který všechen svůj

um zasvětil prevenci zločinu, anebo - když prošvihl to -,

alespoň dopadení a zneškodnění osob, které zločin spáchaly.

Kdyby byl měl ve své práci naprostý úspěch, dávno už by žádné

zločiny a žádní zločinci nemohli exis-i, tovat, takže by -

logicky domyšleno - neměl co na práci a mohl sbalit fidlátka.

Pokud neexistuje zločin, nepotřebuje ni-kdo muže, kteří se

mu snaží předcházet nebo jej aspoň vypátrat. Přesto ale

tahle logika byla poněkud nelogická, což Carellu přivedlo k

další myšlence, stejně děsivé jako to náhlé pochopení j a

prozření, které zažil před okamžikem. Myšlenka mu prolétla

hlavou už přesně formulovaná: Kdyby neexistoval zločin, mohla

by vůbec existovat společnost? Myšlenka byla šokující -

přinejmenším pro Carellu. Poněvadž společnost je osnována

na principech zákona a pořádku, jako pevná hráz vzdorující

chaosu. Kdyby ale žádné zločiny ne-byly, kdyby skutečně

nebyli žádní narušovatelé zákona, nikdo, kdo je vůči zákonu

a pořádku v opozici, bylo by vůbec třeba, aby nějaký zákon

existoval? K čemu by byl zákon, když by ho nikdo neporušoval?

A kdyby žádný zákon nebyl, co by narušovatelé

164 a |5

zákona narušovali? To je něco jako ta známá věta “Madam, já jsem

Adam”:

MADAM, I’M ADAM.

A| ji člověk čte zepředu nebo odzadu, dočte se totéž. To je jen

takový milý žertík do společnosti, jenomže docela jinak už to

vypadá, když člověk řekne: “Zločin parazituje na společnosti”,

a pak to tvrzení obrátí, takže to zní: “Společnost parazituje na

zločinu.” Nebo snad ne?

Carella ležel v temnotě deliria, netušil, že polemizuje se

zásadami logiky i matematiky, ale intuitivně uvažoval v termínech

matematiky a logiky. Věděl, že se od něho žádá něco víc. Věděl,

že v tom obrovském protokolu dennodenních zločinů, v té nesmírné

a nikdy nekončící zprávě o společnosti a činech spáchaných proti

ní, je třeba od něho jakožto od policisty i jako od člověka něco

víc. Nevěděl, co to něco víc obnáší, ani zda bude kdy v jeho

silách udělat kvantitativní skok od policisty a člověka, jakým

je ted’, k policistovi a člověku zcela jinému.

Temnotu jeho kámatu pojednou zaplavil jas. A v tom jasu věděl,

že to přežije.

A také věděl, že někdo je v místnosti s ním, a věděl, že té osobě

musí povědět o Obchodní úvěrové bance a Uhrbingerově stavební

společnosti a modrákovém plánku, ktery viděl v bytě ve Franklin

Street.

A tak řekl: “Ob-bo-chod,” ale okamžitě mu bylo jasné, že slovo

nevyslovil správně, a zároveň nechápal proč, když mu ve ___ ‘

ulit všechno ři adalo tak na rosto ‘asné.

a A tak se pokusil o jinéJslovo a řekl: “Ubbi - nn - ova stafe,

ale věděl, že to je špatně, a hned se pokusil znova: “Ubbi - nn

- ubbi … Uhrbingerova … Uhrbingerova,” a ted’ si byl

jist, že tentokrát to řekl, a zvrátil se zpátky do oslnivého jasu

a znova ztratil vědomí. ^

Osoba, která byla v pokoji s ním, byla Teddy Carellová, jeho

žena.

Ale Teddy byla hluchoněmá, soustředěně pozorovala manželovy rty

a dobře přečetla slovo “Uhrbingerova”, když se na nich objevilo,

jenomže toto slovo nebylo z jejího slovníku, a proto usoudila,

že manžel je v deliriu.

Vzala ho za ruku a držela ji ve dlani, pak ruku políbila a

přitiskla si ji na tvář.

Pojednou v nemocnici zhasla světla.

Pumy, které Fotr umístil ve Východní elektrárně, právě začaly

vybuchovat.

Jako každý dobry chirurg si Rafe předem zkontroloval dosavadní

výsledky, než udělal definitivní řez. Ještě jednou přejel nad

dráty v krabici Tongovou zkoušečkou, ověřil si, které dráty jsou

pod proudem, a přikývl, poněvadž to souhlasilo s předběžným

odhadem, ktery si udělal, když se do krabice podíval poprvé.

“V pořádku,” řekl, zdánlivě hluchému, který stál o kousek níž než

on, ale ve skutečnosti to nebylo adresováno nikomu, de facto

jenom myslel nahlas. “V těchhle je štáva, jasně. Tyhle zapojím

na

‘ krátko, ostatní přestřihnu a máme to v suchu.” “Fajn, tak do

toho,” řekl hluchý netrpělivě. Rafe se pustil do práce.

Zapojení na krátko provedl rychle a odborně. Pak natáhl ruku k

hluchému. “Nůžky,” řekl.

Hluchý mu je nahoru podal. “Co chceš dělat?” Přestřihnout ostatní

dráty.”

|,

“Víš jistě, žes to všechno udělal správně?” «

,: “Myslím, že jo.

“Nemysli!” řekl hluchý ostře. “Jo nebo ne? Může to pitomý

poplašný zařízení začít řinčet, až ty dráty přestřihneš?”

” “Myslím, že ne.

I Tak jo nebo ne?”

Rafe se zhluboka nadechl a nasadil nůžky na dráty. Rychlým, ale

klidným sevřením dlaně zmáčkl obě držadla nůžek na doraz a dráty

přestřihl.

Poplašné zařízení ani nedutlo.

V domě v Majestě přecházel Chuck nervózně po místnosti, zatímco

Fotr prohlížel budík stojící na prádelníku. Kolik je na něm?”

zeptal se Chuck. Pět třicet” “To už by měli bejt z banky pryč a

na cestě” “Pokud něco nezhaprovalo,” řekl Fotr. “Hm. No,”

odpověděl Chuck nepřítomně a znova začal přecházet po místnosti

Pust’ prosím tě rádio, jo?” řekl. Fotr zapnul rádio. , 167

,| . . na nábřeží, na úseku o rozloze asi dvanáct set čtverečních

metrů, se běsnící živel dosud nepodařilo zvládnout,” oznamoval

právě hlasatel. “Veškerá mobilizovatelná protipožární technika

z celého města byla urychleně nasazena do postižené oblasti ve

snaze zlikvidovat požár dřív, než se ještě víc rozšíří. Déšt,

celkové situaci nikterak neprospěl. Kluzké ulice naopak ztěžují

zásah hasičských sborů i stříkaček. Hasiči a policie mohou

zasahovat pouze při světle reflektorů z nákladních vozů, nebo|

výbuch ve Východní elektrárně uvrhl do tmy sedmdesát procent ulic

v ohrožené části města, jakož i obytné domy a sídla úřadů i

podniků. Dodávka elektrického proudu nebyla zatím naštěstí

přerušena na Hlavním nádraží, kde výbuch na koleji číslo dvanáct

vykolejil přijíždějící rychlík z Chicaga, zatímco další puma

současně explodovala v čekárně. Požár v úschovně zavazadél byl

lokalizován a uhašen, ale stále ještě doutná.”

Hlasatel udělal pauzu, aby se nadechl.

“Starosta města a policejní ředitel se zatím stále ještě účastní

neveřejné porady, na níž se projednává otázka, zda v nastalé

situaci krajního ohrožení má či nemá být povolána Národní garda,

a mnoho dalších palčivých otázek zůstává nezodpovězeno: Co se

děje? Kdo je za to zodpovědnv? A proc|? To jsou otázky, | které

si klade každý myslící občan, nebot’ město v těchto okamžicích

doslova bojuje o život.”

Hlasatel se znova odmlčel.

“Děkuji vám za pozornost a přeji vám všem dobrou noc,” řekl po

rozpačité pauze.

Fotr rádio vypnul.

Musel si přiznat, že je na to na všechno málem pyšný.

Vylezli z trezoru a prošli tunelem v 17.40. Cestu mezi bankovním

trezorem a sklepem si museli zopakovat třikrát. Potom| naložili

krabice napěchované penězi na náklad’ák. Otevřeli dveře

chladícího boxu a nastrkali krabice dovnitř. Pak dveře chladnice

zavřeli a Rafe náklaďák nastartoval.

“Moment,” řekl hluchý. “Koukej.”

Rafe se podíval, kam mu ukazoval. Obloha byla zbarvená požáry.

Budovy na jižní straně byly temné, ale obloha za nimi se

proměnila v běsnící vír červené, oranžové a žluté barvy. Plameny

pohltily celou oblohu, pohltily dokonce i noc. Z jižní části

města sem zdálky doléhalo kvílení policejních a hasičských sirén;

co

chvíli nějaká další exploze ztlumená hukotem ohně přehlušila

nářek sirén a šumot deště na dlažbě.

Hluchý se usmál a Rafe se s náklad’ákem rozjel. “Kolik je hodin?”

zeptal se Rafe.

“Pět padesát”

“Tak to už nám ta locP v pět pětačtyřicet ujela.”

“Nic se neděje. Máme patnáct minut na to, abysme to stihli na tu

v šest nula pět. Řek bych, že to všechno proběhne bez potíží.”

“Taky doufám,” řekl Rafe.

“Víš, kolik prachů máme v tý mraznici?” zeptal se hluchý a

ušklíbl se.

Kolik?” “

“Víc než dva milióny dolarů.” Hluchý se významně odmlčel. “To je

přece fůra prachů, ne, Rafe?”

“To bych prosil,” odpověděl Rafe, plně soustředěný na řízení.

Pozoroval silnici a dopravní signály. Projeli kolem osmi bloků

a zatím nikde nespatřili ani stín jediného policisty. Ulice

vypadaly nějak tajemně a přízračně. Jindy v nich policie

vytvářela neodmyslitelnou velkoměstskou stafáž, ale ted’ byl

pravděpodobně každý zatracený polda z celého revíru povolán na

jeho jižní okraj. Rafe si neodpustil, aby se tím hluchému

nepochlubil. Přesto si ale nedovolil přejet někde na červenou a

také nechtěl překročit povolenou rychlost. Navíc ted’ byly ulice

kluzké. Nechtěl mít tu pekelnou smůlu a nabourat se do kandelábru

s tolika penězi za zády v lednici.

Kolik je?” zeptal se hluchého. “

Pět padesát šest.” “

Rafe držel nohu nehybně na sešlápnutém akcelerátoru. Před každou

zatáčkou rozblikal směrovku. Jednu chvíli div nepropadl panice,

když za sebou uslyšel houkající sirénu, ale policejní vůz ho

rychle předjel po levé straně; zřejmě se hnal za nějakým

konkrétním a naléhavějším cílem.

“Vypadá to, jako když všichni někam jedou,” řekl hluchý a

pofouchle se ušklíbl.

Nejspíš,” řekl Rafe. Srdce mu bušilo v hrudi jak zběsilé. Niko”

mu by se k tomu nepřiznal, ale vyděšený byl. Ted’, se všemi těmi

` penězi! Co když někde něco neklaplo? Ted’, když jim všechny ty

peníze říkaly pane!

, Kolik je?” zeptal se, když zatáčel na parkoviště u přívozní ,

budovy.

,:

1| t69

Šest nula jedna,” řekl hluchý. “

“Kde je ta lod’?” zeptal se Rafe a rozhlédl se z okna po řece.

Ta přijede,” řekl hluchý. Měl báječný pocit. Při promýšlení “

plánu počítal i s tím, že by cestou z banky k přístavišti u

přívozu mohli potkat nějaké policajty. No - a ted’ o ně hlídkový

vůz div neštrejchnul, ale řítil se vesele dál, do městských

čtvrtí zachvácených požáry. Zápalné pumy fungovaly perfektně.

Možná že by měl ostatní přemluvit, aby Fotrovi odhlasovali

prémii. Možná …

“Kde ta zatracená lod’ je?” zeptal se Rafe netrpělivě. “Dost

času. Ta přijede.”

“Víš to jistě, že jede v šest nula pět?” “Jo, jistě.”

“Hele, ukaž mi ten jízdní řád,” řekl Rafe. Hluehý sáhl do kapsy

a podal mu přeložený papír. Rafe ho rychle přelétl očima.

No těbůh!” řekl. “

Co se děje?” “

“Ta totiž nejede,” řekl Rafe. “Tady po straně je poznámka,

písmeno E, a tohle písmeno znamená, že jede jen třicátýhó května,

čtvrtýho července a - “

“Čteš to blbě,” řekl hluchý nevzrušeně. “To písmeno E je vedle

lodi v sedm patnáct. U lodi v šest nula pět žádná značka není.

Znám ten jíadní řád nazpamě|, Rafe.”

Rafe se zahloubal do jízdního řádu. Rozpačitě zamumlal něco jako

“Hm, no jo” a pak se znova podíval na řeku. “Tak kde teda sakra

ta lod’ je?”

Přijede,” ujistil ho hluchý. “

` “Kolik je

“`|eSt nula Čtyři” áliul m ..|s|.,..

V pronajatém domě v Majestě si Chuck zapálil cigaretu a sklonil

se k rádiu.

“Zatím nic novýho,” řekl. “Pořád ještě nevědí, co se to hrome

vlastně děje.” Odmlčel se. “Řek bych, že už jsou s tím. pryč”

“A co když ne?” řekl Fotr. ,Jak to myslíš?”

, Co budem dělat? Jestli je lízli?” “

“To bysme se dověděli z rádia. Všichni se jen třesou na nějaký

vysvětlení. Zařadili by to do vysílání v tom momentě, jak by tu

zpráw dostali. No a my bysme zdrhli ” ^

“A co když policajtům řeknou, kde jsme?” “Ale kde, ty nechytěj,”

řekl Chuck. “Snad ne. Ale co když jim to řeknou?” “To by

neudělali.” | a.v “Seš si tím jistej. “Drž už hubu,” řekl Chuck.

Chvíli byl zticha a pak řekl: “Ne, to by neudělali.”

Policista na obchůzce vyšel z čekárny přívozní budovy, přelétl

očima po zmrzlinářském náklad’áku, rozhlédl se po řece, nadechl

se mlhavého, ale příjemného dubnového vzduchu, dal si ruce v bok

a zkoumavě pozoroval višňově rudou záři, která na jihu zbarvila

celou oblohu. Nebyl si vědom, že se v této chvíli stal nástrojem

prozřetelné pravděpodobnosti. Byl jeden z těch policistů, kteří,

ať nedopatřením nebo záměrně, byli ponecháni tam, kde zrovna měli

být, a které nikdo neodvolal do jižních čtvrtí města, aby

vypomohli v tísňové situaci. Věděl, že někde u River Dix zuří

obrovský požár, ale jeho povinností pochůzkáře bylo obejít třicet

bloků po nábřeží River Harb; trasa začínala v čekárně u přívozu

a vedla na východ, k vodárenské věži na North Forty-first. Neměl

ponětí o katastrofálních rozměrech toho, co se tam na jihu

odehrává, a také samozřejmě nemohl tušit, že zmrzlinářský

náklad’ák, stojící ani ne čtyři metry od něho, veze v chladícím

boxu plus minus dva a půl miliónu dolarů.

Byl to jen obyčejný pochůzkář, který nastoupil do služby v 15.45

a měl končit v 23.45, a ani ve snu ho nenapadlo, že by mohl

narazit na nějaké trable zrovna tady, u přístaviště přívozních

lodí, spojujících Isolu s poklidnou čtvrtí zvanou Majesta. Stál

s rukama v bok ještě chvilku a se zájmem pozoroval oblohu. Potom

bezmyšlenkovitě vykročil přímo k zmrzlinářskému náklacPáku.

To chce klid,” řekl hluchý. “

,Jde rovnou k nám!” ,

Klid!” “

Těbůh, mládenci,” řekl pochůzkář. “

“Ahój,” odpověděl přátelsky hluchý.

“Víte, že bych si dal jedno eskimo?” řekl pochůzkář.

Podařilo se jim zvládnout požár na stadiónu a poručík Byrnes s

pomocí tří dopravních čet uvolnil zablokované komunikace

171

a ted dohlížel, jak zdravotníci nakládají do ambulancí ošklivě

popálené a pošlapané oběti pekelného plánu, který se zrodil

hluchému v hlavě. Mezitím se Byrnes snažil držet krok s dalším

vývojem událostí ve svém revíru. Hlášení zprvu přicházela skoupě

a po kapkách, ale pak se jich začala valit hotová záplava.

Zápalná puma v obchodě s barvami a laky, výbuch a požár, který

zničil řadu moderních činžovních|domů. Puma nechaná v autobusu

na Culver Avenue vybuchla v okamžiku, kdy byl autobus na

křižovatce, a způsobila, že doprava v obou směrech uvízla na

úseku dlouhém několik kilometrů. Telefonovali vyděšení lidé, lidé

propadlí panice i ti, kteří byli skutečné v maléru, a když byl

všechen ten zmatek v nejlepším, v okolí městských činžáků na

South Tenth došlo k pouliční bitvě dvou klukovských gangů přesně

to, co Byrnesovi v té chvíli ještě scházelo; af se ti zatracení

malí parchanti vymlátí mezi sebou.

Momentálně se celý zpocený a špinavý prodíral mezi hasičškými

hadicemi, plazícími se přes ulici jak hadi, v uších mu zněl

třeskot gongů, používaných v ambulančních vozech, a kvílení

sirén, před očima měl rudou záři zaplavující oblohu nad River

Dix, a když se mu konečně podařilo přejít ulici, zamířil k

telefonu, poněvadž jeden telefonní hovor prostě nemohl odložit,

jednu věc se |nusel dovědět.

Hernandez šel mlčky za ním a zůstal stát před telefonní budkou,

zatímco Byrnes vytáčel číslo.

“Tady Rhodesova klinika,” ozval se upjatý hlas. “Tady poručík

Byrnes. Jak se daří Carellovi?”

, ,Jak prosím? Carellovi?”

“Ano, detektivu Carellovi. To je ten policista, postřelený z

brokovnice, co u vás leží - “

“Ach ano, už vím. Promiňte, pane poručíku. Máme tady stsašlivý

zmatek. Vozí nám sem pořád nové příjmy - od těch požárů, nemusím

vám to vysvětlovat. Malý okamžik, prosím.”

Byrnes čekal.

“Haló?” řekl ženský hlas. “Ano, slyším. Tak co?”

“Zdá se, že už je z nejhoršího venku. Horečka mu prudce klesla

a ted je prostě v klidu, odpočívá. Je mi moc líto, ale čeká tu

spousta dalších hovorů.”

“Tak jen do toho, neztrácejte čas,” řekl Byrnes a zavěsil. “Jak

mu je?” zeptal se Hernandez.

“Bude v pořádku,” ujišfoval ho Byrnes a přikývl. “Bude zas

v pořádku.” “Jako když na mě šáhne smrt,” řekl pojednou

Hernandez, ale nevvsvětlil, jak to myslí. “To vaše

speciál eskimo, no - to, co tak vychvalujete v tý reklamě,

co máte ze strany na voze,” řekl pochůzkář. “S drcenej-ma

vořiškama.” | r-a ; e s “Ty oříškový už žádný nemáme,” řekl

hluchý rychle. Neměl nahnáno, byl jenom otrávený. Viděl

přívozní lod’, jak vplouvá do přístaviště, viděl kapitána,

jak se vyklání ze zasklené kabiny na můstku a upírá oči do tmy

při přistávacím manévru. “Tak vy už vořiškový nemáte?” řekl

zklamaně pochůzkář. “To je ale blbý. Zrovna jsem měl na jedno

naštelovanej žaloudek.” “No, to je halt blbý,” řekl hluchý.

Přívozní lod’ měkce narazila na pilíře kotviště, zajela přesně

mezi né a přisunula se ke břehu. Palubní pomocník seskočil na

břeh a spustil mechanismus, který nájezd z přístaviště snížil

tak, že se octl v jedné rovině s palubou lodi. “Hm, tak

mi dejte vobyčejnýho čokoládovýho nanuka,” řekl pochůzkář. “My

už dneska nemáme ani ty,” řekl hluchý. “A co teda máte?”

Prázdnej vůz. Vracíme se zpátky do fabriky.” ” “Do

Majesty?” ‘ “No,” řekl hluchý. “Aha, no jo.” Pochůzkář znova

potřásl hlavou. “To se nedá svítit,” řekl a začal se vzdalovat

od náklad’áku. Na přívozní lodi v té chvíli vytahovali zvedací

část palubního zábradlí a auta začala sjíždět do přístaviště.

Když pochůzkář míjel zadek nákla-d’áku, střelil očima po

poznávací značce a všiml si, že na tabulce je číslo IS 6341.

Věděl, že poznávací značky s písmeny “IS” se vydávají vozům

registrovaným v Isole, kdežto všechny poznávací značky aut

registrovaných v Majestě začínají písmeny MA. A napadlo ho,

jaká může být pravděpodobnost - slovo “pravdépo-dobnost” se mu

ovšem v hlavě vůbec nevynořilo, poněvadž nebyl ani matematik,

ani statistik, ani logicky uvažující profesor, byl to jen

obyčejný policajt na obchůzce - napadlo ho, jaká může být

pravděpodobnost, že společnost, která má továrnu v Majestě, může

vlastnit náklaďák s poznávacím číslem, jaká se vydávají

173 172 .

vozům registrovaným v Isole, ale kráčel dál, poněvadž si v duchu

řekl Je to možný, co by to hrome nebylo možny’.

A pak ho napadla další věc - také jaká může být pravděpodobnost

- a zamyslel se nad tím, jestli vlastně už vůbec někdy viděl

zmrzlinářský náklad’ák, aby v něm seděli dva muži v uniformě. A

v duchu si řekl Proč by to hrome nebylo možný, oba se vracejí do

fabriky, možná že ten jeden toho druhýho jen svez. Jenže v tom

případě - kde ten druhej chlápek nechal svůj náklad’ák?

A přestože nevěděl zhola nic o teorii pravděpodobnosti, věděl

docela dobře, že je na tom něco divného, cítil, že tady něco

nehraje, a tak začal přemýšlet o zmrzlinářských náklad’ácích

vůbec, a najednou jako by se mu začalo rozbřeskávat a pak si

vzpomněl, že dnes odpoledne, než nastoupil do služby, četl na

strážnici teletypové hlášení o nějakém zmrzlinářském nákladáku,

který byl

Otočil se a vrátil se ke kabinž nákladního vozu. Rafe právě znova

nastartoval motor a byl připraven zajet s náklad’ákem na palubu

přívozní lodi.

“Hej,” zvolal pochůzkář.

Rafe a hluchý si vyměnili bleskové pohledy.

“Hele, ukázal bys mi papíry vod tý svý káry, kamaráde?” řekl

pochůzkář.

“Jsou v přihrádce na rukavice,” řekl hluchý klidně. V chladícím

boxu měli dva a půl miliónu dolarů a nebyl ochoten jen tak pro

nic za nic propadnout panice. Viděl, že Rafe je strachy celý

zelený. Jeden z nich musel zachovat klid. Palcem otevřel

přihrádku na rukavice a začal se přehrabovat v krámech uvnitř.

Pochůzkář čekal a ruka se mu vznášela jen malý kousek od

služebního revolveru ráže .38, který měl v pouzdře na boku.

“Kde hergot ty papíry jsou?” zeptal se hluchý. “Proč nás vlastně

vůbec kontrolujete, šéfe? Chcem stihnout tu lod’.”

“Jen piánko, ta lod’ může počkat, kamaráde,” řekl pochůzkář.

Otočil se k Rafovi. “Ukaž mi.řidičák.”

Rafe zaváhal a hluchý přesně věděl, nač Rafe v tom okamžiku myslí

- myslel na to, že jeho normální řidičský průkaz ho neopravňuje

k řízení obchodního vozidla, myslel právě na tohle a bylo mu

jasné, že když pochůzkáři svůj normální řidičský průkaz ukáže,

začne se ho policajt vyptávat na další věci. Zároveň by ale

nemělo smysl neukázat mu řidičský průkaz vůbec. Kdyby se

174

Rafe jeho příkazu vzepřel, revolver ráže .38 mohl v jediném

okamžiku opustit pouzdro a octnout se v policajtově ruce.

Nedalo se dělat nic jiného než to zahrát na počet

pravděpodobnosti a dou-fat, že se policajt dá nějak ukecat

dřív, než přívozní loď’ odpluje, poněvadž příští jede až ve

20.45 a bylo absolutně vyloučené, aby tu do té doby dřepěli a

čekali; nedalo se dělat nic než blufo-vat s prázdnou kartou

jako v pokeru; sázky ted’ opravdu stály vysoko. Ukaž mu

řidičák, Rafe,” řekl hluchý. ” Rafe váhal. No tak mu ho

ukaž.” ” ý Rafe nervózně sáhl do zadní kapsy kalhot pro

tašku. Hluch se rychle podíval do přístaviště přívozu. Dvě

osobní auta už byla na lodi a několik cestujících pomalu

vystupovalo na palubu za nimi. Na můstku se kapitán podíval

na hodinky a zvedl ruku ke šňůře mlhové sirény. Pronikavé

zahoukání rozčíslo večerní vzduch. První signál, že lod’ co

nevidět odpluje. “Dělej kruci!” řekl hluchý. Rafe

policistovi podal řidičský průkaz. Ten po něm přelétl kuželem

světla z baterky. “Tohle je řidičák pro osobní vozy,” řekl.

“Jenomže ty řídíš náklad’ák, kamaráde.” “Poslyšte, šéfe, my

chcem chytit ještě tuhle lod’,” řekl hluchý. “Tak hele, jen

klid, to má čas,” řekl pochůzkář a začal pojednou připomínat

typického policajta, proměnil se ve veledůležité-ho

pitomce, který seznal, že s nimi něco není v pořádku, a ted’ si

hodlal zahrát na pana státního zástupce. “Co kdybych se tak

mrknul, co máte v tý lednici, co? Jak to přijde, že už

nemáte žádnou zmrz - ” A hluchý řekl: “Dupni na to, Rafe!”

Rafe šlápl na akcelerátor a zároveň se rozhoukala mlhová siréna z můstku přívozní lodi a hluchý uviděl, že zvedací část

palubního zábradlí jde dolů, a náhle se lod’ začala měkce

sunout z přístaviště a policajt za nimi vykřikl “Hej!” a ve

vzduchu žilko- ; vaném deštěm se rozlehl výstřel a hluchému

bylo jasné, že hra s počtem pravděpodobnosti nevyšla, a

pochůzkář pojednou vystřelil znova a Rafe řezavě zavřeštěl

a zhroutil se dopředu na volant a neřízený nákladák divoce

zarejdoval do strany - a v té chvíli hluchý vyskočil z

kabiny. V hlavě mu vířily zbývající možnosti a šance. Naskočit

na 1?75

přívozní lod’? Ne, to ne, poněvadž nemám zbraň a kapitán by mě

zadržel. Vyběhnout do ulice? Taky ne, poněvadž ten pochůzkář mě

odstřelí dřív, než se dostanu doprostřed přístaviště, taková

spousta peněz, taková spousta báječnejch peněz, zakalkulovaná

možnost, že někde něco kiksne, já přece kalkuloval s tím, že

někde něco kiksne, doprdelepráce, já přece počítal i s tím, že

se na cestě, po který budou prchat, určitě někde nějakej policajt

objeví, ale že to vybouchne na chlapovi, kterej dostane chuf na

eskimo, no ne, na pitomý eskimo! - jediná šance je řeka - a

rozběhl se k plotu.

“Stůj!” zařval pochůzkář. “Stůj, nebo střelím!”

Hluchý pádil dál. Jak dlouho vydržím pod vodou se zatajeným

dechem? uvažoval. Jak daleko můžu uplavat?

Pochůzkář mu vystřelil nad hlavu a pak namířil hluchému na nohy

- právě když se hluehý škrábal přes plot z prefabrikovaných dílů,

oddělujícím přístaviště od vodní hladiny.

Nahoře na plotě na okamžik zabalancoval, jako když se nemůže

rozhodnout, jako když si není jistý, zda počet pravděpodobnosti

ohledně šancí a vyhlídek opravdu mluví v jeho prospěch, a pak

náhle skočil do vzduchu, co nejdál od plotu, co nejdál od

přístaviště, právě v tom zlomku vteřiny, kdy pochůzkář stiskl

kohoutek a střelil znova. Silueta hluchého se zarýsovala a

utkvěla na pozadí šedého nebe a vzápětí padl do vody jako těžký

kámen. Pochůzkář se řítil ke plotu.

Vystřelil pětkrát, uvažoval hluchý. TecP bude muset znova nabít.

Rychle se vynořil, zhluboka se nadechl, naplnil si plíce vzduchem

až k prasknutí a znova se potopil pod hladinu.

Taková spousta peněz, myslel si. No nic - příště.

Spoušf pochůzkářova revolveru dutě cvakla o prázdnou komoru.

Rychle znova nabil a vystřílel do vody další sérii ran.

Hlueli| se nevynořil.

Jen rozvlněné místo na hladině řeky, od něhož se rozbíhaly stále

větší kruhy, svědčilo o tom, že vůbec kdy existoval.

AÚi.| G;Jxirr.a.

17

Až to překvapovalo, jakou ochotu ke spolupráci jeví zloděj, když

má v zádech pod lopatkou kulku z revolveru a když ví, že pryč a

pryč je všechno, pryč jsou mý naděje. Ještě dřív než Rafa

odtransportovali do nemocnice, zazpíval jim jména kompliců, kteří

čekali v pronajatém domě. Policajti z Majesty lízli Chucka a

Fotra během pěti minut.

A taky až překvapuje, jak jsou zloději důslední. Mít na krku

obvinění z bankovní loupeže - to je jedna věc. Docela jiná věc

je ale mít na krku žalobu pro mnohonásobnou vraždu, žhářství,

narušení veřejného pořádku a - to teda je darda, vole - možná i

pro velezradu. Jeden čiperný chlapík v kanceláři státního

zástupce zalistoval v trestním zákoníku a prohlásil, že tihle

ptáčkové se dopustili vůči státu velezrady a to tím, že proti

lidu tohoto státu rozpoutali válku. Což bylo věru děsivé

obvinění, i kdyby po něm nenásledoval trest smrti. Válku proti

lidu tohoto státu? Vá1ku?No těbůh!

Tři zloději - Rafe, Chuck a Fotr - se prostě, aniž se toho

nadáli, namočili až po krk do něčeho mnohem většího, než původně

vůbec tušili. Vyhlídka na to, že stráví zbývající dny svých

životů v severních končinách ve věznici v Castleview, by jim ani

tak nevadila, jenomže na světě je ještě něco horšího: křeslo, do

něhož vedou elektrické dráty, a oni nijak netoužili se v něm

uvelebit. A tak se jako jeden muž svorně dovtípili, že po ruce

je použitelný obětní beran. A jestli ne zrovna po ruce, tak

určitě někde pod hladinou River Harb.

A jako jeden muž důsledně a vytrvale opakovali, že za všechny ty

děsivé události a všechny ty mrtvé je odpovědný ten muž, který

zmizel v řece, že to on a nikdo jiný než on zastřelil Johna

Smitha a rozmístil všechny ty pumy, že to on vedl tu válku,

kdežto jejich podíl na celé té drobné lumpárně se omezil jen na

to vyloupení banky, no řekněte, vypadají snad na chlápky, pro

který lidskej život nemá cenu? Mají snad kukuč na to, že by pro

pár babek dokázali vykolejit vlak a zapálit baseballovej stadión

na nevím kolika místech najednou?

Ale kde, kdepak - za to za všechno je odpovědnej ten chlápek, co

zmizel v řece. f|||’| | ia:^

A jak se ten chlápek jmenuje?

Vytrvale a jako jeden muž odpovídali, že ho znali jedině jako

hluchého”. Víc povědět nemohli nebo nechtěli.

” Stáli na tom tak důsledně a zarytě, že to bylo až obdivuhodné,

to je fakt.

A tak je taky obdivuhodně zabásli, postavili před soud a

obžalovali, že ve všech bodech obžaloby jednali společně a

nerozdílně,

176

krátce a dobře jako jeden muž, a názor policie, stejně jako názor

“Ty jeden pacholku pitomej,” řekl Raskin a pak se dal taky do

kanceláře státního zástupce se shodoval v tom, že všichni tři

mají smíchu. “Teda, chlape, tys mi na moment nahnal. Fakt jsem

si na docela nadějné vyhlídky na usmažení na elektrickém křesle,

nebo moment myslel, že mám toho zatracenýho provokatéra na krku

přinejmenším aspoň na to, že stráví zbytek dnů, které jim příroda

znova.” Raskin se smál jak šílenec. “Tohle se ti teda povedlo.

Ty vyměřila, za mřížemi věznice v Castleview, v severních

končinách seš ale kus komedianta. Od tý doby, co tvůj táta umřel,

ještě jsem státu. Policie dobře cítila, že počet pravděpodobnosti

je v obou ` druhýho takovýho komedianta nepotkal. Ty ses ale

vyved po případech značně vysoký. něm, ty seš celej táta! Nemlich

jak von!”

21. května se nahoře ve služebně pátracího oddělení objevil Meyer

Meyer naslouchal na druhém konci drátu, vyměnil si Dave Raskin.

|el rovnou k psacímu stolu, u něhož seděl Meyer s Raskinem ještě

pár zdvořilých poznámek a pak zavěsil.

Meyer, a zahalasil: “Tak co bys tomu řek, Meyere?” Celej táta,

pomyslel si. “

“To nevím, řekl Meyer. “Co bych měl čemu říct Najednou se mu

udělalo tak trochu nanic.

“Já se z toho mýho krcálu stěhuju.” “Copak, copak?” zeptal se

Miscolo, který vešel do služebny “Ne?” ! z kanceláře pro

zaměstnance.

“No jo, vážně. Nač mi ten potentočkovanej krám je? Řeknu ti

“Cejtim se nějak šoufl,” řekl Meyer.

na rovinu, když tam ted’ dole pod schodama není banka, nemám “No

jo, seš namíchnutej, že obyčejnej pochůzkář vyřešil případ, už

nikoho, na koho bych se díval z okna. Dřív tam bejvalo rušno. na

kterým sis ty vylámal zuby.”

Ted’ tam chcíp pes.” “Možný to je,” odpověděl Meyer.

“Hm, to víš,” řekl Meyer a pokrčil rameny. “Tak se přece seber,”

řekl Miscolo. “Mám ti uvařit kafe?” “Jak se vede tomu poldovi,

co ho postřelili?” “Celej táta,” řekl Meyer smutně.

“Za pár neděl ho pustěj ze špitálu,” řekl Meyer. ‘ “Co|`

“No prima, prima. To rád slyším. Poslyš, kdyby náhodou tvá “Ale

nic. Některej chlap prostě celej život maká, snaží se …” žena

potřebovala nějaký slušivý šatečky, tak se zastav, jo? Vyberu

Meyer potřásl hlavou. “Cele táta, přesně jako on.”

J jí něco Ia prima extra, že jako se Dave Raskin nechá poroučet”

“Tak chceš to kafe nebo ne?”

“Díky,” řekl Meyer. “Jo. No jo. Dám si kafe. A přestaň už s tím

provokováním!” Raskin se vrátil do krámu na Culver Avenue, kde

Margarita “Kdo tě provokuje?” řekl Miscolo a odešel pro kávu.

balila zboží připravené ke stěhování a natřásala ničím nespouta—

Od psacího stolu na druhém konci služebny se ozval Bert né poprsí

ještě o poznání bujařeji než kdy jindy. Raskin ji chvilku Kling:

“Letos bude brzy léto.”

pozoroval, potěšen tím, co vidí. Pojednou zazvonil telefon. Ras-

“No a?”

kin nespustil oči z Margaritiny energicky předváděné akrobacie

` “Tím pádem bude na ulicích taky víc kluků a víc bitev mezi a

zvedl sluchátko. gangama, víc drobnejch zločinů, víc vyteklejch

nervů a - ” “Haló?” řekl. “Nebud’ takovej pesimista,” řekl Meyer.

“Je tam Raskin?” zeptal se nějaký hlas. “Kdo je u tebe pesimista?

Říkám snad něco jinýho, než že to “U aparátu. Kdo volá, prosím?”

| podle všeho bude rozkošný léto? Prostě rozkošný”

“Koukej z toho krámu vypadnout,” řekl hlas. “Koukej z toho | “Už

se ho nemůžu dočkat,” odpověděl Meyer.

krámu vypadnout, ty jeden zatracenej parchante, nebo tě zabiju!”

Přitáhl si k telefonu na stroji napsaný seznam jmen a vytočil To

je von!” zvolal Raskin. “To už je zas von!” | číslo prvního

očitého svědka vloupání.

” A pojednou uslyšel, že se na druhém konci drátu někdo po-Zdálo

se, že květnu za okny služebny se už stýská po dusivých fouchle

chechtá. | ř červencových a srpnových vedrech.

Kdo je tam?” zeptal se. . [ “

Meyer Meyer,” řekl ten hlas a kuckal smíchy. - j “

t78

Provokatér je dvanáctou publikovanou knihou o 87. revíru. Rád

bych při té , : příležitosti vyjádřil svou upřímnou vděčnost

Herbertu Aleganderovi, který se / P O L D O V É /

mnou na sérii těchto pi|‘béhů pracoval od chvíle, kdy jsem s ní

přišel jako s nápadem, a jehož redaktorské návrhy a připomínky

vždycky dokázaly povzbudit mou

fantazii a rozšiřit původní koncepci. Díky, Herbe. . E. McB.

é vi ,f1 ! r . r

,.ta,; … ‘

s‘3j?í. | í|I

PE:| || |=.7.° iE| i|. .

| t: f |r|t ||.|s|?| l|!Tit

VĚNOVANO MÉMU TCHANOVI HARRYMU MELNICKOVI,

KTERÝ INSPIROVAL PROVOKATÉRA A MA PROTO NA SVĚDOMf, PŘINEJMENŠÍM

ASPOŇ ČASTEČNĚ,

TAKÉ, TENHLE PitIB|H

1

To zas byl tejden, kamaráde.

Čtrnáct přepadení, tři znásilnění, jedno pobodání nožem na Gulver

Avenue, třicet šest různých vloupání, a navíc k tomu ke všemu se

ve služebně ještě malovalo.

Ne že by služebna nepotřebovala vymalovat.

Detektiv Meyer Meyer byl poslední, kdo by chtěl popírat, že si

služebna o gruntovní vymalování říká už dávno. Jenom mu připadalo

idiotské, že se městská správa rozhodla dát vymalovat zrovna

ted’, začátkem března, kdy venku bylo všechno studené jak psí

čumák a oslizlé a neutěšené a kdy člověk musel mít v jednom kuse

zavřená okna, poněvadž ty zatracené radiátory byly pořád jen

mírně vlažné, takže výsledkem té malovací akce byl nos od rána

do večera podrážděný pachem terpentýnu, nemluvě o dvou malířích,

kteří se člověku pletli pod nohama nebo mu balancovali na

štaflích nad hlavou a nevypadali zrovna na to, že by hravě

zvládli nástropní malbu v Sixtinské kapli.

“Promiňte,” řekl jeden malíř, “ale nemoh byste to kousek

odtáhnout?”

“Co to?” zeptal se Meyer. No to.”

” “Jo to,” řekl Meyer a taktak že nevypěnil, “to totiž je naše

kartotéka všiváků. To totiž je napěchovaný informacema o všech

známejch kriminálnících a vejtržnících z celýho revíru, a je to

naprosto nepostradatelný pro detektivy, co v týhle služebně

makaj, až se z nich kouří.”

“To je toho,” řekl malíř.

“Tak hejbne s tím?” zeptal se druhý malíř.

“Vy s tím hejbněte,” řekl Meyer. “Vy jste malíři, tak si s tím

hejbněte vy.”

Od toho my nejsme placený, abysme tu s něčím hejbali,” řekl “

první malíř.

“My jsme placený jedině od malování,” řekl druhý malíř.

“Já taky nejsem placenej od šoupání s nábytkem,” řekl Meyer. “Já

jsem placenej od-pátrání a tak mám pátrat, a ne šoupat s

nábytkem.”

“Tak to nechte tak klíd’o” řekl rvní malíř, “já vám to tou , ,

P

zelenou zacelpám vodshora až dólu.” Hod’te přes to plachtu,” řekl

Meyer. “

t83

“Všecky plachty jsme dali támhle na ty psací stoly,” řekl druhý

mahř, “víc plachet nemáme.”

“Čím to, že já vždycky musím asistovat u takovejchhle scén jak

z vaudevillu?” zeptal se Meyer.

,|Jak prosím?” řekl ptvní maliř. “Von je inteligent,” řekl druhý

malíř.

“Helejte, já vám jen říkám, že s touhle jarmarou, co je v ní

kartotéka, hejbat nebudu,” řekl Meyer. “A abych to upřesnil, tak

nehodlám hejbat vůbec s ničím. Vy tady celou tu zatracenou

služebnu obracíte vzhůru nohama, už to vidím, že až vypadnete,

budem ještě tejden hledat, kde je co.”

“My když makáme, tak makáme,” řekl první malíř. “Mimochodem, my

jsme se vám sem nevnucovali,” řekl druhý mahř. “Vy myslíte, že

nemáme nic lepšího na práci než to smejčit štětkou zrovna tady?

Vy myslíte, že tohle je nějaká zajímavá fuška? Tohle je votrava,

hotovej smrt’ák, když to chcete sl5|šet `’ “Smriák, jo?” řekl

Meyer.

“Jo, smrfák,” řekl druhý malíř.

“Fakt, hotovej smrt,ák,” přitakal první malíř. ii

“Všecko tahle hrášková zeleň, to myslíte, že je zajímavý? Strop

hrášková zeleň, zdi hrášková zeleň, schodiště hrášková zeleň, to

je fakt náramně zajímavá fuška, jen co je pravda.”

“To minulej tejden jsme měli fušku pod širym nebem v tržnici v

Council Street, a to teda byla zajímavá fuška.”

“To byla vůbec nejzajímavější fuška, co jsme kdy měli,” řekl

druhý malíř. “Každej stánek jinou pastelovou barvou, víte přece,

jak tam ty stánky vypadaj, ne? No a tam jsmé|dělali jeden každej

jinou pastelovou barvou, to teda byla fajn fuška.”

“Tohle je posraná fuška,”.řekl první malíř. |s? : “Smrták a

posranym navrch,” přitakal druhý malíř. |

“S tou jarmarou ale hejbat nebudu, to ne,” řekl Meyer Meyer a v

té chvíli zazvonil telefon. “87. pátrací oddělení, detektiv

Meyer,” řekl do sluchátka.

“Meyer Meyer osobně?” zeptal se hlas na druhém konci drátu. “Kdo

volá?” zeptal se Meyer.

“Nejdřív mi laskavě povězte, jestli mluvím s Meyerem Meyerem

osobně.”

“Jo, osobně. To jsem já”

“Propáníčka, to já nejspíš omdlím.” |v: íc|šc iy|ss c|||ti

“Poslyšte, kdo …” ,.. | || e|’í|| 5I|3^.|i‘1

“Tady Sam Grossman.” “Haló, Same, co to má . . ” “Ani

to nemůžu povědět, jakou mám trému, že si smím pohovořit s

tak proslulou osobností,” řekl Grossman. Fakt?” ” “No

fakt” “Tak hele, hele, oč ti jde? Nic nechápu: ` “Tak ty

opravdu nic nevíš?” “Ne, nevím nic. A co jako mám vědět?”

zeptal se Meyer. “Krk na to, že na to přijdeš sám,” řekl

Grossman. “Jestli něco nesnáším, tak takovýhle tajnosti,”

řekl Meyer Me-yer, “takže bych tě prosil, aby ses laskavě

vymáčknul, o čem je vlastně řeč, a tyhle blbý fóry si nechal

od cesty.” ‘ “Ah-há,” řekl Grossman. “Tys mi dneska chyběl,”

řekl Meyer a povzdechl si. “De facto volám kvůli pánskému

sportovnímu saku, velikost třicet osm, červenomodrá kostka,

štítek od firmy Tom’s Town and Country, analýza podezřelé

skvrny na levé klopě, kterou jste si u nás objednali. Víš o tom

něco?” ,,Jo, to jsem si objednal já,” řekl Meyer. “Máš po

ruce tužku?” “Můžeš spustit.” “Krev negativní, sperma

negativní. Vypadá to na obyčejný kuchyňský flek, olej nebo

nějaká mastnota. Chceš od nás, abychom ti to specifikovali?”

“Ne, to nebude nutný” To sako patří chlapovi podezřelému ze

znásilnění?” ” “Tenhle tejden jsme jich tu měli tři tucty.

Teda chlapů pode-zřelejch, že někoho znásilnili. A taky tu

máme dva malíře.” Co? Co žes to říkal?” ” To pusi z

hlavy. Tak to je všechpo?” ” ,|Jo, všecko. Ujišiuji vás,

že pro mne hylo potěšením si s vámi pohovořit, vážený pane

Meyere Meyere, nemáte tušení, jakou trému jsem celou tu dobu

měl.” “Hele, ty - co to hergot pořád …?” spustil Meyer,

ale Grossman mezitím zavésil. Meyer ještě chvilku držel

v ruce sluchátko a vyjeveně na ně zíral, než s ním praštil do

vidlice. Všiml si, že na černé plastické hmotě sluchátka je

pár šmouh od hráškové zele-ně. “Špind’ouři pitomý,” zamumlal

polohlasně a jeden malíř ihned řekl: “Jak prosím?”

18á

i8|i

“To nic.” | Stál těsně u Carellova psacího stolu a tak

zašmátral po télefo- “Já myslel, že jste něco řek.” inu

řinčícím pod ochrannou plachtou, což skončilo tím, že se mu

“Poslyšte, od kterýho podniku vy vlastně jste, mládenci?” ze-|na

rukávu saka zaskvěla široká šmouha hráškové zeleně; pak ptal se

Meyer. teprv vyrazil na druhý konec místnosti k

aparátu na vlastním “Veřejný služby,” řekl první malíř.

stole. S proklínáním zvedl sluchátko. Obnova a údržba,” řekl

druhý malíř. ‘ ° “87. pátrací oddělení, detektiv Meyer,”

řekl. ” “Proč jste tuhle zatracenou d’ouru nepřišli vymalovat v

létě? | “Inspektor Správy městských sadů a párků

Cowper bude zítra Proč to musíte dělat réglrecht ted’, když jsou

okna zavřený?” v noci zastřelen, pokud nedostanu do

oběda pět tisíc dolarů,” řekl “No a? Co jako má bejt?”

mužský hlas. “Další informace později.” “Že to tady smrdí, to má

bejt,” řekl Meyer. “Cože?” řekl Meyer. “Tady to

smrdělo, ještě než jsme sem přišli,” řekl první malíř, Na

lince se rozhostilo ticho. a dost možná, že měl pravdu. Meyer

pohrdavě začmuchal, obrátil Podíval se na hodinky.

Byly čtyři hodiny patnáct minut, odpo-se k oběma malířům zády,

a pokusil se zjistit, kde je kartotéka ledne.

obsahující denní hlášení z minulého týdne. Zdálo se ale, že

prostě zmizela z dohledu. To odpoledne ve čtyři

hodiny třicet minut, když do služebny Jestli Meyer něco přímo

nenáviděl (a on toho přímo nenáviděl dorazil

detektiv Steve Carella, požádal ho poručík Byrnes, aby na moc),

pak to byl chaos. Ve služebně panoval kompletní, naprostý

okamžik přišel k němu do kanceláře. Byrnes seděl za psacím a

totální chaos. Štafle, plachty na přikrytí nábytku, noviny,

nača-stolem v místnosti se dvěma okny, pokuřoval

doutník a vypadal té plechovky s barvou, nenačaté plechovky s

barvou, použité ma-náramně šéfovsky (šéf ostatně byl)

ve svém šedém obleku lířské štétky, nepoužité malířské štětky,

plechovky s terpentýnem s úzkou proužkou, o poznání

tmavším než jeho nakrátko ostříha-a plechovky s ředidlem,

špachtličky na míchání barev, vzorky né vlasy, s

černozlatou reprezentativní hedvábnou vázankou barev (samé

rozkošné a četné odstíny hráškové zeleně), válečky, a v

bílé košili (s malým flíčkem hráškové zeleně na jedné manžekádinky na kolečkách, role lepicích pásů na zakrytí míst,

která tě), s prstenem z učilišté, v němž byl

zasazen světle hnědý kámen, vymalována být nemají, ochranné

pláště a zástěry, pocákané na prsteníku pravé ruky,

a se snubním prstenem na levé. Zeptal hadry byly nastlány,

naházeny, rozvěšeny, nařaseny, nahoudány, se

Carelly, jestli chce kávu, a když Carella řekl, že chce, brnkl

do poskládány, prostřeny a na čestné slovo připevněny na

psacích kanceláře pro zaměstnance Mišcolovi a požádal

ho o další šálek stolech, na skříních, na podlahách, na zdech,

na ochlazovačích kávy, a pak poprosil Meyera, aby

Carellu seznámil s obsahem pitné vody a na všem, co nebylo živé,

takže nemohlo prchnout. telefonátu. Meyerovi to trvalo

přibližně desei vteřin, než Carello- (Včera malíři málem

přehodili plachtu přes nehybně netečnou vi celou

konverzaci zopakoval. figuru detektiva Andyho Parkera, který jako

obvykle usnul v otá- “Tohle, jo?” zeptal se

Carella. čecí židli za psacím stolem, s,nohama pro pohodlí

deponovaný- “Tohle.” ” ma do otevřeného

šuplete.) Meyer stál uprostřed toho svinčíku Hm-m-m:

` jak pomník lidské trpělivosti, což taky opravdwbyl - statný

muž “Co si o tom myslíš, Steve zeptal se Byrnes. s

pomněnkově modryma očima a hlavou holou jako koleno, mo- ‘

Carella seděl na kraji Byrnesova poškrábaného stolu - vyso—

mentálně na několika místech potřísněnou (toho si ovšem nebylký

štíhlý muž, který v této chvíli vypadal jako tulák, poněvadž

vědom) drobnými stříkanci hráškové zeleně. Na kulatém obličeji

hned po setmění měl vyrazit do ulic, najít si nějakou uličku nebo

měl bolestínský výraz, ramena pokleslá únavou, a vypadal dez—

vchod do domu, lehnout si tam, smrdět vínem na sto honů a dou—

orientovaně a zmagořeně, poněvadž - hrom do toho! - vůbec fat,

že ho někdo podpálí. Před čtrnácti dny totiž nějací švandymi—

nevěděl, kde co je. Úplnej chaos, pomyslel si, a vtom telefon

lovní mládenci zapálili skutečného vandráka a minulý týden jiný

pobuda posloužil za topivo pro další podobný

táborák, který znova zazvonil. 186 187

v tomto případě skončil jeho smrtí. A tak ted Carella trávil své

noci tím, že líhal ve vytipovaných domovních vchodech,

předstíral, že je opilý, a netrpělivě čekal na žháře. Neholil se

už tři dny. Na bradě měl ježaté strniště, stejně hnědé jako

vlasy, ale řidší a rostoucí v nepravidelných ostrůvcích; na první

pohled vypadal, jako by mu ve tváři něco chybělo, jako by ji jen

narychlo načrtl nějaký nepříliš schopný malíř. Oči měl hnědé (sám

si o nich namlouval, že jsou pronikavé), ale v této chvíli

působily staře a bezvýrazně, zřejmě na pozadí zanedbaného

strniště a vrstev nefalšované špíny, které dovolil, aby se mu

nerušeně nastřádala na čele a na tvářích. To, co vypadalo jako

hojící se jizva napříč přes kořen nosu, bylo ve skutečnosti jen

kolodium a přírodní barvivo, šikovně nanesené tak, aby

připomínalo škraloup zaschlé krve na zhnisané ráně. Navíc se

zdálo, že má vši. Jak se na něho Byrnes díval, začínalo ho svědit

celé tělo. A nejen Byrnese, všichni, kdo byli v místnosti, měli

při pohledu na Carellu chuf se trošku poškrábat. Než odpověděl

na poručíkovu otázku, důkladně se vysmrkal, a kapesník, který

vytáhl ze zadní kapsy promaštěných kalhot, vypadal na to, že ho

vylovil z nejbližší městské stoky. Hlučně a š|avnatě si pročistil

nos (takhle to vypadá, když herec začne přehrávat svou roli,

pomyslel si Meyer), strčil kapesník zpátky do kapsy a řekl:

“Chtěl mluvit s někým od nás jmenovitě?”

“Ne, začal mluvit hned, jak jsem mu řekl, kdo jsem: ` “To moh

bejt nějakej blázen,” řekl Carella.

Možná” “

Proč ale volal nám?” řekl Byrnes. “

To byla dobrá otázka. Za předpokladu, že člověk, který

telefonoval, není blázen, a že má opravdu v úmyslu zabít

inspektora Správy městských sadů a parků, pokud nedostane do

zítřejšího poledne pět tisíc dolarů, nebylo jasné, proč by měl

,volat na Osmdesáté sedmé pátrací oddělení. V tomhle krásném

velkoměstě byla spousta jiných policejních strážnic a žádná z

nich (to se dalo předpokládat skoro s jistotou) nebyla v tomhle

prvním březnovém týdnu uprostřed toho největšího malování, ve

všech seděli detektivové každým coulem, pracující stejně tvrdě

a energicky jako ti mládenci bez bázně a hany, kteří se tu teci

shro:náždili a usrkávali svou odpolední kávu v příjemné

podvečerní siestě, detektivové, kteří nepochybně znali inspektora

Správy městských sadů a parků stejně důvěrně jako právě tihle

ochránci záko

l88

na - tak proč tedy zrovna Osmdesáté sedmé pátrací oddělení? Dobrá

otázka. Jako na většinu dobrých otázek na ni neegisto-vala

okamžitá odpověd’. Miscolo vešel do místnosti se šálkem kávy,

zeptal se Carelly, jestli se taky náhodou nechystá někdy se

vykoupat, a pak zas odešel za svými úředními povinnostmi. Carella uchopil šálek kávy rukou špinavou tak, že by se na ní| daly

brambory sázet, zvedi jej k popraskaným a loupajícím se rtům,

usrkl a pak se zeptal: “Měli jsme s tím Cowperem někdy nějakej

zástoj?” , ,Jak to myslíš?” “To sám přesně nevím.

Vyšetřovali jsme něco specielně pro něho, spolupracoval s námi

někdy nebo podobně?” “Pokud si vzpomínám, tak ne,” řekl

Byrnes. “Jediné, nač si vzpomínám, je ten jeho projev před

volbami do městského zastu-pitelstva, ale tam byli tehdy pozváni

všichni policajti z celého města.” | | |; .=; r … .. “Tak

to musí bejt nějakej blázen,” řekl Carella. “Možná,” řekl znova

Meyer. “Neměl hlas jako nějakej malej spratek?” zeptal se

Carella. “Ne, tohle byl hlas dospělýho chlapa.” 5-=| éš.c|r;..

. “Řekl, kdy znova zavolá?” “Ne. Řekl jen: ,Další

informace později!”` “Řekl, kdy nebo kam byste mu jako měli

ty peníze doručit?” Ne.” ” “Řekl, kde jako byste je

měli sehnat?” % Taky ne.” ” Možná že od nás čeká, že

uspořádáme sbírku,” řekl Carella. ” “Pět táců - to je jen o

pět set padesát dolarů míň, než vydělám za rok,” řekl Meyer.

“Jasně, jenže určitě se mu doneslo, že na Sedmaosmdesátce

jsou frajeři a uměj se plácnout přes kapsu.” Netvrdím, že

to nevypadá na blázna,” řekl Meyer. “Na tom, co ” řekl, mi dělá

starost jen jedna jediná věc.” c? x|im “A co?” “Že řek, že ho

zastřelí. Tohle já nemám rád, Steve. Takový řeči mi vždycky

naženou strach.” “No jo. To je fakt,” řekl Carella. “A co

kdybysme teda počkali, až jestli zavolá znova? Kdo přijde

střídat?” “Kling a Hawes mají přijít kolem páté” “Kdo je

v terénu?” zeptal se Byrnes.

189

“Willis a Brown. Ty ale budou střídat na hlídce.” “To si přece

nemohla dovolit!” “Na kterém případě dělají?” “Jak vidíš, už si

to dovolila.”

Na těch krádežích aut. Hlídkují na Culver Avenue a na Se-

“Jenomže na to nemá právo. Já jsem jednou žijící osoba a ne”

” máš právo pojmenovat nějakou postavu podle žijící osoby.”

Zacond Street.

“Ty myslíš, že jde o blázna, Meyere?” mračil se a pak se na

Carellu podezíravě podíval. “Ty si ze mne “Možné to je. Počkáme

a uvidíme.” děláš srandu, vid’?”

“Neměli bychom tomu Cowperovi zatelefonovat?” “Ani nápad, af se

do země propadnu.” “Proč?” zeptal se Carella. “Možná že se ukáže,

že o nic nejde. “A ten člověk v tý knize je taky policajt?” Nemá

smysl plašit ho předem.” “Ne, myslím že je to profesor.”

“Taky pravda,” řekl Byrnes. Podíval se na hodinky, vstal, šel

“Profesor? No těbůh!”

k věšáku v koutě a oblékl si svrchník. “Slíbil jsem Harriet, že

s ní “Univerzitní profesor.” ^ půjdu nakupovat, v obchodech se

dneska zavírá později. Doma “Na to ta ženská nemá právo!” řekl

Meyer znova. “A je pleša

bych měl být kolem deváté, kdyby snad mi potřeboval někdo tej?”

zavolat. Kdo bude mít službu tady?” “To nevím. V recenzi stojí,

že je to malej cvalda.”

« “Malej cvalda! Na to přece nemá právo použít mý jméno pro

“Kling.

Tak mu to řekni. Že budu doma kolem deváté, jo?” nějakýho malýho

cvaldu. Budu ji žalovat” ” ” “Tak ji žaluj,” řekl Carella.

“V pořádku.

“Doufám, že to opravdu je jen nějakej blázen,” řekl Byrnes

“Myslíš, že to neudělám? Kterej nakladatel tu pitomou knihu a

vystřelil z kanceláře. vydal?”

Carella seděl na kraji stolu a srkal kávu. Vypadal velice unave-

“Dutton.”

ně. “Jakej to je pocit, když je člověk slavnej?” zeptal se

Meyera. “To jsem chtěl vědět!” řekl Meyer a vylovil z kapsy saka

po”Jak to myslíš?” známkový blok. Rychle si to napsal na čistou

bílou stránku, blok Carella zvedl oči. “Jo tak - ty to ještě

nevíš?” sklapl, a jak jej strkal zpátky do kapsy, upadl mu na

zem. Zasak”Co ještě nevím?” roval, sehnul se, aby ho sebral, a

pak se dotčeně podíval na

« |;; | Carellu a řekl: “Koneckonců, já tady byl dřív.” “No o tý

knize.

“O jaký knize?” °

“No, že někdo napsal knihu.” Podruhé neznámý zavolal ještě ten

večer, deset minut před “A co má bejt?” jedenáctou. Telefon zvedl

detektiv Bert Kling, který měl službu “Jmenuje se - teda ta kniha

- Meyer Meyer.” v budově a který byl s obsahem předchozfho

telefonátu seznáCože?” men ještě předtím, než Meyer opustil

služebnu.

” “No fakt. Meyer Meyer. Dneska na ni byla recenze v novi- “87.

pátrací oddělení,” řekl, “tady Kling.”

” “Ted’ už si určitě myslíte, že jsem nějaký blázen,” řekl mužský

nách. ? y ? y y , ` . , J j j “

“A kdo Co mi to vlastně v kládáš Me er Me er fakt?` hlas , enže

á ne sem.

” “S kým mluvím?” zeptal se Kling a zašermoval rukou přes “Docela

pěkná recenze. . místnost na Hawese ab zvedl druhý aparát.

“Meyer Meyer?” řekl Meyer. “Tak se přece jmenuju já.” , y

” “To, co jsem sl’bil, jsem myslel naprosto vážně,” řekl muž. “No

jasně. ” “Inspektor Sprá městsk ch sadů a parků Cowper bude během

“Na to přece ten chlap nemá právo! t‘5’ ý

“Ta dáma. Napsala ji totiž ženská” zítřejší noci zastřelen jak

pes, pokud do zítřejšího poledne nedostanu pět tisíc dolarů. A

ty peníze si přeju takhle. Máte při ruce “A co je zač ` t ku?”

“Jmenuje se Helen Hudsonová.” uz

191 190

“Poslyšte, vážený, proč jste se rozhodl tímhle obštastnit zrovna

nás?” zeptal se Kling. “Ze sentimentálních důvodů,” řekl muž a

Kling by byl ochoten odpřisáhnout, že se na druhém konci drátu

směje. “Máte tu tuž-ku?” “A kde jako podle vás máme těch pět

tisíc dolarů sehnat “To nechám plně na vás, to je vaše starost,”

řekl muž. “Já si beru na starost zabít Cowpera, jestli od vás ty

peníze nedostanu. Stojíte o další informace?” “Tak mluvte,” řekl

Kling a hodil okem přes místnost ke stolu, u něhož seděl Hawes

shrbený nad druhým telefonem. Hawes přikývl. “Chci je v

jednodolarových bankovkách a nemusím snad do-dávat, že nesmějí

být poznamenané.” “Vážený pane, doufám, že víte, co je to

vyděračství?” zeptal se pojednou Kling. “To vím,” řekl muž.

“Nepokoušejte se mě zdržet u telefonu. Nebojte se, zavěsím dávno

předtím, než budete moct zařídit, aby zjistili, odkud volám.” “A

víte, jaký je trest za vyděračství?” zeptal se Kling a vtom už

neznámý zavésil. “Parchant jeden,” řekl Kling. ” |’ “

“Však on zavolá znova. Příště už na něho budem připravený, řekl

Hawes. Přes automatickou ústřednu nemůžem v žádném případě zjistit, odkud volá.” Můžem to zkusit” ” |` poslyš, co že to

řekl |pntimentálních důvodů`.” | tak to řek. A co to

jako mělo znamenat?” =aěl,” řekl Hawes a vrátil se ke

svému ^ prostřel papírový ubrousek

,|ojídal sýrové chlebíčky, Dc.`| | c, aó “Mey || e, | tr

osmdesát sedm, a vážil ., šest kilo víc, než mu

bylo “No jass| v |, “Na to pt| a|’ Q’ elist a

bradu s důlkem upro-Ta dáma. | || amene nad levým

spánkem, y “A co je zač?’| ~ 1e mu po

zhojení rány začal “Jmenuje se H| |’ ovný, dosud nepřeražený

nos

a pěkná ústa se širokým spodním rtem. Jak srkal čaj a žvýkal

smetanový sýr, vypadal jako hřmotný kapitán Ahab z

Melvillovy Bílé velryby, kterého nějak chYtilo do pasti

zaměstnání ve státní službě. Když se sehnul nad papírový

servítek, aby drobky ze sýrového chlebíčku padaly na něj, pažba

revolveru zavěšeného v pouzdře v podpaždí mu udělala na saku

bouli. Byl to velký revolver, pro tak velkého chlapa jak

dělaný, Smith & Wesson Magnum ráže .357, vážící skoro

půldruhého kila a schopný udě-lat člověku v hlavě díru

velkou jak baseballový míček, pokud by náhodou Cottonu Hawesovi

zkřížil cestu v noci, kdy měsíc je v úplňku. Pořád ještě

ukusoval ze sýrového chlebíčku, kdYž telefon zazvonil znova.

“87. pátrací oddélení, tady Kling.” “Nejvy šší

trest za vyděračství,” řekl muž, “je patnáct let vězení. Máte

ještě nějaké další dotazy?” “Poslyšte …” začal Kling.

“Vy poslyšte,” řekl muž. “Chci těch pět tisíc v

nepoznamena-ných jednodolarových bankovkách. Ghci, abyste je

dali do alumi-niového ešusu, v jakém se nosí obědy, a ten

ešus položíte na třetí , lavičku na cestičce v Grover Parku. Je

to ta cestička, co ústí do Clinton Street. Víc později,” řekl

a zavěsil. “Tak se mi zdá, že si začnem hrát na

schovávačku po telefonu,” řekl Kling Hawesovi.

“Nejspíš. Zavoláme Byrnesovi?” “Radši očkáme, až budem

vědět všecko,” řekl Kling, povzde-P chl si a

pokusil se pokračovat v rozepsaném hlášení, které vyfukával

na stroji. Telefon zařinčel až v jedenáct dvacet Když zvedl

sluchátko, okamžitě mužův hlas poznal. “Abych to

zopakoval,” řekl muž, “ten ešus s penězi položíte na třetí

lavičku na cestičce v Grover Parku. Je to ta cestička, co ústí

do Clinton Street Pokud tu lavičku budete pozorovat, nebo

jestli váš člověk, který to tam ponese, nebude sám, ešus si

prostě nikdo i nevyzvedne a ředitel bude zabit” “To

chcete, abysme nechali pět táců v parku na lavičce jen tak?”

zeptal se Kling. Uhod jste,” řekl muž a zavěsil. “

“Myslíš, že to už je všechno?” zeptal se Kling Hawese.

“Nevím,” řekl Hawes. Zvedl oči a podíval se na hodiny na

stěně. “Radši mu ještě dáme čas do půlnoci. Když do té doby znova

nezavolá zatelefonu em B rnesovi.” , J Y

193

is:.

“No dobře,” řekl Kling.

Znova se dal do psaní. Bušil do písmen shrbený nad strojem a

používal při tom metody šesti prstů, což byl jeho vynález a

specialita, psal rychle a se strašnou spoustou chyb, škrtáním a

vpisováním nad text, případně gumováním, podle okamžitých vrtochů

a nápadů, sakroval na zbytečné papírování, ve kterém se vlastní

práce policie co nevidět utopí, a tecP při tom navíc uvažoval,

proč hrome někdo chce, aby mu nechali aluminiový ešus na lavičce

v parku, kde ho může sebrat kterýkoli náhodný chodec, proklínal

vymlácený psací stroj, který už mělo město dávno dát do starého

železa, a zároveň v duchu žasl nad tím, jak někdo může být tak

nezřízeně drzý, že si troufá požadovat pět tisíc dolarů za to,

že nespáchá vraždu. Při práci se mračil, ale poněvadž byl ze

všech detektivů v pátracím oddělení nejmladší a obličej měl dosud

relativně málo zpustošený všemi stressy zvoleného povolání,

objevila se mu na hladkém čele jen jediná hluboká vráska. Byl

blon|ák, měřil metr osmdesát dva, měl světle hnědé oči a

otevřenou vyrovnanou povahu. Na sobě měl žlutý pulovr bez rukávů

a hnědé sportovní sako měl pověšené přes opěradlo židle. Colt

ráže .38 speciál, kterého používá většina detektivů a ktery nosil

obvykle na opasku, odpočíval ted’ v pouzdře a to leželo v horní

zásuvce jeho psacího stolu.

V příští půlhodině zvedl sedm telefonů, ale žádný nebyl od muže

vyhrožujícího, že zabije Cowpera. Právě dopisoval hlášení, běžnou

zprávu a seznam osob, které byly vyslechnuty v případě loupežného

přepadení na Ainsley Avenue, když telefon zazvonil znova.

Automaticky sáhl po sluchátku a Hawes stejně automaticky zvedl

sluchátko druhého aparátu.

Dnes v noci volám už naposled,” řekl muž. “Ty peníze chci ” j

zítra před polednem. Nejsem sám, je nás víc, a tak se nepokouše

te zatknout člověka, který si je přijde vyzvednout, poněvadž

inspektora bychom v tom případě stejně zabili. Kdyby snad ten

aluminiový ešus byl prázdný, nebo kdyby v něm byly rozstříhané

noviny, případně falešné nebo poznamenané bankovky, nebo kdyby

snad z jakéhokoli důvodu či příčin nebyl na lavičce do zítřejšího

poledne, inspektor bude podle předem připraveného plánu zabit.

Jestli máte nějaké dotazy, ptejte se hned ted’.”

“Přece od nás nečekáte, že vám přinesem pět tisíc dolarů na

stříbrném tácku. To přece nemyslíte vážně.”

“Ne, to ne, přinesete mi je v aluminiovém ešusu, v jakém si

lidé nosí obědy,” řekl muž a Kling měl opět dojem, že se směje.

O tom si budu muset pohovořit s poručíkem,” řekl Kling. ” “Jistě,

a ten si o tom nepochybně bude muset pohovořit s inspektorem

Správy městských sadů a parků,” řekl muž. “Existuje nějaká

možnost, jak bychom se s vámi mohli spojit?” zeptal se Kling s

úmyslem zahrát to z voleje. Co když se muž automaticky nebo

ukvapeně podřekne a vybreptne mu své telefonní číslo nebo

adresu? ” “Nic takového. Budete muset mluvit víc nahlas,” řekl

muž. “Já jsem totiž tro-chu nahluchlý” “Říkal jsem, jestli

existuje nějaká …” A muž zavěsil.

To zatracené velkoměsto dokáže někdy člověku nahnat strach samo

o sobě, jen tím, jak je velké, ale když se ještě navíc spřáhne

s počasím, pak dokáže člověka dohnat k tomu, že si přeje, aby byl

radši po smrti. To úterý, 5. března, to byl Cotton Hawes, kdo si

přál, aby byl radši po smrti. Teplota zaznamenaná u jezera v

Grover Parku v sedm hodin ráno se pohybovala kolem minus dvanácti

stupňů a v devět hodin dopoledne, kdy vyrazil do parku po

cestičce ústící do Clinton Street, povylezla jen na deset

mrazivých stupňů pod nulou. Silný a řezavý vítr vanul od River

Harb k severu a zběsile se hnal i úzkým koridorem vedoucím od

severu k jihu a směřujícím přímo k cestičce do parku. Zrzavé

vlasy ho jaksepatří šlehaly po hlavě, poněvadž byl bez klobouku,

a šosy svrchníku měl zezadu připlesknuté na nohy. Na rukou měl

rukavice a v levé nesl černý aluminiový ešus. Třetí knoflík

svrchníku, u pasu, měl rozepnutý a hned pod odstávající látkou

trčela pažba revolveru značky Magnum, připravená k tomu, aby ji

s pomocí stlačeného péra mohl bleskurychle vytáhnout pravou

rukou. Aluminiový ešus byl prázdný.

V noci vzbudili poručíka Byrnese pět minut před dvanáctou a

informovali ho o všech dosavadních konverzacích s mužem, kterému

prozatím říkali Cvikýř. Poručík si do telefonu několikrát

bručlavě odchrchlal a potom řekl: “Já tam za váma hned přijedu

” A dodatečně se ještě zeptal, kolik je hodin. Řekli mu, že je

skoro půlnoc. Odchrchlal si znova a zavěsil. Když dorazil do

služebny, informovali ho do všech detailů a společně se rozhodli,

že inspektorovi Správy městských sadů a parků zavolají, aby ho

195

L9|

upozornili na existenci člověka, vyhrožujícího, že ho zabije, a

prodiskutovali s ním, co by se v té věci dalo dělat. Když telefon

zazvonil, inspektor Správy městských sadŮ a parků se ze všeho

nejdřív podíval na hodiny na nočním stolku a sdělil poručíku

Byrnesovi, že je půl jedné v noci, a otráveně se zeptal, jestli

mají na srdci něco tak nutného, že to nemůže počkat do rána.

Byrnes si odkašlal a řekl: “Víte, totiž … no … on někdo

říká, že vás chce zastřelit”

Inspektor Správy městských sadů a parků si taky odkašlal a

pravil: “Tak proč jste mi to neřekl hned?”

Směšná situace.

Inspektor Správy městských sadů a parků o směšnější situaci

jaktěživ neslyšel, no dovolte, ten chlap musí být absolutní

maniak, jestli si myslí, že mu někdo vysolí pět tisíc dolarů jen

tak, na základě několika telefonátů. Byrnes souhlasil s tím, že

je to skutečně směšná situace, jenomže - nicméně a bohužel - v

tomhle velkoměstě se každodenně dopouštějí spousty zločinů

vyšinutí a pomatení lidé, někteří z nich nepochybně hotoví

evikýři, a jak známo - bohužel a nicméně - duševní zdraví není

při spáchání úspěšného zločinu conditio sine qua non.

Neuvěřitelná situace.

Inspektor Správy městských sadů a parků o neuvěřitelnější situaci

jaktěživ neslyšel, dokonce nebyl ani s to pochopit, proč ho s tím

vlastně otravují, když jde zřejmě jen o velkohubé žvásty néjakého

pomateného cvoka. Proč to prostě nepustili z hlavy a nevykašlali

se na to?

“To je tak,” řekl Byrnes, “já bych se strašně nerad podobal těm

policajtům, co člověk vidí v televizi, to mi věřte, pane

inspektore, já bych to opravdu nejradši pustil z hlaw, jak

navrhujete, jenomže se nedá vyloučit možnost, že se vás někdo

doopravdy chystá zavraždit, a tuhle možnost nemohu s klidným

svědomím ignorovat. Rozhodně jsem si o tom s vámi musel dřív

aspoň pohovořit.”

“No dobrá, tak jsme si o tom pohovořili,” řekl inspektor, “a já

vám radím, abyste to pustil hlavy.”

“Ještě okamžik, pane inspektore,” řekl Byrnes. “Rádi bychom se

pokusili zatknout člověka, ktery si pro ten ešus přijde, a taky

bychom vám zítra večer rádi poskytli policejní ochranu. Chystáte

se zítra večer někam jít, nebo budete doma?”

Inspektor Správy městských sadů a parků řekl, že pokud jde o

zatčení muže, který si přijde do parku pro ešus, bude nejlíp,

196

; když Byrnes udělá to, co sám uzná za vhodné, a pokud jde i

o něho, on že se skutečně zítra večer chystá někam jít, a sice

na Beethovenovu Eroicu v podání Filharmonie; koncert se bude

konat v nedávno otevřeném hudebním a divadelním středisku poblíž

Remington Circle; pozvánku dostal od starosty města; žádnou

policejní ochranu ale nechce a nepotřebuje.

Byrnes řekl: “Dobrá, pane inspektore, počkáme tedy, až jaké

výsledky budeme mít s tím zatraceným ešusem v tom parku. Potom

vám znova zavoláme.”

“Dobře, tak mi zavolejte,” řekl inspektor Správy městských sadů

a parků, “ale doufám, že mi zas nebudete volat o půlnoci, je vám

to jasné?” a zavěsil.

V úterý v pět hodin ráno, ještě za tmy, vypili detektivové Hal

Willis a Arthur Brown v tiché služebně dva šálky posilující kávy,

oblékli si důkladné erární piáště do toho nejhoršího nečasu,

které si vypůjčili z nákiad’áku Pohotovostního komanda, a

vyrazili do arktické tundry, aby si na svou vlastní pěst vzali

pod dohled třetí lavičku v Grover Parku, umístěnou na cestičce,

která ústí do Clinton Street. Poněvadž se většina cestiček v

parku klikatě vinula od severu k jihu a dalo se na ně přijít ze

dvou protilehlých konců, mysleli si nejdřív, že je to celé nějak

popletené, a nebyli si jisti, která cestička do Clinton Street

vlastně ústí. Pohled na mapu revíru, připíchnutou ve služebně na

zed’, jim však ukázal, že právě na tuhle cestičku se dá vstoupit

jen na jediném místě, tam, kde park přiléhá ke Grover Avenue.

Odtud se cestička s mnoha zákruty proplétala parkem až k pavilónu

pro orchestr, stojícímu u jezera. Willis a Brown se uvelebili na

plochém výstupku skály, z něhož bylo dole dobře vidět

inkriminovanou třetí lavičku a který zároveň z cestičky zakrývalo

několík holých jilmů. Zima byla strašná. Nečekali samozřejmě, že

k nějaké akci dojde dřív, než Hawes položí ešus na určené místo,

jenomže pak už by bylo asi pozdě chtít zaujmout hlídkové

stanoviště, a tak Byrnes přišel na brilantní nápad, že je tam

pošle hned brzo po ránu, aby je ten, kdo možná bude lavičku

hlídat, nemohl zpozorovat, až na stanoviště půjdou. Snažili se

zahřát cviky, při nichž mávali pažemi jak větrný mlýn lopatkami,

podupávali střídavě oběma nohama, bez přestání si tiskli dlaně

hned na to, hned na ono místo obličeje, z něhož se vytrácel cit

a které se v těchto mrazivých ranních hodinách rychle a hrozivě

pokrývalo bětobou, příznačnou pro omrzliny. Tak promrzlí ti dva

ještě v životě nebyli.

197

/

Když v devět hodin dopoledne přišel do parku Cotton Hawes, byl

zmrzlý jen o málo míň než oni. Cestou k lavičce potkal dva

chodce. První byl stařec v černém svrchníku, který chvatně kráčel

ke stanici podzemní dráhy na Grover Avenue. Druhá byla dívka,

která měla přes dlouhé večerní šaty z růžového nylonu oblečený

minkový kožich. Šaty ji ztřeštěně pleskaly kolem kotníků a šla

vyvenčit bílého pudla v červené vlněné vestičce. Usmála se na

Hawese, když kráčel se svým černým aluminiovým ešusem kolem ní.

Na třetí lavičce, ani u ní, nikdo nebyl.

Hawes se rychle rozhlédl kolem sebe a pak hodil okem i k východu

z parku, kde bylo vidět řadu moderních činžáků na Grover Avenue.

Tisíc oken odráželo slunce časného rána. Za kterýmkoli z těch

oken mohl stát člověk s dalekohledem a pohodlně, bez potíží

pozorovat lavičku. Hawes položil ešus nejdřív na jeden konec

lavičky, pak jej postrčil na druhý, pokrčil rameny a přemístil

jej přesně doprostřed. S pocitem naprostého hlupáka, kterého by

měli vystavovat, se znova rozhlédl po okolí, a pak odešel z parku

a vrátil se do kanceláře. Detektiv Bert Kling seděl u psacího

stolu a monitoroval hlášení přenosné vysílačky, kterou v parku

obsluhoval Hal Willis.

“Jak si tam venku žijete?” zeptal se Kling. ^ Už máme skoro

umrzlý zadky,” odpověděl Willis.

” “Došlo už k nějaký akci?”

“Myslíš, že je někdo takovej blázen, aby v tomhle počasí vytáh

paty z domu?” odpověděl Willis otázkou.

“Neklesej na mysli,” řekl Kling, “slyšel jsem, že vás šéf pošle

oba na Jamajku hned, jak tohle skončí.”

“To bych nesměl znát, jak to u nás na oddělení chodí,” řekl

Willis. “Nula od nuly pojde. Jestli to ještě nevíš, tak si to

zapamatuj. Moment!”

Ve služebně bylo ticho. Hawes a Kling čekali. Konečně Willisův

hlas vybuchl z ampliónku na Klingově aparátu.

“Jen nějakej kluk,” hlásil Willis. “Zastavil se u lavičky,

podíval se na ešus, ale nechal ho ležet na místě.”

“Zůstaňte, kde jste,” řekl Kling.

“To stejně musíme, i kdybysme nechtěli,” vmísil se do hlášení

Brownův hlas. “Jsme tady totiž k tý potentěný skále přimrzlí jak

dva preclíci.”

V parku už ted’ byli lidé.

Vydali se do ulic toho zatraceného velkoměsta dost nedůvěřivě,

varováni předpověd’mi z rádia a z televize, a další vizuální

výstrahu jim poskytl pohled na teploměry za okny bytů, stejně

jako vítr hlučně bubnující do okapů starých budov a v ledových

poryvech bičující každou zvídavou ruku, vystrčenou do venkovního

nečasu třeba jen na malou chvilku, než zas okno honem honem

zabouchla. Oblékli se na to bez ohledu na diktát módy, muži měli

klapky na uších a tlusté šály, ženy si navlékly několik vrstev

svetrů a obuly vysoké přezůvky lemované kožešinou, hlavy a uši

si chránily vlněnými šátky, a všichni spěchali přes park rychlým

krokem, ani je nenapadlo podívat se na lavičku nebo na černý ešus

postavený na ni přesně doprostřed. Ve velkoměstě, notoricky

známém svou lhostejností, starali se občané v této chvíli víc než

kdy jindy jen a jen o sebe, míjeli se ve spěchu a ani se na sebe

nepodívali, izolovali se, proměňovali v teple zakuklené larvy,

vzdorující mrazu. Každé slovo mohlo znamenat, že budou

zranitelnější, při každém otevření úst jim mohlo uniknout teplo,

které si nastřádali v sobě, žádný projev sympatie či účasti nebyl

s to zmírnit vítr, který se jim v ulicích pokoušel podříznout

krk, vítr ostrý jak šavle, ženoucí se do města od řeky, zběsile

vyhazující do vzduchu plachty novin, strhávající klobouky a

kutálející je do kanálu. Každý pár slov byl toho mrazivého

březnového dne hotový luxus.

Willis s Brownem mlčky pozorovali lavičku v parku.

Malíři byli navrčení a měli chui se hádat.

“Co to tam porád posloucháte? Sázkový výsledky?” zeptal se první

malíř.

Na to jako vám koupili přenosnou vysílačku, jo?” zeptal se “

druhý malíř.

“To se tam někde chystá nějaká bankovní loupež?” “Jo ták! Proto

vy to porád posloucháte?”

Držte huby,” řeki Kling, aby je ještě víc popíchl. “

Malíři stáli na štaflích a cákali hráškovou zeleň na všechno, co

bylo v dohledu.

“To jsme jednou malovali kancelář u státního zástupce,” řekl

první malíř.

“Zrovna tam tehdá vyslýchali toho kluka, co zabil vlastní mámu

sedmačtyřiceti bodnejma ranama.”

Sedmačtyřiceti bodnejma ranama.”

199 198

“Pobodal ji do břicha, do hlavy, do prsouch, prostě kam se dalo.”

“Tou špicí vod sekáčku na led.” Když

se řekne Miranda-Escobedo, zní to jako jméno nějakého “Ten to

teda měl spečetěný parádně. mexického toreadora.

Nic takového to ale není. “Von řikal, že to ud’ál, aby ji

zachránil před Marianama.” Je

to policejní zkratka pro dvě různá rozhodnutí Nejvyššího Normální

cvok.” ” u soudu. Tato dvě

rozhodnutí, obě dohromady, obsahují základní “Sedmačtyřiceti

bodnejma ranama. pravidla, která je třeba

dodržovat při výslechu podezřelých, a po-ak i tim moh chtít

zachránit řed Marfanama řekl druh licisté je milují asi tak

jako pálení žáhy. Ve Spojených státech 1 p|y

malíř. neexistuje

jediný policista v aktivní službě, který by si myslel, že “Možná

že se Mart|anum nelíběj dámy, co maj v sobě d’oury

Miranda-Escobedo je dobrý nápad. Všichni ti policisté jsou dobří

,K p nadělaný tou špicívod

sekáčku na led řekl rvní malíř Američani a práva

individua ve svobodné společnosti jim náram-a vyprskl smíchy.

Druhý malíř se s ním solidarizoval hýkavým ně leží na

srdci, ale |proceduru zvanou Miranda-Escobedo rádi řehotem. Oba

dřepěli na štaflích jak na bidýlku, smíchy se div nemají,

poněvadž vědí, že jim jen ztěžuje práci. A náplní jejich

nepotentovali a v rukou jim splihle visely štětky, ze kterých

odka-práce je prevence zločinu. pávala barva na noviny

rozprostřené ve služebně po podlaze. Jakmile policisté

z 87. revíru vzali do vazby někoho podezřelého

a měli v úmyslu ho vyslechnout, Miranda-Escobedo ihned Muž přišel

do parku v deset hodin dopoledne. vstoupil do hry.

Kapltán Frick, který byl pověřen vedením celého Mohlo mu být asi

sedmadvacet let, úzký obličej měl jak uskři-revíru,

rozeslal svým mužům příslušnou instrukci krátce po roz-nutý

mrazem, rty křečovitě sevřené proti větru, a oči mu slzely.

hodnutí Nejvyššího soudu v roce 1955 - letáček vytištěný na Na

sobě měl béžový kabát, jaký se nosí do auta, límec měl vyhr-,

zeleném papíře a poučující každého policistu v revíru, uniformo—

nutý, aby mu zezadu chránil krk, a zapnutý přes zelenou

vlněnou vaného či tajného, jak si správně počínat při

výslechu osob pode-šálu až k ohryzku. Ruce měl vražené do

vytahaných kapes kabá-zřelých ze zločinu. Většina

uniformovaných policistů v revíru tu a pod ním bylo vidět hnědé

manšestrové kalhoty, střižené tak, | nosila letáček připnutý

sponkou v notesu, aby jej měli stále při že vroubky v látce šly

napříč, a dělnické boty s vyklenutým svrš-ruce, a v

případě potřeby do něj mohli kdykoli nahlédnout. De-kem. Na

cestičku ústící do Clinton Street vešel rychle, neohlížel

tektivové však zpravidla vyslýchali mnohem víc lidí než jejich

se napravo ani nalevo a kráčel hned a rovnou ke třetí lavičce,

zvedl ešus, strčil si ho pod paždí, ruku bez rukavice znova

zabořil mětoTed’vužlvšichnivznaIPM|andu-Escobeda jako když

bi ěm |apsy, otočil se na podpatku a už chtěl zas chvatně

odejít mrská, což ovšem neznamenalo že b k němu ztratili

svou dří- | se za jeho zády ozval čísi hlas: “Tak

počkej mo-vější nechu| a smířili se s ním. , y “Na

základě precedenčního rozhodnutí Nejvyššího soudu ‘ |

|tatného černocha, který měl na v případě Miranda versus

stát Arizona,” prohlásil Hal Willis, sú. o |

‘°|, jaký nosí astronauti. | “m.áme povinnost upozornit vás

na vaše práva, což tímto činím. “| o| ,| ,~ :r.

V levačce nastavoval Předně máte právo neodpovídat na

otázky, uznáte-li to za vhod-se na | ”’ | idět

modrozlatý odznak. né. Rozuměl ste mi 1

“Zůsta | | mi pohovořit” “Rozuměl” “To

ste| ř “Je vám tedy jasné, že nejste

nucen odpovídat policii na žádné Brownův hh, | otázk

po y, kud nebudete

chtít dva preclíci” | | “Ano, je.”

1 j °‘“A

je vám také asné, že pokud na otázky odpovíte, mohou být V parku

už ted’ a w vaše odpovědi případně použity

jako důkaz proti vám?” 198 201

.

“Ano, to je mi jasné” “Dále vás musím informovat, že máte právo

poradit se před policejním výslechem nebo i během něho se svým

právním po-radcem - rozumíte mi?” “Ano, rozumím.” “A pokud se

rozhodnete tohoto práva použít, ale nemáte prostředky na to,

abyste si právního poradce mohl zaplatit, máte nárok na

konzultaci s právníkem, která vám bude umožněna bezplatně, a to

před výslechem nebo i během něho. Je vám to jasné?” “Ano.” “Jsou

vám jasná všechna práva, která máte a o nichž jsem vás právě

poučil?” “Ano, je mi to jasné.” “Jste ochoten odpovídat na otázky

bez přítomnosti právního poradce?” “No … No - já ani nevím,”

řekl podezřelý. “Měl bych odpovídat?” Willis s Brownem se na

sebe podívali. Přezpívali písničku zva-nou Miranda-Escobedo

přesně podle litery, upozornili podezřelého na právní

ustanovení, které ho chrání před sebeobviněním, a informovali ho,

že má nárok na konzultaci s advokátem. To všechno mu sdělili

výslovně a srozumitelně, ne pouhým odvolá-se na Pátý dodatek

trestního zákona. Navíc se ujistili, že ‘ cvá práva

řádně pochopil, a teprve pak se ho dotázali, |°bo

nepřeje uplatnit. Instrukce na zeleném papí- ‘

|apitána Fricka, jasně říkala, že je nepří- |

-k;hozím upozornění ihned přistoupil ‘ w

nejdřív sám řekl, že všemu otázky bez

konzultace | yonstatovat, že na

sů` o ral. U ó v | |ty

upozorňovala a se na | `

stříhali jakéhokoli “Zůsts | ohl

vykládat v tom “To ste|: Brownův hla ‘° sním,

přemlouváním m ” N á práva

neuplatňovat. dva preclíci. , éjí

podezřelému říct že ^ .é věci obtěžovat,

ba ani V parku už ted’ | |radce bude

všechno mít 198

hladší průběh. Krátce a dobře, čekalo se od nich, že budou

podezřelého informovat, že má právo mlčet o všem, čím by mohl

obvinit sám sebe, a nárok na konzultaci s advokátem, tečka.

Willis i Brown dobře věděli, že nesmějí podezřelému na jeho

otázku odpovědět. Kdyby mu kterýkoli z nich poradil, aby kladené

otázky zodpověděl v nepřítomnosti advokáta, žádné přiznání, které

by z něho dostali, nemohlo by být připuštěno u soudu jako důkaz.

Kdyby mu však naopak poradili, aby na otázky neodpovídal, nebo

mu navrhli, aby si konzultaci s advokátem vyžádal, jejich šance

na to, že z něho dostanou nějaké přiznání, by se podstatně

snížily.

Proto Willis řekl: “Poučil jsem vás o vašich právech a není

přípustné, abych vás k čemukoli nabádal. Rozhodnout se musíte vy

sám.”

“No jo, jenže já fakt nevím,” řekl muž. “Tak si to v klidu

rozmyslete,” řekl Willis.

Mladík si to rozmýšlel. Willis ani Brown neřekli jediné slovo.

Věděli, že pokud jim podezřelý odmítne na otázky odpovídat, jsou

vedle a musejí s výslechem okamžitě přestat. A také věděli, že

i když by jim odpovídat začal a pak se náhle rozhodl, že při

výslechu nebude dál spolupracovat, museli by v tu ránu s

vyptáváním skončit, bez ohledu na to, jakým způsobem své přání

oznámí. Stačilo, aby řekl: “Odvolávám se na svá práva,” nebo: Nic

jiného už vám neřeknu,” nebo třeba: “Chci nějakýho chlapa, “

kterej bude mluvit místo mne.” A tak tedy čekali.

Nemám co skrejvat,” řekl mladík nakonec. “

“Jste ochoten odpovídat na otázky v nepřitomnosti právního

poradce?” zeptal se znova Willis.

“Jo, jsem.”

“Jak se jmenujete?” zeptal se Willis. “Anthony La Bresca.”

Kde bydlíte, Anthony?” “

V Riverheadu.” “

Kde v Riverheadu, Anthony?” zeptal se Brown. “

Oba detektivové automaticky propadli běžnému zvyku oslovovat

vyslýchaného křestním jménem, což sice snižovalo jeho lidskou

důstojnost, ale neupíralo mu jeho lidská práva; s

MirandouEscobedem to nesouviselo vůbec nijak, zato však to

strašně moc souviselo s pokusem vyvést zatčeného psychologicky

z rovnová

203

hy. Oslovte někoho křestním jménem, aniž mu dovolíte, aby vám

tuto zdvořilost oplatil, a

a) okamžitě z něho uděláte podřízenou osobu, a

b) rázem zbavíte familiárnost jakéhokoli přátelského zabarvení,

naopak, familiární tón začne znít hrozebně.

“Kde v Riverheadu, Anthony?” zeptal se Willis. “Johnson, číslo

1812.”

“Bydlíte sám?” “Ne, s matkou.” Otec vám zemřel?” “Ne, oni spolu

nežijou.” “Kolik je vám let, Anthony?” “Šestadvacet.”

“Z čeho jste živ? Co děláte?” “Momentálně jsem nezaměstnanej”

“Ale jinak - co děláte?”

,Jsem stavební dělník.” ,

“Kdy jste pracoval naposled?” “Propustili mě z práce minulej

měsíc.” “Proč?”

“Ta stavba už byla hotová”

“Od té doby jste nepracoval?” , “Hledal jsem si práci: `

“Ale žádnou jste nenašel, je to tak?” K

“Jo, je to tak.

“Tak nám teda povězte o tom ešusu: ` “Co vám mám o něm povědět?”

“No, nejdřív třeba, co je v něm: ` “Nejspíš oběd,” řekl La

Bresca. “Oběd, jo?”

“V takovejch ešusech se přece většinou nosí oběd, ne?” “My se

ptáme vás, Anthony.”

“No jasně, oběd,” řekl La Bresca. _ “Volal jste včera sem k nám

do služebny?” zeptal se Brown. Nevolal.”

“Jak jste teda mohl vědět, kde ten ešus bude?” “Řek mi, že tam

je.”

Kdo vám to řekl?” “

“Ten chlápek, co jsem se tam s ním seznámi,l.” “Jakej chlápek?

Kde?”

“Ve zprostředkovatelně práce.” “Pokračujte,” řekl Willis, “to

chcem slyšet”

“No, čekal jsem ve frontě před tou zprostředkovatelnou práce na

Ainsley, tam totiž mívají spoustu fušek hlavně na stavbách,

rozumíte, tu poslední práci, co jsem měl, tu mi sehnali taky oni,

no a tak jsem se tam dneska ráno zas vydal. Ten chlápek stál se

mnou ve frontě, najednou lusknul prstama a povídá: ,Hrome, já

nechal oběd v parku.` Já na to neřek nic, ale on se na mě podívá

a povídá mi: ,Představ si, že jsem si zapomněl oběd v parku na

lavičce.` Nato já, že to je teda otrava, no a vůbec, prostě jsem

ho politoval, znáte to. Vždyt, je to taky k vzteku, chlápek je

bez prachů a ještě si zapomene oběd v parku na lavičce:”

“A co bylo pak?”

“Pak mi řek, že by si pro ten oběd do toho parku zaběh, jenže má

chromou nohu. No a tak se mě zeptal, jestli bych mu tam pro to

nedošel.”

“A vy jste samozřejmě řek, že klidně,” ozval se Brown. “Neznámej

chlap vás poprosí, abyste si udělal vejšlap z Ainsley Avenue až

na Grover a pak ještě do parku pro ešus s jeho obědem, a vy

samozřejmě řeknete, že jo, že klidně.”

Omyl, já mu samozřejmě řek, že mu tam nepůjdu,” odpověděl “

La Bresca.

“Tak co jste teda v tom parku dělal?”

,,No - pak jsme se dali trochu do řeči, vykládal mi, že tu nohu

má kriplovskou z druhý světový války, když bojoval s Němcema,

chytil do ní střepinu šrapnelu z minometu, že to jako dost

šeredne` vodskákal, no a tak.”

“A vy jste se samozřejmě rozhod, že mu teda pro ten ešus přece

jen dojdete.”

“Omyl, k ničemu takovýmu jsem se samozřejmě pořád ješté

nerozhod.”

“Tak jak to, že jste se nakonec octl v tom parku?” “To vám zrovna

ted’ chci říct”

“Vám se prostě toho chlapa zželelo, že jo? Poněvadž měl chromou

nohu a venku byla taková strašná zima, že jo?” zeptal se Willis.

“No víte - jo a ne.”

“Nechtěl jste, aby musel jít celou tu cestu zpátky do parku, že

lo?” zeptal se Brown.

“Víte, já … no - jo a ne. Pro mě to byl prostě neznámej

chlap,

204 205

co mně je hrome do něho, jestli bude muset jít do parku nebo ne?”

“Podívejte, Anthony,” řekl Willis, který začínal mít dopal a

zároveň se snažil ovládat, poněvadž si pořád připomínal, že

vyslýchat podezřelé je mimořádně obtížná záležitost, když

existuje ten zatracený Miranda-Escobedo a vyslýchaný prostě může

kdykoli odmítnout odpovídat - ,Je mi líto, pánové, ale žádný

další otázky nechci slyšet, koukejte pěkně sklapnout ty vaše

platfusácký pusinky, jestli nechcete riskovat, že s tímhle

případem u soudu pohoříte.` “Podívejte, Anthony,” řekl

zdvořileji, “my se jen snažíme zjistit, jak se to stalo, že jste

se vydal do parku a že jste šel rovnou ke třetí lavičce pro ten

ešus.”

“Já chápu,” řekl Bresca.

“Tak znovu: seznámil jste se s válečným invalidou, je to tak?”

Je “

” “A ten vám řekl, že si v parku na lavičce zapomněl ešus s

obědem: `

“No, on mi nejdřív neřek, že jde o ešus s obědem. Řek jen, že tam

nechal oběd.”

“A kdy vám řekl, že ten oběd je v ešusu?” “Až když mi dal těch

pět dolarů.”

“Jo ták - on vám nabídl pět dolarů za to, že mu ten ešus

přinesete, říkám to správně?”

“On mi je nenabídnul, on mi je dal.” ^

“Dal vám pět dolarů a řekl: ,Došel bys mi tam, prosím tě, pro ten

ešus?”

“Přesně tak. A řek mi, že ten ešus zůstal na třetí lavičce od

kraje cestičky, co ústí do Clinton Street. No a ten ešus tam

opravdu byl.”

“A co vám řekl, že s tím ešusem máte udělat, až ho tam najdete?”

“Že mu ho mám přinýst. Že mi zatím bude držet místo ve frontě.”

“Hm, tak takhle,” řekl Brown.

“Poslyšte, jak to, že je ten ešus tak důležitej?” zeptal se La

Bresca.

“To ted’ nechte stranou,” řekl Willis. “Povězte nám něco o tom

člověku. Jak vypadal?”

“Normálně. Obyčejnej chlápek.” “Jak je asi starý?”

“No, nějak tak mezi třiceti a čtyřiceti. Hádal bych mu tak

pětatřicet.” “Vysoký? Malý? Střední postavy?” “Vysokej. Metr

pětaosmdesát. Plus minus.” “Jakou má figuru? Je to vazba?

Normálka chlap? Střízlík?” “Figuru má bezvadnou. Prima ramena.”

Vazba?” ” “Spíš šlachovitej. Pěkně rostlej.” “Jaké vlasy?”

“Je to blond’ák.” “Má knírek? Nebo plnovous?” Ne.” ” “Všiml

jste si, jaké má oči? Myslím barvu.” “Oči má modrý.” “Všiml jste

si, jestli má nějaké jizvy nebo nějaká poznávací znamení?” Ne:

` ” “Nějaké tetování?” Ne.” ” “Jaký měl hlas?” “Obyčejnej.

Normální. Ne moc hlubokej. Prostě normální, pří-jemnej hlas.”

“Mluvil s nějakým nezvyklým přízvukem nebo nějakým míst-ním

nářečím?” “lVe.” “Co měl na sobě?” “Hnědý svrchník a hnědý

rukavice.” Oblek?” ” “To jsem neviděl, co má pod kabátem. To

se ví, měl kalhoty, to je samozřejmý, ale nevšiml jsem si, jakou

měly barvu, a taky vám neřeknu, jestli patřily k obleku nebo

jestli …” “To stačí, měl klobouk?” “Neměl.” Brejle?” ” Taky

ne.” ” “Nevšiml jste si náhodou ješté něčeho jiného?” “Jo,

všimnul,” řekl |La Bresca. Čeho?” ” Měl v uchu naslouchátko.”

“

207

Zprostředkovatelna práce byla na rohu Ainsley Avenue a Clinton

Street, pět bloků na sever od místa, kde cestička z parku ústila

do Clinton Street. Vzhledem k nepatrné možnosti, že by tam muž

s naslouchátkem snad ještě mohl čekat na La Brescův návrat,

naskočili do sedanu a z policejní strážnice se tam rozjeli. La

Bresca seděl vzadu ve voze, ochotný a odhodlaný muže

identifikovat, pokud tam ovšem ještě bude.

Fronta mužů, kteří tam stáli, byla tak dlouhá, že způlky zahýbala

za roh Clinton Street, samí statní chlapi v pracovních oblecích

a čepicích, s rukama zabořenýma do kapes kabátů, s obličeji

zbělelými mrazem a nohama, které byly bez přestání v pohybu, jak

jimi čekatelé šoupali, hrabali a podupávali, aby se jim do nich

nezahryzl mráz:

“Člověk by si myslel, že tam přinejmenším rozdávaj dolary,” řekl

La Bresca. “Jenže ve skutečnosti každýmu strhnou tejdenní plat.

Práci ale uměj sehnat dobrou, to je fakt. Ta poslední facha, co

mi obstarali, tam to odsypávalo krásný prachy a makal jsem tam

celejch osm měsíců”

“Vidíte v té frontě někde toho chlapa?” zeptal se Brown. “To

takhle z vozu nemůžu říct. Můžem vystoupit?” “Klidně, můžem,”

řekl Brown.

Zaparkovali vůz u chodníku. Willis, který řídil, vylezl první.

Byl malý a mrštný, měl nenucený půvab tanečníka a nehybný,

mrazivý pohled karbaníka rozdávajícího jednadvacet. Když čekal

na Browna, celou dobu tleskal rukama v rukavicích jak šílenec.

Brown se vyvalil z vozu jako nosorožec, prostrkal svou

převyživenou figuru rámem dveří, dvířka za sebou zapráskl a hned

si začal nasoukávat rukavice na pracky s obrovskými kotníky.

“Dals za přední sklo ceduli?” zeptal se Willis. ,… . “Ne. Budem

tu parkovat jen moment”

“Radší bys měl. Ty zatracený čilouši z dopravního nám tam sichr

napařej pokutovej lístek.”

Brown zavrčel a vrátil se do vozu.

“Kamaráde, že ale venku je zima,” řekl La Bresca. “To teda jo,”

řekl Willis.

Ve voze Brown sklopil štítek proti oslnění. Na štítek byl lepicí

páskou připevněn kus lepenky a na něm rukou napsáno:

VŮZ POLICEJNÍHO ODDÉLENÍ

Dvířka vozu se znova zabouchla. Brown k nim přistoupil a přikývl

a všichni tři společně vykroči|i k frontě mužů postávajících na

chodníku.

“Vidíte ho?” zeptal se Brown La Brescy. “Zatím ne,” řekl La

Bresca.

Pomalu kráčeli podél dlouhé řady mužů. “Tak co?” zeptal se Brown.

“Ne,” řekl La Bresca. “Není tu.”

“PojcPte se ještě podívat nahoru,” navrhl Willis.

Fronta uchazečů o práci se táhla po chatrných dřevěných schodech

až k ponuré kanceláři ve druhém patře. Nápis na skleněných

dveřích zamžených jinovatkou hlásal:

ZPROSTŘEDKOVATELNA PRÁCE MERIDIAN

PRACOVNÍ PŘÍLEŽITOSTI NAŠE SPECIALITA

“Vidíte ho?” zeptal se Willis. “Ne,” řekl La Bresca.

,,Počkejte tady,” řekl Willis a oba detektivové se od něho trhli

a zamířili na druhý konec chodby.

“Co tomu říkáš?” zeptal se Brown.

“Máme na něho něco, kvůli čemu ho můžem zmáčknout?” Ne.”

” “Moje řeč.”

“Stojí nám za to dát ho sledovat?”

“To záleží na tom, za jak vážnou celou tuhle věc poručík

pokládá.”

“Proč se ho na to nezeptat?”

Taky že to udělám. Hlídej ho, ai nám neuteče.” “

Brown se vrátil k La Brescovi. Willis našel za ohybem chodby

telefonní automat a vytočil číslo služebny. Poručík pozorně

poslouchal všechno, co mu hlásil, a pak se zeptal: “Jak ho

taxíru`

“Já myslím, že mluví pravdu.”

“Myslíš, že si toho člověka s naslouchátkem nevymyslel?” Řek

bych, že ne.”

” “Tak proč teda odešel dřív, než se La Bresca s tím ešusem

vrátil?”

209

“To nevím, Pete. Ten La Bresca prostě nevypadá na zloděje. Prostě

na něho nevypadá `|

“Kde říkáš, že bydlí?” “Johnson 1812. V Riverheadu.” “Pod který

revír to tam patří?” “Nevím.”

“Zjistím si to a zavolám jim tam. Možná že budou mít někoho

volného, aby ho mohli dát sledovat. Já na to nikoho neseženu,

kdybych se rozkrájel.”

“Tak teda máme La Brescu pustit?”

“Jo, pus| ho, a vrat` se sem. Nejdřív ho ale trochu postraš, jen

tak, pro všechny případy.”

“Provedu,” řekl Willis, zavěsil a vrátil se k La Brescovi a

Brownovi, kteří na něho čekali.

,Je to v pořádku, Anthony,” řekl Willis, “můžete jít” ,

“Jít? Kam myslíte, že chci jít? Já se musím vrátit do tý fronty.

Já potřebuju sehnat nějakou fušku.”

“A pamatujte si, Anthony, kdyby se snad něco stalo, víme, kde vás

najdeme.”

“Jak to myslíte? Co by se mělo stát?” “Stačí, když si to budete

pamatovat.”

“To budu,” řekl La Bresca. Odmlčel se a pak řekl: “Poslyšte,

chcete pro mne něco udělat?”

“Co by to mělo bejt?”

“Šoupněte mě do tý fronty někam hodně dopředu.” ,Jak to můžem

udělat?”

, “Jste přece policajti, ne?” zeptal se La Bresca a Willis s

Brownem se na sebe podívali.

Když se vrátili do služebny, dověděli se, že poručík Byrnes volal

na 115. revír v Riverheadu a tam mu řekli, že nemají volného

jediného člověka, aby mohli dát Anthonyho La Brescu sledovat.

Zdálo se, že to nikoho ani moc nepřekvapilo.

Ten večer, když inspektor Správy městských sadů a parků Cowper

sestupoval po širokém a bílém mramorovém schodišti před Síní

filharmonie, i s manželkou, která se do něho zleva zavěsila,

zachoulená do minkového kožichu a s průhledným bílým šátkem na

hlavě, zatímco inspektor sám byl ve smokinku a měl černou

vázanku, ve chvíli, kdy starosta a jeho žena šli čtyři kroky před

nimi, ve chvíli, kdy nebe bylo prakticky bez jediné

hvězdy a vzduch suchý a maličko štiplavý, ten večer, když

inspektor Správy městských sadů a parků sestupoval po schodišti

před Síní filharmonie a za zády měl obrovská vysoká okna, každé

přes dvě patra budovy, vrhající teplé žluté světlo na schody a

dláždění vymetené větrem, ten večer, když inspektor Správy

městských sadů a parků zvedl levou nohu, aby ji postavil o jeden

schod níž, a zároveň se smál něčemu, co mu žena říkala do ucha,

a smích se mu valil z úst v chomáčcích viditelné páry, které vítr

odnášel jako ty bílé obláčky od pus postaviček v komiksových

seriálech, ten večer, když si natahoval na pravou ruku rukavici

levačkou, na které už rukavici měl, ten večer třeskly do náměstí

dva výstřely, které roztříštily zimní ticho, a inspektorův smích

strnul, inspektorova ruka strnula, inspektorova noha strnula, a

skácel se střemhlav ze schodů, krev mu vytryskla z čela a z

tváře, a jeho žena zaječela, a starosta se otočil, aby se

podíval, co se to děje, a podnikavý fotograf na chodníku zachytil

scvaknutím spouště padajícího inspektora pro potomstvo.

Byl mrtev dávno předtím, než se jeho tělo skutálelo až dolů a

znehybnělo na posledním širokém bílém schodě.

3

Concettu Espositovou La Brescovou učili vždycky jedině tomu, že

má všechny černochy nenávidět a nemá jim věřit. Její bratry

naopak učili, že z černochů mají udělat fašírku, kdykoli se jim

k tomu naskytne příležitost. Tyto individuální lekce jim byly

uštědřovány v stále se rozrůstajícím ghettu chudinské čtvrti,

kterému jeho obyvatelé, převážně Italové, láskyplně a sarkasticky

říkali Paradiso. Jako dítě, vyrůstající v této pochybné zahrádce,

pozorovala Concetta své bratry a ostatní kluky z okolí, jak buší

do spousty černošských lebek, už v době, kdy ještě sama byla

piccola ragazza. Podobné projevy násilí ji však nepobuřovaly.

Concetta si říkala, že když je někdo tak hloupý, že se narodí

jako černoch, a navíc svou hloupost potvrdí ještě tím, že se

potlouká po Paradisu, nezaslouží si nic jiného, než aby mu někdo

tu jeho potrhlou černou palici čas od času rozrazil vejpůl.

Concetta odešla z Paradisa, když jí bylo devatenáct let. Tehdy

se totiž místní ledař, bodrý Napolitano jménem Carmine La Bresca,

přestěhoval se svou živností do Riverheadu a požádal

210 2t1

nejmladší z Espositových děvčat, aby se za něho provdalo.

Concetta nabídku pohotově přijala, poněvadž ledař byl hezký

chlapík s hlubokýma hnědvma očima a kudrnatými černými vlasy, a

také proto, že měl prosperující živnost, která patřila jen a jen

jemu. Navíc ji přijala i proto, že v té době byla těhotná.

Syn se jí narodil o sedm měsíců později a ted’ mu bylo

sedmadvacet a žil bez otce, jenom s Concettou, v bytě ve druhém

poschodí rodinného dvojdomku v Johnson Street. Carmine La Bresca

se vrátil zpátky do Pozzuoli, což je patnáct kilometrů od

Neapole, hned měsíc poté, co se Anthony narodil. Poslední, co o

něm kdy Concetta slyšela, byla nezaručená zpráva, že byl za druhé

světové války zabit, ale poněvadž manžela znala, měla spíš

podezření, že je někde v Itálii králem ledaru a pořád ještě

špásuje s mladými děvčary a zdatně je přivádí do jiného stavu v

ledárně, což byl krutý osud, který postihl ji.

Concetta Espositová La Brescová dodnes nenáviděla všechny

černochy a nevěřila jim, a proto se náramně polekala - mírně

řečeno -, když minutu po půlnoci, v noci, kdy nesvítily hvězdy

ani měsíc, zjistila, že na prahu jejího bytu stojí nějaký

černoch.

“Co to má znamenat?” křikla na něho. “Koukej se klidit”

|Policie,” řekl Brown a blýskl jí před očima plackou, a teprve

v té chvíli Concetta zpozorovala, že vedle černocha stojí další

muž, malý běloch s úzkým obličejem a pichla ýma hnědýma očima,

madonna mia, ten chlap vypadal, jako když na ni chce hodit

malocchio, jako když ji chce uřknout

“Co chcete, jděte pryč,” řekla chvatně a stáhla roletu přes

skleněné zadní dveře bytu. Dveře byly nad rozvrzaným dřevěným

schodištěm (Willis na třetím schodě odshora škobrtl a div si

nesrazil vaz) a byl z nich výhled na dvorek za domkem, kde stál

strom obalený dehtovým papírem. (Určitě je to fíkovník, řekl si

v duchu Brown, když šli po schodech nahoru.) |ňůra na prádlo,

napjatá rozvěšenými kusy spodní garderoby, byla natažena z malé

zadní verandy před skleněnými dveřmi k tyči, postavené napříč na

druhém konci dvorku. Vítr fičel kolem verandy a ze všech sil se

snažil shodit a odfouknout Willise na dřevěnou mřížku s popínavým

vínem, která zvenčí zakrývala otevřenou dolní terasu. Willis na

dveře znova zaklepal a zavolal: “My jsme od policie, měla byste

radši otevřít, madam.”

“Sta zitto!” řekla Concetta a odemkla dveře. “Chcete vzbudit

všechny sousedy? Ma che vergogna!”

“Můžeme jít dál, madam?” zeptal se Willis.

“Jen pojd’te, pojd’te,” řekla Concetta a ustoupila do malé

kuchyně, aby mohl Willis a pak Brown kolem ní projít.

“Co proboha chcete ve dvě hodiny ráno?” řekla Concetta a zavřela

dveře proti náporu větru. Kuchyné byla úzká, sporák, dřez a

lednička stály v řadě vedle sebe u zdi, stůl se smaltovanou horní

deskou u protější zdi. Kovová skříňka s otevřenými dveřmi, za

nimiž bylo vidět menší výstavku krabic s ovesnými vločkami k

snídani, jakož i různé další konzervy, stála v místě, kde zed’

tvořila pravý úhel, hned vedle radiátoru. Nad .dřezem viselo

zrcadlo a na ledničce stál porcelánový čoklík. Na zdi nad

radiátorem visel obraz Ježíše Krista Veliká skleněná koule se

žárovkou, rozsvěcející se zatáhnutím za řetízek, byla připevněna

ke stropu přesně uprostřed. Z kohoutku kapalo. Elektrické hodiny

nad kuchyňskou linkou bzučely monotónní kontrapunkt.

“Je teprv půlnoc,” řekl Brown. “Ne dvě hodiny.”

Do hlasu se mu vloudilo podráždění, které v něm během dlouhé

jízdy do Riverheadu nebylo, a Willis je mohl přičíst na vrub

jedině paní La Brescové, pokud ovšem ta madam před nimi nebyla

nějaká jiná madam. Snad posté už mu blesklo hlavou, co je to

vlastně za radar, který má Brown v sobě a který mu umožňuje

neomylně zjistit bigotního člověka na kilometr daleko. Willisovi

se zdálo, že žena na ně na oba zírá se stejnou nevrlostí. Dlouhé

černé vlasy měla za hlavou sepnuté do uzlu a hnědé oči

přimhouřené a vzdorovité. Přes noční košili měla přehozený pánský

koupací pláš| a Willis si teprv ted’ povšiml, že je bosá.

“Vy jste paní La Brescová?” zeptal se.

“Ano, já jsem Concetta La Brescová. A kdo se mne na to ptá?”

řekla.

“Detektivové Willis a Brown z 87. pátracího oddělení,” řekl

Willis. “Kde je váš syn?”

Spí,” řekla Concetta, a poněvadž se narodila v Neapoli a vy”

rostla v Paradisu, ihned usoudila, že je nutné mu zaopatřit

alibi. Celý večer tu b 1 se mnou ” řekla “to ste si ho s někým

spletli.” ” y , , J

“Mohla byste ho vzbudit, paní La Brescová?” řekl Brown. “A proč?”

“Rádi bychom si s ním promluvili” “A proč?”

“Poslyšte, madam, jestli se vám to nelíbí takhle, můžeme ho vzít

do vazby,” řekl Brown, “ale možná že by bylo přece jen lepší

212 j 213

pro nás pro všechny, kdybychom mu položili pár docela

jednoduchých otázek hned tecP a tady. Nemohla byste pro něho

dojít, madam?”

“Já jsem vzhůru,” ozval se z vedlejšího pokoje La Brescův hlas.

“Nepřišel byste sem za námi, pane La Bresco?” zeptal se Willis.

“Moment, hned to bude,” řekl La Bresca.

“Celý večer byl tady,” řekla Concetta, ale Brownova ruka přece

jen zabloudila k revolveru v pouzdře na opasku, čistě jen pro

případ, že si La Bresca v rozporu s tím tvrzením vyšel ven a byl

to on, kdo napálil ty dvě kulky inspektorovi do hlavy. Chvíli

trvalo, než přišel. Když konečně otevřel dveře a vešel do

kuchyně, nedržel v ruce nic nebezpečnějšího než šňůru od

koupacího pláště, na níž si právě udělal uzel kolem pasu. Vlasy

měl rozcuchané a oči kalné.

Co že jdete zrovna ted’?” zeptal se. “

Poněvadž šlo o běžné vyšetřování v terénu a La Bresca nebyl ani

zadržen, ani vzat do vazby, nepokládali Willis s Brownem za nutné

poučit ho o jeho právech. Místo toho se Willis hned zeptal: Kde

jste byl dnes večer v půl dvanácté?”

” Tady,” řekl La Bresca. “

“A dělal jste co?” “Spal.”

“V kolik hodin jste si šel lehnout?” Kolem desáté”

” To chodíte do kanafasu vždycky tak brzo?” “

“Vždycky, když musím ráno brzo vstát” “A zítra musíte vstát

brzo?”

“V šest,” řekl La Bresca. “A jak to?”

Musím jít do práce.” “

Mysleli jsme, že jste nezaměstnaný” “

“Sehnal jsem práci dneska odpoledne, hned jak jste se vy dva

odporoučeli.”

“A jakou práci?”

No na stavbě. Jsem pomocnej dělník.” “

To vám tu práci sehnali u těch Meridianů?” “

No jo.” “

“A u koho?”

U Erhardovy stavební společnosti.” “

“V Riverheadu?”

« “Ne, v Isole.

“V kolik hodin jste dnes večer přišel domů?” zeptal se Brown.

“Když jsem odcházel od Meridianů, to mohla bejt tak asi jedna

hodina. Pak jsem šel do herny na South Leary a zahrál jsem si tam

s klukama párkrát kulečník. No a když jsem přišel domů, teda jako

sem, to mohlo bejt tak pět nebo šest hodin.”

‘ “Co jste dělal pak?”

“Musel se najíst,” řekla Concetta. “A co pak?”

“Chvíli jsem čuměl na televizi a pak jsem si šel lehnout,” řekl

La Bresca.

“Může vám tohle všechno potvrdit ještě někdo jiný než vaše

matka?”

“Tady u nás nikdo nebyl, jestli to myslíte takhle.” “Telefonoval

jste někomu během večera?”

Ne.” “

Takže na to máme jen vaše slovo, co?” “

“A taky mine,”řekla Concetta.

“Poslyšte, vy dva, já fakt nevím, co ode mne chcete,” řekl La

Bresca. “Říkám vám ale pravdu, můžete mi věřit. A co se vůbec

děje?”

“Na zprávy v televizi jste se náhodou nedíval?”

“Ne, mám dojem, že jsem usnul ještě před zprávama. A proč? Co se

stalo?”

“Šla jsem k němu do pokoje v půl jedenáctý a zhasla jsem světlo,”

řekla Concetta.

“Já bych byl fakt rád, abyste mi věřili, vy dva,” řekl La Bresca.

“Af se vám honí hlavou co chce, já s tím doopravdy nemám nic

společnýho.”

“Já vám věřím,” řekl Willis. “A co ty, Artie?” ,Já mu taky

věřím,” řekl Brown.

, “Na pár věcí se vás ale ste ně musíme zeptat,” řekl Willis, “je

1

vám to jasné?”

“Jo, to je mi jasný,” řekl La Bresca. “Já jen jako že už je po

půlnoci víte? A že musím ráno vstávat”

, “Tak co kdybyste nám znova pověděl o tom člověku s tím

naslouchátkem” navrhl šetrně Willis.

, Dobrých patnáct minut strávili dalším vyslýcháním La Brescy a

po jejich uplynutí usoudili, že bud ho musejí odvézt s sebou a

z něčeho ho obvinit, nebo na něho aspoň prozatím zapome

214 215

nout. Muž, který k nim do služebny telefonoval, řekl: “Nejsem

.ám, je nás víc,” a s touto informací seznámil Kling i ostatní

detektivy z pátracího oddělení. Právě toto znepokojující vědomí

je přimělo k tomu, že pokračovali ve vyslýchání La Brescy ještě

dlouho poté, kdy už s tím měli dávno skončit. Policista je

obvykle s to poznat, kdy přihořívá a kdy ne, a La Bresca vůbec

nevypadal na to, že je zloděj. To také Willis řekl poručíkovi už

odpoledne a během těch několika hodin, které zatím uplynuly, svůj

názor nezměnil. Jestliže však existuje nějaký gang, zapletený do

vraždy inspektora, dá se jen tak snadno vyloučit, že La Bresca

není jeden z nich? Možná že je v celé organizaci jen to nejmenší

převodové kolečko, umouněný pomocníček, kterého posílají tu a tam

něco vyzvednout, nastrčená figurka, nesoucí riziko, že ji policie

chytí, když néco neklapne. V tom případě ovšem La Bresca lhal.

No dobrá, pokud však lhal, dělal to jako zkušený přeborník ve

lhaní, třeštil na ně dětsky modrá kukadla a obměkčoval kamenná

srdce obou policistů báchorkami o právě sehnané práci, do které

musí zítra ráno nutně přijít včas, což je také důvod, proč šel

tak brzo spát, a vůbec, musí si přece odespat svých osm hodin,

ve zdravém těle zdravý duch, on je přece ten vždy čiperný

americký pořízek, druhá přistěhovalecká generace a podobné omleté

žvásty. To ovšem nabízelo ješté další možnost. Jestliže lhal -

a zatím nebylo v jejich silách ho z toho usvědčit, zatím nebyli

s to zpochybnit jeho popis záhadného muže, s nímž se seznámil

před Meridianovou zprostředkovatelnou pracovních příležitostí,

nebyli s to najít jediný rozpor mezi tím, co jim pověděl

odpoledne, a tím, co jim vyprávěl ted’ - jestliže ale Ihal, proč

by potom telefonující muž a La Bresca nemohli být jedna a táž

osoba? Žádný gang nemusel existovat, to mohl být jen výplod jeho

fantazie, drobná lež určená k tomu, aby zmátla policii a přivedla

ji k přesvědčení, že jde o dobře organizovanou skupinu, a ne o

osamělého ambiciózního lotra, pokoušejícího se spáchat vraždu.

A jestliže La Bresca a telefonující muž byli jedna a táž osoba,

pak La Bresca a človék, který zavraždil inspektora, byli také

jedna a táž osoba. A v tom případě by bylo nejrozumnější odvést

toho lháříčka do domečku a obžalovat ho z vraždy. Jistě, a pak

teprv se pokusit najít něco, co by se mu dalo přišít, af už by

to bylo cokoli - jenže to by se jim u soudu vysmáli už při

předbéžném výslechu.

Jsou noci, kdy si člověk nevydělá ani na slanou vodu.

A tak po čtvrthodině náramně důvtipného přešlapování, jímž měl

být La Bresca popleten a vyveden z míry, a kdy Brown použil své

velice speciální, logicky neotřesitelné metody výslechu, zatímco

Willis si střídavě přisazoval a zas ho umírňoval, nedověděli se

nic víc než to, co věděli už odpoledne. Jediný rozdíl byl v tom,

že ted’ byl inspektor po smrti. A tak poděkovali paní La Brescové

za to, že je pustila do kvartýru, potřásli si rukou s jejím synem

a omluvili se mu za to, že ho vytáhli z postele, popřáli mu hodně

štěstí v novém zaměstnání, potom oba znova dali dobrou noc a

vyšli z domu a slyšeli, jak za nimi paní La Brescová zamyká

kuchyňské dveře, a seběhli po roztřesených dřevěných schůdcích

a kráčeli po příjezdové cestičce plné hlubokých děr a pak na

druhou stranu ulice k místu, kde měli zaparkovaný policejní

sedan.

Potom Willis vůz nastartoval a zapnul topení a oba spolu ješté

chvíli vážně a tiše hovořili a rozhodli se, že ráno požádají

poručíka o povolení, aby mohli La Brescovi dát odposlouchávat

telefon. A pak šli domů.

V uličce, kde Steve Carella ležel na boku celý zkroucený a v

roztrhaném kabátě, byla zima a tma. Pozdní únorový sníh byl

odhrnutý lopatami a navršený k cihlové zdi na jedné straně

uličky. Navíc už byl znečištěný velkoměstskou špínou, tenká

vrstva sazí se na něm usadila jako škraloup. Carella měl na sobě

dvě soupravy teplého spodního prádla a prošívanou vestu. K

doplnění toho všeho si do jedné kapsy u vesty strčil ohřívač

rukou a ten ho pod rozdrbaným kabátem zaopatřoval příjemným a

stálým teplem. Zima mu ale byla stejně.

Hromada odházeného sněhu naproti němu pocit prokřehlosti ještě

zvyšovala. Neměl sníh rád. To se ví, vzpomínal si, jak měl jako

kluk rohačky a jak se na nich vždycky řítil v radostné extázi,

až mu pupek nadskakoval, ale ta vzpomínka mu ted’ připadala jako

naprostý výmysl, aspoň z hlediska té nynější, velice skutečné

averze, kterou vůči sněhu pocifoval. Sníh je studený a mokrý.

Když je člověk soukromá osoba, musí ho odhazovat, a když je

zaměstnaný u |ištění města, musí ho odvážet na náklad’áku do

River Dix, aby se ho zbavil. Sníh je zatracená otrava.

Zatracená otrava bylo i celé tohle chození na číhanou. Taky to

ale byla náramná zábava.

A p .:; rávě ta zábavná stránka celé věci přiměla Carellu k tomu,

21| 217

že vydržel ležet v promrzlé a temné uličce za noci, do které by

Cítil, jak se mu napjaly svaly. Ruka bez rukavice mu pod kačlověk

ani psa nevyhnal. (Samozřejmě - aby si šel lehnout do bátem

sklouzla z ohřívače a rychle spočinula na studené ocelové

promrzlé a temné uličky, dostal rozkazem od poručíka, který byl

pažbě služebního revolveru. Vytáhl zbraň z pouzdra, ležel

zkroujeho nadřízený, od toho milého chlápka jménem Peter Byrnes;

cený na boku s připraveným revolverem a čekal, až kroky přijdou

proč si hrome některý večer nejde lehnout do promrzlé a temné

blíž.

uličky on, aby si to taky zkusil?) Ta zábavná a příjemná stránka

! “Tady je jeden,” řekl čísi hlas. tohohle zvláštního chození na

číhanou spočívala v tom, že Carel-Byl to mladý hlas.

la aspoň nemusel trčet někde v bance a doufat, že zabrání ulou-

“Jo,” odpověděl jiný hlas.

pení mnoha miliónů dolarů, nebo že nemusel očumovat někde g

Carella čekal. Oči měl zavřené, ležel jak nehybná hromádka na v

cukrárně a kochat se nadějí, že se mu podaří zlikvidovat mezi—

opačném konci uličky, předstíral, že spí, ohnutý prst měl v

lučíku národní síi obchodníků s omamnými drogami, ba dokonce že

ho chránícím spoušť, jen o vlásek vzdálený od kohoutku.

ani neukryli do koupelny v bytě nějaké staré panny s rafinovaNěkdo do něho kopl. ným předpokladem, že se mu podaří polapit

šíleného znásilňova- “Vstávej!” zařval hlas.

če. Ležel v promrzlé a temné uličce a zábavná stránka celé věci

Pohnul se rychle, ale ne dost ryčhle. Teprve se odrážel od země

byla v tom, že někdo zapálil jak faguli dva tuláky. Jenže to, že

je a strhával revolver do polohy, z níž mohl vystřelit, když mu

tekuněkdo zapálil jak faguli, zrovna dvakrát zábavné nebylo. To

totiž tina stříkla na kabát, rovnou na prsa.

bylo zatraceně vážné. Zábavné na tom bylo jen to, že obětmi byli

| “Tumáš, lokni si!” zařval jeden mladík a Carella uviděl, jak

právě tuláci. Co Carella pamatoval, policie odjakživa sváděla |

vzplanula zápalka, a najednou byl celý v plamenech.

s těmihle velkoměstskými pobudy nesmlouvavou válku, vždycky Sled

jeho reakcí byl zvláštní v tom, že první varovný signál mu je

zatkla, posadila do basy a pak zas pustila, potom znova zatkla

zprostředkoval čich - neklamný pach benzínových výparů, atakdále

atakdále, prostě donekonečna. Ted’ však měla policie co f

stoupajících z kabátu politého na prsou, a pak teprv se

rozškrtdělat s dvěma lidumily, kteří pojali ušlechtilé

rozhodnutí, že se nutá sirka, děsivá sama o sobě, postarala o

malou explozi zářivé

okusí zbavit ulice všech vandráků do jednoho tím, že je prostě

ho světla v té skoro temné uličce - v kombinaci s achem benzíP

P zapálí - a jak na to policie zareagovala? Neprodleně poslala

; nu ještě děsivější. Varování mu přímo s fyzickou silou

vystřelilo

jednoho ze svých nejschopnějších lidí do studené, temné uličky,

| do spánků, klikatou cestičkou elektrického výboje se rozběhlo

‘ aby se tam rozvalil na bok, civěl na špinavou závěj odhrnutého

` dozadu do lebky a pojednou tam stál v plamenech. S ohněm,

sněhu a hřál se nadějí, že se mu podaří dopadnout právě ty |

který mu z politého kabátu vyskočil do obličeje, nebyl už spojený

žádn další šok. Ted’ už to byla jen hrůza.

chlápky, které je třeba zatknout, poněvadž zpopelňují pobudy. |

ý

Moc smyslu to nedávalo, ale zábavné to bylo. Steve Carella na ni

reagoval skoro stejně, jak asi reagoval croPráce policie

podobnými zábavičkami oplývá. | magnonec, když se prvně odvážil

příliš blízko k zuřícímu ohni Samozřejmě že bylo legračnější

ležet tady a mrznout, než být a zjistil, že plameny dokážou lidem

ublížit stejně krutě jako šav

doma v posteli se zahřátou a milující ženou; ach jo, bože, bylo

to lozubí tygři. Upustil zbraň, přikryl si tvář dlaněmi, začal

se rychtak zábavné, že z toho Carellovi bylo málem do breku.

Myslel na le otáčet kolem své osy a instinktivně se hnal na

druhou stranu Teddy, že je ted’ v posteli sama, černé vlasy má

rozprostřené po uličky k hromadě odhrnutého sněhu pokrytého

škraloupem sazí. polštáři, kolem úst jí pohrává úsměv, nylonovou

noční košili má Na útočníky přitom zapomněl, jenom nejasně

vnímal, že se smějí vyhrnutou přes oblé boky, panebože, já snad

v téhle zatracené a p j y ; y j p

uličce zmrznu na rampouch, pomyslel si, a má žena se o tom dovf

. rcha í Jz uličk někam, do noci m slel en odle zmateného a

selháva ícího schématu oheň se rozbíhal a rozhoříval oheň r

až zítra ráno. Má vlastní vášnivá žena Přečte si to v novinách.

P yč s tím ohněm, oheň, a jak široký tak dlouhý sebou praštil do

j j _ sPněhu. Dlaně měl křečovitě přiklopené na obličej, cítil,

jak mu N Na druhe’m konč uličkysseaozvaly k oky. lameny zběsile

olizu í hřbet rukou cítil úděsný smrad škvaří

j ,

218 |i9

cích se vlasů a masa, a pak uslyšel, jak oheň syčivě prská,

jakmile se dotkl sněhu, ucítil chlad a konejšivý sníh a pojednou

byl obklopen bílým oblakem páry, která se vznesla z toho krásného

sněhu, převaloval se z boku na bok v tom báječném, zázračném,

úlevném požehnání bílého a nádherného sněhu, a uvědomil si, že

má v očích slzy, a nemyslil si nic, jen dlouho ležel s tváří

přitisknutou do sněhu, ztěžka oddechoval a pořád si nic nemyslel.

Konečně vstal, s bolestmi v celém těle vyhledal upuštěný

revolver, pomalu došel na kraj uličky a ve světle kandelábru se

podíval na ruce. Zatajil dech a doklopýtal k telefonní budce na

dalším rohu. Seržantu Murchisonovi dřepícímu u služebního stolu

řekl, že ti parchanti, ti podpalovači, ho dostali, že má popálené

ruce a že by potřeboval ambulanci, která by ho odvezla do

nemocnice. Murchison se zeptal: “Jinak seš ale v pořádku, jo?”

a Carella se znova podíval na ruce a řekl: “Jo, jinak jsem v

pořádku, Dave.”

4

Detektiv Bert Kling byl zamilovaný, jenomže nikdo jiný zamilovaný

nebyl.

Starosta nebyl zamilovaný, starosta zuřil jak tajfun. Starosta

telefonoval na policejní ředitelství rozpálený vzteky doběla a

chtěl vědět, co je hrome tohle za město, když v něm člověk tak

významný jako inspektor městských sadů a parků Cowper může být

zastřelen na schodech před Síní filharmonie, co je hrome tohle

za město, jak je to vůbec možné?

“Totiž, pane starosto,” ozval se policejní ředitel, ale starosta

ho neposlouchal a řekl: “A snad byste mi taky mohl vysvětlit,

proč jste inspektoru Cowperovi neposkytli přiměřenou policejnf

ochranu, když mi jeho žena dnes ráno sdělila, že policie byla

informována o tom, že mu kdosi vyhrožuje zabitím - to snad byste

mi mohl vysvětlit taky,” zařval starosta do telefonu.

“Totiž, pane starosto,” ozval se policejní ředitel, ale starosta

ho neposlouchal a řekl: “Nebo byste mi snad taky moh! vysvětlit,

jak je možné, že jste do téhle chvíle nezjistili byt, ze kterého

vrah střílel, když mezitím při pitvě už určili úhel, z něhož bylo

vystřeleno, a vaši balističtí znalci podle něho stanovili

pravděpodobnou dráhu střely - to byste mi snad taky mohl

vysvětlit”

“Totiž, pane starosto,” ozval se policejní ředitel, ale starosta

ho neposlouchal a řekl: “Chci vidět nějaké výsledk,v, nebo si

snad přejete, aby naše město bylo celé Americe pro smích?”

Policejní ředitel si rozhodně nepřál, aby město bylo celé Americe

pro smích, takže řekl: “Jistě, pane starosto, spoiehněte se,

udělám všechno, co je v mých silách,” ale starosta zvolal: “To

byste měl udělat víc,” a zavěsil.

Ne, starosta a policejní ředitel do sebe to ráno rozhodně moc

zamilovaní nebyli. A tak policejní ředitel požádal svého

tajemníka, wsokého bledulkovitého bloncPáka, který vypadal, jako

když má tuberu, a prohlašoval, že to věčné suché pokašlávání má

od toho, že vykouří denně tři balíčky cigaret při práci, při

které by se každý jiný na fleku zhroutil a zbláznil - policejní

ředitel prostě požádal tajemníka, aby mu zjistil, co měl starosta

na mysli, když mluvil o tom, že inspektorovi městských sadů a

parků kdosi vyprepzai se m i onae a vyspionoval, že do služebny

í37. revíru skutečně několikrát telefonoval záhadný neznámý muž,

který vyhrožoval, že inspektora městských sadů a parků zabije,

jestliže nedostane - do včerejšího poledne - pět tisíc dolarů.

Když tuto informaci předal policejnímu řediteli, ten jenom řekl:

“Tak ono je to pravda?” a okamžitě vytočil číslo FRederick 7-8024

a žádal k telefonu detektiva poručíka Petera Byrnese.

Detektiv poručík Peter Byrnes měl to ráno už tak dost důvodů k

tomu, aby ho bolela hlava: Carella byl v nemocnici s popáleninami

druhého stupně na obou rukou a malíři se právě přestěhovali ze

služebny k němu do kanceláře, kde cákali barvou po všem; co bylo

v dohledu, a vykládali si na štaflích anekdoty. Navíc Byrnes

neměl policejního ředitele příliš v lásce, poněvadž ředitel byl

pán, kterého k nim importovali ze sousedního velkoměsta, když

byla po volbách úřední místa obsazována novými lidmi, z

velkoměsta, které podle Byrnesova názoru mělo ještě vyšší

procento kriminality než jejich. A nový ředitel zas na oplátku

neměI nijak obzvlášť v lásce poručíka Byrnese, poněvadž Byrnes

patřil k dobře známým hádavým Irčanům a pouštěl si pusu na špacír

na schůzích Dobročinného policejního spolku a Smaragd Society,

aby každý, kdo seděl v doslechu, neomylně věděl, co si poručík

rnyslí o starostově extravagantní a zbrklé personální politice.

A tak to ráno telefonní drá , spojující kancelář na Policejním

22| 221

ředitelství v centru města v High Street s Byrnesovou rohovou

kanceláří v druhém patře špinavé policejní strážnice v Grover

Avenue, v této chvíli navíc pocákané hráškovou zelení, věru

neslyšely žádné líbeznosti či nezávazné konverzační povrkávání.

Tak co se to vlastně děje, Byrnesi?” zeptal se ředitel. “

“No prostě, pane řediteli,” řekl Byrnes a ihned si připomněl, že

dřívejší ředitel ho oslovoval Pete, “nějaký neidentifikovaný muž

nám během včerejška několikrát volal a vyhrožoval. Ty telefonáty

jsem s inspektorem Cowperem osobně prodiskutoval.”

“A jak jste na ty telefonáty reagoval, Byrnesi?”

“Hlídali jsme místo, kam měly být peníze položeny, a zadrželi

jsme muže, který krabici sebral.”

No a co dál?” “

“Vyslechli jsme ho a pustili.” “Proč jste ho pustili?”

“Neměli jsme proti němu dostatečné důkazy. Na dnešek v noci, po

zavraždění inspektora Cowpera, jsme toho člověka vyslýchali

znova. K zatčení jsme neměli pádný důvod. Ten člověk je pořád na

svobodě, ale dneska ráno jsme se mu pověsili na telefon, a jsme

připraveni zasáhnout, jakmile by se na monitoru objevilo cokoli

inkriminujícího.”

“Pročpak jste inspektoru Cowperovi neposkytl policejní ochranu?”

“Nabídl jsem mu ji, ale on to odmítl.”

“Proč jste toho podezřelého nedal sledovat a hlídat předtím, než

došlo k vraždě?”

“Neměl jsem jediného volného člověka, pane řediteli, spojil jsem

se se 115. revírem v Riverheadu, kam podezřelý podle bydliště

přísluší, ale řekli mi, že taky nemohou nikoho postrádat. Kromě

toho, jak už jsem řekl, inspektor Cowper si policejní ochranu

nepřál. Zřejmě měl pocit, že jde o nějakého potrhlého blázna,

pane řediteli, a musím přiznat, že jsme si to mysleli i my tady.

Pochopitelně jen do chvíle, než nás další události přesvědčily

o opaku.”

“Proč jste ještě nezjistili ten byt?” “|Jaký byt, pane řediteli?”

.

“Byt, ze kterého padly ty dva výstřely! Ty, co zabily inspektora

městských sadů a parků - Cowpera.”

“Zločin nebyl spáchán v našem revíru, pane řediteli. Síň

filharmonie patří do 53. revíru, a jak jistě víte, pane řediteli,

vražda

; vždycky vyšetřují detektivové z pátracího oddělení toho

revíru, kde byla spáchána.” “Tyhle pitomý řeči si nechte

od cesty, Byrnesi,” řekl policejní ; ředitel. “Tak je to u

nás ve městě zvykem, pane řediteli,” řekl Byrnes. ř “Tohle je

váš případ,” odpověděl policejní ředitel. “Je vám to jasné,

Byrnesi?” “Když to říkáte vy, pane řediteli …” “To

bych prosil, že to říkám. Pošlete tam pár lidí a koukejte ; ten

zatracený byt zjistit.” ; “Ano, pane řediteli” ! ” “A

podáte mi hlášení. “Ano, pane řediteli,” řekl Byrnes a zavěsil.

“Kapku vám zved mandle, co?” zeptal se první malíř.

“Kapku vám natrh prdel, co?” zeptal se druhý malíř. Oba muži

stáli na štaflích, zubili se a cákali na podlahu hráškovou

zeleň. , “Koukejte mi z tý kanceláře vypadnout!” zařval Byrnes.

,;My ještě nejsme hotový,” řekl první malíř. “My

vodnikad’ nechodíme, dokavad nejsme hotový,” řekl dru-hý

malíř. Máme takovej příkaz,” řekl první malíř. ” Nás

policie nezaměstnává, víte?” ” Nás zaměstnává odbor

veřejnejch služeb.” ” Obnova a údržba.” ” “A nepudem

votad’, dokad’ s tou fuškou nebudem hotový.” “Přestaňte mi

tu zatracenou barvu kanit po celý podlaze!” za-řval Byrnes a

řítil se z kanceláře. “Hawesi!” zařval. “Klingu! Willisi!

Browne! Kde hrome všichni jsou?” rozkřikoval se. Meyer vyšel z

pánského záchodku, zapínal si zip na poklopci. ” Co se

děje, šéfe?” řekl ležérně. “Kde jste byl?” “Vychcat se.

Proč - co se děje?” “Pošlete někoho tam, co se to stalo!”

křičel Byrnes. “A co jako? Kam?” “Tam, co zastřelili toho

zatracenýho inspektora!” ,|o - ahá, no jo,” řekl Meyer.

“Proč ale? To přece není náš případ.” “Ted’ je to náš případ.”

i ` “Fakt?`

222 Z23

Kdo má službu tady?” “

gau “Kde je Klin .

“Ten má dneska volno.” “Kde je Brown?” “Odposlouchává ten

telefon.” “A Willis?”

“Šel do špitálu navštívit Steva.” “A co Hawes?”

“Ten si šel dolů pro sejrový chlebíčky.”

“Čemu já to tady hergot šéfuju? Horský zotavovně?” “Ne, kdepak.

My …”

Pošlete tam Hawese! Ale hned, v ten moment, kdy se vrátí. “

A pak si vemte na drát balistiky. Vymáčkněte z nich, co zjistili.

Zavolejte na prosekturu a opatřte si zprávu o pitvě. Ale to musí

lítat, Meyere!”

Rozkaz!” odfrkl Meyer a hned šel k telefonu.

” « “Já se z tohohle zatracenýho podniku zblázním, řekl Byrnes

a už chtěl vyrazit zpátky do své kanceláře, ale vzpomněl si, že

tam jsou malíři, ti veselí chlapíci, co kolem sebe patlají

hráškovou zeleň, a tak místo toho vpadl do kanceláře pro

zaměstnance.

“Dejte už ty kartotéky do pořádku!” zařval. “Go tady hrome celej

den děláte, Miscolo? Vaříte kafe?”

“Jak prosím?” řekl Miscolo, poněvadž to bylo přesně to, co právě

v té chvíli dělal.

|alsu |^

Bert Kling byl zamilovaný.

Ale na to, aby byl človék zamilovaný, nebyla zrovna příhodná

roční doba. Lepší je být zamilovaný, když rozkvétají květiny a

od řeky vane do města voňavý větřík a neznátná zvířata přicházejí

člověku olíznout ruku. Když se někdo zamiluje v březnu, má to jen

jedinou výhodu, a sice tu, že je přece jen lepší být zamilovaný

v březnu, než nebýt zamilovaný vůbec, jak kdysi poznamenal jeden

filozof.

Bert Kling byl šíleně zamilovaný.

Byl šíleně zamilovaný do dívky, které bylo třiadvacet, měla

kapitální poprsí, široké boky a dlouhé blond vlasy, které jí

splývaly do půli zad nebo je také občas mívala vzadu na hlavě

načesané do tvaru medové lastury. Oči měla jak dvé chrpy a byla

to vysoká dívka; když měla střevíčky s podpatky, sahala mu přesně

224

po bradu. Byl šíleně zamilovaný do intelektuálky, která po

večerech studovala na univerzitě psychologii, zatímco přes den

dělala interviewy pro jednu firmu se sídlem v centru města na

Shepherd Street; do seriózní dívky, která doufala, že si později

udělá doktorát filozofie, složí státní zkoušku a bude pracovat

jako psycholožka; do bláznivé holky, která jim dokázala poslat

do služebny málem dva metry vysoké srdce vyřezané z překližky,

natřené na červeno a popsané žlutými písmeny: Cvnthia Forrestová

mi/uje detektiva 3. rřídy Bertrama Klinga. Je to zločin nebo ne?

jak to udělala právě minulý měsíc v den sv. Valentina

(špičkování, které za to Kling musel vyslechnout od všech svvch

žertumilovných kolegů, pořád ještě nepřestalo); do citově

.založené dívky, která se dokázala rozplakat, když na The Stem

uviděla slepce hrajícího na tahací harmoniku, a dát mu

pětidolarovou bankovku, jenom mu ji tiše položit do misky, aby

to nebylo slyšet, aby bankovka ani nezašustila, a pak se odvrátit

a vyplakat se Klingoví na rameně; do vášnivé dívky, která se k

němu uměla v noci bezuzdně přitisknout a která ho někdy taky

vzbudila ráno v šest hodin, aby mu řekla: “Hej, policajte; za

malou chvíli musím jít do práce, máš ještě zájem?”, na což Kling

odpověděl pokaždé stejně: “Nemám, o seg a podobné věci já se

nezajímám”, a pak ji líbal tak dlouho, až z toho měla závraf, a

potorn seděl naproti ní u kuchyňského stolu v jejím bytě, čučel

na ni, žasnul nad tím, jak je krásná, a jednou ji dokonce

donutil, aby se začervenala, když řekl: “Na Mason Avenue je jedna

ženská, co prodává pidaguas, jmenuje se Illuminada, narodila se

na Portoriku. Ty by ses měla jmenovat Illuminada, Cindv. Pokoj

je plnej světla, když v něm seš ty “

Kamarádi, ten teda byl zamilovanej. |‘w^

Jenomže to bylo v březnu a ulice ještě po obou stranách vroubily

vvsoké hromady odhrnutého únorového sněhu a vítr skučel a vlci

vrčeli a hnali se za občany ujíždějícími v ruských trojkách,

kteří práskali biči a choulili se v medvědích kůžích, bylo to v

kruté a studené zimě, která, jak se zdálo, začala už v září a

podle všech známek nehodlala polevit dřív než v srpnu, kdy by

možná, ale jen možná, všechen sníh mohl roztát a mohly rozkvést

květiny - v tak prožlukle zrádné zimě to bylo, že prostě člověk

nemc|h1 dělat nic lepšího než diskutovat o problémech policejní

práce. Co lepšího se dalo dělat než pádit promrzlou ulicí v době,

kdy Cindy chodila na oběd, a cítit, jak má pacinku křečovité

225

zaháknutou do ohbí jeho lokte, zatímco je ze všech stran

ošlehával vítr a škubal Klingovi slova od pusy, když se ji

pokoušel seznámit se záhadnými okolnostmi, jimiž je obestřena

smrt inspektora městských sadů a parků Cowpera.

“Fakt, to teda zní náramně záhadně,” řekla Cindy, vytáhla ruku

z kapsy a pokusila se přidržet si šátek, který jí rval vítr z

hlavy. “Poslyš, Berte,” řekla, “já už jsem z tý zimy strašně

utahaná, ty ne?”

“To já taky,” řekl Kling. “Poslyš, Cindy, já jedině ještě doufám,

že snad to není on: `

“To jako kdo? A jakej on?”

“No, ten chlápek, co nám telefonoval. Ten, co zabil toho

inspektora. Pořád ještě doufám, že to snad není on.”

“Kdo?” zeptala se. “No ten hluchej,” řekl. “Cože?” zeptala se.

“To byl jeden chlap, s kterým jsme měli před pár lety šerednou

polízačku, ted’ už to může bejt nějakejch sedm osm let. Udělai

z tohohle zatracenýho velkoměsta kůlničku na dříví, když se

pokoušel vyloupit banku. Byl to ten nejmazanější parchant, s

jakým jsme měli kdy co dělat”

“A kdo že to byl?” zeptala se Cindy. “Hluchej,” řekl Kling znova.

“No dobře, ale jak se jmenuje?”

“To nevíme, jak se jmenuje. Nikdy jsme ho nechytili. Skočil do

řeky a mysleli jsme, že se utopil, ale možná že ho máme na krku

znova. Že se vrátil jako Frankenstein.”

“Myslíš jako ten Frankensteinův netvor,” upřesnila Cindy.

“Jo, jako ten. Vzpomeň si, jak mysleli, že uhořel při tom ohni,

jenže on neuhořel.”

“Já se na to pamatuju.”

“To byl děsivej film,” řekl Kling.

“Načurala jsem si do kalhotek, když jsem na to koukala,” řekla

Cindy. “A to to bylo jen v televizi”

“Ty sis načurala do kalhotek v televizi?” řekl Kling. “Takže to

vidělo čtyřicet miliónů lidí, jo?”

“Ne, v televizi jsem viděla jen Frankensteina,” řekla Cindy,

uchechtla se a dala mu herdu do zad.

“Hluchej,” řeki znova Kling. “Doufám, že to není on.”

To bylo poprvé, kdy někdo z pátracího oddělení vyslovil na

hlas možnost, že inspektorovým vrahem je muž, který jim před

tolika lety způsobil tolik potíží. Už jen to pomyšlení tak trochu

nahánělo husí kůži. Bert Kling byl mladík a žádný obzvláštní

filozof, ale intuitivně pochopil, že hluchý (který se kdysi na

nějakém lístku podepsal jako L Sordo, což bylo náramně zábavné,

poněvadž EI Sordo znamená “Hluchý” ve španělštině) je schopen

dirigovat své šance s přesností počítacího stroje, rozsévat

zmatek a strach, uvádět ve skutek své permutace a kombinace

způsobem přesně vykalkulovaným na to, aby obrátii strnulou a

poněkud byrokratickou akceschopnost policejního revíru vzhůru

nohama a přinutil ochránce zákona chovat se jako přitroublí

keystonští policajti ze zažloutlých starodávných grotesek, ano,

instinktivně a s jistotou věděl, že pokud inspektora skutečně

zavraždil hluchý, ani zdaleka není celá tahle patálie ještě u

konce. A poněvadž pouhé pomyšlení na to, co všechno by hluchý

mohl a byl s to natropit, bylo příliš deprimující, než aby o něm

Kling dlouze

! uvažoval, bezděčně se celý otřásl a věděl, že v této chvíli se

netřese zimou.

“Doufám, že to není on,” řekl a vítr mu ta slova urval a odnesl

od úst.

“Dej mi pusu,” řekla najednou Cindy, “a pak mi kup horkou

čokoládu, ty jeden škudlile.”

i

I Chlapci, který přišel tu středu odpoledne do ohlašovny, mohlo

být tak dvanáct let.

Měl na sobě modrou lyžařskou větrovku, která vypadala jak

poděděná po starším bráchovi a byla mu tak velká, že by do ní

klidně mohl vzít ještě dva podnájemníky. Kapuci větrovky měl

vyhrnutou přes hlavu a šňůry s dřevěnými bambulkami měl stažené

a zavázané kolem krku, ale i tak mu kapuce byla moc velká a v

jednom kuse mu padala. Když vešel do policejní budovy, pořád si

ji znova a marně přetahoval přes hlavu. Pod nosem mu visela nudle

a v ruce, kterou si ji utíral, nesl obálku. Na nohou měl kecky

a vykračoval si v nich se suverenitou všech kluků z městských

brlohů, kteří běhají v keckách v létě v zimě, jak je rok dlouhý,

navzdory všem varováním pediatrů. Pružnými kroky, inspirovanými

keckami, došel ke služebnímu stolu, znova si po

i kusil upravit kapuci, utřel si ukapávající nos a pak zvedl oči

na seržanta Murchisona a zeptal se: V tu máte službu?”

” y

“Jo, já tady mám službu,” odpověděl Murchison a nezvedl oči

227 226

od kartiček s absencí, které vyplňoval podle ranních docházkových

archů. Bylo za pět minut čtvrt na tři, za hodinu a pětatřicet

minut tu měli bvt uniformovaní strážníci, kteří nastoupí na

odpolední směnu, a bude muset mít vyložené nové docházkové archy

a vvplňovat nové kartičky s absencí, prostě normální papírování,

zatracenej život, proč se radši nedal k hasičům nebo k po..

štákům :’

,,Já vám mám tohle předat,” řekl kluk a natáhl ruku se zapeče’

onovi.

hls těnou obálkou a podával |1 Murc

“Díky,” řekl Murchison a přijal obálku, aniž se na kluka podíval,

ale pak najednou zvedl hlavu a řekl: “Počkej tu moment ” “Proč,

co mi chcete?”

“Hele, jen tu pěkně moment počkej,” řekl Murchison a otevřel

obálku. Rozevřel jediný list bílého papíru, který byl úhledně

složený na tři stejné díly, přečetl si, co na něm stálo, a pak

se znova podíval na kluka a řekl: “Kdes k tomu přišel?”

(( “Tady venku.

“A jak?”

“DaI mi to nějakej chlápek.” “Jakej chlápek?”

“Takovej vysokej. Tady venku: ` - ..

Kde venku?” | v- , “

“Tady hned u parku. Na druhý straně ulice.” Tohle ti dal?”

No.” “

“A co ti řek?u

,;Řek, abych to sem odnes a dal to policajtovi, kterej bude mít

službu v ohlašovně”

“Znáš toho chlápka?”

“Ne. Dal mi pět dolarů, abych to sem odnes: ` “Jak vypadal?”

“Vysokej chlap, blondák. V uchu měl takovou tu věcičku.” ;,Jakou

věcičku?”

“No jako když je hluchej,” řekl kluk a znova si přejel rukou po

nose.

.,

|a.|a….t.d~. .. -|| , .

||ští pr

Lfl|:

^

` jn j :vv ťxI ,., … gT i .Ii 3 |1

‘||;i? `., | =t|. I y9

||7

I::…, ,

229 228

V V

Tohle na tom papíře stálo. ‘

A tak ho mládenci z 87. pátracího oddělení bedlivě zkoumali,

dávali si pozor, aby na něm nepřičinili další otisky prstů

nádavkem k těm, které už na něm udělal seržant Murchison, a pak

stáli v kruhu kolem dvanáctiletého kluka s nosem jak ukapávající

rampouch, v modré lyžařské větrovce, do které by mohl klidně vzít

další dva podnájemníky, a vypalovali na něho otázky, jako kdyby

zrovna chytili Jacka Rozparovače, který si ,k nim zajel z Londýna

na víkend.

Nedostali z kluka vůbec nic; jedině snad od něho dostali tu jeho

rýmu.

V podstatě opakoval jen to, co už pověděl seržantu Murchisonovi,

že nějaký vysoký chlap, blond’ák, s takovou tou věcičkou v uchu

(To jako myslíš naslouchátko, mladej?), no jo, s takovou tou

věcičkou v uchu, ho zastavil na druhé straně ulice před budovou

policejní strážnice a nabídl mu pět dolarů, když obálku odnese

policistovi, který má službu v ohlašovně. Kluk neviděl nic

špatného na tom, když zanese nějakou obálku na policejní

strážnici, no a tak to tak udělal, no a to je všechno, nemá

tušení, kdo ten chlápek s tou ,věcičkou v uchu byl (To myslíš

jako naslouchátko, mladej?), no jo, s takovou tou věcičkou v

uchu, ale kdo to byl, to on neví, tady v okolí nebo tak ho nikdá

neviděl, a tak jako jestli by už ted’ mohl jít domů, poněvadž se

ještě musí stavit v boutique u Lindy, musí tam vyzvednout nějaký

šaty pro ségru, ona totiž doma šije pro paní Montanovou, víte?

(Tak on teda měl v uchu naslouchátko, jo, mladej?) No jo, měl v

uchu takovou tu věcičku, řekl kluk.

A tak nechali kluka v půl třetí odejít a nenabídli mu ani kornout

zmrzliny něbo nějaký ovocný drops, a pak si posedali v služebně,

podávali jeden druhému ten inkriminovaný dopis malou pinzetou a

pak se rozhodli, že ho pošlou poručíku Samu Grossmanovi do

policejní laboratoře v naději, že z něho snad dokáže sejmout

nějaké starší otisky prstů než ty, které na něm zanechaly pracky

seržanta Murchisona.

O hluchém se nikdo z nich ani nezmínil. O přízracích nikdo

nemluví zrovna rád. Dokonce na ně ani rád nemyslí.

“Haló, Bernice,” řekl Meyer do telefonu, “máš tam někde po ruce

šéfa? No jistěže, já počkám.”

23Q

Trpělivě t,ukal tužkou do psac|o stolu a čekal. Za okamžik se na

lince ozval rozjařený jasný hlas.

Zmocněný státní zástupce Raoul Chabrier,” zahlaholil hlas. “

BucP zdráv, Roliie, tady je Meyer Meyer z 87. revíru,” řekl “

Meyer. “Jak se tam ve městě vůbec máte - jako v Chelsea Street?”

“Ale jo, prima, fajn, jde to,” řekl Chabrier. “A co pro nás máš

tam u vás na tý periférii, snad ne nějakou drobnou vraždičku?”

“Ale kde, nic takovýho, Rollie,” řekl Meyer.

“Tak snad nějakou fešáckou vraždičku sekerou, ne?” řekl Chabrier.

“Taky ne. Víš, de facto jde o soukromou záležitost. |istě

osobní,” řekl Meyer.

Oh-hó!” zvolal Chabrier. “

“No jo. Poslyš, Rollie, co může člověk udělat, když někdo použije

jeho jména?”

“Co máš na mysli?” zeptal se Chabrier. “Když ho použije v nějaký

knize.”

Oh-hó!” zvolal Chabrier. “Použil někdo tvýho jména v nějaký “

knize?” Použil.” “

“A je to v nějaký knize o práci policejního oddělení “To ne.”

“A uvedl tě tam výslovně?”

“Ne. Vlastně počkej, jo i ne. Jak to přesně myslíš?”

,Je v tý knize výslovně uvedeno, že detektiv 3. třídy Meyer . .

.” ,

“Detektiv 2. třídy,” opravil ho Meyer.

“Je tam výslovně uvedeno,| že detektiv 2. třídy Meyer Meyer z..

“

K “Ne, to ne.

Takže tě tam neuvádí?” “

Ne. Takhle ne.” “

“Já myslel, žes říkal, že někdo použil tvýho jména.” “To taky

udělali. Teda - udělala to ženská.”

“Hele, Meyere, já jsem zaměstnane člověk,” řekl Chabrier. 1 “Mám

tady takovou hromadu případů, že by pod ní padla i pivovarská

kobyla, takže bys mi snad laskavě moh říct jasně, oč jde, ne?”

“O román,” řekl Meyer. “Jde o román, kterej se jmenuje Meyer

Meyer.”

231

“To je název toho románu?” zeptal se Chabrier. “Jo. Můžu ji

žatovat?”

“Já jsem advokát na kriminální případy,” řekl Chabrier. “Já vím,

ale . . “

“Zákon o autorským právu já neznám . . : `: … ,Já vím, a1e .

. “

, . ,J| to dobrá kniha?” ,

“To já nevím,” řekl Meyer. “Ale podívej,” řekl, “já jsem přece

existující osoba, a ta kniha je o nějakým univerzitním

profesorovi nebo o někom takovým, a, je to takovej naducanej

chlapík . . “

“To si budu muset přečíst,” řekl Ghabrier. “A zavoláš mi, až si

to přečteš?”

Proč?” “

“No abvs mi poradiL” S čím?”

;Jestlí ji múžu žalovat nebo ne: ` ,

“Budu si muset přečíst znění zákona,” řekl Chabrier. “Jsem já ti

za něco zavázanej, Meyere?”

“Nejmíň za šest přátelskejch služeb,” řekl Meyer poněkud dohřátě.

“Například jsem tě moh mockrát vytáhnout z postele ve tři ráno,

když jsme tu ve služebně měli něco opravdu vážnýho a pro mě to

znamenalo velký riziko |držet tady podezrelýho až do druhýho dne

do rána, aby ty ses moh sladce prospinkat, když jsi vlastně měl

sloužít. A ted’ zas žádám o docela malou přátelskou službu já

tebe, Rollie, chci si ušetřit zbytečný výdaje se sháněním

nějakýho vypečenýho advokáta specializovanýho na copyrighty nebo

bůhví koho, chci jen vědět, jestli můžu žalovat někoho, kdo

použil mý jméno - tak, jak rni je zapsali na Zdravotrrickvrn

odboru do křestního listu - jestli můžu žalovat člověka, kterej

použil mý jméno jako název románu a pro románovou postavu, když

přece, himl hergot, já jsem esistující osoba!”

“Já rozumím, nerozčiluj se,” řekl Chabrier. “Kdo se rozčíluje?”

řekl Meyer.

“Přečtu si, co o tom říká zákon, a pak ti zavolám.” Kdy?”

” No někdy.”

“No dobře, tak až tady zas nékd budeme mít ve služebně někoho v

době, kdy ty máš bejt na drátě, budu mu otloukat Mirandu-Escobeda

o hlavu až do zblbnutí pořád znova a pacifikovat ho až do rána,

aby ses moh v noci klidně prochrápat …”

“Jen klid, jen klid, tak já ti zavolám hned zejtra.” Chabrier se

` odmlčel. “Chceš vědět, v koiřk ti zejtra zavolám?”

“V kolik mi zejtra zavoláš?” zeptal se Meyer., r.. eš~

Domácí měla artritídu, nesnášela zimu a ještě víc snad nesnášela

policajty. Cottonu Hawesovi hned řekla, že už to tady v okolí

všechno prolezli a pročmuchali jiní poldové - od toho momentu,

co tu včera v noci někdo zastřelil toho papaláše, nemůžou

‘ hrome dát osamělé ženské pokoj? Hawes, který už podobné jízliI

vosti a špičkování vyslechl od všech domácích a domovníků v celé

ulici, jí trpělivě vysvétlil, že on dělá jen svou povinnost, a

že ví, že ona s nimi jisté bude ochotně spolupracovat - jde přece

o to, aby vrah neunikl spravedlností. Domácí řekla, že celé město

je prohnilé a zkorumpované a že pokud jde o ni, af si ty

zatracený papaláše postřílejí třeba všecky, ona že kvůli tomu

špatný spaní mít nebude.

Hawes do této chvíle navštívil čtyři budovy v řadě naprosto

stejných sešlých a ubohých činžáků, z nichž byla vyhlídka na

třpytivé sklo a betonovu konstrukci nové Síně filharmonie. hia

tuto budovu, triumf městské architektury (akustika zrovna za moc

nestála, ale to vzal čert), bylo ze všech těch činžáků dobře

, vidět, široké mramorové schodiště na druhé straně avenue

poskytovalo neomezený výhled na každého, kdo na něm náhodou právě

stál nebo po něm kráčel, af už nahoru nebo dolů. G|‘lověk, kterv

střelil Cowpera do hlavy dvěma ranami z pušky, mohl to udělat z

kteréhokoli z těch činžáků. Jediný důvod, proč se policejní

oddělení zajímalo o přesné zjištění místa, z něhož se střílelo,

byl v tom, že snad tam po vrahovi mohly zůstat nějaké stopy. Když

jde o vraždu, je vždycky fajn mít néjakou stopu.

Nejdřív se Haw|s domácí zeptal, jestli někdy v těchto dnech

nepronajala apartmá či pokoj nějakému vysokému blond’ákovi s

naslouchátkem v uchu.

, . Pronajala,” řekla domácí.

|1 o byl slibný začátek. Hawes byl zkušený detektiv a hned mu

bylo jasné, že kladná odpověd’ domácí je pro začátek

setsakramentskv slibná.

“A kdo to byt?” zeptal se neprodleně. “Víte, jak se jmenuje?” ‘

,V’ím.”

, , .. “Jak se teda jmenuje?”

“Orecchio. Mort Orecchio: ` :a||:f:

233

Hawes vytáhl notes a dal se do psaní. “Orecchio,” opakoval,

“Mort. Nevíte náhodou, jestli je to zkráceně Morton nebo

Mortimer? Nebo co je to vlastně za jméno?”

“Jenom Mort,” řekla domácí. “Mort Orecchio. On to byl Ta-no,

Talián.”

“Jak to víte?”

“Každej, kdo má jméno, co končí na O, je Talián.” “Myslíte? Co

třeba Shapiro?” namítl Hawes.

“Co - chcete mě poučovat, vy chytráčku?” řekla domácí. “Které

apartmá jste mu pronajala? Teda tomu Orecchiovi?” “Jeden pokoj,

žádný apartmá,” řekla domácí. “Třetí patro vpředu.”

“S vyhlídkou na Filharmonii?” ;,Ano.”

“Můžete mi ten pokoj ukázat?”

“Jistě, proč ne? Já přece nemám nic jinýho na práci než ukazovat

pokoje policajtům.”

Vydali se po schodech nahoru. Chodba byla studená a vyklápěcí

okna bez těsnění byla olemována zmrzlou jinovatkou. Na schodišti

se pach odpadků mísil s pachem moči - hm, náramně čistotná stará

paní, tahle domácí. Celou cestu až do třetího poschodí si pořád

stěžovala na artritidu, vykládala Hawesovi, že jí cortizon vůbec

nepomohl, všichni ti veledůležití a nafoukaní doktoři toho

člověku moc naslibují, ale nedokážou jí ani dát nic proti

bolestem. Zůstala stát přede dveřmi s mosazným číslem 31 a z

kapsy zástěry začala lovit klíč. Dole v chodbě se otevřely dveře,

objevila se mezi nimi jen úzká štěrbina a hned se zase zavřely.

“Kdo to je?” zeptal se Hawes. “Kdo kdo je?” řekla bytná.

“Tam dole v chodbě. Někdo tam pootevřel dveře a hned je zas

zavřel.”

“To musela bejt Polly,” řekla domácí a odemkla dveře pokoje číslo

31.

Pokoj byl malý a neveselý. U zdi naproti dveřím stála krátká

postel, pokrytá laciným bílým přehozem. Nad postelí visel

zarámovaný barvotisk. Znázorňova! lesní pilu a řeku a ovčáckého

psa, který zírá na něco na obloze. Vysoká stojací lampa byla

vpravo od postele. Měla žluté a promaštěné stínidlo: V rohu

přehozu, tam, kde byl přetažen přes polštáře, byla nějaká skvrna,

bucP od whisky, nebo od zvratků. Naproti posteli stál jednoduchý

prádelník a na něm zrcadlo. Horní deska prádelníku byla na mnoha

místech do hněda opálená od cigaret. Zrcadlo bylo flekaté a

opryskané. Ve výlevce vedle prádelníku byl kolem odtokového

otvoru velký prstenec usazené rzi.

“Jak dlouho tu bydlel?” zeptal se Hawes. “Pronajal si pokoj před

třemi dny.” “Zaplatil šekem nebo hotově?”

“Hotově. A dopředu. Zaplatil na celej tejden. Já pronajímám

jedině na tejden. Na takový ty zájemce, co hledaj abštajg na

jednu noc, na ty já si nepotrpím.”

Přirozeně,” řekl Hawes. “

“Já vím, co si myslíte. Myslíte si, že to zrovna žádná velká

nádhera není a že si nemůžu nájemníky moc vybírat. No, palác to

teda není,” řekla domácí, “ale čisto tady je.”

“Jistě, to vidím.”

“Tím chci říct, že štěnice u mne nikdo nechytí, vážený pane.”

Hawes přikývl a přistoupil k oknu. Roleta byla roztržená a šňůra

na stahování chyběla. Rukou v rukavici sáhl po spodní tyčce,

roletu zvedl a podíval se přes ulici.

“Slyšela jste včera v noci nějaké výstřely?” Ne.”

” Rozhlédl se po podlaze. Žádnou vystřelenou nábojnici nebylo

nikde vidět.

“Kdo ještě v tomhle patře bydlí?”

“Dole v chodbě bydlí Polly a jinak už nikdo.” Kdo? Jaká Polly?”

Polly Malloyová.” “

“Nebude vám vadit, když se podívám do prádelníku a do skříně?”

“Jen si poslužte, klidně. Já přece mám času, že nevím, co s ním.

Nejradši trávím den tak, že dělám exkurzím průvodce po baráku.”

Hawes přistoupil k prádelníku a vytáhl jednu zásuvku po drul v=.

Všechny byly prázdné, jen v rohu té nejspodnější si lebedila

štěnice.

Tahle jedna vám ušla,” řekl Hawes a zásuvku zastrčil. “

“Cože?” řekla domácí.

Hawes šel ke skříni a otevřel ji. Na tyči viselo sedm dráténých

ramínek. Skříň byla prázdná. Už chtěl dvířka zavřít, když dole

na

234 | 235

dně spatřil něco, co upoutalo jeho pozornost. Sehnul se, aby na

věc líp viděl, vytáhl z kapsy miniaturní baterku ve tvaru

plnicího pera a rozsvítil ji. Předmět ve skříni byl deseticent.

“,Jestli jsou to peníze,” řekla domácí, ,,tak patřej mně”

“Tumáte,” řekl Hawes a deseticent jí podal. Dobře věděl, že i v

tom případě, že mince patřila poslednímu nájemníkovi pokoje, je

stejně vyloučené sejmout z ní kloudné otisky prstů jako dostat

od města náhradu za benzín projetý v soukromém autě, když ho

člověk občas použil ve službách policie.

,Je tu někde záchod?” zeptal se. ,

Dole v chodbě. Zamkněte za sebou dveře.” “

“Chtěl jsem jen vědět, jestli je tu ještě nějaká další místnost.

Nic víc” | . .|1iÍ .,^ i: AY (.d,j

“Je tam čisto, jestli snad máte strach z toho.”

“Rád věřím, že se tam dá jíst z podlahy,”. řekl Hawes a znova se

rozhlédl kolem sebe. “Takže tady bydlel, jo?”

“Tady bydlel.”

“Pošlu sem někoho, aby vám trošku zaprášil tu desku pod oknem,”

řekl Hawes.

“Proč to?” řekla domácí. “Zrovna jsem z ní prach utřela.”

“Vy mi nerozumíte. Musí se tam nasypat prášek, aby se z ní daly

sejmout otisky prstů.”

“Ach tak.” Domácí se na něho pátravě podívala. “Vy myslíte, že

toho papaláše odstřelili z tohohle pokoje?”

“Možné to je,” řekl Hawes.

“To jako z toho budu mít nějakej malér?”

“Ne, pokud jste ho nezastřelila vy,” řekl Hawes a zasmál se. “Vy

jste teda náramnej vtipálek,” řekla domácí.

Vyšli z bytu a domácí zamkla dveře. “To bude všechno,” zeptala

se, “nebo jste chtěl vidět ještě něco jinýho?”

“Chci si ještě pohovořit s tou madam dole v chodbě,” řekl Hawes,

“ale k tomu už vás nebudu potřebovat. Díky za všechno, moc jste

mi pomohla.”

“No, člověk má aspoň nějakou změnu,” řekla domácí a Hawes jí to

rád věřil.

“Díky, ještě jednou,” řekl a pozoroval ji, jak jde dolů po

schodech. Potom šel ke dveřím s číslem 32 a zaklepal. Nikdo se

neozval. Zaklepal znova a tiše zavolal: “Haló, slečno Malloyová?”

Dveře se maličko pootevřely.

“Kdo jste?” řekl ženský hlas.

“Já jsem od policie. Mohl bych s vámi mluvit?” O čem?”

” “O panu Orecchiovi”

“Já žádného pana Orecchia neznám,” řekl hlas. “Slečno Malloyová

. . “

“Za prvé jsem paní Malloyová a za druhé žádného pana Orecchia

neznám.”

“Nemohla byste ty dveře otevřít, madam?” ,r| “Nechci se dostat

do žádných malérů.”

“já taky nechci . . “

“Vím, že tu v noci zastřelili nějakého člověka a nechci se dostat

do žádných malérů` .:|…. :.||:. :|, , |: .||ia|:|c| f “Slyšela

jste ty výstřely, slečno Malloyová?”

“Paní Malloyová” “,;.|; - . “Slyšela jste je?” f

” , “Ne. -,|~t|,:= .

“Nevíte náhodou, jestli byl pan Orecchio včera večer doma?”

“.‘Vevím, kdo to ten pan Orecchio je.”

Pán z čísla 31.” “

, á ho neznám.” w |. i. . ,J

“Nechtěla byste laskavě ty dveře otevřít, madam?” “Ne, nechtěla.”

“Podívejte, madam, za chvíli mě tu máte zpátky s povolením , k

bytové prohlídce, ale bylo by mnohem jednodušší . . “t~:| . ..

; “Netahejte mě do žádných malérů,” řekla. “Já ty dveře otevřu,

jenom mě. prosím vás, netahejte do žádných malérů.”

Polly Malloyová měla na sobě bledě zelený bavlněn5^ župánek ! s

krátkvmi rukávy. Hawes uviděl na jejích pažích mušincové

stroupkv_ po vpichu injekční stříkačky hned, jak otevřela dveře,

a stopy po injekční stříkačce mu toho o ženě, která se jmenovala

Pollv Malloyová, pověděly až dost. Mohlo jí být asi tak šestadva

! cet let, měla štíhlou a mladistvou postavu a tvář, která by

byla docela hezká, nebýt toho, že ji příliš jasně poznamenalo

poznání ; dubrého i zlého. Měla inteli entní a živé zelené oči,

zranitelná

g í|sta. Kousala se do rtu a tiskla si župánek na nahé tělo.

Prsty měla dlouhé a štíhlé a stroupky po injekční stříkačce na

obou

‘ I|ažích říkaly všechno. Úplně všechno.

“Jestli jdete kvůli řechovávačce tak tu nic nemám; ` řekla. P

“Na nic takového jsem se vás neptal.” ! “Můžete to tu prohledat,

jestli chcete.”

236 | 237

“Nemám zájem,” řekl Hawes. “Tak pojd’te dál,” řekla.

Hawes vešel do bytu. Zavřela za ním dveře a zamkla je. Nechci se

dostat do žádného maléru,” řekla. “Malérů jsem už “

měla dost.”

“Já vás nechci do žádných dostat. Chci se jen něco dovědět o tom

pánovi, co tu bydlel s vámi na chodbě.”

“Vím, že tu někoho zastřelili. Prosím vás, mě do toho

nezatahujte.”

Seděli naproti sobě, ona na posteli, on na židli s rovným

opěradlem a hleděl jí do tváře. Vzduch mezi nimi byl nabit čímsi

jako jiskřením, něčím, co bylo stejně konkrétní jako činžákový

pach odpadků a moči, který je obklopoval. Seděli proti sobě,

cítili se nenuceně a neformálně, s příjemným vědomím, že je jim

oběma jasné, co je ten druhý zač: Cotton Hawes - detektiv, Polly

Malloyová - narkomanka. A možná že toho jeden o druhém věděli

víc, než se většina lidí o sobě navzájem kdy doví. Možná že Hawes

už vymetl dost a dost píchačkovejch klubů na to, aby uměl

pochopit, co to pro holku obnáší, když to zarejduje až sem, možná

že už líznul dost a dost štětek, které se tahaly s chlapy jen

proto, že potřebovaly schrastit pár dolarů na sáček toho

sajrajtu, možná že už přihlížel předsmrtným křečím příliš mnoha

fatálních tanečníků a tanečnic, možná že znal tuhle narkomanku

nebo narkomany vůbec tak důvěrně, jako by jim sám drogu prodával,

možná že toho už příliš moc viděl a věděl. A dívku už zas možná

nesčetněkrát sebrali, nesčetněkrát se už hájila, že u sebe nic

nemá, odhodila už příliš mnoho balíčků heroinu pod barovou

stoličku nebo do kanálu, když se nablízku objevil nějaký polda,

vyslýchali ji už v příliš mnoha různých služebnách a podávalo si

ji už příliš mnoho nejrůznějších policajtů, příliš mnoho

nejrůznějších úředníků jí už nabízelo léčebný pobyt v Lexingtonu

a možná že znala zákony postihující narkomany stejně dobře jako

kterýkoli náměstek státního zástupce, možná že také ona toho už

viděla a věděla příliš mnoho. To, co oba společně věděli, jako

by je navzájem elektrizovalo, jako by mezi nimi docházelo k

jakémusi svéráznému blýskání bez hromu, signalizujícímu zvláštní

symbiózu porušovatele a ochránce zákona a potvrzujícímu vzájemnou

rafinovanou spjatost zločinu a trestu. Jako by se v té místnosti

vytvořilo nějaké tajné pouto, jakási náklonnost málem pochopení.

Mohli spolu mluvit a nechat přitom všechny

žvásty stranou. Byli jak vymilovaní milenci, šeptající si na

jednom polštáři.

“Znala jste Orecchia?” zeptal se Hawes. “A vynecháte mě z toho?”

, “Pokud jste v tom sama neměla prsty.” “Ne, neměla.

Tak vám na to dávám slovo.” “

“Slovo policajta?” zeptala se a neštastně se usmála. “Jestli o

ně stojíte, máte na to mé slovo.”

“Jak to vypadá, budu ho potřebovat.” ,

“To budete, zlatíčko: ` “No - znala jsem ho.” i ,|Jak?”

“Seznámili jsme se ten večer, kdy se sem nastěhoval.” “Kdy to

bylo?”

“Před dvěma nebo před třema dny.” “Kde jste se seznámili?”

“Byla jsem úplně daun, potřebovala jsem si píchnout. Před tejdnem

jsem zrovna vypadla z Caramooru - no, z toho parádního lapáku.

Neměla jsem ještě čas kontaktovat lifrovače.”

Zač jste tam seděla?” “

“Hm, za filcování s chlapama.” “Jak jste stará, Polly?”

” Devatenáct. Vypadám starší, co?” “Jo, vypadáte starší.”

“Vdala jsem se, když mi bylo šestnáct. Za stejnýho jehličkáře,

jako jsem já. Náramná partie.”

Co ted’ dělá?” “

Kroutí flastr v Castleview.” “

“Za co?”

Polly pokrčila rameny. “Namočil se do lifrování.” “

Hm. Tak co mi povíte o tom Orecchiovi tady z chodby?” “Í|ekla

jsem si mu o vejpuč”

“Kdy to bylo?” “Předevčírem.” “A půjčil vám prachy?”

“Já … já mu totiž neřekla o vejpuč. Nabídla jsem mu, že bysme

spolu za to mohli poskočit. On byl zrovna tady na chodbě, no a

mně bylo děsně šoufl, fakt, to bych bejvala nezvládla jít

šlápnont chodník někam ven: `

e: :i.. j, í:i.,.

|i:,;…t..,… |’ i

238 239

“A bral to?”

Dal mi deset dolarů. A nic za to ode mne nechtěl.” “

To byl teda miláček, co? Hotovej dobroděj.” “

Polly pokrčila rameny.

Nebyl miláček?” zeptal se Hawes. “

No - dejme tomu, že to nebyl můj typ,” řekla Polly. “

Hm - ehm.” “

Dejme tomu, že to byl pěknej parchant,” řekla Polly. “

“Copak se stalo?” ijíi.’íů 3r! . “

Včera večír sem za mnou přišel.” “Kdy? V kolik hodin?”

“Tak asi v devět, možná v půl desátý.” “Hm, to už začala ta

symfonie,” řekl Hawes. “Cože?”

“To nic, to jsem jen myslel nahlas. Pokračujte.”

“Řek mi, že pro mne něco má. Něco moc fajn. |ek mi, že když

přijdu k němu do pokoje, že mi něco senzačního dá.”

“A šla jste?”

“Nejdřív jsem se ho zeptala, co to je. Řek mi, že něco, nač jsem

žhavá ze všeho nejvíc.”

“A šla jste k němu do pokoje?” Šla.”

” “A viděla jste tam něco mimořádného?” “CO lako?”

“No třeba pořádnou kulovnici s teleskopickým hledím.” “Ne, nic

takovýho jsem tam neviděla.”

Hm. A co to teda bylo - to ,moc fajn`, co vám slíbil?” “

Herák.” “

“On měl pro vás heroin?” No.”

” “A proto chtěl, abyste k němu šla? Kvůli heroinu?” Tak mi to

řek.”

” “A to jako vám ho chtěl prodat, nebo . . ?” ` To ne. Ale . .

“

” . “Co?”

“Přinutil mě, abych o něj prosila.” “To myslíte jak?”

“Ukázal mi ho a dal mi ho koštnout, abych měla jistotu, že to

není žádnej švindl, žádnej erzac, no a pak mi řek, ^ e mi ho

nedá, dokud … dokud o něj nebudu prosit”

, . ,Já rozumím.”

“No … tejral mě s tím … hádám … no skoro dvě hodiny.

Pořád se přitom díval na hodinky a nutil mě, abych dělala …

všelijaký věci”

“Jaký věci?”

“Blbosti. Chtěl, abych mu zpívala. Přinutil mě, abych zpívala

,Bílý vánoce`, to jako měl bejt obrovskej fór, chápete, jo?

Sajrajt je totiž taky bílej a on věděl, že si pekelně potřebuju

píchnout, a tak mě přinutil, abych ty ,Bílý vánoce` zpívala pořád

dokola a znova

, musela jsem mu to zazpívat snad šestkrát nebo sedmkrát. A celou

tu dobu se v jednom kuse koukal na hodinky.”

,Jen mluvte.” ,

“Pak … pak mi řek, abych se svlíkla, ale … no; nechtěl

jen abych si sundala šaty, ale … abych mu předvedla striptýz,

rozumíte? To jsem teda udělala. A on začal… začal si ze mne

dělat srandu, z toho, jak vypadám, jakou mám figuru. Já …

přinutil mě, abych před ním stála nahá, a pořád jenom mlel, jak

blbě vvpadám, že prej je to až dojemný, a pořád se mne ptal,

jestli fakt ten heroin chci, a pak se znova podíval na hodinky,

to už bylo kolem jedenáctý, a já pořád říkala Jo, chci to, prosím

vás mi ho dejte, a pak mi řek, abych mu zatancovala, abych mu

předvedla waltz a pak ještě abych mu předvedla shag, já vůbec

nevěděla, o čem to hrome mluví, nikdy jsem neslyšela, že vůbec

nějakej shag je, vy jste někdy slyšel, že nějakej shag je?”

,Jo, to jsem už slyšel,” řekl Hawes. ,

“A tak jsem udělala všechno, co chtěl, bejvala bych klidně

udělala všechno na světě, a on mi nakonec řek, abych si klekla

a wsvětlila mu, co to s člověkem dělá, proč mám pocit, že bez

toho pytlíku heroinu fakt nemůžu bejt. Řek mi, že ode mne čeká

pětiminutovou přednášku o tom, proč je jehličkář bez sajrajtu

ztracenej, a podíval se na hodinky, že mi těch pět minut stopne,

no a iá mluvila. To už to se mnou lomcovalo, měla jsem třesavku,

potřebovala jsem si píchnout, na nic jinýho jsem nemyslela . .

” Polly zamhouřila oči. “Dala jsem se do breku. Mluvila jsem a

brečela a on se nakonec podíval na hodinky a řek: ,Dobrý, už je

to pět minut. Tady máš ten dryák a ted’ koukej vypadnout` A hodil

mi ten pytlík.”

“To bylo v kolik?”

“Asi tak v jedenáct deset. Já hodinky nemám, zarazila jsem je už

dávno do frcu, ale odtud z cimry se můžu podívat na ten

240 Č 241

velkej elektrickej ciferník nahoře na Mutual Building, a když

jsem si to pak o chvilku pozdějc píchala, bylo jedenáct patnáct,

takže v tý chvíli mohlo bejt jedenáct deset nebo přibližně tak.”

“A on se celou tu dobu pořád díval na hodinky, jo?” “No jo. Jako

kdyby měl nějakej zástoj nebo tak.” “Taky že měl,” řekl Hawes.

“Jak to myslíte?”

“No, měl zástoj - zastřelit z toho okna jednoho člověka. Prostě

se jen bavil, než skončí koncert. Povedenej ptáček, ten pan

Orecchio.”

,|Jednu věc ale o něm musím říct,” řekla Polly.

“Ten herák, to byla kvalitka.” Do tváře a do očí se jí vloudil

roztoužený výraz. “Tak kvalitní sajrajt jsem už neměla celý léta.

Po tom bych nic neslyšela, ani kdyby ve vedlejší cimře někdo

vystřelil z kanónu.”

Hawes nejdřív jednoduše prolistoval všechny městské telefonní

seznamy, ale žádného Orecchia - af už Morta, Mortona či Mortimera

- v nich nenašel, a tak to dopoledne ve čtyři hodiny zavolal na

úřad kriminální identifikace. Z ÚKI, kde byly kartotéky a

rejstříky plně automatizované, zavolali mu během deseti minut

zpátky a sdělili mu, že tam o člověku s tímto jménem nic nemají.

Poté Hawes poslal teletyp na FBI do Washingtonu, ve kterém žádal,

aby mu zjistili, zda v jejich objemných kartotékách figuruje

nějaký zločinec jménem Orecchio, Mort nebo Mortimer, případně

Morton. Seděl u psacího stolu ve služebně páchnoucí čerstvým

vymalováním, když nahoru přišel pochůzkář Richard Genero a zeptal

se ho, zda musí jít spolu s Klingem k soudu kvůli jistému

zatčení, které rukou společnou a nerozdílnou před týdnem

provedli. Genero strávil celé odpoledne na pochůzce, byl strašně

promrzlý, a tak se ve služebně ometal ještě hodnou chvíli poté,

co mu Hawes na jeho otázku odpověděl, v naději, že by snad mohl

být pozván na šálek kávy. Náhodou sklouzl očima na jméno, které

si Hawes naškrábal do bloku, když volal na ÚKI, a rozhodl se, že

prokáže, nakolik má za ušima.

“Další podezřelej Talián - jak koukám,” řekl Genero. “Jak to

můžeš vědět?” zeptal se Hawes.

, “Všechny jména, co končej na O jsou italskýho původu” řekl

Genero.

“A co třeba Munro?” zeptal se Hawes.

“Hele, ty seš ňákej moc chytrej, nezdá se ti?” řekl Genero a

ušklíbl se. Znova se podíval na naškrábané jméno a řekl: “Hm, na

Taliána ten chlápek má náramně srandovní jméno, to je teda fakt”

“Jak to - srandovní?” zeptal se Hawes. “Ucho,” řekl Genero.

“Jaký ucho?”

“No ucho. Orecchio totiž italsky znamená ucho.”

Což ovšem - ve spojení se slovem Mort - nemohlo znamenat nic víc

a nic míň než Mrtvé ucho. A mrtvé ucho má kdo| Hluchý.

Hawes vytrhl list z bloku, zmačkal ho do kuličky a hodil ji do

koše na papír. Netrefil se tam.

“l|ek jsem snad něco?” zeptal se Genero, ale dobře věděl, že toho

šálku kávy se už nedočká.

5

Klukovi, který dopis přinesl, bylo osm let a měl přikázáno, aby

jej odevzdal seržantovi sedícímu v ohlašovně za stolem.

Momentálně stál ve služebně obklopen policajty, kteří, jak se mu

zdálo, měřili jeden jak druhý přes dva metry, a všichni postávali

v kruhu kolem ného, zatímco kluk na ně odzdola třeštil modré oči

vykulené jak dva talíře, a přál si, aby radši nežil.

“Kdo ti ten dopis dal?” zeptal se ho jeden ten policajt. “Ňákej

pán v parku”

“Zaplatil ti za to, že ho sem doneseš?” “Nó. Ano, prosím. Nó”

“Kolik ti dal?” “Pět dolarů”

“Jak vypadal?” .| r “Měl žlutý vlasy.”

“Byl vysoký?” “Nó.”

“Měl naslouchátko?” ”’|tó. Co jestli měl?`

“Takovou malou věcičku v uchu.” “Nó, to měl,” řekl kluk.

2|S 8|3

Jeden jak druhý chodili kolem toho dopisu po špičkách a náramně

obezřele, jako kdyby mohl každým okamžíkem vybuchnout. Jeden jak

druhy se dopisu dotýkali jen pinzetou nebo rukama v bílých

bavlněných rukavicích. Jeden jak druhý se shodli na tom, že by

se měl hned poslat do policejní laboratoře. Jeden jak druhý si

ho přečetli nejmíň dvakrát. Jeden jak druhý ho prostudovali a

prozkoumali. Přišlo se na něj nahoru podívat dokonce i pár

pochůzkářů z přízemí. Byl to velice důležitý dokument. Vyžádalo

si to od nich přinejenenším hodínu drahocenného policejniho času,

než konečně dopis vložíli do celuloidového pouzdra a poslali jej

do laboratoře v centru města v hnědé obálce.

Jeden jak druhý usoudili, že z dopisu wplývá, že hluchý (chtě

nechtě ted museli připustit, že je opět na scéně, opět mezi nimi)

žádá padesát tisíc dolarů za to, že nezabije náměstka starosty

přesně tak, jako zabil inspektora městských sadů a parků.

|;;| ,

^

V 1

|i

A poněvadž padesát tisíc dolarů je podstatně víc než poprvé

požadovaných pět tisíc dolarů, policisté z 87. revíru byli touto

žádostí spravedlivě rozhořčeni. Co víc: troufalost zločince

posílajícího svá ultimata odněkud bůhvíodkud, naprosto

přesahovala jejich veškerou dosavadní zkušenost. Přestože to celé

připomínalo únos, hlavně tou dodatečnou žádostí o výkupné, tenhle

případ žádný^ únos nebyl. Nikdo nebyl unesen, nebylo tu nic, zač

by se mělo výkupné zaplatit. Nic takového - tohle bylo to

nejsprostší vyděračství, a zatím všechny případy vyděračství, s

nimiž měli během let co dělat, byly učebnicové případy

vyznačující se “zlovolným užitím násilí či zastrašování” za

účelem získání “majetku od jiné osoby”. Klíčovými slovy byla

právé ta “jiná osoba” . pokaždé a vždycky to byla osoba, na niž

se vyděrač se svými požadavky a hrozbami obracel. V tomto případě

však se zdálo, že vyděrače nezajímá, kdo peníze zaplatí, pokud

je někdo zaplatí. Zaplatit mohl kdokoli. A jak si ted’ má člověk

s takovýmhle šílen

Cem pOradlt7 |FS °=. .”t|tsdK d f `

“Je to šílenec,” řekl poručík Byrnes. “Odkud hrome čeká, že my

téch padesát tisíc dolarů seženem?”

Steve Carella, kterého to odpoledne pustilí z nemocnice a který

úhlednými bandážemi přilepenými na ruce leukoplastí trochu

připomínal boxera těsně předtím, než si navleče rukavice, řekl:

“Možná že čeká, že ty prachy náměstek starosty zaplatí sám.”

“Tak proč je sakra nežádá přímo od náměstka?”

“Udělal si z nás prostřední ,” řekl Carella. Třeba si m slí že

ki’ ” y , ^ aaa vaacuu |JVulVitl.

” No jistě,” řekl Carella. “A taky si s náma chce vyřídit účty.

Má na nás dopal, poněvadž jsme ho před osmi lety připravili o ty

prachy z vyloupené banky. Tohle je způsob, jak se nám chce

pomstít”

,;Je to šílenec,” trval Byrnes na svém.

“Kdepak, je to náramně mazanej grázl,” řekl Carella. “Cowpera

odprásknul po žádosti o mizernejch pět tisíc dolarů. Ted’ka, když

víme, že je opravdu schopen to udělat, zvýšil cenu a žádá

desetkrát tolik za to, že náměstka starosry nezaštřelí.”

“Kde tam stojí o néjakém ,střílení`?” zeptal se Hawes. ||Hmmm?”

“Neřekl tam nikde ani slovo o tom, že Scanlona zastřelí. V tom

t’=

244 j 245

včerejším dopise stálo jen - ,Příští je na řadě náměstek starosty

Scanlon`.”

“To je pravda,” řekl Carella. “Může ho otrávit jedem, utlouct

obuškem nebo ho probodnout nebo třeba …”

Prosím tě, ušetř nás,” řekl Byrnes. “

“Pojdte zavoláme Scanlonovi,” navrhl Carella. “Možná že se mu

někde, doma v šupleti válí padesát hadrů a neví, co s nima” A tak

mu zavolali a informovali ho o tom, že mu kdosi hrozí

zabitím, jenomže náměstkovi starosty se bohužel nikde doma v

šupleti neválelo padesát hadrů, o kterých by nevěděl, co s nima.

Za deset minut zařinčel na Byrnesově psacím stole telefon. Volal

policejní ředitel.

Bud.‘te zdráv, Byrnesi,” řekl ředitel líbezně, “co to zas je,

tohle “

nový blbnutí?”

“Dostali jsme dva dopisy, pane řediteli, řekl Byrnes, “oba od

člověka, kterého podezíráme, že zabil inspektora městských sadů

a parků Cowpera, a v obou vyhrožuje, že zabije náměstka pana

starosty - pana Scanlona.”

“A co s tím děláte?” zeptal se ředitel.

“Oba dopisy jsme už poslali do policejní laboratoře na analýzu,

pane řediteli,” řekl Byrnes. “A taky jsme přesně zjistili

místnost, odkud se včera v noci střílelo, a získali jsme důvod

k domněnce, že máme co činit se zločincem, kterého už náš revír

a || zná “

“Kdo to je?” “To nevíme.”

“Řekl jste přece, že už ho znáte …”

“Ano, pane řediteli měli sme s ním co dělat už dřív, ale že

bychom věděli, kdo to je, to bohužel říct nemůžeme, pane

řediteli.” Kolik tentokrát chce?”

” K

“Padesát tisíc dolarů, pane řediteli. “A kdy hodlá Scanlona

zabít?”

“To nevíme, pane řediteli” “Kdy ten chlap ty peníze chce?” “To

nevíme, pane řediteli.”

“A kam máte ty peníze složit?” “To taky nevíme, pane řediteli”

“A co teda hrome víte, Byrnesi?”

“Zatím jen tolik, že děláme všechno, co je v našich silách,

ořádali. abychom se s touhle bezprecedentní situací nějak vyp

pane řediteli. Celé naše pátrací oddělení bude náměstkovi pana

starosty k dispozici, jakmile a pokud nás požádá o ochranu. Navíc

jsem si jist, pane řediteli, že se mi podaří přesvědčit kapitána

Fricka, který - jak snad víte - velí celému revíru …”

“Co myslíte tím ,jak snad vím`, Byrnesi?”

“Jen to, že tady u nás ve městě to takhle děláme, pane rediteli”

Takhle to dělají ve většině měst, nebo snad ne, Byrnesi?”

” “Ovšem, jistě, pane řediteli. Rozhodně jsem si jist, že se mi

ho podaří přesvědčit, aby nám uvolnil pár uniformovaných

policistů, aby je přechodně zprostil jejich obvyklých povinností,

nebo aby snad povolal pár policistů, kteří právě nejsou ve

službě, pokud máte pocit, že je to nutné, pane řediteli.”

“Mám pocit, že život starostova náměstka je třeba chránit”

“Samozřejmě, ten pocit máme všichni, pane řediteli,” řekl Byrnes.

Co to znamená, Byrnesi, vy mě nemáte rád?” zeptal se policej”

ní ředitel.

“Snažím se své osobní pocity ze své práce vyloučit, pane

řediteli,” řekl Byrnes. “Tohle je opravdu svízelný případ. Nevím

jak vy, ale já jsem se s ničím podobným dosud nesetkal. Mám tu

dobrou partu a děláme co můžem. Víc už dělat nemůžem.”

“Byrnesi,” řekl ředitel, “snad byste mohli udělat víc.”

“Pane řediteli …” začal Byrnes, ale policejní ředitel už

zavěsil.

Arthur Brown seděl v suterénu nižší střední školy číslo 106, na

hlavě měl sluchátka a pravou ruku na knoflíku magnetofonu

připraveného k nahrávání. Telefon v La Brescově domě, stojícím

úhlopříčně na druhé straně ulice, právě zazvonil ten den už po

dvaatřicáté, a zatímco Brown čekal, až Concetta La Brescová

zvedne sluchátko (jak už to udělala v jednatřiceti předchozích

případech), zapnul magnetofon a povzdechl si v předtuše toho, co

bude následovat.

Bylo od policie náramně chytré, že do bytu, kde La Bresca bydlel,

umístila odposlouchávací zařízení. Instaloval je tam policista

z laboratoře, který přišel v civitních šatech a prokázal se jako

opravář telefonů. Nejdřív provedl svou špinavou práci u La

Brescových v obýváku a pak natáhl venkovní dráty ze střechy domu,

kde La Brescovi bydleli, k sloupu telefonního vedení před domem,

a z něho na slďup, stojící na chodníku před školou. Odtamtud pak

na střechu školní budovy, dolů po postranní zdi,

247

do suterénního okna a po podlaze suterénu do malé místnůstky, |

“Vlastn |ó ony, tak mě napadlo …” kde byly v hraničkách

narovnané učebnice a uložena stará školní “N°

šestnáctimilimetrová zvuková promítačka. A tam taky posléze ,.Tak

mě napadlo, jestli bys mi nemoh půjčit pár babek, než se

instaloval Arthura Browna s jeho odposlouchávací stanicí. ;; ochu

zmátořím.”

Navíc bylo od policie náramně chytré, že tím odposlechovým “Na

jaký fušce se chceš zmátořit:”’ zeptal se La Bresca. špiclováním

prověřila právě Arthura Browna, poněvadž Brown “Já totiž pekelně

tratil před čtrnácti dny na tom zápase, víš byl osvědčený

policajt, který měl s odposloucháváním telefonů přece, a pořád

jsem se z toho ještě nezmátořil.

zkušenosti už z dřívějška a byl schopen v každém daném hovoru “Ty

se nezmátoříš nikdy. Do smrtí ne, řekl La Bresca. rozlišit zrnka

podstatných informací od bezpodstatných žvástů. “To není pravda,

Tony.

Byla tu jen jediná potíž. | ,,No dobrv, tak ne. `Pravda ale je,

že těch pár babek nemám, Arthur Brown neuměl italsky a Concetta

La Brescová se svvmi a |ych ti je moh půjčit.

přáteli jinak než italsky nemluvila. Pokud šlo o Browna, vědět

jen | “Hm,?á slyšel něco j|`ýho, řekl Dom. tolik, že možná ten

den kula po telefonu pikle - a mohlo jít “Fakt A co jsi slyšel

o cokoli, od potratu až po vyloupení sejfu pomocí dynamitu -

“Choděj hlášky, že máš přijít k pěkně našlápnutýmu balíku.” už

jednatřicetkrát a v této chvíli se je podle všeho chystala začít

“Fakt? A kdes tyhle latríny slyšel?”

kout znova. Brown už spotřeboval dvě cívky magnetofonové pás-

,.Leckde, porůznu, já mám uši pořád našpicovaný” ky, poněvadž z

hovorů nerozuměl ani slovo, a přesto chtěl kaž- | ,;Tak tentokrát

to jsou hlášky °d hajzlu, to si piš.”

f ,,No, já myslel třeba jen pár stováků, akorát abvch se přehoup

dou konverzaci zachytit, aby ji někdo - pravděpodobně Carella

lařes příští tejden, tak nějak. Pak už se zmátořím.” | - mohl

pozdéji přeložit. “Hele, Dome, já stovku neviděl od biřmovánf.”

“Haló,` řekl nějaký hlas anglicky. “

Brown div nespadl ze židličky. Narovnal se, upravil si sluchát-

“Tony . .

ka na hlavě, nastavil na magnetořonu hlasitost a začal naslou—

Následovalo lehké zakolísnutí, dlouhé jen natolik, aby v něm

oeomylně vyznělo whrůžné varování. Brown náhle bezpečně zachat.

` znamenat zlověstný tón a napjatě naslouchal, co Dom řekne dál.

“Tony?` zeptal se druhý hlas. “

“Jo, kdo volá?” První hlas patřil La Brescovi. Zřejmě se právě

“,(á o tom vím, řekl Dom.

hia lince bylo znova ticho. Brown čekal. Slyšel, jak jeden yrátil

domů z práce. Druhý hlas … .,… -.…

` r mužů ztěžka oddechuje.

, “Tady je Dorn. ` ,O čem víš?” zeptal se La Bres|. | , ” , Kdo?”

, O toen šmé.”

” “Dominick: ` ,,C) jakvm šmé?”

“Aha, ahoj, Dome, jak se ti daří?` | ” ,Hele. Tony, nechtě ode

mne, abych o tom mluvil do telefonu, ” a~;rr|:| .: , j

“Senzačně. o? I)neska človék nikd neví, kdo ho poslouchá” 1 y

“Děje se něco, Dome | “(:o to na mě her ot zkoušíš?” ze tal se

La Bresca Chceš mě “Ale ne, nic,” řekl Dom. “Jen jsem si zrovna

říkal, jak se asi |` g P - “

resrabit a ždímat máš, jen tak.” I|I|etai7ěleiilř,^^

Na lince 6 lo ticho. Brown sklonil hlavú a zvedl ruku, abY ,|ni

nápad. Chci si od tebe jen půjčit pár stovek, nic víc. y Uokavad

se nezmátořím. Děsně by mě mrzelo, fakt děsně, kdypřikryl jedno

sluchátko. bych se musel koukat na to, jak máš všecky ty plány

spláchnutý

“,,Já se mám prima, řekl konečně La Bresca. kanálem, ‘Tony. To

b mě fakt římo bolel° - koukat se na to.” ` i;rz , y P

,;No fajn, fajn řekl Dom. ,,klidně si bomzni, kámo, asp°ň budem

v tu ránu vědět, kdo to A znova bylo ticho. ” má na rabuši.”

“No, jestli jsi nechtěl nic jinýho,” řekl La Bresca, “tak snad

…

248 ^

“Hele, Tony, když jsem se o tom šmé dověděl já, tak to má sichr

sčíhnutý i fůra jinejch hošíků. Cvrlikaj si o tom brabci na

ulici. Máš kliku, že nemáš poldy za prdelí už ted’.”

“Poldové ani nevěděj, že egistuju,” řekl La Bresca. “Jaktěživ

jsem nikdy při ničem nezakop.”

“Při čem jsi zakop a cos udělal, to jsou dvě různý věci,

nemysliš, Tony?”

“Nebuzeruj, Dome. Jestli do toho budeš strkat rypák . . : `

“Do ničeho rypák nestrkám. Chci jen vejpuč, dvě kila, a ty mi

řekni na rovinu jo nebo ne, Tony, začíná mi v týhle zaprasečený

telefonní budce docházet trpělivost. Jo nebo ne?”

“Ty parchante jeden,” řekl La Bresca. “Tak teda jo?”

“Kde se sejdem?” zeptal se La Bresca.

Když Carella tu noc ležel v úzké uličce se zafačovanýma rukama

navlečenýma. ve vlněných rukavicích, nemyslel ani tak na ty dva

vandráky, kteří ho podpálili a taky k smrti dopálili - ne, daleko

víc myslel na hluchého.

Jak tam ležel v otrhaných a plesnivých botách, vypadal jako

dokonalý prototyp četných módních zpustlíků a zchátralců s

rozGuchanými vlasy, obličejem pošmouraným špínou a dechem

páchnoucím laciným vínem. Pod tím rozedraným a prodřeným kabátem

ale Carellova pravačka svírala přes rukavici revolver policejní

speciál ráže .38. Ukazováček pravé rukavice měl odstřižený až ke

kotníku, což mu umožňovalo prostrčit prst do lučíku chránícího

spoušt’. Byl připravený střílet a tentokrát se nehodlal dát

zaskočit jak Honza z bezu. Ba dokonce ani zgrilovat.

Ale zatímco mu šly oči šejdrem v simulované opilecké dřímotě a

zároveň bystře pozoroval a naslouchal, zda se neozvou kroky dvou

párů nohou, v myšlenkách se pořád vracel k hluchému. Nerad na

něho myslel, poněvadž se příliš jasně a s hrůzou pamatoval na

ránu z brokovnice, kterou po něm hluchý vystřelil před osmi lety,

na trýznivou bolest v rameni, na to, jak mu zmrtvěla paže i ruka,

a pak na sérii úderů pažbou brokovnice do obličeje, dokud se v

bezvědomí neskácel na podlahu. Nerad myslel na to, že tehdy jen

o vlásek unikl smrti a že to byl hluchý, kdo ho chtěl zabít. Ani

dost málo ho netěšilo pomyšlení, že mají proti sobě zločince,

který je prokazatelně mazanější než kterýkoli z detektivů 87.

pátracího oddělení, konspirátora, plánovače a grázla

s jiskřivou inteligencí, který obratně čachruje s životem a smrtí

s ledovou bezcitností matematika. Hluchý, ukrytý kdesi v ulicích

velkoměsta, byl něco jako stroj a Carellu děsily věci, které

vrnivě předly s přesností počítačů, logické, ale bez rozumu,

neomylné a nade vše povznesené, chladné a smrtící. Děsil se

pomyšlení, že se s ním bude muset znova střetnout, a navíc si

zároveň uvědomoval, že tohle číhání v záloze je vlastně jen

bezvýznamná prkocina, že jde o dva pobudy, kteří si přímo říkají

o to, aby už je někdo chytil, o dva pobudy, kteří by měli být

chyceni, poněvadž předpokládají, že všechny jejich příští oběti

budou bezbranné, a nedochází jim, že jedna z nich může být

detektiv s ukazováčkem přitisknutým na spoušt smrtící zbraně. A

jakmile budou chyceni, bude se moci on přesunout z periférie

případu nazvaného Hluchý přímo do centra tohoto případu. A znova

se možná octnout tváří v tvář tomu vysokému blond’ákovi s

naslouchátkem v uchu.

Napadlo ho, jaká zvláštní a svrchovaně ironická shoda okolností

je v tom, že osoba, kterou miluje ze všech na světě nejvíc; jeho

žena Teddy Carellová, je hluchoněmá, a naopak osoba, která mu

nahání největší hrůzu jako policistovi i jako člověku, je jak z

udělání také hluchá, přinejmenším to aspoň předstírá, když na to

tak nápadně sama upozorňuje - nebo snad je to jen další trik,

část celkového plánu? Na hluchém byl děsivý právě jeho bohorovný

předpoklad, že má co činit s houfem totálních idiotů: A měl možná

pravdu. To byla další věc, která člověku naháněia husí kůži.

Jednal s takovou jistotou, že jeho předpoklady měly ve všem

hodnotu strohých faktů. Jestliže řekl, že všichni ti policejní

platfusáci jsou pitomci, pak to bohužel přesně odpovídalo pravdě

- takovému člověku je líp zaplatit cokoli, oč si řekne, a hezky

rychle, než oddělá všechny vyšší funkcionáře městské správy do

jednoho. Jestliže dokázal drze a brutálně narýsovat vražedný plán

a pak jej před užaslýma očima nejvýznamnějších lidí z celého

města provést, je vůbec možné zabránit mu, aby nespáchal další

vraždu a pak třeba ještě jednu nebo dvě? , .

Carellu netěšilo připadat si jako pitomec.

Občas se sice stávalo, že mu práce u policie nepřinášela

obzviáštní potěšení (jako právě ted’, když mu v uličce omrzal

zadek), ale nestávalo se nikdy, že by mu chyběl respekt k tomu,

co dělá. Představa ochránce zákona, jak ji měl v hlavě, byla

prostá a jasná. Správní chlápci proti špatným chlápkům. On patřil

250 | 251

k těm správným chlápkům. A přestože se špatným chlápkům v této

době a v tomto století dost často dařilo přesvědčovat své okolí

o tom, že slušnost a ctnost jsou pojmy, které dávno a nenávratně

wšly z módy, Carella si pořád ještě myslel, že zabíjet lidi

(například) není nic chvályhodného. A právě tak nepokládal za

normální vloupat se v noci někomu do bytu. Rozprodávání drog

nepovažoval za rozumnou činnost. Přepadání lidí, padělání peněz,

únosy, pasáctví (nebo i třeba jen plivání na chodník, dejme tomu)

- nic z toho nepokládal za civilizovanou činnost schopnou

povznést ducha či potěšit duši.

Byl policajt.

Což znamená, že lpěl na všech těch různých stereotypních

představách, vštěpovaných lidem do vědomí nesčetnými televiznímí

seriály a filmy: o tom, jak přitroublého veřejného zaměstnance

přechytračí čiperný soukromý detektiv; o tom, jak přehnaně

horlivý trouba ze zbrklosti zmaří snahy inteligentního, mladého

a ochotného pomocníka v tísni; o tom, jak otrlý hňup zarytě

heftuje omladinu, aby se z ní stali zralí zločinci, a podobně.

A co s tím človék může dělat? Utvoří si stereotypní představu,

takovou či onakou. (Napadlo ho, kolik autorů píšících pro

televizi asi dnes v noci leží v nějaké úzké uličce a čeká, kdy

se na ně vrhnou dva pouliční grázlové.) Na hluchém však bylo

zatraceně nemilé právě to, že málem člověka přesvédčil, že

všechny tyhle stereotypv jsou pravdivé. Jakmile se objevil na

scéně, každý policajt z pátracího oddělení začal vypadat jako

upachtěný a neschopný trouba.

A jestliže někdo cohle dokázal pouze pomocí několika telefonátů

či odesláním několika dopisů, co potom se může stát ,

jestliže

Náhle Carella strnul ve střehu.

Sledováním Anthonyho La Brescy byl pověřen detektiv Bert Kling,

kterého La Bresca nikdv neviděl. Když Brown zavolal do služebny

a ínformoval poručíka o skut|čnosti, že La Bresca se v

telefonickém hovoru přiznal, že je zamíchaný do néjakého

chystaného šmé, byl to dostatečný důvod k tomu, aby se mu někdo

pověsil na paty. A tak Kling vyrazil do promrzlých ulic, opustil

teplo a všeehny požitky bytu, ve kterém bydlela Cindy, a vyjel

si do Riverheadu, kde čekal na protější straně ulice pi|ed domem,

ve kterém žili La Brescovi, a doufal, že se na svého muže zavěsí

v okamžiku, kdy se Anthony vydá na schůzku s Dominic

kem. Brown poručíkovi sdělil, že ti dva si smluvili schůzku na

večer na desátou hodinu, a ted’ bylo podle Klingova svítícího

ciferníku teprve 9.07, takže si pomyslel, že dorazil na místo

dost brzo na to, aby zmrzl na rampouch.

La Bresca vyšel na příjezdovou cestu vpravo od domu se štukovou

fasádou za deset minut deset. Kling couvl do stínu za zaparkovaný

vůz. La Bresca zamířil na vvchod, směrem ke zvýšené konstrukci

pro vlaky nadzemky, kťerá se tvčila o dva bloky dál. ro mám ještě

štěstí, pomvslel si Kling, že nemá vůz. Dal mu půl bloku náskok

a pak se vydal za ním. Řezavý západní vítr foukal ze široké

avenue vpředu. Kling byl nucen pokaždé zvednout tvář proti jeho

přímému náporu a navíc příliš často, poněvadž nechtél La Breseu

ztratit z dohledu, a snad už posedmapadesáté tu zimu proklel

nespravedlivou nepřízeň počasí, které jako by chtělo utrápit

člověka nuceného pracovat pod širvm nebem. Ne že by byl nucen

pracovat pod širvm nehem pořád. Část pracovní doby si odmakal u

psacího stolu, kde trojmo vyfukával služební hlášení, případně

obtelefonovával oběti či svédkv. Ale hodně času (slušné je říct,

že šlo o hodně |asu) byl nucen pracovně trávit v ulicích, šlapat

sem a tam po celém tomhle krásném velkoměstě, klást otázky a

shrnovat odpovědi - a letos byla ta nejzatracenější a

nejpitomější zima, jakou vůbec kdy pamatoval. Doufám, že jdeš

aspoň někam, kde je trochu teplo a útulno, La Bresco, pomyslel

si. Doufám, že máš s tím svým přítelem schůzku v parních lázních

nebo v nějakém podobném podniku.

La Bresca před ním právě šel po schodech nahoru na zvýšené

nástupiště nadzemky. Jen jednou hodil okem za sebe a Kling

okamžitě zabořil hlavu do whrnutého límce a vzápětí přidal do

kroku. Nechtěl zas dorazit na nástupiště tak pozdě, aby jen

zjistil, že La Bresca už mezitím nastoupil do vlaku a je v tahu.

Tyhle starosti si ale mohl nechat od cesty. La Bresca na něho

čekal u budky, kde si cestující rozměňovali peníze.

“|‘y mě sledujete?” zeptal se. “Gože?” řekl Kling.

.^i3Ři6

“Ptal jsem se, jestli mě sledujete?” řekl La Bresca.

Možnosti, které měl Kling v tom okamžiku na vybranou, byly velice

omezené. Mohl říct: “Vy jste se zbláznil, člověče, proč bych vás

měl sledovat to jste takove hezoun nebo co si vůbec myslíte | ,

I

` Nebo taky mohl říct: “Jo, já vás sleduju, já jsem totiž od

policie, tady je můj odznak a má le itimace” - to bylo asi tak

g ,

25S 253

všechno, z čeho si mohl vybrat. Sledovací akce byia stejně v

háji, tak či onak.

“Koleduješ si o pár facek?” řekl Kling.. Cože?” řekl La Bresca

ohromeně.

” “Ptal jsem se, co seš zač - nějakej paranoickej cvok?” řekl

Kling, což bylo něco docela jiného, než co měl říct. Nezdálo se,

že by si La Bresca té nesrovnalosti všiml. Zíral na Klinga s

nepředscíraným úžasem a pak začal něco mumlat. Kling ho rázně

umlčel nasupeným, výhrůžným, skrz naskrz zmrazujícím pohledem.

Pak si na oplátku začal mumlat něco sám a vyšel po schodech na

horní část nástupiště. Zastávka tonula ve tmě, nikde nikdo, jen

vítr se tam honil. Kling stál na nástupišti, šosy kabátu mu

pleskaly o boky a o kolena a čekal, dokud po schodech nepřišel

zdola i La Bresca a nezůstal stát na té straně zastávky, kde

nastupovali cestující do centra. Vlak mu přijel ani ne za tři

minuty a La Bresca do něho nastoupil. Vlak odrachotil ze stanice.

Kling sešel po schodech zase dolů a vyhledal telefonní budku.

Když Willis zvedl telefon ve služebně, Kling mu řekl: “Tady Bert.

Ten La Bresca mě zvětřil pár bloků od domu, kde bydlí. Nejspíš

byste na něho měli připíchnout někoho jinýho.”

“Jak dlouho děláš policajta?” zeptal se Willis.

“To se může stát i těm nejlepším,” řekl Kling. “Co Brown říkal

- kde se mají sejít?”

“V baru na Crawfordu: `

“No, prostě nastoupil do vlaku do centra před pár minutama, máš

čas tam někoho uplacírovat dřív, než tam dorazí”

“Ach jo, hned ted’ tam pošlu O’Briena.”

“A co jako mám dělat já, mám se vrátit na strážnici nebo co?”

,Jaks to moh takhle zvorat?”

, “Já holt jsem smolař, co chceš,” řekl Kling.

Byla to noc jako každá jiná.

Rychle vešli do uličky a blížili se rovnou ke Carellovi - oba

byli kluci, mohlo jim být tak sedmnáct nebo osmnáct, oba

svalovci. Jeden nesl velkou plechovku, na které chyběla nálepka,

odráželo se na ní světlo pouliční lucerny a leskla se v uličce,

jak se přibližovali, v té plechovce je benzín, pomyslel si

Carella.

Začal vytahovat revolver a poprvé za celou tu dobu, co sloužil

u policie, se mu revolver někde zachytil.

Zachytil se pod kabátem. Byla to zbraň, při jejímž konstruová

ní nezáleželo na tom, jak bude objemná a velká, nepočítalo se s

tím, že jí někdo bude schovávat pod šaty, to teda ne, ani s tím,

že se v nich dvoucoulový bubínek zachytne, až ji člověk bude

chtít vyškubnout, a tady to máš, pomyslel si, zas ti keystonští

strážníci z grotesky, a zároveň vyskočil. Tu zatracenou bouchačku

uvolnit nedokázal, zamotala se do vlněného pulovru bez knoflíků,

příze se natahovala, ale nepovolila, věděl, že v příštím okamžiku

mu vychrstnou do tváře plechovku benzínu, věděl, že sirka nebo

zapalovač ho naráz promění v pochodeň, tentokrát bude smrad

škvařeného masa cítit hodně daleko, možná že až ve služebně.

Instinktivně švihl levačkou dolů, tak prudce a bezohledně, jako

by to byla ocelová trubka, praštil jí do předloktí kluka s

plechovkou, udeřil dost tvrdě, aby úder stačil roztříštit kost,

uslyšel zaječení, které klukovi vyletělo z úst, když upustil

plechovku, a pak ucítil intenzívní bolest, která mu vystřelila

do hlavy a div nevyhrkla ze rtů i jemu, jak na náraz zpětně

zareagovala jeho popálená a zafačovaná ruka. Tohle je teda darda,

pomyslel si, vždyf já nemám ruce, ted’ ze mne vymlátěj duši; což

se ukázalo jako znamenitě přesný odhad situace, poněvadž přesně

to taky udělali.

Nebezpečí z benzínu už ted’ nehrozilo, aspoň tuhle malou útěchu

měl, když nic, tak zapálit už ho nedokážou. Na ruce ale spoléhat

nemohl a revolver byl dál zachycený někde v pulovru pod kabátem,

pokoušel se jej z toho chuchvalce příze vyškubnout, zápolil s ním

deset vteřin, dvacet vteřin, tisíc let - a útočníci si ihned

uvědomili, že mají před sebou kořena, a tak na něho všichni

skočili, všech těch čtyřicet chlápků v té uličce, a pak už bylo

pozdě. Ti mládenci měli náramný trénink v pouličních rvačkách.

Věděli všechno o úderech do ohryzku, věděli všechno o tom, jak

vpadnout do boku, jeden na něho v kruzích dorážel zleva a druhý

se na něho vrhal zezadu, aby mu hranou dlané zasadil do týla

úder, jaký by dokázal trhnout králíka a jaký Carella jaktěživ

nedostal, och, byli to rváči jaksepatří, ti kluci, a blesklo mu

hlavou, jestli bude mít kovovou nebo dřevěnou rakev. Ve chvíli,

kdy o tom uvažoval, jeden z těch kluků, který jistě vychodil

rváčskou univerzitu v některé čisté a vlídné chudácké čtvrti ho

nakopl do rozkroku, což umí bolet, jak známo. Carella se přelomil

vejpůl a druhý absolvent rváčské univerzity mu zezadu uštědřil

další seknutí hranou dlaně - to, jakým Ize naráz trhnout králíka

ten smrtácký králičí úder zřejmě byla jeho ,

254 255

specialita, zatímco cápek před ním se zas habilitoval na tvrdv,

švihem ubalený uppercut, který Carellovi div neutrhl hlavu. A to

už ležel na dlažbě uličky zanesené smetím a špínou a ne zrovna

malou dávkou jeho vlastní krve, a tak se rozhodli, že ho udupou,

což je přesně to, co je v takových rvačkách přímo povinnost ve

chvíli, kdy protivník jde k zemi - kopat ho do hlavy a do ramen

a do prsou a vůbec všude, kam ho kopat Ize. Pokud je ještě

naživu, bude se svíjet na všechny strany a pokoušet se chňapnout

útočníka za nohu, jenomže když má útočník to štěstí, že náhodou

dostane do prádla kořena, který krátce předtím utrpěl ošklivé

popáleninv, proč by si neuspořádal kopačkové přebory a nezkopal

toho kořena po chuti a dosyta, jestliže má kořen příliš citlivé

ručičky na to, aby do nich mohl chňapnout cokoli, natož nohu. Z

tohohle důvodu lidi vynalezli zbraně, prolétlo Carellovi hlavou,

aby člověk, když má náhodou na rukou popáleniny druhého stupně,

nemusel těch rukou moc používat, aby mu stačilo jenom zmáčknout

kohoutek, to je teda smůla, že se ta bouchačka pod kabátem

zachytla. A taky je smůla, že si Teddy bude muset zítra ráno

dojít pro vdovskou podporu, napadlo ho, ale tihle chlápci mě fakt

chtějí zabít a taky že to udělají, jestli něco neudělám já a

náramně rychle. Malér je v tom, že jsem pitomej policajtskej

břídil, v tom má hluchý pravdu. Kopance si ho tecY podávaly se

vzrůstající silou a přesností, nic nedodá takovému čutálistovi

větší kuráž než apatická a každým okamžikem zranitelnější oběf.

To jsem fakt rád, pomyslel si, že aspoň ten benzín, a vtom mu

kopanec vvbuchl v levém oku. Hned si uvědomíl, že možná o oko

přišel, uviděl jen oslňující žlutý zášleh, odkutálel se, cítil,

že se mu točí hlava a je mu na zvracení, bota ho křísla do žebra,

měl pocit, že ruplo, další kopanec koupil na koleno levé nohv_

do jabka, zkusil se zvednout, jeho ruce, Ty posranej poldo, křikl

jeden ten kluk, Poldo, pomyslel si, a najednou se mu udělalo

šoufl a další kopanec ho křápnul zezadu do lebky a poslal ho

obličejem dolů do jeho vlastních zvratků.

Ztratil vědomí.

Véděl jen tolik, že by to nebyl žádný div, kdybv už byl po smrti.

Byla to noc jako každá jiná.

Bob O’Brien píchl pneumatiku cestou do Erin Baru & Grillu na

Crawford Avenue, kde se měl ‘Tony La Bresca sejít s mužem, který

se jmenoval Dom.

Ve chvíli, kdy domontoval rezervu, necítil ruce a měl totálně po

náladě. Hodinky ukazovaly 10.32 a do baru mu zbývalo ještě deset

minut cesry vozem. S nepatrnou šancí, že tam La Bresca a jeho

nevydařený kamarád ještě budou, do centra přece jen odjel a

dorazil do baru za deset minut jedenáct. Nejenže už oba byli

pryč, ale dokonce i barman, když tam O’Brien přisupěl, na něho

zakrákoral: “Daj si něco k pití, pane policejní rado? Jsou přece

vod policajtů, šéfe, že jo?”

Byla to noc jako každá jiná.

6

Osmého března, v pátek dopoledne, zavolal do služebny poručík Sam

Grossman z policejní laboratoře a chtěl k telefonu Cottona

Hawese. Bylo mu řečeno, že Hawes, společně s několika dalšími

detektivy z pátracího oddělení, šel do nemocnice Buenavista

navštívit Steva Carellu. Telefon bral pochůzkář Genero, který měl

v baráku službu, dokud se některý detektiv nevrátí.

“Hele, stojíte teda o tu informaci nebo co vlastně?” zeptal se

Grossman.

“Mám příkaz zaznamenávat všechny telefony, dokud se detektivové

nevrátí,” řekl Genero.

“Já tady pak pozdějc nebudu k zastižení,” řekl Grossman, “tak

proč bych to nevyklopil rovnou vám.”

|Jistě, proč ne,” řekl Genero a chopil se tužky. Připadal si v

té chvíli jako stoprocentní detektiv. Kromě toho byl vděčný, že

nemusí trávit v ulicích další tak hnusný den jako dnešní. “Tak

už můžete,” řekl a chle dodal: “Pane poručíku.”

ry “Jde o ty dva dopisy, co jste mi poslali”

“Aha - o jaké dopisy prosím jde, pane poručíku?”

“No - ,Příští je na řadě náměstek starosty Scanlon`,” zacitoval

Grossman a pak ten ,Nepřehlédněte! Úplně nová` - atakdále.” “Ano,

ovšem, pane poručíku,” řekl Genero, který nevěděl, o čem Grossman

mluví.

,:Ten papír je značky Whiteside Bond, koupit se dá v každém

papírnictví ve městě. Písmena textu byla vystříhána z časopisů,

které se prodávají po celé Americe, a z denního tisku,

vycházejícího tady u nás ve velkoměstě. Jako lepidla bylo použito

arabské gumy.”

;

,,

257

“Ano, mám to, pane poručíku,” řekl Genero a psal, div mu ruka

neupadla.

“Pokus sejmout čerstvé otisky prstů dopadl negativně. Sejmuli

jsme spoustu všelijakých rozmazaných šmouh, ale nic, z čeho by

se dalo konkrétně vyjít.”

“Ano, pane poručíku.”

“Krátce a dobře,” řekl Grossman, “víte, co s těmi dopisy můžete

udělat?”

“Co jako, pane poručíku?” zeptal se Genero.

“My provádíme jen zkoušky,” řekl Grossman. “Že vyrukujete s

odpověd’mi na otázky, to se čeká od vás, mládenci.”

Genero se rozzářil. Poručík Grossman ho zahrnul do oslovení

,mládenci` a Genero měl pocit, že i on patří k elitě. “Tak teda

tisíceré díky,” řekl, “hned tady na tom začnem pracovat.”

“Fajn,” řekl Grossman. “Chcete ty dopisy zpátky?” “Nebude na

škodu, když je tu budem mít”

“Já vám je tam pošlu,” řekl Grossman a zavěsil.

Velice zajímavé, myslel si Genero, když pokládal sluchátko do

vidlice. Kdyby měl generálskou čepici, určitě by si ji byl v té

chvíli nasadil. Tak se cítil na koni.

“Kde tu máte hajzl?” zeptal se jeden malíř. “Proč?” zeptal se

Genero.

“Musíme ho vymalovat”

“Bacha, af nepocákáte záchodový mísy,” řekl Genero.

“My jsme študovali na Harvardu,” řekl malíř. “My mísy nepocákáme,

mísy my šanujem: `

Druhý malíř se dal do smíchu.

Třetí dopis přišel to dopoledne v jedenáct hodin.

Doručil jej ulejvák ze střední školy, který prošel kolem

služebního stolu v ohlašovně a šel rovnou nahoru do služebny, kde

pochůzkář Genero právě rozvíjel úvahy o složitých záhadách,

vznikajících v souvislosti s použitím arabské gumy jakožto

lepidla.

“Co to? Vy tady máte všichni dovolenou?”. zeptal se ten

mládeneček. Bylo mu tak sedmnáct, obličej měl posetý puberfáckými

pupínky a vimrlaty. V policejní služebně se cítil skoro jako

doma, poněvadž kdysi býval členem pouličního gangu zvaného Děsivá

Desítka, skládajícího se z jedenácti mladíků, kteří se spřáhli

do kupy k vyhlazovacímu boji proti portorikánským vetřelcům, in

filtrujícím do jejich rajónu. Gang se rozpadl těsně před vánoci,

ne sice proto, že by jej Portorikáni dokázali rozdrtit, ale

proto, že sedm z těch jedenácti, kteří si říkali Děsivá Desítka,

posléze podlehlo nepříteli, likvidujícímu jak Portorikány, tak

Američany anglosaského původu bez rozdílu: drogám. Pět z těch

sedmi si vykoledovalo doživotní návyk, dva byli po smrti. Ze

zbývajících tří byl jeden ve vězení pro nedovolené držení zbraně,

druhý se musel oženit, poněvadž zbouchnul mrňavou irskou

holčičku, a ten poslední ted’ právě přinesl obálku do detektivní

služebny a cítil se tu natolik nenuceně, že začal žertovat s

uniformovaným strážníkem.

“Co chceš?” zeptal se Genero.

“Tohle jsem měl dát seržantovi dole v ohlašovně, ale tam u toho

stolu nikdo není. Chcete si to vzít?”

` “Co to je

“Jak to mám vědět,” řekl mladík. “Zastavil mě na ulici nějakej

chlápek a dal mi pět dolarů, abych to sem odnes.”

“Posad’ se,” řekl Genero. Vzal od mladíka obálku a uvažoval , zda

ji má otevřít; pak si uvědomil, že ji celou označkoval otisky

prstů, a hodil ji na stůl. V chodbě na záchodě si zpívali malíři.

Genero měl příkaz brát jenom telefony a poznamenávat vzkazy.

Musel přemáhat velké pokušení, když se na obálku znova podíval.

“Řek jsem, aby ses posadil,” opakoval mladíkovi.

“A proč?”

“Musíš tu počkat, dokud se některý detektiv nevrátí - proto.” “

Trhni si nohou, poldo,” odfrkl mladík a vyrazil ke dveřím. Genero

si netrhl nohou, ale vytrhl služební revolver. “Hej ty!” křikl

a mladík se ohlédl přes rameno. Civěl do úctyhodné díry - do ústí

policejního speciálu ráže .38.

“Mirandu-Escobeda už znám,” řekl mladík, ale nicméně se posadil.

“Fajn, tak to jsme dva,” řekl Genero.

Žádný policajt nemá rád, když to některý jiný policajt slízne.

Jsou z toho nervózní. Začnou si uvědomovat, že si zvolili

povolání, které de facto není žádný bílý Iímeček, navzdory tomu,

že papírování je při něm nad hlavu. Začnou si uvědomovat, že je

k|lykoli může někdo bacit, zkopat nebo dokonce i zastřelit.

Začnou si uvědomovat, že je leckdo nemá rád.

Dva mladí sportovci, kteří tak ostentativně neměli rádi Carel

2| | 259

lu, zlomili mu tři žebra a přerazili nos. Postarali se mu také

o pekelné bolesti hlavy, jejichž příčinou bylo zranění, způsobené

několika dobře cílenými kopanci do medulla oblongata. K vědomí

přišel krátce po převozu do nemocnice a při vědomí byl, to se ví,

i ted’, jenže nevypadal dobře, necítil se dobře a taky mu nebylo

zrovna dvakrát do řeči. A tak seděl na posteli, držel za ruku

Teddy, která seděla u něho, a snažil se nadechovat co nejméně,

poněvadž ho zlomená žebra příšerně bolela. Většinu řečí zastali

detektivové, ale v jejich pokusech o chlapské žertování zaznívala

jakási šibeniční bodrost. Najednou stáli tváří v tvář násilí,

které mělo vyhraněně osobní charakter, nikoli násilí, s nímž měli

při své práci co dělat den co den. Tady před sebou neměli

zmordovaného a přizabitého cizího člověka, kterého mohli

posuzovat bez citového zaujetí, tady se jim naskytoval pohled na

kamaráda a kolegu, jak leží rozmanžírovaný a v bolestech na

nemocniční posteli, a jeho žena ho drží za ruku a snaží se

usmívat jejich chabým vtípkům.

Čtyři detektivové odešli z nemocnice ve dvanáct hodin v poledne.

Brown a Willis šli vpředu, před Hawesem a Klingem, kteří si to

mlčky štrádovali za nimi.

“Páni, ty ho teda zřídili,” řekl Brown.

Sedmnáctiletý ulejvák ze střední školy začal ječivě odříkávat

Mirandu-Escobeda jako když bičem mrská a citovat svá práva jak

zkušený advokát. Genero mu v jednom kuse opakoval, aby držel

hubu, ale poněvadž sám rozhodnutí Nejvyššího soudu nikdy moc

dobře nepochopil, navzdory oběžníkům, které byly o té věci

rozeslány všem policistům v revíru, měl ted’ trochu strach, aby

ten protřelý mládeneček nevěděl něco, o čem on sám nemá ani páru.

Náramně se proto zaradoval, když uslyšel hřmot kroků na čerstvě

natřených schodech ze železných plátů, vedoucích do služebny.

Willis a Brown se objevili na vrcholu schodiště nejdřív, Kling

a Hawes šli za nimi. Genero by je byl nejradši všechnv zulíbal.

“To jsou ti detektivové?” zeptal se ulejvák a Genero řekl: “Drž

hubu.”

Co se tu děje?” zeptal se Brown. “

“Vykládám tady vašemu kamarádovi, co je to Miranda-Escobedo,”

řekl mladík.

“Co ty seš zač?” zeptal se Brown.

“Přines nám obálku,” řekl Genero. “Aha-tó jo,” řekl Hawes. “Jak

se jmenuješ, mladej?” “Nejdřív mě koukejte poučit o mých

právech,” řekl mladík. “Hele, vyklop, jak se jmenuješ, nebo tě

nakopu do prdele,” řekl Brown. “Co bys říkal takovýmu poučení?”

Právě byl svědkem toho, co dva mladí pacholci udělali Carellovi,

a neměl nejmenší náladu poslouchat nesmysly od nějakého

usmrkance. “Jmenuju se Michael McFadden a na žádné otázky vám

nebu-du odpovídat, dokud tu nebudu mít advokáta,” řekl mladík.

“A máš dost peněz, aby sis moh advokáta dovolit?” zeptal se

Brown. Ne.” ” “Běž mu sehnat nějakýho advokáta, Hale,” řekl Brown

ve sna-ze nahnat klukovi strach. “Počkat, co má tohle znamenat?”

zeptal se McFadden. “Chceš advokáta, tak ti seženem advokáta,”

řekl Brown. “Nač potřebuju advokáta? Já přece nic neudělal, jen

jsem doručil obálku. “To já nevím, nač potřebuješ advokáta, a

taky mě to nezajímá,” prohlásil Brown. “Ted.’ jsi tu řek, že

chceš advokáta. Hale, zavolej do kanceláře stáťního zástupce a

obstarej podezřelému advokáta.” “Podezřelýmu?” zvolal McFadden.

“Jakýmu podezřelýmu? Co jsem hergot udělal?” “To já nevím, mlade

,” řekl Brown, “a nemůžu to zjistit, poné-1 vadž mi nechceš

odpovídat na otázky, dokud tu nebudeš mít advokáta. Voláš mu pro

toho advokáta, Hale?” Willis, který zvedl sluchátko a s důležitým

výrazem ve tváři naslouchal oznamovacímu tónu, řekl: “Maj tam

obsazenou linku, Arte.” “To se nedá svítit, budeme asi muset

chvilku počkat. Udělej si tu pohodlí, mladej, a my ti sem toho

advokáta zavoláme hned j « , ak to bude možný. “Co furt blbnete

hergot,” řekl McFadden, “já žádnýho advoká- , ta nepotřebuju.”

“Říkals, že chceš advokáta.” “No jó, to je fakt, jenže já teda,

jestli nejde o nic vážnýho . . ” “Chtěli jsme se tě jen zeptat

na pár věcí ohledně tý obálky, nic víc.”

261

“A proč? Co v ní je?”

“Tak snad tu obálku otevřem a ukážem mladýmu, co v ní je| ne?”

řekl Brown.

“Já jsem ji sem měl jen doručit,” řekl McFadden.

“Výborně, tak se teda podíváme, co v ní je, že ano?” řekl Brown.

Přehodil přes obálku vlastní kapesník, rozřízl ji nožem na

otvírání dopisů a pak použil pinzety, aby z ní vylovil složený

papír.

“Tady si vem tyhle,” řekl Kling a vytáhl z horní zásuvky svého

psacího stolu bílé bavlněné rukavice. Brown si rukavice natáhl,

přidržel si ruce s roztaženými prsty před obličejem a zašklebil

se:

Kdopak mi z chaloupky loupe můj perníček?” zeptal se vý”

hrůžným tónem a vyprskl smíchy. Ostatní policisté se dali do

smíchu s ním. McFaddena to povzbudilo a zasmál se taky. Brown se

na něho zamračil a kluk se smát přestal, jako když utne. Potom

Brown loudavě rozložil papír a položil jej na psací stůl.

o p a I|u,|e | ‘ .

stejeý

o s 0 ”

s t e|.|á

v

mn cKa

N EBO JINAK

s t ejné

i

262 263

Co to má znamenat?” zeptal se McFadden: - - ” “To nám pověz ty,”

řekl Brown. “Jak to mám vědět?” “Kdo ti ten dopis dal?” “Takovej

vysokej blond’ák. V uchu měl naslouchátko.” “Znáš ho?” “Jaktěživ

jsem ho neviděl. Až dneska.” “To k tobě prostě přišel a dal ti

tu obálku, jo?” “Ne, přišel ke mně a nabíd mi burana, když to sem

odnesu.” Co že ti nabíd?” ” ” No - bůra. Pět dolarů.” “Proč jsi

to přijal?” “Na tom přece není nic špatnýho, když člověk odnese

na policejní strážnici dopis, nebo jo?” “To není - pokud to

ovšem není vyděračskej dopis,” řekl Brown. “Jak to myslíte -

vyděračskej?” zeptal se McFadden. “Poslyš, ty patříš do Děsivý

Desítky, vid’?” zeptal se najednou Kling. Klub se už rozpadnul,”

řekl McFadden. ” “Ale patřil jsi do něho.” “Nó - jak to víte?”

zeptal se McFadden s nádechem pýchy ve hlase. “My známe všechny

grázly v tomhle revíru,” řekl Willis. “Seš s ním hotov, Artie?”

t| “Já jsem s ním hotov.” Na shledanou, McFaddene”

“‘Tele - jak jste to mysleli s nm vyderačstvím?” zeptal se ‘ |n

ještě jednou. |nou,” řekl Willis. Taky ještě jednou. wyho La

Brescy byl ted’ pověřen detektiv k tomu proto, že detektivové

zpravidla ‘-at, že La Brescu, který už byl pány v životě

nenapadne, že by ho ‘Tavíc usoudili, že jestli je La aného

nekalého podniku, odchotiu z práce půjde, ale . To

samozřejmě znamenalo .1 mít namířeno. Jeden z detek-262

tivů si ale vzpomněl, že se La Bresca několikrát zmínil o herně

na South Leary, a tak Meyer ten den ve čtyři hodiny odpoledne

zaujal stanoviště právě tam.

Měl na sobě vytahané manšestráky, hnědou koženou bundu a na hlavě

hnědého pleteného kulicha. Vypadal jako nějaký přístavní dělník

nebo tak. Sám de facto nevěděl, jak v tom vypadá, ale hlavně

doufal, že nevypadá jako policajt. V puse žmoulal zápalku. Měl

za to, že ta zápalka je prima vymyšlený drobný detailek, s tou

že rozhodně nebude vypadat podezřele. A navíc, poněvadž věděl,

že kriminální typy mají až nevysvětlitelnou, přímo telepatickou

schopnost poznat člověka, který u sebe přechovává kapesní

železářství, nevzal si s sebou žádnou bouchačku. Jediná zbraň,

kterou u sebe měl, byl ocelový dokařský háček, pověšený na pásek

u kalhot. Kdyby se ho někdo zeptal, nač ten hák, klidně mu mohl

říct, že ho potřebuje v práci, čímž by zároveň přesně určil své

povolání. Doufal ale, že toho háčku nebude muset vůbec použít.

Přiklátil se do herny, která byla ve druhém patře špinavé cihlové

budovy, řekl těbůh chlápkovi sedícímu v zasklené kukani u vchodu,

a pak se zeptal: “U kterejch stolů je volný místo?”

Sázkovej kulébr nebo biliár?” zeptal se chlápek. Taky přežvy”

koval zápalku. “Sázkovej,” řekl Meyer.

Běžte k číslu čtyři,” řekl chlápek a otočil se, aby vypínačem na

“

panelu za sebou rozsvítil nad stolem světla. “Vy jste tu novej?”

zeptal se otočený zády k Meyerovi. :|° “Jo, já jsem tu novej,”

řekl Meyer.

Na žádný voškubávače tu nejsme zvědavý,” řekl chlápek. “

“Já taky žádnej voškubávač nejsem,” řekl.

,,O tom nás musíte nejdřív přesvědčit, že ne.”

|Ieyer pokrčil rameny a zamířil ke stolu, nad kterým už svítila

světla. V herně napočítal sedm mužů a všichni byli shromážděni

kolem stolu poblíž oken, kde čtyři hráli a další tři kibicovali.

Meyer si skromně vzal ze stojanu tágo, rozestavil koule a začal

dělat štouchy. Hráč byl mizerný. V duchu sečítal dobré a ztrátové

šťouchy. Co chvíli hodil okem po dveřích. Hrál asi deset minut,

když se k němu přišoural jeden z mužů od druhého stolu.

“Ahoj,” řekl muž. Byl to hřmotný chlap ve vlněné sportovní

košili, přes kterou měl sportovní bundu. Do rozhalenky košile se

mu draly chomáče černých chlupů. Oči měl tmavohnědé a nosil

265

černý knír, který vypadal, jako když mu vyskočil z hrudníku do

útulku pod nosem. Vlasy měl taky černé. Vypadal jako tuhý

chlapík, vypadal hrozivě a Meyer v něm okamžitě poznal nějakého

šéfíka odtud z herny nebo tak.

“Už jste tu někdy dřív hrál?” zeptal se muž. “Ne, nikdy,” řekl

Meyer a nezvedl oči od stolu. ,Já jsem Tino.”

, “Bud’ zdráv, Tino,” řekl Meyer a udělal šioucha. “Voda,” řekl

Tino.

“NO j0, t0 nlC.”

“Vy jste voškubávač?” zeptal se Tino. Ne.”

” “My totiž voškubávačům zpřelámem pracky a hodíme je dolů ze

schodů,” řekl Tino.

“Ty pracky nebo celý voškubávače?” zeptal se Meyer. “Víte, já

nemám smysl pro humor,” řekl Tino.

“Já taky ne. Odpalte, kazíte mi hru.”

“Nepokoušejte se tu nikoho voškubat, váženej,” řekl Tino. “Tohle

je jen taková přátelská herna pro kamarády tady z okolí.” “Jasně,

jak to vykládáte, tak to zní fakt náramně přátelsky,” řekl Meyer.

“Akorát tu nemáme rádi voškubávače.”

“Tohle poselství jste mi doručil už třikrát,” řekl Meyer. “Osmá

koule po straně.” Udělal šioucha a netrefil.

“Kde jste se učil štouchat sázkovej kulébr?” zeptal se Tino.

Naučil mě to táta.” . .

” “To hrál taky tak blbě jako vy?” Meyer neodpověděl.

“Co to tady máte u pasu?”

“To je takovej háček,” řekl Meyer. .n ~: “Nač to je?”

“Potřebuju to při práci,” řekl Meyer. “Vy makáte v docích?”

Uhod jste.” “

“A kde?”

“V docích,” řekl Meyer.

“To už vím, ale kde v docích?”

“Podívejte, příteli,” řekl Meyer a odložil tágo a upřeně se na

Tina podíval.

“Copak?”

“Co je vám do toho, kde makám?” “Zajímá mě, kdo sem chodí.”

“A proč? Vám tenhle podnik patří?” “Patří mýmu bráchovi.”

“Fajn,” řekl Meyer. “Tak hele: jmenuju se Stu Levine, zrovna ted

makám v docích na Leary Street, vykládáme tam parník Agda ze

Šwédska. Bydlím v centru na Ridgeway a náhodou jsem si všiml

tabulky, že je tu herna, a tak jsem si řek, že sem zajdu a

odšfouchám si pár trojáčků, než vypálím damů. Myslíte, že se s

tímhle pan bratr spokojí, nebo chcete vidět můj křestní list?”

“Vy jste žid?” zeptal se Tino. ‘ “Sranda - nevypadám na to, co?”

Ne. Právě že na to vypadáte.” “

“A co má bejt?”

“Nic. Pár židovskejch mládenců tady ze sousedství sem čas od času

taky zajde.”

“To rád slyším. Takže ted.’ je to se mnou v pořádku a můžu

štouchat, jo?”

“Chcete, abych si zahrál s váma?”

“Jak můžu vědět, že zrovna vy nejste voškubávač?”

“Zahrajem si jen na čas, kdo jich víc udělá dřív. Co vy na to?”

To vyhrajete,” řekl Meyer.

n

“No a co? Pořád lepší než hrát sám, ne?”

“Přišel jsem si sem odehrát pár šiouchů jen tak, pobavit se” ,

řekl Meyer. “Proč bych měl hrát s někým, kdo hraje líp než já?

Já budu pauzírovat a mařit čas a hrát budete jedině vy.”

“Moh byste to pokládat za lekci ” “Já žádný lekce nepotřebuju.”

“Potřebujete, to mi věřte” řekl Tino. “Vy to št’oucháte tak, že

je ,

ostuda se na to koukat”

“Až budu potřebovat hodiny, obstarám si na to Minnesota Fatse.”

“Žádnej Minnesota Fats ve skutečnosti nikdy neexistoval,” řekl

Tino, “to je postava, kterou si lidi jen vybájili,” což Meyerovi

připomnělo, že jeho vlastním jménem kdosi pojmenoval postavu z

románu, a to zas mu připomnělo, že mu Rollie Chabrier z kanceláře

státního zástupce dosud nezavolal.

“Jak koukám, tak se už stejně ke št’ouchu nedostanu,” prohlásil,

“jestli tu hodláte takhle stát a celej den žvatlat”

“Tak to zkusíme?” zeptal se Tino. “

,

267

“Co mám dělat, vemte si tágo,” řekl Meyer a povzdechl si. Měl

pocit, že seznámení sehrál na jedničku. Rozhodně se netvářil

nijak přehnaně přátelsky, a přesto se mu podařilo zlákat ke hře

chlápka, který tu obejduje dnes a denně. Až La Bresca vejde,

jestli ovšem vůbec přijde, uvidí Tina, jak hraje biliár se svým

dobrým starým kámošem Stu Levinem z doků v Leary Street. Výborně,

pomyslel si Meyer, za to by mě měli hned zejtra ráno povýšit.

“Předně vám musím říct, že držíte špatně už to tágo,” řekl Tino.

“Musíte ho popadnout takhle, jestli chcete vůbec něco fuknout.”

Tak asi?” zeptal se Meyer a pokusil se uchopit tágo stejně n

jako Tino.

“Vy máte v tom zápěstí artritidu, ne?” zeptal se Tino a vyprskl

smíchy nad vlastním vtipem, čímž k Meyerovu uspokojení jen

dokázal, že opravdu nemá smysl pro humor.

Tino mu předváděl “správnou anglinu” - jak rozestavit koule tak,

aby po prvním t’ukesu vzaly faleš doleva, a Meyer střídavě

pokukoval po hodinách a po dveřích, když asi o dvacet minut

později La Bresca vešel. Meyer ho hned poznal podle popisu, který

dostal, ale okamžitě se odvrátil, aby se ani v nejmenším nezdálo,

že o něho má zájem, a poslouchal, co mu Tino vysvětluje, a pak

i uhozený vtípek, jímž ho Tino počastoval, něco o tom, proč se

tomu úderu říká “anglina” - když člověk fukne Angličana klackem

do rozkroku, tak mu ty jeho … no … zbělaj jak biliárový

koule na stole, kapišto? Tino se rozchechtal a Meyer taky - a oba

rozesmáté, he-he, dobrý, co?, he-he - je uviděl La Bresca, když

se doklátil k jejich stolu - Tina a jeho dobrého starého kámoše

z doků v Leary Street, jak se přátelsky řehoní a přátelsky

št’ouchají kulébr v té přátelské herně pro pár kamarádů tady z

okolí. 4á?,|

“Ahoj, Tino,” řekl La Bresca.

“Ahoj, Tony.” ‘ ,Jak to jde?”

, “Piánko. Tohle je Stu Levine.” “Těší mě,” řekl La Bresca.

“Nápodobně,” řekl Meyer a podal mu ruku.

“A to je Tony La Bresca, št’ouchá to náramně” . “Houby, tak jako

ty to nešiouchá nikdo.”

“Tady Stu to št’ouchá asi tak, jako kdysi Angie. Pamatuješ pře

ce na Angieho, na toho kriph’ka? Tady Stu to šiouchá nemlich jak

on.

“Jasně, že se pamatuju na Angieho,” řekl La Bresca a oba vyprskli

smíchy. Meyer se zasmál s nimi, čert to vzal.

“Stu se to naučil od svýho tafky,” řekl Tino.

Fakt? A kdo to naučil jeho tatku?” řekl La Bresca a znova oba “

vyprskli smíchy.

“Slyšel jsem, žes sehnal makačku,” řekl Tino. “Jo, sehnal.”

“Přišel ses jen mrknout?”

“Jo, párkrát si š|ouchnout před večeří, jen tak. Nezahlíds tu

Calooche?”

“Ten je tady, tamhle u okna.”

“Říkal jsem si, že bych si třeba zahrál s ním.”

“A nechceš si hodit rovnou tady s náma?” řekl Tino.

“Díky,” řekl La Bresca, “a,le už jsem Caloochovi slíbil, že si

zahrajeme spolu. S tebou bych stejné neměl šanci, ty seš na mě

moc velkej kábr.”

“Kábr, slyšíte to, Stu?” řekl Tino. “On si o mně myslí, že jsem

kábr.”

“Hele, ještě se uvidíme,” řekl La Bresca a zamířil ke stolu u

okna. Vysoký štíhlý muž v proužkované košili se nakláněl přes

stůl a hledal nejlepší úhel pro úder. La Bresca počkal, až

odehraje ještě pár šfouchů, a pak spolu odešli k zasklené kukani

u vchodu. Nad stolem na druhé straně herny se náhle rozsvítila

světla. La Bresca a muž zvaný Calooch šli ke stolu, vzali si ze

stojanu tága, rozestavili koule a dali se do hry.

“Kdo to je, ten Calooch?” zeptal se Meyer Tina. “On se vlastně

jmenuje Pete Calucci,” řekl Tino. “To je Tonyho přítel?”

“No jo, ti už se znaj strašně dávno.” `

Caloochovi a La Brescovi jely při hře pusy jak kafemlejnky. |ím

míň toho odehráli, tím víc toho spolu nažvanili. Vykládali, pak

vždycky jeden z nich udělal šfoucha a následovala další

konverzace, po chvíli zas klofnul tágem druhý, a tak to

pokračovalo skoro hodinu. Koncem té hodiny oba odložili tága a

potřásli si rukama. Calooch se vrátil ke stolu u okna a La Bresca

šel ke vchodu zaplatit za odehranou dobu. Meyer se podíval na

hodiny a řekl: “A hrome, ono už je šest. To abych šel, nebo mě

stará zamorduje.” s || …

268 269

“Fajn, Stu, zahrál jsem si s váma prima,” řekl Tino. “Zaskočte

zas někdy.”

“No snad mi to vyjde,” řekl Meyer.

Ulici venku už sevřel bezbarvě šedý soumrak, byla prázdná a

tichá, proháněl se v ní jen řezavý, štiplavě studený, hnusný

vítr. Anthony La Bresca šel s rukama v kapsách béžového kabátu,

jaké se nosí do auta, límec měl vyhrnutý, zelená šála omotaná

kolem krku mu v ostrém větru povlávala. Meyer se držel hodně

daleko za ním, pamětliv Klingova konsternujícího střetnutí z

minulé noci a rozhodnut nedopustit, aby se podobná nemilá věc

stala i jemu - ostřílenému policejnímu mazákovi. Ulice jak

vymetené studeným počasím mu v tom zrovna dvakrát nepomáhaly. Je

poměrně snadné někoho klihovat v přeplněné ulici, ale když na

celém světě zbudou naživu jen dva lidé, pak ten vpředu se může

náhle otočit, jakmile za sebou uslyší kroky, nebo vycítí v zádech

letmý pohled špehujícího oka, které ho zezadu vytrvale sleduje.

Proto se Meyer držel na dištanc a využíval každého domovního

vchodu, který se mu naskytl, na okamžik se v něm ztrácel a znova

se vynořoval na ulici, vděčný za horečnou aktivitu, která mu

pomáhala překonat prokřehlost, přesvědčen, že je vyloučeno, aby

ho sledovaný zmerčil, ale zároveň si vědom, že podstupuje opačné

riziko: kdyby La Bresca znenadání zahnul za roh nebo vešel do

budovy, mohl ho snadno ztratit z očí.

Dívka čekala v buicku.

Vůz byl černý, Meyer hned poznal značku i rok výroby, ale

poznávací číslo si přečíst nemohl, poněvadž auto bylo příliš

daleko, parkovalo u chodníku asi o dva bloky dál v ulici. Motor

běžel a výfuk chrlil do šedé a prázdné ulice šedé chuchvalce

kysličníku uhličitého. La Bresca zůstal stát u vozu a Meyer

rychle hupnul do nejbližšího domovního vchodu, v tomto případě

do zasklené pasáže zastavárny. Obklopen ze všech stran saxofóny

a pSacími stroji, fotoaparáty a tenisovými raketami, rybářskýrni

pruty i poháry pro vítěze nejrůznějších soutěží, vyhlížel

odtamtud skrz hranaté výkladní skříně vpředu a div si nevykroutil

oči, jak se pokoušel přečíst poznávací číslo buicku. |íslice ale

nedokázal rozeznat. Dívka byla blondýnka, světlé vlasy jí

splývaly na ramena, a v téhle chvíli se sklonila přes přední

sedadlo, aby La Brescovi otevřela dvířka.

La Bresca vlezl do vozu a dvířka za sebou přibouchl.

Meyer vystoupil z domovního vchodu právě v okamžiku, kdy velký

černý buick vystřelil od chodníku.

Poznávací číslo ale nezahlédl ani ted.

7

Nikdo nemá rád, když musí pracovat v sobotu.

Je na tom něco hanebného, je to přímo v rozporu s lidskou

povahou. Sobota je den přede dnem odpočinku, nejvyšší čas na to,

aby ze sebe člověk sklepal všechny ty stressy, které se na něho

hrnuly od pondělka do pátku. A když je navíc obzvlášt’ vydařený

hnusný a větrný březnový den s předzvěstí sněhu ve vzduchu a

velkoměsto stojí nehybně, stoicky a slavnostně jak vyčkávající

monolit, když se zkrátka vydaří taková pojebaná sobota, pak je

prima, když si člověk může přiložit pár lopatek kvalitního

kanelového uhlí do krbu ve svém třípokojovém bytě a vykašlat se

na celý svět. Nebo v případě; že člověk žádný krb nemá, lze vřele

doporučit pořádného frfana whisky a strávení času v příjemném

pohovu s nějakou blondýnkou či knížkou, at| už je to Uojna a mír

nebo třeba Kojná a sýr; cožpak Shakespeare nepřišel na některé

své nejlepší slovní hříčky právě v sobotu, když se povaloval

zcela opilý ve své parádní posteli s ňějakou tou harapannou?

Sobota je den klidu. Může člověka dohnat k šílenství svými

vyhlídkami na velkou lehárnu, může ho donutit k tomu, že se

převaluje na nerozestlané posteli a marně dumá, co se vší tou

náhlou svobodou počít, může ho dostat tak daleko, že přechází z

jednoho pokoje do druhého a hledá si nějaké zaměstnání, zacímco

se mu hlavou honí vrtošivé úvahy o tom, že nejosamělejší noc z

celého týdne se rychle blíží.

Nikdo nemá rád, když musí pracovat v sobotu, poněvadž v sobotu

nikdo jiný nepracuje.

Kromě policajtů.

Zařezávej, zařezávej, zařezávej, makej, makej, makej - musí tě

pohánět snaha o veřejné blaho a nezištná oddanost zájmům tvých

bližních ochránci zákona jsou neustále v pohotovosti, du,

ševně čilí, fyzicky čiperní, vždy ve službách ušlechtilé véci.

Andy Parker spal v otáčecím křesle za psacím stolem. “Kde všichni

jsou?” zeptal se jeden mahř.

“Cože?” ze tal se Parker Co jste to říkal?” zeptal se Parker P

|”

270 271

a narovnal se v posedu, jako by spolkl pravítko. Tupě se začučel

na malíře, přejel si obrovskou rukou po obličeji, jako když se

omývá, a řekl: “Jak si to hrome představujete, takhle mě

vyburcovat?”

“My už odcházíme,” řekl první malíř. “My jsme tu hotovi,” řekl

druhý malíř.

“My už máme všechno nádobíčko naložený na náklad’ák a chtěli jsme

se tu jen ještě se všema rozloučit.”

“A kde vlastně vůbec všichni jsou?”

“Mají poradu u poručíka v kanclu,” řekl Parker.

“Tak my tam jen juknem a řeknem jim baj baj,” prohlásil rvní

malíř. -|

P “To bych vám neradil,” řekl Parker. “A proč ne?”

“Debatujou tam o vraždě. A to se nehodí jukat na lidi, když

debatujou o vraždě.”

;,Ani když jim chcem jen říct baj baj?” “Můžete říct baj baj

mně,” řekl Parker. “To by nebylo vono,” řekl první malíř.

“Tak tu holt musíte na moment ztvrdnout a říct jim baj baj, až

z kanclu vylezou. Měli by skončit před dvanáctou. De facto mají

skončit před dvanáctou.”

“Nic proti tomu, jenže my už jsme hotový ted’,” řekl druhý malíř.

“Nenašli byste tu ještě něco, nač jste zapomněli?” navrhl Parker.

“Například jste nám nenatřeli šrajbmašiny, láhev na ochlazovači

vody taky ne a bouchačky jakbysmet. Jak to, že jste nám zapomněli

natřít bouchačky? Jinak jste nám v tomhle zatcaceným baráku

natřeli na zeleno všechno.”

“Měli byste nám bejt vděčný,” řekl první malíř. “Některý lidi

nemakaj v sobotu vůbec, ani s padesátiprocentní přirážkou.”

A tak oba malíři odešli krajně nakrknutí a Parker se opět oddal

libému chrnění v otáčecím křesle za psacím stolem.

“Já prostě nevím, co já to mám v tomhle pátracím oddělení za

lidi,” řekl poručík Byrnes, “když mi dva zkušení detektivové

vybuchnou při prachobyčejném sledování. Jeden se proflákne, sotva

vytáhne paty z baráku, a druhej si nechá sledovanýho fouknout;

tomu teda říkám vejkon - od dvou zkušených detektivů!”

“Bylo mi řečeno, že podezřelý nemá vůz,” prohlásil Meyer.

“Bylo mi řečeno, že tu noc předtím jel vlakem.” “A to je fakt,

taky že jel,” řekl Kling.

“|Jak jsem moh vědět, že na něho bude čekat nějaká ženská s

vozem?” řekl Meyer.

“No a tak ti frnknul,” řekl Byrnes, “což by ještě nemusel bejt

žádnej tak velkej malér, kdyby se byl ten chlap včera v noci

vrátil domů. Jenže O’Brien v Riverheadu hlídkoval před domem, kde

La Bresca bydlí, a ten chlap se tam vůbec neobjevil, což znamená,

že nevíme, kde momentálně je. No je to tak, nebo ne? Prostě

nevíme, kde hlavní podezřelý je. A to v den, kdy údajně má být

zabit náměstek starosty.”

“To nevíme, pane poručíku,” řekl Meyer, “fakt nevíme, kde ted’

La Bresca je.”

Poněvadž tě setřepal “

“Bohužel je to tak, pane poručíku.”

“A jak by se asi dalo tohle prohlášení zkorigovat, Meyere?” “Asi

těžko. Prostě mi frnknul”

“No to je ohromný, navrhnu tě na pochvalný uznání” Děkuju, pane

poručíku.”

n

“Nemusíš se hned vztekat, Meyere.” “Promiňte, pane poručíku.”

“Tohle totiž ted’ není vůbec žádná sranda, nerad bych, aby

Scanlon skončil s dvěma d’ourama v hlavě jako Cowper.”

“Jistě, pane poručíku, to já bych taky nerad.”

“Vidíš! Tak už se hrome jednou nauč sledovat lidi, copak je to

sakra tak těžký?”

“Je. Vlastně ne, není. Pardon, pane poručíku.”

“Tak mi ted’ pověz o tom druhém chlapovi: No - o tom, cos říkal,

že se s ním La Bresca tak dlouho vybavoval. Jak se jmenuje?”

“Calucci, pane poručíku. Peter Calucci.”

“Podíval ses na něho, jestli ho máme v kartotéce?”

“Hned včera večer, pane poručíku, ještě než jsem šel domů. Tohle

mi poslali z Úřadu kriminální identifikace.”

Meyer položil na Byrnesův stůl velkou hnědou obálku a zas couvl

o krok zpátky a zařadil se mezi ostatní detektivy, stojící před

psacím stolem v lajně jak vojáci na přehlídce. Ani jeden se

neusmíval. Poručík měl mizernou náladu, před polednem mél někdo

nakiusat s padesáti tisíci dolarů a existovala možnost, že

náměstek starosty bude zanedlouho vyexpedován do té velké ne

272 | 273

beské radnice, kde šéfuje|svatý Petr - ne, nikomu z detektivů

nebylo do smíchu. Poručík sáhl do obálky, vylovil z ní fotokopii

kartičky s otisky prstů, zběžně se na ni podíval a pak vytáhl

fotokopii Calucciho policejního rejstříku^

Byrnes si papír přečetl a potom řekl: “Kdy ho pustili?”

“Dělal jim tam rotyku^ Když odkroutil třetinu trestu, podal si

žádost o propuštění na podmínku, tu mu ale zamítli, a on pak

podával žádost znova každej rok. Nakonec ho pustili, když měl

odkroucenejch sedm.”

Byrnes se znova podíval na papír^

axr’| .;|. . iti

x|:.|

IDENTIFIKACN( ÚŘAD IMENo peter Vi|mcemt

Calucci t(sLo Ev. IcARToTEKr p “Cslooc|”

‘CooePn” ^8ook” PpEZD(VKA RAs;A

Isola So|nth 9lgt Stract 336 gYDLI|TĚ c NAROZEN

Z.|í 1938 V|K M(STO NAROZENI Isoia VÝlKA l| |` VJiHA

| | vLAsr || otl ||é PLEt || ZAMÉSTNAN( gt|eb| 4|Ělník

nZw A TETov/|N( jizva po operaci slepého střeva^ bez

tetovént ZATCEN(PROVEDL stržm. Henry Butler CÍSLO

DETEKTIVN(HO ODD|LEN( 61-|-1605-1960 DEN zArZ`EN(

14360 M(STO I|ols, ; North 65 St., 812

ogvINEN z 2oupeže sTRUtNÝ POPIS TREST. L|INU |alucci

přišel kolem púlnoci do místnosti benzinové pumpy v North

65 Street 812 a vyhrožovsal zaměstnanci zastřelením,

jestliže mu neotevře ssjf. Zamě.stnanec prohlásil, že nezná

číselnou kombinaci zámku, Calucci vytrhl revolver a chtěl

vystřelit, když se na mtstě činu objevil pochdzkář stržm.

Butler z 63.revíru a zatkl ho. ZÁZNAM V TREST. REJSTI!(KU

PROJEDNÁNO Trestním soudem l5.březria 1960

KONEtNEZNĚN(OgfpLOBY Loupež I.stupně, par.trest.zák 2125

UIAvŘENo JAK|Rozsudek vynesen 8/Í/60 Odsouzen k trestú odnč-

tí s— v|y na deset let. Výkon trestu: vězeňský ústav v

Castleview. | .x.,:….

274 | 275

“Kde byl ve výkonu trestu?” zeptal se Byrnes. “Makal na stavbě.”

“A tam se seznámil s La Brescou?”

“Policejní úředník, co vyřizoval Calucciho žádost o podmínku, mi

sdělil, že Calucci naposled pracoval u firmy Abco Construction.

Když jsem tam k nim do toho podniku zavolal, potvrdili mi podle

záznamu, že u nich byl ve stejné době zaměstnaný i La Bresca.”

“Už jsem zapomněl: ten La Bresca už byl taky dřív někdy

trestaný?”

“Ne, pane poručíku.”

“A sekal Calucci dobrotu? Od té chvíle, co ho pustili z basy?”

“Podle vyjádření úředníka, co má na starosti tu jeho podmínku,

se chová řádně.”

“A ted’ mi ještě pověz, co je to za člověka ten ,Dom`, co volal

La Brescovi ve čtvrtek večer?”

“To nemám tušení, pane poručíku.”

“Poněvadž ti La Bresca znemožnil, abys ho sledoval, co, Klin.

“Ano. Bohužel, pane poručíku.”

“Brown mu ještě pořád odposlouchává telefon?” “Ano, pane

poručíku: `

“Už jste se na něho ptal mezi našima informátorama?” “Ne, bomzáků

jsem se na něho ještě neptal, pane poručíku.”

“A kdy se teda sakra hodláš rozhejbat? |eká se od nás, že do

dvanácti hodin naklusáme s padesáti tisíci dolarů. Ted’ka je

čtvrt na jedenáct, tak kdy teda hergot …”

“Už jsme se pokoušeli Calucciho sehnat a zmáčknout, pane

poručíku. Ten úředník, co obhospodařuje jeho podmínku, nám na

něho dal adresu, poslali jsme tam člověka, ale bytná tvrdí, že

Calucci byl v bytě naposled včera časně ráno.”

“To bych prosil, že nedřepí doma!” zařval Byrnes. “Ti dva nejspiš

někde celou noc poskakovali s tou blondýnkou - čertví, co je to

za buchetku - a plánovali, jak zavraždit Scanlona, když jim včas

nepřinesem pod nos to zatracený výkupný. Sežeň Dannyho Gimpa nebo

Fatse Donnera a zjisti, jestli znají nějakýho chlápka, kterej se

jmenuje Dom a kterej před čtrnácti dny přišel při sázce na box

o velkej balík. Kdo vůbec hergot před těma čtrnácti dny boxoval?

To bylo o šampiónskej titul?”

“Ano, pane poručíku.”

“Fajn. Tak za tím jdi, ale at, to lítá. Chodí Gimpa zpovídat

ještě někdo jinej - kromě Carelly?”

“Ne, pane poručíku.”

“A kdo chodí zpovídat Donnera?” á”

“J .

“Tak maž za ním. Hned ted’, Willisi”

“Jestli není na Floridě, pane poručíku. On totiž v zimě většinou

jezdí někam na jih.”

“Každej pitomej bomzák si jezdí na jih,” zavrčel Byrnes, “a my

tu musíme trčet a párat se s bandou šílenců, co si vzali do

hlavy, že budou zabíjet lidi. No nic, běž na to, Willisi, a hod’

sebou.”

“Rozkaz, pane poručíku,” řekl Willis a vypadl z kanceláře.

“A ted’ k tý druhý možnosti - jestli nemáme zas na krku toho

hluchýho. Kristepane, já aspoň pořád doufám, že to není on.

Doufám, že to je ten La Bresca a Calucci a ta blond’atá káča, co

ti ho včera večer odvezla přímo před nosem, Meyere …”

“Pane poručíku . . “

“.. . a ne znova ten zatracenej hluchej parchant. Už jsem o tom

hovořil s panem policejním ředitelem a taky jsem o tom mluvil s

náměstkem starosty i se starostou a všichni jsme se shodli na

tom, že zaplatit padesát tisíc dolarů nepřichází v úvahu.

Pokusíme se sbalit toho, kdo si pro ešus přijde, a uvidíme,

jestli se přes něho tentokrát nedostaneme na nějakou stopu. A

taky zajistíme Scanlonovi ochranu, což je pro tenhle moment

všechno. Od vás dvou chci, abyste zařídili postačující hlídání

lavičky a zátah na toho člověka. Pak mi sem toho podezřelýho hned

přivedete a já ho budu vyslýchat, až zmodrá, budu tady mít

připravenýho advokáta pro případ, že by mi začal zpívat

Mirandu-Escobeda, dneska chci mít v ruce něco konkrétního, z čeho

se dá vyjít, je vám to jasný?”

“Ano, pane poručíku,” řekl Meyer. “Ano, pane poručíku,” řekl

Kling.

“Myslíte, že dokážete hlídat tu lavičku a provést zátah?

Nezblbnete to stejně jako to sledování?”

“To my zvládnem, pane poručíku.”

,,V pořádku, tak se do toho dejte a koukejte mi v tomhle

zatraceným případě už přijít s něčím jiným než s prázdnejma

rukam.”

“Ano, pane poručíku,” řekli Kling a Meyer současně a hbitě se

|‘ytratili z kanceláře.

.

,

276 | 277

“No a ty mi ted’ něco pověz o tý narkomance, co byla v tom pokoji

s vrahem,” řekl Byrnes Hawesovi.

“Je to tak, jak jsem to napsal do hlášení, pane poručíku.” “A co

ty si o tom myslíš, Cottone?”’

“Já myslím, že ji k sobě zatáh jen proto, aby měl jistotu, že

bude tuhá ve chvíli, až on začne střílet. Já si o tom myslím

tohle, pane poručíku.”

“To je ta největší pitomost, jakou jsem kdy slyšel,” řekl Byrnes.

“Hele, vypadni už odtud, běž pomoct Meyerovi a Klingovi, běž

zavolat do špitálu, jak se daří Carellovi, běž políčit nějakou

fungl novou past na ty dva pacholky, co ho ztloukli, jdi už

proboha něco dělat!”

“Ano, pane poručíku,” řekl Hawes a vrátil se z kanceláře do

služebny.

Andy Parker, kterého brumlání ostatních detektivů probudilo, si

přejel rukou po obličeji, jako když se meje, vysmrkal se a řekl:

“Malíři mě prosili, abych ti za ně řek baj baj.”

“Hlavně že jsou v čudu,” řekl Meyer.

“Jo, a taky ti volali z kanceláře státního zástupce.” Kdo volal?”

” Rollie Chabrier.” “A kdy?”

“Asi tak před půl hodinou.” “Proč jsi mi to nepřepojil tam?”

“Do kanclu k poručíkovi? To teda ode mne nechtěj.”

“Já ale na ten hovor čekal,” zvolal Meyer a okamžitě vytočil

Chabrierovo číslo.

“Kancelář pana Chabriera,” řekl jasný ženský hlásek.

“Haló, Bernice, tady Meyer Meyer z 87. revíru. Rollie prej mi

před chvilkou volal.”

“To je fakt, volal,” řekla Bernice. “Mohla bys mi ho dát k

telefonu?”

On odešel a už se dneska nevrátí,” řekla Bernice.

“Jak to, že už se dneska nevrátí? Vždyt’ je teprv pár minut po

desátý.”

“To víš,” řekla Bernice, “nikdo nemá rád, když musí pracovat v

sobotu.”

V černém ešusu bylo přibližně padesát tisíc kusů nastříhaného

novinového papíru a ležel uprostřed třetí lavičky stojící na

cestič

ce, která ústí z Grover Parku do Clinton Street. Umístil jej tam

detektiv Cotton Hawes, navlečený do teplého spodního prádla, dvou

svetrů, dvouřadového obleku a svrchníku, to vše doplněno ještě

klapkami na uši. Hawes byl zkušený lyžař a chodil lyžovat i ve

dnech, kdy dole kolem horské boudy bylo minus dvacet a nahoře na

kopci třicet stupňů pod nulou, lyžoval i ve dnech, kdy necítil

prokřehlé ruce a nohy, a řítil se po horské sjezdovce ne pro

zábavu nebo ze sportovní ctižádosti, ale jen proto, aby se dostal

k ohni v lyžařské boudě dřív, než se rozsype ve stovku křehkých

rampoušků. Takováhle zima mu ale ještě nebyla. Pracovat v sobotu

byla dost velká otrava sama o sobě, ale bylo přímo sprosté chtít

od člověka, aby pracoval za počasí, které hrozilo, že mu promění

krev v žilách v červenou zmrzlinu.

Nebyl ale sám. Větru a mrazu, jaký v tuto roční dobu nikdo

nepamatoval, statečně čelily tu sobotu ještě další osoby:

(1) Prodavač preclíků v místě, kde cestička z parku ústila do

Clinton Street.

(2) Dvě jeptišky, které si na druhé lavičce v parku mumlaly

růženec.

l3) Párek vášnivých milenců, kteří se cicmali ve spacím pytli na

trávníku za třetí lavičkou.

(4) Slepec sedící na čtvrté lavičce, který hladil po hlavě

německého ovčáka nahrazujícího mu oči a házel chlebové drobky

holubům.

Prodavač preclíků byl detektiv Stanley Faulk, povolaný z 88.

revíru, který začínal na druhé straně parku, osmapadesátile|ý

pán, jehož poznávacím znamením byl šedý knír připomínající

řídítka jízdního kola. Když pracoval na území vlastního revíru

, každý ho podle toho kníru hned poznal, čímž pro policii ztrácel

na ceně, nebo| nebylo možné poslat ho někam inkognito pozorovat

cvrkot, na někoho číhat a podobně. Knírem ale zároveň naháněl

hrůzu všem pouličním výtržníkům široko daleko, asi tak jako

zelenobílá kombinace barev hlídkových policejních rádiovozů má

za úkol děsit a varovat zločince, aby je ani nenapadlo něco s|

začít. Faulk neměl velkou radost z toho, že jej v takový den,

Jako byl dneska, povolali do služb a navíc do 87. revíru, ale byl

y na |o řádně naditý do vrstvy teplých svetrů, přes které si

ještě oblékl černou pletenou vestu, jakou nosívají pouliční

prodavači cukroví, a úplně navrch se opásal bílou zástěrou. Stál

u vozíku na ‘

němž vystavoval na odiv hraničky preclíků nasazených na

278

dlouhých kulatých hůlkách. V horní části vozíku měl přenosnou

vysílačku.

Dvě jeptišky odbrumlávající růženec byli detektivové Meyer Meyer

a Bert Kling a ve skutečnosti si brumlali o tom, jaký zatracený

mizera je ten Byrnes, když je dokázal seřvat před Hawesem a před

Willisem tak, že si nutně připadali jak duo výjimečně secvičených

blbců, kteří se už dávno hledali.

“Momentálně si připadám jak totální blbec,” zašeptal Meyer. “A

čím to?” zašeptal Kling.

“Připadám si jak úplnej hňup,” zašeptal Meyer.

Aranžmá vášnivého mileneckého páru bylo zlatým hřebem policejního

důvtipu a lstivosti a o to, kdo tu zdařile vymyšlenou roličku

ztělesní, Hawes s Willisem losovali. PřitažlivDst té drobné

úložky spočívala v tom, že druhou polovici vášnivého mileneckého

páru měla ztělesnit policistka Eileen Burkeová, buchetka krajně

přitažlivá sama o sobě, která s Willisem před mnoha lety už

jednou spolupracovala na případě přepadače osamělých žen. Eileen

byla rudovláska se zelenýma očima, měla senzační dlouhé šn’hlé

nohy, jejichž plná lýtka se v aerodynamickém prohybu svažovala

ke křehkým kotníkům, měla výstavní poprsí, a přestože byla mnohem

vyšší než Willis (který měřil jen o chlup víc než metr šedesát

osm, což byla míra, pod kterou k policii nebrali), Willisovi to

ani dost málo nevadilo, poněvadž měl starou zkušenost, že na něho

odjakživa letěly právě velké holky a naopak.

“Čeká se od nás, že spolu budem špásovat,” řekl Eileen a pěkně

se na ni v teplém spacáku přimáčkl.

“Mám z tý zimy popraskaný pysky,” řekla. “Stejně je máš

nádherný,” řekl.

“Hele, pokud vím, tak jsme tu služebně,” řekla Eileen. “Mmm,”

odpověděl.

“Hele, nešahej mi na zadek, dej ty ruce pryč,” řekla. “Ach ták

- to je tvůj zadeček?” zeptal se. “Poslouchej,” řekla.

“Já to slyším,” řekl. “Někdo sem jde. Radši mi dej pusu.”

Dala mu pusu. Willis ale pořád šilhal jedním okem po lavičce.

Osoba, která je míjela, byla guvernantka tlačící dětský kočárek.

Bůhví, co to bylo za lidi, které napadlo poslat svou ratolest na

vzduch v den, kdy se ledovce vydaly na poui k jihu. Žena s

kočárkem zmizela z dohledu. Willis pokračoval v líbání Eileen

Burkeové, příslušnice sboru detektivů, 2. hodnostní třída.

“Lim žuše pič,” zamumlala Eileen. , Có?” zabrblal W’illis.

, Eileen odtáhla ústa a nadechla se. “Řekla jsem, že myslím, že

už je pryč”

“H-hele, c-co je zas tohle?” zeptal se pojednou znepokojeně

Willís.

“Jen klid, guapa, to tam mám jenom pistoli,” řekla Eileen a dala

se do smíchu.

“Ne, já myslel na cestičce. Poslouchej.” Oba začali naslouchat.

K lavičce se někdo blížil.

Pochůzkář Richard Genero seděl v civilu na čtvrté lavičce, na

očích měl tmavé brýle, hladil po hlavě německého ovčáka, ktery

mu stál u nohou, házel drobky holubům a přál si, aby bylo léto.

Z místa, kde seděl, jasně viděl mladíka, jak rychle kráčí ke

třetí lavičce, zvedá z ní ešus a střelhbitě se ohlíží přes

rameno. Vzápětí mladík znova vykročil, jenomže ne z parku, ale

do parku.

Genero v první chvíli vůbec nevěděl, co má dělat.

Do tohohle podniku ho uvrtali jen proto, že to odpoledne museli

každého, kdo byl ochoten nastoupit do služby, hrabat špendlíčkem

(prevence zločinnosti je svízelný a namáhavý úkol kterýkoli den,

ale v sobotu je to zvlášf velká fuška) a Genera deponovali na

místo, které považovali za nejméně zranitelné, nebo| se

předpokládalo, že osoba, která si přijde ešus vyzvednout, se

otočí na podpatku a hned zas zamíří ven z parku, do Grover Avenue

, kde ji preclíkář Faulk a Hawes, parkující ve vlastním voze u

chodníku, okamžitě sbalí. Jenomže podezřelý místo toho šel dál

do parku, směrem k lavičce, na které seděl Genero, a Genero byl

chlapík, který zrovna moc nestál o nějaké rvačky a potyčky, a tak

pro jistotu zůstal dřepět na zadku a v duchu si přál, aby byl

doma v posteli a maminka mu servírovala na stůl horké minestuone

a prozpěvovala staré italské árie.

Pes, který mu stál u nohou, měl policejní výcvik a Genero se

naučil pár pokynů rukou a zvolání, jichž bylo zvíře zvyklé

uposlechnout

- ve služebně těsně předtím, než se psem vyrazil na hl(dku na

čtvrtou lavičku ale zároveň se psů bál, zvlášf velkých ,

psu, a pouhé pomyšlení, že by měl zvířeti dát rozkaz k smrtícímu

|toku, jemuž by třeba také nemuselo dobře rozumět, naplnilo

Genera takovým strachem že se celý roztřásl. Co když mu dá ,

281 28t!

rozkaz a pes skočí po jugulárce jemu, a ne po krku tomu

mladíkovi, který byl v té chvíli snad metr od něho, kráčel hezky

zostra a v jednom kuse se ohlížel přes rameno? Co když mu dá

rozkaz a ta bestie rozsápe na cucky jeho, co tomu potom řekne

jeho maminka? Che bella cosa, to ses musel dávat rovnou k těm

policajtům, co?

Willis mezitím povystrčil přenosnou vysílačku Eileen Burkeové do

rozsedlinky mezi poprsí a odvysílal tu novinu Hawesovi,

parkujícímu ve vlastním voze v Grover Avenue, což bylo to prima

pravé místo, když si to sledovaný napichoval opačným směrem. V

této chvíli se Willis zoufale snažil rozepnout zip na spacím

pytli, kterýžto zip, jak se zdálo, se někde zaseknul. Willisovi

nevadilo, že je zaseknutý v pytli s někým jako Eileen Burkeová,

která se vrtěla a šila sebou společně s ním, jak se pokoušeli z

pytle vyprostit, ale pojednou si v duchu představil, že ho

poručík péruje přesně tak, jako ráno zpéroval Klinga a Meyera,

a v tu ránu se fakt snažil ten zatracený zip rozepnout, zatímco

se mu hlavou honila další zábavná představa, že se možná Eileen

Burkeové to puber|ácké skotačení právě začalo líbit. Genero

samozřejmě nevěděl, že Hawes už má zprávu, co se děje, věděl jen,

že podezřelý je ted.’ právě u něho, že prochází kolem lavičky a

rychle se od ní začíná vzdalovat, a tak přece jen vstal, ze všeho

nejdřív si sundal tmavé brýle, pak si rozepnul třetí knoflík u

kabátu, přesně tak, jak viděl, že to dělají detektivové v

televizi, a sáhl po revolveru a pak - no pak se střelil do nohy.

Podezřelý se dal do běhu.

Genero se sesul k zemi a pes mu oblízl tvář.

Willis se konečně dostal ven ze spacího pytle a Eileen Burkeová

si nejdřív zapnula knoflíčky na blůze, potom knoflíčky na kabátě

a posléze si na sobě upravila i podvazkový pás, zatímco Hawes se

řítil do parku a na zledovatělé cestičce u třetí lavičky mu ujely

nohy a div si nepřerazil vaz.

“Stůj, tady policie!” zařval Willis.

A - zázrak ze všech zázraků nejzázrakovatější - prchající

podezřelý si najednou dal pohov, zůstal stát na fleku jak pecka

a počkal, až k němu dorazí Willis s revolverem v ruce a rtěnkou

rozmazanou po celém obličeji.

Podezřelý se jmenoval Alan Parry. poKdyž ho poučili o tom, jaká

má práva, řekl jim, že bude od

vídat na otázky bez advokáta, přestože advokát byl přítomen a

čekal na něho pro případ, že by o něj zadržený požádal.

“Kde bydlíš, Alane?” zeptal se Willis.

“Hned tady za rohem. Já vás znám, pánové, víte? Já vás vidím, jak

tady kolem pořád šmejdíte. Vy mě neznáte? Já bydlím hned tady za

rohem.”

“Vy ho znáte?” zeptal se Willis ostatních detektivů.

Zavrtěli hlavami jako jeden muž. Stáli kolem něho ve volném

kroužku - preclíkář, dvě jeptišky, párek milenců a velký zrzek

s pramenem bílých vlasů a kotníkem pulsujícím bolestí pod

dlouhými teplými spodky.

“Proč ses dal na útěk, Alane?” zeptal se Willis.

“Slyšel jsem, že někdo vystřelil. Tady u nás v okolí, jak člověk

uslyší výstřel, tak hned utíká a na nic nečeká.”

“Kdo je ten tvůj partner?” “Jakej partner?”

“No ten chlápek, co v tom jede s tebou.” V čem jede se mnou?”

” “V tom vražednickém komplotu.” V če-e-ém?”

” “Poslyš, Alane, když budeš hrát fér s náma, budem zas my hrát

fér s tebou.”

Ri3la “No moment, to ale jste na špatný adrese,” řekl Parry.

“Jak jste se chtěli o ten balík šábnout, Alane?” O jakej balík?”

” “O ten, co je v tom ešusu.”

“Tak aby bylo jasno, já ten ešus vidím dneska prvně v životě” “V

tom ešusu je třicet tisíc dolarů,” řekl Willis, “a tecP už kápni

božskou, Alane, ty to dobře víš, přestaň nám tu vykládat

pohádky.”

Parry bud’ do pasti nevletěl, nebo to prostě nevěděl - že v tom

černém ešusu, který sebral z lavičky, má být padesát tisíc

dolarů. Zavrtěl hlavou a řekl: “O žádným balíku nic nevím, mně

bylo akorát řečeno abych pro ten ešus došel a přines ho - no ,

a to jsem chtěl udělat””

“Kdo tě o to požádal?” ‘ “Takovej velkej blond’ák s naslouchátkem

v uchu.” “To čekáš, že ti to budu věřit, jo?” zeptal se Willis.

Postupovali podle schématu, kterého už detektivové z 87.

pát|acího oddělení použili při výslechu podezřelých osob nesčetně

282 283

krát, a ted byla v celém tom divadýlku řada na Meyerovi, který

okamžitě řekl: “Nevztekej se, Hale,” což byla správná odpověd’,

nebot’ Willisovi naznačila, že si jako obvykle mezi sebou

rozdělují role hodného a zlého policajta. V šarádách otázek a

odpovědí, které budou následovat, měl Willis sehrát roli tvrdého

a nepříjemného hajzla, rozhodnutého zmrzačit chudinku Alana

Parryho na fleku, kdežto Meyer měl hrát soucitného tatíka.

Ostatní detektivové (včetné Faulka z 88. revíru, který byl s

touto strategií dobře obeznámen a často podobnou komedii hrával

ve své domovské služebně sám) participovali na představení v roli

přisvědčujícího, nezúčastněného a přísně objektivního chóru z

řecké tragédie. Willis po Meyerovi nehodil ani okem, když se na

něho osopil: “Co to hrome kecáš - nevztekej se! Tenhle mrňavej

grázlík nám tady lže od toho momentu, co jsme ho sem přivedli.”

“Co když doopravdy mluvil s nějakým vysokým blon|ákem, kterej měl

v uchu naslouchátko?” zeptal se Meyer. “Měl bys mu dát možnost,

aby nám o tom něco pověděl, ne?”

“Jasně, možná že taky potkal pruhovanýho slona s puntíkama,”

odsekl Willis. “Kdo to je, ten tvůj komplic, ty spratku mrňavej?”

“Já žádnýho komplice nemám!” zvolal Parry a úpěnlivým hla

sem se obrátil na Meyera: “Řek byste, prosím vás, tomu … tomu

mládenci, že žádnýho komplice nemám?”

“Klid, to chce klid, Hale,” řekl Meyer. “Tak spust, Alane, my

budem poslouchat”

“No, já šel zrovna domů a . . ” “Odkud?” vyštěkl Willis.

“Co prosím “Odkud jsi šel?”

;,Od holky, co s ní chodím.” “A ta bydlí kde?”

“Tady za rohem. Na druhý straně ulice, přímo naproti domu, kde

bydlím já.”

Cos tam dělal?” “

“No … to přece víte,” řekl Parry. “Ne, my nic nevíme,” zařval

Willis.

“Prosím tě, Hale,” řekl Me er, “lízt tomu mlad mu do soukroy ý

mí bys snad nemusel. Tohle si laskavě odpus|”

“Děkuju,” řekl Parry.

.” “Byls navštívit svou přítelkyni,” řekl Meyer V kolik hodin to

bylo, Alane?”

“Přišel jsem tam asi v půl desátý. Její máma odchází v devět do

práce. Tak jsem tam šel asi v půl desátý.”

“Ty nikde nemakáš?” vyštěkl na něho Willis. “Ale jo - jo,” řekl

Parry.

“A kdes makal v poslední době?” “Víte, já totiž . . “

“Odpovídej na otázku!”

“Nech ho, prosím tě, aspoň mluvit, Hale!” ‘ “Vykrucuje se!”

” Pokouší se ti odpovědět,” řekl Meyer a pokračoval vlídným

hlasem: “Tak jak to s tebou vlastně je, Alane?”

“Já jsem měl práci, jenže … jenže jsem upustil ty vejce.”

Cože?”

” “V koloniálu na Eightieth. Já tam byl zaměstnanej ve skladu a

jednou jsme dostali takový ty lištový bedničky s vajíčkama a já

je nosil do lednice a dvě ty bedničky jsem upustil. No a tak mě

vyrazili “

“Jak dlouho jsi tam pracoval?”

“Šel jsem tam dělat hned, jak jsem vyšel ze školy.” “A to bvlo

kdy?” zeptal se Willis.

“Loni v červnu.”

,. “Máš ukončenou školní docházku?”

..Mám, mám propouštěcí vysvědčení,” řekl Parry.

,.=| co děláš ted’ - od té doby, cos přišel o místo v koloniálu?”

I’arry pokrčil rameny. “Nic,” řekl.

“Kolik je ti let?” zeptal se Willis.

|r | ,e c “Bude mi devatenáct … kolikátýho je dneska?”

“Dneska je devátýho.”

“Tak mi bude devatenáct příští tejden. Patnáctýho března.” “Tak

to máš zafírovaný - narozeniny oslavíš v base,” zavrčel !‘Villis.

“Hele. tohle ted’ vynech,” řekl Meyer, “vyhrožovat mu můžeš , až

tady j

á nebudu, ale dřív ne. No a co bylo pak - když jsi dešel od té

své dívky, Alane?”

“1’otkal jsem toho chlapa.” “Kdes ho potkal?”

“Před Coronou.” “Kde-e?” .,Přeci Coronou. No víte řece, to je ten

bio raf co je celej

podep p g , řen.ej trámama, je to asi tři bloky odtud - víte

kde?”

284 | |5

“Víme,” řekl Willis. «

“No, tak tam.

“Co tam ten člověk dělal?”

Postával tam. Jako když na někoho čeká.” “

“A co bylo dál?”

“Zastavil mě a zeptal se, jestli moc spěchám. Řek jsem mu, : ”

to záleží na tom. No a on řek, jestli bych si chtěl vydělat pi

dolarů. Zeptal jsem se ho, co za to ode mne chce. Řek, že m v

parku na lavičce ešus a že když mu tam pro něj dojdu a přines mu

ho, dá mi pět dolarů. Zeptal jsem se ho, proč si tam pro ni

nedojde sám, a on řek, že tam na někoho čeká a že má. strac

odejít, kdyby mezitím ten chlápek přišel, aby si nemyslel, že u

jako je pryč. No a tak jsem mu řek, že mu pro ten ešus dojdi

klidně, a že mu ho tam před ten biograf přinesu, aby toho svýh

kámoše nepropás. Měl totiž na něho čekat přímo tam před Corc nou,

víte? Víte, kde to je? Zrovna na tom místě, co tam pře časem

zastřelili jednoho policajta.”

Už jsem ti řek, že to tam známe,” řekl Willis. “

“A taky jsem se ho zeptal, co v tom ešusu je, a on řek, že tac

má jen oběd, ale pak říkal, že tam má kromě obloženejch chlebíi

ků ještě pár jinejch věcí, a když jsem se ho zeptal jakejch, tak

ře

::i - hele, stojíš o těch pět dolarů nebo nestojíš? No a tak jsem

těc pět vzal a šel jsem mu pro ten ešus.”

Dal ti těch pět dolarů?” “

« “No, dal.

Dřív než jsi pro ten ešus odešel?” “

No.” “

Tak pokračuj.” “

“Lže jako když tiskne,” řekl Willis. . “Přísahám, že je to

pravda.”

“A cos myslel, že v tom ešusu je?”

Parry pokrčil rameny. “No - pár obloženejch chlebíčk =:| k obědu.

A ještě třeba nějaký jiný věci. Nějaký drobnosti. Ja říkal.”

“Pokračuj,” řekl Willis. “Myslíš si, že ti to sežerem?”

Poslyš, mládenče,” zeptal se Meyer vlídně, “co sis doopravd “

:.:i myslel, že v tom ešusu je?” =,

“No … podívejte … nemůžete mi přece nic udělat za to, o

jsem si myslel, že v něm je, no ne?”

“To máš recht,” řekl Meyer. “Kdyby bylo možný lidi zavírat z,

286

to, co si myslej, tak sedíme v lapáku všichni, je to tak nebo

ne?” “Jasně,” řekl Parry a zasmál se.

Meyer se zasmál s ním. Chór z řecké tragédie se zasmál taky.

Zasmáli se všichni kromě Willise, který na Parryho dál civěl s

kamennou tváří. “Tak cos teda myslel, že v tom ešusu je?” zeptal

se Meyer.

“Drogy,” řekl Parry.

“Ty si pícháš?” zeptal se Willis.

“Ne, pane, vážně ne, v životě jsem se toho svinstva ani nedotk”

“Vyhrň si rukávy.”

“Já si nepíchám, fakt ne.”

Ukaž obě ruce. Až k ramenům.” “

Parry si vyhrnul rukávy. V pořádku,” řekl Willis. “

“Vždyi jsem vám to říkal,” prohlásil Parry.

“To je fakt, to jsi řikal. A cos měl v plánu, že s tím ešusem

provedeš?”

“Jak to myslíte?”

“Hele: Corona je tři bloky na východ odtud. Tys ten ešus sebral

a začal sis to napichovat přesně na západ Cos měl v pácu?” Nic.”

” “Tak proč jsi pálil přesně na opačnou stranu od toho fleku, kde

na tebe ten hluchej čekal?”

“Já … já nepálil nikam.” Šels směřem k západu.” “

“Ne, to jsem si to musel nějak poplíst”

“To sis to poplet tak, žes zapomněl, kudy jsi do toho parku

přišel, co? Zapomněls, že máš vchod do parku za zády, že jo?”

“Ne, to jsem nezapomněl, odkud jsem tam přišel.”

Tak proč jsi šel dál do parku a ne zpátky?”

Už jsem vám to řek. Musel jsem si to nějak poplíst” “

“Je to prolhanej hajzlík,” řekl Willis. “Říkej si, co chceš,

Meyere, já hodím na papír obvinění a sbalíme ho.”

Moment ještě, počkej ještě moment,” řekl Meyer. “Je ti jasný, “

že seš v tom namočenej až po uši, jestli v tom ešusu najdem

drogy?” zeptal se Meyer. “Já jen, jestli je ti to jasný, Alane?”

“Jak to? I když tam drogy jsou, tak ten ešus není můj.”

“To je sice pěkný, Alane, to vím já a já ti věřím, jenomže zákon

o přechovávání narkotik mluví naprosto jasně. Doufám, že si

uvědomuješ, že každej překupník, kterýho drapnem, nám tvrdí,

287

že mu to někdo podstrčil, že nemá tušení, jak se to k němu

dostalo, že to není jeho - atakdále a tak podobně. Všichni se

vymlouvaj stejně, i když je chytnem s tím a všecko je úplně

jasný”

“No jo, to oni asi musej,” řekl Parry.

“Já jen, aby ti to bylo jasný, že toho pro tebe moc nebudu moct

udělat, jestli jsou v tom ešusu doopravdy drogy.”

“Jo, to je mi jasný,” řekl Parry.

“Ten ví moc dobře, že v tom ešusu žádný drogy nejsou. Jeho

komplic ho poslal vyzvednout prachy,” řekl Willis.

“Ne, vážně ne,” řekl Parry a zavrtěl hlavou.

“Tak tys o těch třiceti tisících dolarech nic nevěděl, je to

tak?” zeptal se Meyer vlídně.

“Ne, vůbec nic,” řekl Parry a dál vrtěl hlavou. “Jak vám to

říkám, potkal jsem toho chlapa před Coronou a on mi dal pět

dolarů, abych mu ten ešus přines.”

“A ty ses rozhod, že mu ho šlohneš,” řekl Willis. “Jak prosím?”

“Chtěls mu ten ešus přinést?”

“No, já …” Parry zaváhal. Bodl okem po Meyerovi. Meyer na

něho povzbudivě kývl. “No … nechtěl,” řekl Parry. “Odhad jsem

si, že jestli v něm jsou drogy, dalo by se na tom trhnout pár

dolarů, znáte to. Tady v okolí je fůra chlápků, co za tenhle

artikl rádi zaplatěj.” |libl..

“Za jakej artikl?” zeptal se Willis.

“No - jako je v tom ešusu,” řekl Parry. ?` “Otevři ten ešus,

mladej,” řekl Willis.

“Neotevřu.” Parry zavrtěl hlavou. “Ani mě nenapadne.” “Proč ne?”

“Jestli tam jsou drogy, tak o tom nechci nic vědět. A jestli je

tam třicet táců, tak s tím nechci nic mít. Já o ničem nevím. A

na žádný další otázky už nehodlám odpovídat, tím to hasne.”

“Tím to hasne, Hale,” řekl Meyer. “Běž domů, mladej,” řekl

Willis. “Můžu jít?”

o, jo, můžeš,” řekl Willis unaveně.

Parry rychle vstal, ani se neohlédl a vyrazil rovnou ke dveřím

v latkovém brlení, které oddělovalo služebnu od chodby. V mžiku

byl na chodbě. Bylo slyšet, jak hlučné dusá po schodech ze

železných plátů vedoucích dolů do přízemí.

“Tak co si o tom myslíš?” zeptal se Willis.

“Že jsme tomu dali pěkně na prdel,” řekl Hawes. “Myslím, že jsme

ho měli sledovat ven z parku, a ne ho hned balit. Moh nás dovíst

rovnou k hluchýmu.”

“Poručík si o tom myslel něco jinýho. Poručík vycházel z úvahy,

že nikdo nemůže bejt takovej cvok, aby si poslal pro padesát

tisíc dolarů úplně neznámýho chlapa. Poručík předpokládal, že

chlápek, kterej si ty prachy přijde vyzvednout, musí nutně bejt

členem gangu.”

),Hm, tak to se teda poručík mejlil,” řekl Hawes. “Víš, co si

myslím?” zeptal se Kling.

Co?” ))

“Já myslím, že hluchej věděl, že v tom ešusu bude en óno. Proto

si taky risknul poslat pro něj úplně neznámýho chlapa. Prostě

věděl, že tam prachy nebudou, a taky věděl, že zhaftnem každýho,

koho si pro ta pošle”

V tom případě ale …” začal Willis. ))

Chce zabít Scanlona,” řekl Kling. ))

Všichni přítomní detektivové se na sebe podívali. Faulk se

poškrábal na hlavě a řekl: “No, já snad abych se vrátil přes park

domů, jestli už mě tu nebudete víc potřebovat.”

,,Ne, tisícerý díky, Stane,” řekl Meyer. ))

O tom nemluv,” řekl Faulk a vytratil se ze služebny.

“To číhání tam bylo docela fajn,” řekla Eileen Burkeová a

čtverácky mrkla na Willise. Pak odplula houpavým krokem ke dveřím

a také vy kormidlovala ze služebny.

“Snad je to větřík jen . . ” zazpíval Meyer. ,,Les ukolébá v sen

. . ” doplnil text Kling.

,,Jděte do háje,” řekl Willis, poklekl a s výrazem rutinovaného

seladona zapěl: “Vás, ženy, mám tak rá-á-ád.”

,Jestli nikdo na celém světě nemá rád, když musí pracovat v

sobotu, pak těch, jimž se z celé duše příčí pracovat v neděli,

je ještě o pár víc.

Sobotní večer, kamaráde, je večer nářků. Sobotní večer je k tomu,

aby jeden někam vypadnul a ztřískal se jak zákon káže. Sobotní

večer nastává když jedna vklouzne do saténových stře,

víčki’i a do šatů od Pucciho, zatímco jeden si obleče košili s

monogramem na manžetě, nastříká si do pupku kolínskou a zasměje

se až moc nahlas.

288 |9

I ta děvka, myslím to velkoměsto, je v sobotu večer nějaká jiná,

povzneseně upjatá v černém, navoněná a napudrovaná, ale ne zas

taková, že by se na ni nedalo zaútočit; vždyi’ je tak rozechvěle

krásná uprostřed oslnivých a pomrkávajících světel. Rudé a

oranžové, elektrické modři a vibrující zeleně bez přestání

atakují oči a výsledný světelný efekt je stejně příjemný jako

injekce heroinu narychlo píchnutá v přepychovém bejváku

postaveném na ploché střeše městského domu, jako ten tekutý

chlad, který příčarovává sny o vysokých skleněných věžích a

smaltem zdobených minaretech. V sobotu večer je v tomhle městě

spousta vzrušení, které je ale spojeno s romantickým očekáváním.

Ne, tohle velkoměsto není děvka. V sobotu večer ne.

A když se s ní budeš milovat, tak taky ne.

Nikdo nemá rád, když musí pracovat v sobotu večer, a tak

detektivové z 87. pátracího oddělení mohli být blahem bez sebe,

když policejní ředitel zavolal Byrnesovi a řekl mu, že požádal

policejní útvar při úřadu státního zástupce, aby převzal

odpovědnost za ochranu starostova náměstka Scanlona a postaral

se o jeho bezpečnost. Kdyby byli měli detektivové ze

sedmaosmdesátky špetku rozumu, mohli si gratulovat, jakou mají

kliku.

Jenomže oni fakt, že je ředitel vyšoupl ze hry, těžce nesli,

nejdřív Byrnes a pak i všichni ostatní z oddělení, když jim tu

novinu sdělil. Rozešli se ten sobotní večer každý jinou cestou,

někteří vypadli služebně do ulic, druzí si šli dáchnout domů, ale

všichni společně měli pocit nezasloužené křivdy. Žádný si

neuvědomoval, jakou má kliku.

Dva detektivové z policejního útvaru při úřadu státního zástupce

byli zkušení policisté, kteří už zvládli nejeden speciální a

komplikovaný úkol. Když pro ně osobní šofér starostova náměstka

přijel, aby je naložil a odvezl, čekali na chodníku před budovou

trestního soudu, která byla jen za rohem od úřadu státního

zástupce. To bylo přesně osm hodin večer. Půl hodiny předtím

zašel šofér starostova náměstka pro velký sedan značky Gadillac

do garáže městské správy. Ometl polstrovaná sedadla malým

koštátkem, vyklepal kobereček přes kapotu, otřel okna jelenicí

a vyprázdnil všechny popelníky. Ted’ byi připraven ke splnění

všech povinností a potěšilo ho, když viděl, že detektivové jsou

na místě přesně; nedochvilné lidi nemohl vystát.

Odjeli do Smoke Rise, kde náměstek starosty bydlel. Tam jeden

detektiv vystoupil z vozu, šel k předním dveřím a zazvonil na

zvonek. Do obrovského cihlového domu ho uvedla služebná v černé

uniformě. Náměstek starosty přišel dolů po dlouhém bílém

schodišti vedoucím doprostřed haly, potřásl si s detektivem z

policejního útvaru při úřadu státního zástupce rukou, omluvii se

mu, že ho v sobotu večer takhle připravuje o čas, zmínil se i o

tom, že je to všechno “nesmysl a strašná pitomost”, a pak

zatelefonoval své ženě a řekl jí, že vůz čeká. Manželka přišla

také seshora po schodech, náměstek starosty jí představil

detektiva z útvaru při úřadu státního zástupce a pak zamířili

všichni společně k domovním dveřím.

Detektiv vykročil z domu první, pozorně prohlédl křoví lemující

příjezdovou cestu a poté odvedl starostova náměstka a jeho ženu

do vozu. Otevřel dvířka a postaral se, aby nastoupili do auta

dřív než on. Druhý detektiv stál na opačné straně vozu, a jakmile

se náměstek starosty i s manželkou usadil, oba detektivové

naskočili do vozu také a zaujali místa na skládacích sedadlech,

tváří v tvář hlídané dvojici:

Hodiny na desce u volantu ukazovaly 8.30 večer.

Osobní šofér starostova náměstka se s vozem rozjel a starostův

náměstek s detektivy několikrát zavtipkoval, když ujížděli po

mírně se zatáčejících silnicích exkluzívní čtvrti Smoke Rise po

břehu nejsevernější řeky ve městě a pak po opravované silnici

vedoucí k River Highway. Noviny oznámily už před týdnem, že

náměstek starosty promluví na shromáždění B’rai Brith v největší

synagóze ve městě ten den v devět hodin večer. Dům starostova

náměstka ve Smoke Rise byl od synagógy vzdálen pouhých patnáct

minut, a šofér proto jel pomalu a opatrně, zatímco detektivové

z policejního útvaru při úřadu státního zástupce pozorně

sledovali očima automobily míjející cadillac po obou stranách.

Cadillac explodoval v okamžiku, kdy hodiny na desce u volantu

ukazovaly 8.45.

Bomba byla pekelně silná.

Vvbuchla někde dole pod kapotou, vmetla do vozu smršf rozervané

ocele utrhla střechu jako kus papíru a odfoukla dveře na ,

vozovku silnice. Vůz zbavený kontroly se naklonil a přejel přes

dvě čáry, převrátil se na bok jak vyhřezlé kovové zvíře a ve

vteřině byl v plamenech.

Kabriolet projíždějící kolem se pokusil hořící cadillac objet.

V té chvíli došlo k druhé explozi. Kabriolet se divoce otočil a

s třeskem narazil do zábradlí nad řekou.

290 | 291

Když na místo dorazila policie, jediná živá bytost z obou vozů

byla krvácející sedmnáctiletá dívka; která prorazila přední sklo

kabrioletu a zůstala ležet na silnici.

8

V neděli dopoledne byly v nemocnici Buenavista návštěvní hodiny

od deseti do dvanácti. Práce tam ten den měli nad hlavu, mnohem

víc, než jí mívají například ve středu, poněvadž sobotní noc bývá

mimořádně úrodná na zlomené ruce i nohy, zkrvácené lebky a

roztříštěné hrudní kosti. Nikde nemají zdaleka tak napilno jako

na ambulanci velkého velkoměstského špitálu v sobotu v noci. A

je jen přirozené, že v neděli dopoledne lidé chodí navštěvovat

své přátele a příbuzné, kteří měli tu smůlu, že v mumraji

předchozí noci přišli k nějakému - každý k jinému, každý k svému

- zhmoždění.

Steve Carella přišel k zhmoždění ve čtvrtek v noci; ted’ byla

neděle dopoledne a seděl podepřený polštáři na posteli, čekal,

kdy už přijde Teddy, a připadal si přepadlý a bledý a neholený,

přestože se před deseti minutami oholil. Od chvíle, kdy ho do

nemocnice přijali, zhubl o tři kila (obzvláši’ velké potíže mu

dělalo, když měl dýchat a jíst zároveň, poněvadž měl zafačovaný

a leukoplastí přelepený nos) a ještě pořád ho bolelo celé tělo,

ba dokonce se mu zdálo, že objevuje nové podlitiny, kdykoli se

pohne, což pochopitelně stačí k tomu, aby si člověk připadal

náramně neoholený.

Měl spoustu času na to, aby si od čtvrteční noci leccos

promyslel, a když se postupně přenesl přes pocity vlastní

pošetilosti, hněvu a vražedné pomstychtivosti, usoudil, že za

všechno, co se mu stalo, může hluchý. Pomyslel si, že tenhle

pocit je ostatně docela správný, poněvadž aspoň přestal dávat

vinu těm dvěma mladým grázlům (jak proboha mohl zkušený detektiv

připustit, aby z něho udělali mastnej flek dva úplní smrkáči?)

a mohl výhradně a ze všeho obvinit mistra zločinu. Mistři zločinu

jsou znamenití obětní berani, uvažoval Carella, poněvadž jim Ize

přišít vinu za vlastní neschopnost. Pamatoval se na starý

židovský vtip, který mu kdysi vyprávěl Meyer - o matce, říkající

svému synovi: “Trombeniku, běž si sehnat ráci,” na což syn

odpovídá:

P “Já nemůžu, já jsem trombenik” Tahle situace ten vtip připomí

292

ná, zdálo se mu, jen s tím rozdílem, že otázka zní trochu jinak:

“Jak jste mohl připustit, aby vám mistr zločinu tohle udělal?”,

na což je logická odpověd’: “Čemu se divíte, vždyf je to mistr

zločinu.”

Zda hluchý je či není mistr zločinu - o tom by se možná dalo

diskutovat. Carellu napadlo, že až se vrátí zpátky do služebny,

měl by se zeptat kolegů, zda by nebylo vhodné uspořádat o tom

seminář. A vrátit se tam měl, podle vyjádření doktorů, kteří mu

zkoumali lebku jako frenologové, asi ve čtvrtek - vycházeli totiž

z rozumného názoru, že bezvědomí vždy znamená otřes mozku a otřes

mozku s sebou vždy nese možnost vnitřního krvácení a v takových

případech je nejméně týdenní hospitalizace a pozorování naprosto

nutné, jděte se o to s doktory hádat.

Možná že hluchý vůbec žádný mistr zločinu nebyl. Možná že byl

prostě jen mazanější než kterýkoli z policajtů, s nimiž se

střetl, což byl bohužel předpoklad, který vzbuzoval dost děsivé

předtuchy. Jestliže se do nějakého podniku pustí svrchovaná

inteligence, je pro nižší inteligenční kvocienty vůbec možné, aby

uhodlv, jaké d’ábelské plány má za lubem? Hm, nojo - fakt,

dábelský, pomyslel si. To přece je d’ábelský plán žádat pět tisíc

dolarů a pak oddělat inspektora Spráw městskvch sadů a parků, to

přc|ce je d’ábelský plán žádat padesát tisíc dolarů a pak oddělat

starostova nácněstka, a člověku se z toho točí hlava, když si jen

představí, co by mohl žádat příště, nebo kdo by se mohl stát jeho

příští obětí. S největší pravděpodobností přijde s dalším

požadavkem, a kdvž mu nebude vyhověno, nepochybně si zvolí zas

další oběf. Je to tak, nebo ne? Jak může člověk uhodnaut, co má

za lubem mistr zločinu? Nijak, vždyt, je to mistr zločinu.

Ale kde, myslel si Carella, hluchý je taky jen člověk a při svých

kalkulacích vychází z některých konstantních rysů lidské povahy.

Doufá, že se mu podaří nastolit schéma výstrahy a represe, doufá,

že se mu to pokaždé pokusíme překazit, ale vždycky nešikovně a

neúspěšně, čímž ho donutíme, aby svou hrozbu splnil. A to také

znamená, že oba předchozí vyděračské pokusy byly jen přípravou

k opravdu velké akci. A poněvadž se zdá, že hluchý šplhá po

|ebříčku funkcionářů městské správy pořád vvš a poněvadž už první

požadovanou částku zdesateronásobil, chtěl bvch se vsadit, že za

svou příští oběf vyhlásí Jamese Martina Valea, samotného

starostu, a že požádá o sumu desetkrát vyšší než posledně: o pět

set tisíc dolarů. A to už je balík, to už je penéz jak želez.

293

,

Nebo přece jen iriistra zločinu odhaduju špatně?

Jsem vůbec kompetentní k tomu, abych uhodl, co udělá? Opravdu

připravuje půdu pro velkou vraždu, nebo si tentokrát vymyslel

docela jiný d.’ábelský plán? (Samozřejmě že d’ábelský, jaký jiný

se dá od něho čekat?)

V tom okamžiku vešla do pokoje Teddy Carellová.

Jediný problém, který musel Carella v té chvíli odhadem řešit byl

v tom, jestli ji má políbit on první, nebo jestli to má být

obráceně. A poněvadž měl na nose flastr, rozhodl se, že nechá na

ní, aby si terč vybrala sama, což Teddy zvládla s rutinovanou

snadností, která způsobila, že se mu hlavou začaly honit jisté

vlastní, divoce d’ábelské plány, které uvedeny ve skutek by nutně

měly za následek, že by nikdy víc do nemocnice Buenavista nesměl.

Ani do privátního pokoje ne.

Pochůzkář Richard Genero byl tu neděli dopoledne ve stejné

nemocnici, jenomže se v myšlenkách neobíral ani tak erotikou jako

spíš vlastní ctižádostí.

Navzdory velmi přísnému úřednímu příkazu neposkytovat informace

o vraždách, začal jeden podnikavý novinář teprve ten den ráno

přemítat o možnosti, že mezi Generovou zraněnou nohou a

zavražděním starostova náměstka Scanlona v sobotu večer existuje

nějaká souvislost. Policie a správa města dokázaly prozatím

utajit veškeré zmínky o vyděračských telefonátech a dopisech, ale

reportér jednoho z předních velkoměstských deníků začal v tisku

uvažovat na téma, zda detektivové z “jistého policejního revíru

na okraji města, který hraničí s parkem”, měli či neměli předem

informaci o tom, že se na starostova náměstka chystá vražedný

útok, a zda to odpoledne de facto nenastražili důmyslnou past,

“v kteréžto pasti bylo odvážnému pochůzkáři souzeno utrpět

střelnou ránu do nohy, když se pokoušel dopadnout muže

podezřelého z toho, že je vrah”. Af už reportér tuto informaci

vyštoural kdekoli, zapomněl se zmínit o tom, že Genero se do nohy

střelil sám, to vše díky svému strachu ze psů i ze zločinců, a

také proto, že nebyl zrovna dvakrát zběhlý ve střílení po

prchajících podezřelých osobách.

Generův otec, který byl zaměstnán u města a pracoval už nějakých

dvacet let jako popelář, neměl ani tušení o tom, že se jeho syn

náhodou střelil do nohy. Věděl jen tolik, že jeho syn je hrdi

na. A jako správnému hrdinovi přinesl mu do špitálu bílou krabici

cannoli, a ted’ on, jeho žena i synátor seděli v polosoukromém

tichu pokoje ve čtvrtém patře, požírali tu chutnou paštičku a

debatovali o tom, že je skoro jisté, že mladého Genera povýší na

detektiva 3. třídy.

Předtím Genera ani ve snu nenapadlo, že by ho snad mohli povýšit,

ale když otec jeho včerejší akci v parku jaksepatří vynesl do

nebe, začal sám o sobě skoro věřit, že jen díky jemu byl

podezřelý zadržen. Nebýt jeho, nebýt toho varovného výstřelu,

který si vpálil do vlastní nohy, nikdy by třeba prchajícího Alana

Parryho nechytili. Skutečnost, že zadržení Parryho bylo k ničemu,

že se od něho nic nedověděli, tuto skutečnost už Genero zcela

přehlédl. Dodatečně, když už je po všem, se to pěkně říká a

vykládá, že ten chlápek nebyl ani dost málo nebezpečný, ale kde

byli všichni pánové detektivové, když se Parry řítil přímo na

Genera s ešusem plným bůhvíčeho v podpaždí, kde v té chvíli byli,

co? A jak mohli vědět v té chvíli, když Genero odvážně tasil

pistoli, že se z Parryho vyklube jen další nevinný trouba?

Kdepa|kdepak, to přece nikdo nemohl vědět.

achoval ses statečně,” řekl Generův otec a olízl si ze rtů tr

ičku sýru. “Jedině ty ses ho pokusil zastavit.”

” To máš pravdu,” řekl Genero, poněvadž to byla pravda.

“Riskovals při tom přece život”

, ,To je fakt,” řekl Genero, poněvadž to byl fakt. “Měli by tě

za to povýšit.”

” To by měli,” řekl Genero.

“Zatelefonuju tvému šéfovi,” řekla Generova matka. “To ne, to

radši nedělej, mama.”

“Perché no?`

“Perché … Mama, nemluv na mě, prosím tě, italsky, víš dobře,

že já italštině zas tak moc nerozumím.”

“tiergogna,” řekla matka to seš pěknej Talián, když nerozu,”

míš vlastní mateřštině. Zatelefonuju tvému šéfovi”

“To ne, mama, to by asi nebyl nejlepší způsob, jak to zařídit.”

“‘rak jak to teda máme zařídit?” zeptal se Generův otec.

“lVo, stačí, když se o tom jen tak zmíníte.” “Zmíníme? A komu?”

“‘Tak, lidem.” “Kterejm lidem?”

“No, Carella je tady ve špitále o patro vejš, možná že . . : `

294 | 295

i .

“Ma chi é questa Carella |` zeptala se matka. “Mama, prosím tě.”

“Kdo to je, ten Carella?”

,Jeden detektiv od nás z pátracího oddělení.” ,

“Tam, co pracuješ, sí?` “Sí. Prosím tě, mama.” “A to je tvůj

šéf?”

“Ne, on tam taky jen pracuje.” “Toho taky postřelili?”

“Ne, toho ztloukli”

“A to mu udělal ten samej chlap, co tebe postřelil?”

“Ne, to nebyl ten samej chlap, co mě postřelil,” řekl Genero, což

byla koneckonců taky pravda.

“Tak co s tím má co společnýho?” “No, on tam má velký slovo: `

U šéfa?” n

“No - vlastné ne. To je tak - celej revír vede kapitán Frick, ten

teda je de facto šéf. Detektivnímu oddělení ale velí poručík

Byrnes a Carella je detektiv druhý třídy, prostě s poručíkem jsou

jedna ruka, takže možná kdybych si s Carellou promluvil … Až

se doví, jak jsem jim včera pomáhal toho chlápka dopadnout,

určitě za mne u šéfa ztratí pár slov.”

“Radši nech matku, at, zavolá šéfovi,” řekl Generův otec. “Ale

ne, takhle to bude lepší,” řekl Genero.

“Kolik takovej detektiv vydělá?” zeptala se Generova matka.

“Majlant,” řekl Genero.

Poručíka Sama Grossmana odjakživa fascinovaly stroje a

mechanismy, dokonce i když to byly bomby. Nebo možná hlavně, když

to byly bomby. Nikdo samozřejmě nepochyboval o tom (jak by také

mohl, když důkazem byl zdemolovaný automobil a pět mrtvých

pasažérů?), že do vozu starostova náměstka kdosi umístil bombu.

Navíc bylo skoro jasné, že ten kdosi bombu nařídil, aby vybuchla

v přesně určeném okamžiku; méně pravděpodobná se zdála možnosi,

že k odpálení bomby bylo použito drátů od elektrického zapalování

vozu. Tento aspekt problému Grossmana nesmírně potěšil, poněvadž

bomby přiváděné k výbuchu zapalováním vozu považoval za barbarské

mechanismy, které je s to zapojit kdejaký gangsterský neandrtál

z podsvětí. Tohle ale byla časovaná bomba. Zároveň však velice

zvláštní časovaná

bomba. Šlo o časovanou bombu, která nebyla napojena na hodiny ve

voze.

Jak tohle Grossman véděl?

Cha-chá, policejní laboratoř nikdy nespí, ani v neděli ne. A

kromě toho jeho technici našli v troskách auta dva hodinové

ciferníky.

Jeden byl od hodin na řídící desce cadillaku. Druhý pocházel z

laciného elektrického budíku, výrobku běžně inzerovaného po

celých Spojených státech. V hromadě šmelcu, který z auta zbyl,

se však našla ještě jedna důležitá věc: kus přední desky

převáděče, jímž se mění stejnosměrný proud na střídavý - část

výrobní značky bylo pořád ještě vidět v místě, kde byla písmena

vyražena do kovu.

Tyto tři součástky ležely ted’ na Grossmanově pracovním stole v

laboratoři jak tři klíčové dílky nějaké skládačky. Stačilo jenom

složit je dohromady a vytasit se s brilantním řešením. Tu neděli

dopoledne se cítil obzvlášf brilantně, poněvadž před pouhými

dvěma dny přinesl jeho syn domů dvaadevadesát bodů, docílených

na střední škole při zkoušení z chemie. Grossman se cítil vždycky

báječně, když jeho syn něčeho dosáhl. Tak se na to teda podíváme,

pomyslel si pořád s tím báječným pocitem. Mám tři součástky

časované bomby, přesněji řečeno dvě, poněvadž hodiny z auta mohu

s klidným srdcem vynechat, ty s tím vším nemají co dělat. A| už

tu bombu zapojil kdokoli, jistě se přitom nespolehl na své

náramkové hodinky, poněvadž rozdíl jedné či dvou minut v časování

se mohl ukázat kritický - během jediné minuty mohl už být

náměstek starosty z vozu venku a na cestě do synagógy. Proto

musel elektrické hodiny nařídit na čas, který ukazovaly hodiny

na řídící desce. A proč použil elektrických hodin? To je

jednoduché. Nemohl potřebovat hodiny, které tikají. Tikání mohlo

vzbudit něčí pozornost, zvlášf když vychází zpod kapoty téměř

neslyšně předoucího cadillaku. Výborně, tak se teda podíváme na

to, co tu máme. Máme tu jeden elektrický budík a dále jeden

převáděč ze stejnosměrného proudu na střídavý, což znamená, že

někdo potřeboval změnit napětí právě tímhle způsobem. Baterie

cadillaku je zpravidla dvanáctivoltová, na stejnosměrný proud,

kdežto elektrický budík se zapojuje na střídavý proud. Takže

můžeme důvodně předpokládat, že někdo chtěl zapojit elektrický

budík na baterii a k tomu potřeboval převáděč, aby to vůbec bylo

možné. Podíváme se na to.

E || t|

Musel vést klacdný proud do baterie a záporný napojit na

kteroukoli kovovou .|oučást automobilu, jelikož vůz sám sloužil

jako uzemnění, jasné? ‘

Takže ted’ máme zdroj energie do hodin a hodiny jdou. Fajn,

pri|a, to ostatní je už jednoduché, musel pochopi| telně použít

elektrické rozbušky, to je samozřejmé, a musel tam mít dost silný

p|,oud na to, aby mu ji odpálil, většina běžně prodávaných

elelttrických detonátorů způsobí explozi, jakmile spojovacím

dráte| projde stejnosměrný proud 0,3 až 0,4 ampéru. Prima, to je

ja;né, z toho vyjdem, podíváme se co dál.

Baterie nám dodává energii …

-I-O |ys

… do převáděče .

PŘEVÁDÉČ

… a udržuje v ch||du elektrický budík . .

+ O|

u0 v … PŘEVÁDÉČ

“ooiNovv srRo|

… ktery je naízen na přesně stanoven čas né ak kolem osmé,

bylo to tak y

zapnul spinač. ‘Tí Budík musel narafičit tak, aby místo řinčení

že? Proud pak v ° se uzavřel potřebný elektrický okruh, jasné,

51 do rozbušky a z ní na kostru automobilu. Takže to

vypadalctakhle …

AC

ROZBUŠKA

A je to.

Celou tu aparaturku si mohl smontovat doma, přinést s sebou v

kufříku na nářadí a instalovat ji do vozu ve velmi krátké době

- musel ovšem dbát na to, aby měl všechny dráty dokonale

izolované, poněvadž se musel pojistit proti eventuálnímu zkratu,

který by mohl přivodit předčasnou explozi. Jediný další zbývající

Droblém je v tom, jak se dokázal dostat k vozu, jenže to už

naštěstí není má starost.

Sam Grossman si začal pohvizdovat, pořád s tím báječným pocitem,

zvedl telefon a zavolal detektivu Meyeru Meyerovi z 87. pátracího

oddělení. a|~||§.^. ‘::ii;.|. n|a^:

Garáže městské správy byly v Dock Street v centru města, nějakých

sedm bloků od městské radnice. Meyer Meyer se pro Berta Klinga

zastavil v půl jedenácté. Cesta po nábřeží River Dix |im trvala

asi dvacet minut. Nechali vůz u parkovacího stojai|u, přes ulici

od velké budovy z betonu a kachlíků, a Meyer automaticky vystrčil

tabulku označující, že jde o policejní vůz, ačkoli byla neděle

a předpisy o omezeném parkování neplatily. |i|

Správcem garáží byl pán, který se jmenoval Spencer Coyle. |etl

si Dicka Tracyho a zdálo se, že dva živí detektivové, stojící

před ním, ho zajímají méně než vymyšlené hrdinské kousky

oblíbeného pátrače z komiksových příběhů. Musel vynaložit značné

volní úsilí na to, aby se od usmoleného sešitu dokázal vůbec

odtrhnout. Ze židle ale nevstal. Židle byla nakloněná dozadu a

opírala se o vykachlíkovanou stěnu garáže. Podobnými kachlíky,

svým žlutavým odstínem připomínajícím zvratky, bylo po celém

městě vydekorováno mnoho úředních budov a Meyer odhadoval, že

někdy ve třicátých letech si nějaký ten nákupčí namastil kapsu

pěkně tučným úplatkem za to, že je koupil - bud’ tohle,

299

nebo jinak ten chuděra musel trpět barvoslepostí: Spencer Coyle

dřepěl na židli, opíral se zády o kachlíky, protáhlý obličej měl

popelavě šedý, dlouhé nohy natažené před sebe, palcem založený

sešit komiksových dobrodružství se mu klimbal v pravé ruce, jako

by se mu nechtělo se s ním nadobro rozloučit, přestože slabikovat

si v něm už přestal. Na sobě měl olivové montérky zaměstnance

dopravního odboru a špičatá hučka mu trůnila na hlavě s

frajírkovskou důstojností brigadýrky majora vzdušných sil. Tvářil

se tak, že dával detektivům jasně na srozuměnou, že si nepřeje

být vyrušován nikdy, ale v neděli že ho to míchá obzvlášť.

Detektivům bylo na první pohled jasné, že z něho drzá vyzývavost

přímo čiší.

Pane Coyle,” řekl Meyer, “zrovna mi telefonovali z policejní “

laboratoře ohledně toho, co ta bomba …” |

“Jaká bomba?” zeptal se Coyle a uchvístl si na podlahu. Plivanec

jenom o chlup minul Meyerovu naleštěnou polobotku.

“Ta, co ji nainstalovali do cadillaku náměstkovi starosty,” řekl

Kling a doufal, že si Coyle znova uplivne, jenže Coyle si

neuplivl. “Jo, tamta bomba,” řekl Coyle, jako by bomby byly do

cadilla

ků náležejících méstu instalovány na běžícím pásu, což

pochopitélně znesnadňuje mít o všech stálý přehled. “A co s tou

bombou má bejt?”

“V laboratoři zjistili; že to byla náramně složitá bomba, ale že

její zapojení na elektrickou instalaci ve voze nemuselo trvat

dlouho, pokud si ji ovšem ten člověk dal dohromady předem. No ‘

a my bysme rádi véděli …” `

“Hm, to bych prosil, že musela bejt složitá,” řekl Coyle. Nedíval

se detektivům do tváře, spíš se zdálo, že svůj modrooký pohled

zapíchl do jednoho místa někde na druhém konci garáže. Kling se

otočil, aby viděl, na co tam Coyle civí, ale nespatřil nic než

další zed obloženou žlutavými kachlíky.

“Nemáte náhodou tušení, kdo tam tu bombu mohl instalovat, pane

Coyle?”

, … . ,Já teda ne,” řekl Coyle bezbarvě.

Netvrdil jsem, že jste to udělal vy,” řekl Meyer. “

“Tak hlavné, že si rozumíme, o to jde,” řekl Coyle. “Já tady vedu

jen tu garáž, kontroluju, aby vozy byly v pojízdným stavu a

schopný vyjet, když si některej papaláš zezhóra vzpomene, že

potřebuje aut’ák, to je má starost, to jo, ale do ničeho jinýho

mi lautr nic není: `

“Kolik vozů tu máte?” zeptal se Meyer.

Máme dva tucty caddíků, dvanáct pravidelně vytíženejch, n

zbytek je pro různý veličiny - no, ty hlavouny, co přijížděj do

města na návštěvu a tak. Kromě toho tu máme čtrnáct autobusů a

osm motorek. A navíc je tu taky pár motorovejch vozíků, ty u nás

má Správa městskejch sadů a parků, necháváme jim je tady spíš pro

dobrou vůli, že tu je dost místa.”

, ,Kdo má na starosti servis těch vozů?| “Kterejch?”

Těch caddíků.” “

“To jde o to, kterej z těch caddíků máte na mysli,” řekl Coyle

a znova si uchvístl.

“Jestlipak víte, pane Coyle,” řekl Kling, “že plivání na chodník

je přestupek proti veřejnému pořádku?”

,,Tohle není žádnej chodník, tohle |e má garáž,” odpověděl pan

Coyle.

“Patří městu,” řekl Kling, “takže se plně rovná chódníku. A když

jsme u toho, poněvadž rampa sem vede přímo zvenku z ulice, klidně

se dá pokládat za prodloužení chodníku: `

“To se ví,” řekl Coyle. “Chcete mě kvůli tomu zabásnout nebo co?”

“Vy nám to teda jako chcete co nejvíc znepříjemnit, co?” zeptal

se Kling.

“Kdo vám chce co znepříjemňovat?”

“My bysme taky rádi seděli doma a četli si srandičky,” řekl

Kling, “nás to vůbec nebaví natřásat si někudy zadky kvůli blbý

bombě. Tak na rovinu: co nám o tý bombě povíte?”

“Žádnej náš mechanik do toho vozu žádnou bombu nedal,” řekl Coyle

prosté a jednoduše.

“Jak to víte?”

“Poněvadž znám všechny chlapy, co u mě makaj, a žádnej z nich do

toho vozu žádnou bombu nedal - tak to vím.”

“Kdo tady byl včera?” zeptal se Meyer. “,Já “

“Byl jste tu sám?”

“Ne, chlapi tu byli taky.” , Jaký chlapi?”

, “Mechanici.” , Kolik?” “Dva.”

3| 301

“To je obvyklý počet, kolik jich tu bývá?”

“Obyčejně jich tu bejvá šest, ale včera byla sobota a tak tu

makali jen ty, bez kterejch jsme se nemohli obejít.”

“Byl tu ještě někdo jiný?”

“No, pár šoférů, co si přijeli pro vozy, nebo je sem vraceli, ty

tady pendlujou v jednom kuse. Jo, a taky se měly v Grover Parku

konat veřejný rybářský přebory, takže jsme tu měli fůru řidičů

od zájezdovejch autobusů. Měli naložit kluky z předměstí a odvízt

je do parku, kde měla bejt na jezeře soutěž v chytání ryb dírama

v ledu. Jenže to pak odvolali”

Proč?” “

“Byla moc velká zima.”

“Kdy tady ti řidiči autobusů byli?”

“Dirigovali je sem hned časně ráno a potloukali se tu, dokud jsme

se nedověděli, že se ty přebory nebudou konat”

“Nevšiml jste si, jestli se některý nějak moc neometal kolem toho

caddíku?”

“Nevšim. Poslyšte, já vám něco řeknu: jste na falešný stopě.

Všechny ty vozy včera prošly kontrolou a byly vyšolíchaný v

naprosto perfektním stavu. Tu bombu musel do vozu někdo dát až

po tom, co vůz odjel z garáže.”

“Ne, to je vyloučeno, pane Coyle.”

“Jak myslíte, ale tady ji tam nikdo namontovat nemoh.” “Víte to

tak jistě?”

“Ted’ jsem vám řek, že ty vozy byly po technický kontrole. Sedíte

si na uších?”

“Vy jste je kontroloval osobně, pane Coyle?”

“Ne, já mám na práci jiný věci než kontrolovat dva tucty caddíků,

čtrnáct autobusů a osm motorek.”

“Tak kdo tu technickou kontrolu prováděl, pane Coyle? Některý váš

mechanik?”

“Ne, měli jsme tu inspektora z Úřadu pro kontrolu motorových

vozidel.”

“A ten vám řek, že vozy jsou v pořádku?”

“Prohlíd je od střechy až po šasi, každý vozidlo na fleku. A

prohlásil, že všechny vozy jsou v bezvadným stavu.”

“Díval se pod kapoty?”

“Dovnitř, zvenčí, zkontroloval převody, karburátory, všecko. Byl

tady skoro šest hodin.”

“Tak by asi bombu našel, kdyby tam nějaká byla, že?”

“To bych prosil.”

Pane Coyle, dal vám něco písemně, nějaký papír o tom, že “

vozy zkontroloval a zjistil, že jsou v dobrém stavu

Proč?” zeptal se Coyle. “Chcete se z toho vyvlíknout?” “

” “Ne, my chcem …

“Chcete svalit odpovědnost na Úřad pro kontrolu motorových

vozidel?”

“Chcem zjistit, jak je možné, že na tu bombu nepřišel, poněvadž

s jistotou víme, že pod kapotou vozu už byla. Nic jiného zjistit

nechcem.”

Ta bomba tam nebyla, to vám říkám já.” “

“Pane Coyle, zpráva z naší laboratoře …”

“To je mi fuk, co vám z vaší laboratoře řekli nebo neřekli. Já

vám říkám, že všechny ty vozy byly včera prošiouraný špendlíčkem,

takže ve voze starostovýho náměstka, když vyjížděl z garáže,

žádná bomba bejt nemohla. Tak to je a na tom trvám,” řekl Coyle

a znova si důrazně uchvístl na podlahu.

“Pane Coyle,” řekl Kling, “viděl jste na vlastní oči, že byl vůz

starostova náměstka kontrolován?”

“Jo, to jsem viděl. Na vlastní oči”

“A viděl jste na vlastní oči, že byla zdvižená kapota?” “Viděl.”

“A byl byste ochoten odpřisáhnout, že byla důkladná kontrola

provedena i všude pod kapotou?”

,Jak to ted’ myslíte?” ,

“No - opravdu jste viděl toho inspektora, že provádí kontrolu

vozu i pod kapotou?”

“No, vedle něho jsem nestál a přes rameno jsem mu nekoukal,

jestli máte na mysli tohle.”

“Kde jste teda vlastně byl, když vůz starostova náměstka

procházel technickou kontrolou?”

No tady, co jsem ted’.” “

Přesně na tomhle místé?” “

“To ne, byl jsem tamhle v kanceláři. Ale do garáže je odtamtud

vidět. Je tam skleněná stěna.”

“A viděl jste inspektora, jak zvedá kapotu vozu starostova

nárněstka?”

Jo, viděl.” “

“Těch caddíků tu máte dva tucty. Jak jste mohl vědět, že je to

zrovna vůz starostova náměstka?”

303

“Podle poznávacího čísla. Má na tabulce NST a číslo. Starosta

Vale zas má na tabulce ST, což je zkratka za ,starosta`, a pak

číslo. Nebo třeba …

“Stačí. Takže to jasně byl jeho vůz a vy jste neomylně viděl .

, ” “Podívejte, ten chlápek věnoval každýmu vozu dobrý půl

hodiny, tak mi tady prosím vás nevykládejte, že nešlo o důkladnou

kontrolu.”

“Věnoval půl hodiny taky vozu starostova náměstka?” “Nejspíš jo”

Meyer si povzdechl. “Asi bysme si měli pohovořit přímo s ním,

řekl Klíngovi. Znova se otočil ke Coylovi. “Jak se jmenoval, pane

Coyle?”

” Kdo?” “Ten inspektor. Ten člověk z Úřadu pro kontrolu motorov

ch vozidel.”

,Jo, to já nevím.” ,

“On vám neřekl, jak se jmenuje?” zeptal se riling.

“Ukázal mi jen svou legitimaci a řekl, že přišel zkontrolovat

vozy, nic víc, nic míň”

“Co to bylo za legitimaci?”

“No natištěná. Od toho jejich úřadu. Znáte to.” “

Pane Coyle,” zeptal se Kling, “kdy tu byl člověk z Úřadu pro

kontrolu motorových vozidel naposled?”

“Tohle tady byl prvně,” řekl Coyle.

“Oni vám sem dřív nikdy žádného inspektora neposílali?” “Ne,

nikdy.”

Meyer se pomalu, unavené zeptal: “Jak ten člověk vypadal, pane’

Coyle?”

“Byl to vysokej blond’ák s naslouchátkem v uchu,” odpověděl

Coyle.

Fats Donner byl obrovitý udavač, chlap jak hora, který si náramně

potrpěl na teplé klima a měl plef irské panny. Ta plet’ de facto

přerostla veškerá omezení která slovo lef ` mívá oněvadž

, ,P , P pokrývala celé Donnerovo tělo: byl bílý od hlavy až k

patě, bledý tak nezdravě, že ho Willis občas podezíral, že snad

fetuje. To ale Willise zajímalo ze všeho nejmíň. Přičinlivý polda

mohl kteroukoli neděli sbalit devětasedmdesát narkomanů za půl

hodiny a s jistotou vědět, že nějakou dávku drogy bude mít

osmasedmdesát z nich přímo u sebe. Sehnat dobr|ho informátora je

ale

304

těžké a Donner byl jeden z nejlepších, kteří tady v okolí byli

po ruce, když ovšem byl po ruce. S Donnerem byla ta potíž, že

během zimních měsíců byl zpravidla k zascižení leda v Las Vegas

nebo v Miami na pláži nebo na Portoriku, kde vyléhával ve stínu

a své buddhovsky kypré fyzis si pečlivě chránil i proti těm

nejslabším odraženým slunečním paprskům, přičemž se s rozkoší

bahnil ve vlastním potu, který se mu řiňul z těla jak dravá

povodeň. ;” -:,

Willise překvapilo, že ho našel ve velkoměstě v tom

nejstudenějším březnu, jaký kdy meteorologové zaznamenali.

Nepřekvapilo už ho ale, že ho našel v pokoji, kde bylo horko až

k udušení, poněvadž tam troje elektrická kamínka sálala ještě

navíc ke dvěma rozžhaveným radiátorům ústředniho topení,

vydávajícím pukavé zvuky. Uprostřed této termální ofenzívy seděl

Donner ve svrchníku a v rukavicích, zaklíněný do polstrovaného

křesla. Na nohou měl dva páry vlněných ponožek a chodidla měl

opřená o radiátor. V pokoji s ním byla dívka. Mohlo jí být asi

tak patnáct a na sobě měla kvítečkovanou podprsenku a bikinky.

Přes obojí měla přehozený hedvábnv župánek. Župánek nebyl stažený

páskem. Dívčino skoro nahé tělíčko vyjuklo pokaždé, když sebou

pohnula, ale nezdálo se, že by jí přítomnost neznámého mužského

vadila. Když Willis vešel, sotva po něm švihla okem. Pak začala

přecházet sem tam po pokoji a protahovat se; za celou dobu se ani

jednou nepodívala na žádného z obou mužů, kteří si spolu šeptali

u okna, cedícího do místnosti zimní sluneční svit.

“Co je to za děvče?” zeptal se Willis. Má céra,” řekl Donner a

uškl’bl se. “

Nebyl to moc milý pán, tenhle Fats Donner, ale práskač byl

prvotřídní a kriminální pátrání se občas neobejde bez

prapodivných konkubinátů. Willis odhadoval, že dívka je kurvička

a Donner ji pase, poněvadž i zasloužilý policejní konfident čas

od času potřebuje vedlejší příjem, který si může opatřit

například tak, že schramstne malou holčičku rovnou odněkud z

Ohia, vvškolí ji ve všem, co se žádá a platí, a pak ji odlifruje

na ulici -| jo, je mnoho věcí mezi nebem a zemí Horatio. Willise

ale nezajímalo, jestli ,

Donner je nebo není narkoman, a zrovna tak ho nezajímalo, zda by

se tomu zajíčkovi nedalo přišít obvinéní z prostituce, a taky

nehodlal Donnera stíhat jako “osobu mužského pohlaví, žijící z

výnosu prostituce” ara raf 1148 trestního zákoníku. Willise ,P

g

zajímalo, aby si mohl odložit kabát a klobouk a zjistit, jestli

mu

Donner může poskytnout nějakou informaci nebo aspoň tip na

informaci o muži jménem Dom.

“Dom - jak dál?” zeptal se Donner. “,To už nevíme.”

“Kolik tak asi těch Domů v tomhle velkoměstě může bejt, co

myslíte?” zeptal se Donner. Otočil se na dívku, která se

šmrdolila kolem.ledničky a přerovnávala v ní nějaké jídlo, a

prohodil: “Kolik bys řekla, že asi tak může bejt v tomhle

velkoměstě chlapů, co se jmenujou Dom? Kolik, Mercy?”

“To nevím,” odpověděla Mercy a ani se na něho nepodívala. “Kolik

Domů znáš osobně?” zeptal se jí Donner.

“Já žádnýho,” řekla dívka. Měla křehký, zvonivý hlásek, neomylně

zabarvený jižanským přízvukem. To Ohio beru zpátky, pomyslel si

Willis, a místo něho tipuju Arkansas nebo Tennessee.

“Tak si to vemte, ona nezná žádnýho Doma,” řekl Donner a

zachichotal se.

“A co vy, Fatsi? Vy nějakýho znáte?”

“Víc mi toho o něm říct nemůžete?” zeptal se Donner. “|lověče,

vy se teda fakt horlivostí nepřetrhnete.”

“Prohrál balík, když si sadil na ten boxmač o mistrovskej titul.

Před dvěma nedělema.”

“Na tom mistráku tratil balík každej, koho znám.”

“Tenhle je ted’ úplně švorc a na dně. Pokouší se dát dohromady

nějakou levárnu,” řekl Willis.

“Dom, jo No.” “

“On je odtud, z týhle čtvrtě?”

“Jeden jeho kámoš bydlí v Riverheadu,” řekl Willis. “Jak se ten

kámoš jmenuje?”

“La Bresca. Tony La Bresca.” Co víte o něm?”

” “Záznam v trestním rejstříku nemá.” Kroutil už ten Dom v base?”

” “O tom nic nevím. Co víme, tak dával tip na nějaký šmé, který

se teprv chystá”

“A to vás zajímá, jo? To šmé?”

Právě to. Podle něho už o tom cvrliká celé město.” “

“Ve městě se vždycky o něčem cvrliká. Jednou je to tohle, podruhý

zas něco jinýho,” řekl Donner. “Co to tam hrome pořád kutíš,

Mercy?”

“Jen to tu trochu rovnám,” řekla Mercy.

Tak už od tý lednice vypadni, jde mi to na nervy.” n

“Přerovnávala jsem jen to žraso v mrazáku,” řekla Mercy.

“Já tenhle jižanskej přízvuk nesnáším,” řekl Donner. “Vy tenhle

jižanskej přízvuk snášíte?” zeptal se Willise.

Mně nevadí,” řekl Willis. “

“Já jí vlastně ani napůl nerozumím. Mluví, jak když má hovno v

hubě”

Dívka zavřela dveře ledničky a šla ke skříni. Otevřela dveře a

začala pošupovat sem tam prázdná ramínka.

“A co to zas děláš ted’?` zeptal se Donner. ,;Jen to tady trochu

převěšuju,” řekla.

“Chceš, abych tě vykop na ulici s holou prdelí?” zeptal se

Donner.

“Ne,” řekla dívka jemně. “Tak toho koukej nechat” Hned.”

” “Hele, stejně už máš bejt oblečená” No hned.”

” “Tak dělej, oblíkej se. Kolik je hodin?” zeptal se Willise.

Skoro poledne,” řekl Willis.

” “No vidíš, koukej se oblíkat,” řekl Donner.

“Hned, hned,” řekla dívka a odešla do vedlejšího pokoje.

Zatracená mrňavá štětka,” řekl Donner, “vydělá sotva na to, “

co mě stojí, že ji tu mám.”

“Já myslel, že je to vaše dcera,” řekl Willis.

Vážně? Vy jste fakt myslel?” zeptal se Donner a znova se “

ušklíbl. Willis potlačil náhlý impuls. Povzdechl si a řekl: “Tak

co si o tom myslíte?”

“Zatím si o tom nemyslím nic, člověče. Nula od nuly pojde.

Zatím.”

“To jako na to chcete nějakej čas?”

“Jak moc na to kvaltujete?” , . “Potřebujem všechno, co se dá

zjistit, a tak rychle, jak jen je to možný.”

“Máte šajna, co to může bejt za šmé?” “Možná vydírání”

“Ten Dom, jo?” zeptal se Donner. “Dom,” opakoval Willis.

i 307

“To je zkrácený Dominick, že jo?” |O K

“Hele, tak já tu po okolí našpicuju uši. Třeba na něco káp kdo

ví?K

Dívka vyšla z vedlejšího pokoje. Měla na sobě minisukni, b|

sítové punčochy a hluboko vystřiženou purpurovou blůzu. Na puse

měla šmouhu jasně červené rtěnky a na víčkách namalované zelené

stíny.

“Už jdeš, jo?” zeptal se Donner. “Jo, už jdu,” odpověděla.

“Vem si pláš| K “Jo hned,K řekla. “A vem si kabelku.” ,Já si ji

vemu.”

, “A s prázdnou mi domů nechod’, bambino,” řekl Donner. “Nestarej

se,K řekla a zamířila ke dveřím.

“Já už jdu taky,K řekl Willis. “Dám vám hlášku: `

“Dobrý, ale zkuste to sfouknout co ne;dřív, jo?” řekl Willis. “To

je peklo - muset z baráku, když je venku taková posraná zima,K

odpověděl Donner.

Dívka šla po schodech v ehodbě před Willisem, níž než on, a

scházela po nich bez jakéhokoli spěchu, zapínala si plášť a

přehodila si přes rameno řemen kabelky. Willis ji dohonil a

zeptal se jí: “Odkud jste, Mercy?”

“Zeptejte se Fatse,” odpověděla. ,Já se ptám vás.”

, “Vy jste polda?” Uhodla jste.”

” “Já jsem z Georgie,” řekla. “Kdy jste přijela sem na sever?”

Před dvěma měsíci K

n

“Kolik vám je let?” Šestnáct” “

“A co hrome hledáte u chlapa, jako je Fats Donner?” zeptal se

Willis.

“To nevím,” řekla. Nechtěla se mu odívat do tváře. Celou P cestu

po schodech dolů na ulici měla sklopenou hlavu. když Willis

otevřel venkovní dveře, do chodby explodoval oblak ledového

vzduchu.

Proč od něho neodejdete?” zeptal še. “

Dívka se na Willise podívala.

“F|am bych šla?” zeptala se a nechala ho stát na schůdkách před

domem. Odcházela vzhůru po ulici s naučenou vlnivou elegancí,

kabelka na řemenu se jí klimbala z ramene, vysoké kramflíčkv

t’ukaly po dlažbě.

To odpoledne, ve dvě hodiny, zemřela sedmnáctiletá dívka z

kabrioletu, který se roztříštil o zábradlí nad řekou, aniž nabyla

vědom í.

Na úmrtním listu vystaveném v nemocnici Buenavista stálo zcela

prostě: Smrt v důsledku zranění hlavy.

9

V pondělí dopoledne se telefon v policejní služebně rozřinčel

hned po ránu.

Nejdřív volal redaktor z toho nejpuritánštějšího raníku, který

ve městě vycházel. Přál si mluvit s kýmkoli, kdo vede pátrací

oddělení,. a když mu řekli, že poručík Byrnes není momentálně

přítamen, žádal k telefonu kohokoli, kdo ho zastupuje.

“Tady detektiv druhé třídy - Meyer Meyer,K řekl redaktorovi muž,

který telefon zvedl. “Pokud se nemýlím, tak momentálně poručíka

zastupuju já K

“Tady Carlyle Butterford, pane Meyere,K řekl redaktor. “Chtěl

bvch si ověřit jistou informaci, která nám byla poskytnuta.”

Meyer si zprvu myslel, že snad má na drátě nějakého recesistu,

poněvadž Carlyle Butterford se nikdo nejmenuje. Pak si ale

vzpomněl, že v redakci toho exkluzívního raníku se všichni

jmenují Preston Fingerlaver, Clyde Masterfield nebo Aylmer

Coppermere. “Rozumím ane Butterforde K řekl, ,co pro vás mohu

udělat?” , p , ,

“G|asně ráno nám dnes do redakce volal . . ” ;,Kdo, pane

Butterforde?”

“Volající setrval v anon mitě,” řekl Butterford. y “Ano?”

“Ano, a vyzval nás, abychom se spojili s 87. revírem ohledně

||stých. vyděračských telefonátů a do isů které předcházely smrti

P insP

ektora městských sadů a parků a starostova náměstka.“

308 309

Na lince se rozhostilo dloi|hé ticho.

“Zakládá se toto tvrzení alespoň částečně na pravdě, pane N

yere?”

“Snad by bylo nejlepší, kd|,byste si zavolal na policejní ředih

ství a požádal, aby vám dali k telefonu zmocněnce pro styk s v

) ,” > »)

ře ností řekl Meyer e t0 detektiv, jmenuje se Glenn a n kancelář

v centru přímo na ředitelství. Telefonní číslo tam Center

6-0800.”

“Myslíte, že by mohl o těch údajných vyděračských telefon, tech

a dopisech něco vědět?”

zeptal se Butterford. “Na to byste se snad měl z|ptat jeho,” řekl

Meyer. “A vy něco víte o těch úda|hých . . ?”

,Jak vám říkám,” prohlásil

‘ Meyer, “poručík tady momentáln není a informace tisku poskytuje

výhradné on.”

“Ale možná že vy, osobně, dyste měl nějaké informace …?” “Já

mám informace o strašně moc věcech,” řekl Meyer. “( vraždách,

přepadačkách, vlo|páních, loupeiích, znásilněních, po kusech o

vydírání, o všem, nač si vzpomenete. Jak ale jistě vítE

detektivové mají sloužit veřejhosti, a vždy nám bylo zdůrazňová

. no, že se nemáme míchat do věcí, ve kterých nejsme kompetent

ní. Přejete-li si mluvit s poru|íkem, doporučoval bych vám, abys

ťe zavolal znova kolem desáté ěl být”

” . To už by tu m

“Ale no tak, řekl Butterfor|, ,|povězte mi aspoň něco.” “Je mi

líto, vážený příteli, ale nemohu vám |yhovět”

“Já se musím v práci tak setsakramentsky ohánět, zrovna jako vy.”

“Tak to povězte poručíkovi,|` řekl Meyer a zavěsil.

Podruhé telefon zazvonil V půl desáté. Seržant Murchison v domácí

ústředně dole v ohlašovně hovor přijal a okamžitě jej přepojil

na Meyera.

Tady Cliff Savage,” ozval s| hlas. “Pamatujete se na mě?” “Až moc

dobře,” řekl Meyer, Co byste rád, pane Savage?” ” Máte tam někde

Carellu?”

“Ne, nemáme.” “A kde je?”

Mimo budovu,” řekl Meyer, Chtěl jsem s ním mluvit”

“On ale nechce mluvit s váma,« řekl Meyer. “Tou svou pitomou

žlufáckou novinařinou jste jednou zavinil, že mu div nezabili

ženu. Jestli vám můžu porg mu na oči “

dit, nechodte

3I0

“Hm, tak snad abych si promluvil s váma, ne?” řekl Savage.

“Jestli chcete slyšet pravdu, tak já vás taky zrovna nemám v

lásce.”

“Díky za kompliment,” řekl Savage, “jenže o tu pravdu mně dneska

ani tak nejde.”

Tak oč vám jde?” “

“Telefonoval mi dneska ráno nějaký chlap; který nechtěl říct, kdo

je. Poskytl mi ale jistou velice zajímavou informaci.” Savage se

odmlčel. “Víte o tom něco?”

Meyerovi se rozbušilo srdce, ale řekl náramně klidně: “Já nejsem

žádnej čtenář myšlenek, pane Savage.”

“Myslel jsem, že byste o tom možná moh něco vědět” “Podivejte,

pane Savage, už jsem vám ze slušnosti věnoval pět minut ze svého

drahocenného času. Jestli mi teda máte co říct, tak bych prosil

…”

“No jo, no dobře. Ten chlap, co jsem s ním mluvil, mi řek, že

předtím, než byl zabít inspektor městských sadů a parků Cowper,

někdo na 87. revír několikrát volal a vyhrožoval, a že předtím,

než byl zabít náměstek starosty Scanlon, dostali jste tři

vyděračské dopisy. Víte o tom něco?”

“Se všemi telefonáty, které si chcete ověřit, vám nejspíš poradí

telefonní společnost, na tu se obrai’te, a hádám, že dokumentační

oddělení veřejné knihovny …”

Tak počkat, Meyere, takhle se mi nevykroutíte.” “

Máme zákaz poskytovat informace,” řekl Meyer. “To dobře “

Tak kolik?” zeptal se Savage. “

“Jak prosím?”

“Kolik chcete, Meyere?”

Kolik můžete nabídnout?” zeptal se Meyer. “

Co vám říká sto dolarů?” “

To mi zrovna moc neříká” “

“A co takhle dvě stě dolarů?”

“To dostanu víc jen za to, že vezmu do ochrany jednoho docela

přátelského překupníčka tady z okolí”

“Tři sta dolarů je střecha,” řekl Savage.

“Zopakoval byste mi laskavě tu nabídku, jen co si zapnu

magnetofon?” řekl Meyer. “Abych měl důkaz, až na vás podám žalobu

pro pokus o uplácení polície.”

“Já jsem vám jenom nabízel půjčku,” řekl Savage.

311

“Jenže já si od nikotkv nepůjčuju a sám taky nikomu nepůjčuju,”

řekl Meyer a zavěsil.

Nekoukalo z toho nic dobrého. Naopak, tohle bylo spíš na draka.

Už chtěl málem vytočit poručíkovo číslo domů v naději, že ho

zastihne ještě než se poručík vydá do kanceláře, když telefon na

jeho stole zazvonil znova.

“87. pátrací oddělení,” řekl, “u telefonu detektiv Meyer.”

Volal redaktor jednoho ze dvou odpoledních listů, které ve městě

vycházely. Opakoval v podstatě jen to, co už Meyer slyšel od obou

předchozích volajících, a pak se zeptal, jestli o tom Meyer něco

ví. Meyer, kterému se velice nechtělo Ihát z obavy, že se celá

historie stejně provalí, a policie pak bude obviněna z

poskytování nespolehlivých informací, doporučil telefonujícímu.

aby zavolal později a pohovořil si přímo s poručíkem. Když Mever

zavěsil, pohlédl na hodiny a rozhodl se, že poručíkovi zatím

volat nebude a raději počká, ozve-li se ještě někdo. Naštěstí už

ted’ ve městě zbývaly jen čtyři deníky, poněvadž šéfové různých

žurnalistických svazů a organizací usoudili, že nejlepší způsob,

jak zajistit vyšší mzdy a doživotní zaměstnanost, je přijít s

požadavky, které zlikvidují jedny noviny po druhých tak, že po

nich zůstane jen roztroušené husí peří a rozbité skořápky zlatých

vajec. Meyer nemusel čekat dlouho. Do pěti minut zavolal zástupce

čtvrtého deníku. Měl švitořivý hlas a věděl, jak se vlichotit.

Nevytáhl z Meyera nic a tak nakonec v bodrém vzteku praštil

telefonem.

V té chvíli už bylo za pět minut deset, příliš pozdě na to, aby

aaaVau u|‘auc|c Gaauaaaaaiumavaaaa.

Při čekání na poručíka načmáral Meyer na kus papíru kresbu muže

v měkkém plstěném klobouku střílejícího z automatického koltu

ráže .45. Muž se nápadně podobal Meyerovi, jenom s tím rozdílem,

že měl náramně bujnou kštici. Meyer taky kdysi míval náramně

bujnou kštici. Soustředěně zavzpomínal, kdy to bylo. Pokud se

nemýlil, tedy v době, kdy mu bylo deset let. Bolestně se usmíval

svému vtipu, když do služebny vešel Byrnes. Poručík vypadal na

‘to, že ho od rána pálí žáha. Meyer odhadl, že mu možná chybějí

ti malíři. Malíři chyběli ve služebně kdekomu. Vpadlo s nimi do

toho brlohu cosi lidského a zábavného, jakaSl družná radost,

jisté nedefinovatelné kouzlo.

“Jsme v maléru,” řekl Meyer, ale než mohl o tom maléru poručíkovi

poreferovat, telefon znova zazvonil. Meyer zvedl sluchátko,

představil se a pak pohlédl na Byrnese.

“Volá náčelník detektivního sboru,” řekl. Byrnes si povzdechl a

odebral se do své kanceláře, aby si ten pohovor odbyl v privátu.

Celkem to bylo třiatřicet telefonních hovorů během dopoledne;

policejní ředitelství i úředníci městské správy žhavili dráty

mezi svými úřadovnami a kanceláří poručíka Byrnese ve snaze

rozhodnout, co by se mélo dělat s tím nejnovějším a nemilým

vývojem událostí. Jediná věc, kterou při práci právě na tomhle

případě nemohli potřebovat, byla publicita, v jejímž světle by

se mohli začít vyjímat jako horda ukázkových hlupáků. A přitom,

jestliže se hláška o vyděračských pokusech opravdu nějak

prolákla, dalo se čekat, že každým okamžikem může vyjít najevo

celá historie. V tom případě by bylo nejlepší domluvit se s

novinami na rovinu a dřív, než zprávu otisknou. Zároveň však

nebylo vyloučeno, že anonymní muž, který telefonoval, jenom

zkouší, čeho tím dosáhne, a nemá žádný skutečný důkaz, jímž by

své tvrzení o vydírání mohl dokázat. Pak ovšem předčasné

poskytnutí informací tisku mohlo jen odpálit nebezpečnou lavinu,

jejíž zřícení zatím de facto nehrozilo. Co měli dělat, které z

těch dvou zel bylo lepší?

Telefony řinčely a vynořovaly se stále četnější alternativy.

Hlavy třeštily a nervy tekly. Sám starosta James Martin Vale

odložil plánovanou pěší cestu z radnice do Grover Parku a osob

| zatelefonoval poručíku Byrnesovi, aby se ho zeptal, co soudí

hrál zpátky na kapitána Fricka z 87. revíru, který tajemníka

starostv JMV odkázal na policejního ředitele, a ten z neznámých

důvodů řekt, že se musí nejprve poradit se šéfem dopravního

inspektorátu, který zas policejního ředitele odkázal na přednostu

správv mostů, ten se obrátil na hlavního revizora městských účtů,

kter|| konečně zavolal JMV sám a zeptal se ho, co se to proboha

vůhec děje.

Na konci dvouhodinového itření m slí, kličkování a dohado) y

vání se rozhodli že popadnou býka za rohy a poskytnou přepis ,

zvukového záznamu telefonních hovorů i fotokopie těch tří dopisů

všem čtyřem velkoměstským deníkům. Liberálni isolský deník, kterv

si potrpěl na katastrofální titulky (tento týden uveřejňoval

senzační odhalení o růstu pokoutní loterie, jak o tom svědčí

mas°|’é rozšíření pěticentových a deseticentových sázek mezi

dětmi

312 F 3t3

ve školkách), byl první deník, který zprávu uveřejnil a

doprovodil ji ofotografovanými dopisy, umístěnými pěkně vedle

sebe hned na první straně. Druhé městské odpolední noviny,

nedávno přejmenované na

Pierce-Arrow-Universal-International-BugleChronicle-Clarion nebo

tak nějak, byl s fotografiemi dopisů také na první stránce -

další v pořadí. Zároveň přinesl i přepis zvukového záznamu

telefonních hovorů, který dal vysázet tučným písmem.

V noci navíc uveřejnila zprávu první vydání dvou raníků.

Dohromady to znamenalo, že se se všemi podrobnostmi vyděračského

vyhrožování seznámily čtyři milióny čtenářů.

Další tah ve hře mohl udělat kdokoli.

Anthony La Bresca a jeho kamarád z herny, Peter Vincent Calucci

(alias Calooch, Cooch, nebo také Kook), se sešli v napůl

šmíráckém, napůl striptýzovém divadélku v postranní ulici, kousek

od The Stem, to pondělí v sedm hodin večer.

Na La Brescu se už od okamžiku, kdy odešel z pracoviště (dělal

v demoliční partě provádějící bouračky v obchodní čtvrti v centru

města), přilepili tři detektivové, kteří použili sledovací metody

známé v policejních příručkách jako ABC. Měli dobře na paměti

dřívější neúspěšné pokusy přilepit se La Brescovi na paty a žádný

už nehodlal nic riskovat. Proto použili metody ABC, která byla

zaručená a nedalo se na ní nic zblbnout.

Detektiv Bob O’Brien byl A a La Brescu sledoval, zatímco detektiv

Andy Parker, který byl B, kráčel za O’Brienem a nezuácel ho z

dohledu. Detektiv Carl Kapler byl C a pohyboval se paralelně s

La Brescou, jenže na protější straně ulice. Což znamenalo, že

kdyby La Bresca náhle vešel do kavárny nebo zmizel za rohem,

Kapler si mohl okamžitě prohodit místo s O’Brienem a zaujmout

pozici A, zatímco O’Brien sledování přerušil, přešel na druhou

stranu ulice a zařadil se na pozici C. Také to znamenalo, že

detektivové mohli používat kamuflážní taktiky podle vlastní

libosti a měnit pozice tak, že vznikaly kombinace BCA nebo CBA

nebo CAB nebo jak si zvolili, vždy takové schéma, které

zaručovalo, že La Bresca žádného z nich nezpozoruj ni v případě,

že se sledování protáhne.

|a| oca ara arm.w,a o……….., -.-|— —| a–| |

městských čtvrtích, kde byly davy lidí mimořádně husté, nehrozilo

nebezpečí, že by jim mohl uniknout. Kaplerovi stačilo, aby přešel

na La Brescovu stranu ulice a vmísil se mezi chodce něja

kvch pět šest metrů před ním, takže schéma rozmístění pak

vypadalo takhle: C, La Bresca, A a B. V policejním žargonu se

tomu říkalo, že se na něho “přilepili jak zpocená košile na tělo”

a všichni odvedli dobrou a nenápadnou práci, navzdory tomu, že

byla protivná zima, i navzdory skutečnosti, že La Bresca se

trochu choval jako příslovečný hledač pokladů z pohádky a vyvedl

je na pěkný výlet přes půl města, zřejmě ve snaze zabít nějak

čas, než se v sedm hodin sejde s Caluccim.

Oba muži se v divadle usadili vedle sebe v desáté řadě.

Představení už běželo, dva komici v pytlovitých kafatech

předváděli dopravní nehodu, při níž jeden z nich měl kolizi s

autákem, řízeným rozkošně svůdnou blondýnkou.

“Chceš říct, že se ti navezla rovnou do vejfuku?” zeptal se jeden

komik.

“Jo jo, drcla do mě těma svejma potkávacíma světlama,” řekl

druhý.

“Ale vejfukovou trubku ti těma potlivadlama nepoškodila?” zeptal

se první.

“No, div mi ji neudrcla,” řekl druhý.

Když si Kapler sedal naproti přes uličku od Calucciho a La

Brescy, vzpomněl si najednou na malíře ve služebně a uvědomil si,

jak moc mu jejich přítomnost chybí. O’Brien se zatím vsunul do

řady přímo za sledovanou dvojici a doslova jim ted° funěl na

krky. Andy Parker byl ve stejné řadě jako on, jen o dvě sedadla

vlevo od Calucciho.

“Nějaký potíže cestou sem?” zašeptal Calucci. “Ne,” zašeptal La

Bresca.

“Co je s Domem?”

“Chce v tom jet s náma.”

“Já myslel, že chce jen pár kilo.” “To bylo minulej tejden.”

“Co chce ted’?”

“Šábnout se na tři stejný díly.”

“Řekni mu, a| si jde nasrat,” odsekl Calucci. “To nejde. Moc toho

o celý tý věci ví”

“Kde se to dočmuchal?”

“To ne ‘ ||” Pod – –.. .. ..,..a” aaa”,,, ,.. |a r.J.

jevištěm vyjekla žest’ová sekce čtyřčlenného orchestříčku | v

síle plného jednoho muže. Reflektory nad hlavou zároveň zrudly

a vzápětí dopadla na oponu zářivá světelná skvrna zleva.

f

81| | 315 t `

Sagofonová sekce následovala heroickou trumpetu saxofonovým

obligátem, který měl evokovat vzpomínku či touhu nebo snad obojí.

Ruka v rukavičce se chopila opony a začala ji řasit. “A ted’,K

řekl hlas zesílený ampliónem, zatímco jedna půlka sekce rytmic|

kých nástrojů začala virbl na malý bubínek, “a ted’, poprvé v

Americe, přímo z Brestu, odkud tato h’bezná dáma přichází . . ,

aby vám pro vaše potěšení předvedla své vzrušující

terpsychoreální umění, pokládáme si za čest představit vám slečnu

… Freidu Panzerovou!”

Zpoza opony se vynořila nožka.

Sama, bez tělíčka, k němuž měla domovskou příslušnost, sama

samotinká se vznášela ve vzduchu. Černá lodička s jehlovým

podpatkem vytrčila vpřed, zamrcala sebou, lýtkové svaly se

napnuly, kolínko ohnulo a špička nohy opět klovla dopředu jak

zobáček. Ted’ už byl té nožky vidět větší kus, černá nylonová

punčoška se blyštěla v záři reflektorů, ukončená nahoře

mašličkou, nad níž se vystavot|al na odiv proužek bezbranného

bílého stehýnka, černý podvazek se fest zařezával do masa -

podívaná, při níž všem fetišistům v divadle radostně naskakovala

husí kůže, o těch třech detektivech, kteří žádní fetišisti

nebyli, ani nemluvě. Freida Panzerová se vyvlnila na scénu v

koupeli záře ze dvou rudých reflektorů nad hlavami diváků a v

dlouhých purpurovych večerních hábech, rozvírajících se před

oběma nožkama až do pasu, takže černé punčošky a napružené černé

podvazky byly k spatření pokaždé, když udělala po jevišti další

dlouhonohý krok.

“Čum na ty nohy,” zašeptal Calucci. “Neměj péči,” řekl La Bresca.

O’Brien, který seděl za nimi, na ty nožky čuměl. Byly to

mimořádně výstavní nožky.

“To mě sejří, abych se při tom šáboval ještě s dalším,” zašeptal

Calucci.

“Mě taky,” řekl La Bresca, “ale co můžem dělat? Když mu ten míč

nepřihrajem; sebere se a poběží to vycintat policajtům.”

“To ti řek?”

“No - stručnějc. Udělal na to jen narážku.” Pěknej zkurvysyn.”

H

Tak co si o tom myslíš?” zeptal se La Bresca. H

H|éče, v tomhle se vezou moc těžký prachy,” řekl Calucci.

“Myslíš, že to nevím?”

316

“Proč ho do toho přibírat ted’, když jsme to všecko naplánovali

my?”

“Co jinýho můžem dělat?” “Vosolit ho,” zašeptal Calucci. Dívka

na scéně si odkládala ošacení.

Čtyřčlenná kapela v orchestru pod jevištěm se dopjala vrcholů

hudebního vzrušení, těžký puls velkého bubnu akcentoval každé

fortelné povyhození zadkem, při němž se kusy purpurové garderóbky

snášely k zemi jako květové plátky z astry, trojitý jazyk

trumpety se zmítal zároveň s každým zavlněním pánve, naříkající

saxofon šplhal po dívčiných bocích, jak doprovázel její

klouzající ruce, a pevně pulsující piano vyklepávalo rytmus

každého dlouhonohého kroku, každého promyšleného a propočítaného

exotického pohybu, provázeného třapcovitým natřásáním, strnulým

úsměvem a svůdnickými pohledy. “Hergot, ta má kozy,” zašeptal

Calucci a La Bresca mu odpověděl taky šeptem: “To teda má.” Oba

zmlkli.

Hudba se zvedla do crescenda, které drásalo uši. Puls velkého

bubnu ted’ naléhal stále víc, trubka vřeštěla výš a wš, vzepjala

se až k céčku nad vvsokým c a kiksla, saxofon netrpělivě

trylkoval, piano dusalo ve vysokém rejstříku, cinkavý rytmus jak

z předměstského tingltanglu, činely zasvištěly, trubka se znova

vzepjala ke svému ječivému cíli a znova kiksla. Světla ted’

kroužila, scéna byla zaplavena barvami a zvuky. V divadle bylo

cítit pach potu a vilnosti, zatímco dívka okatě demonstrovala své

šifrované poselství, rozluštěné už dávno a na mnoha podobných

scénách, a vy|ukávala své přísliby extáze a hříchu: pojd.’ a vem

si to, milánku, pojd’ a vem si to, pojd’ a pojd’ a pojd’ a pojd’.

Jeviště se zatmělo.

Ve tmě Calucci zašeptal: “Tak co teda myslíš?”

Jeden z komiků v pytlovitých kafatech znova napochodoval na

scénu, aby předvedl výstup v lékařské ordinaci, při němž mu byla

partnerkou mrňavá drzá blondýnka se superkapitálním poprsím,

která vysvětlovala, že se obává, že s ní není něco “tentononc,

poněvadž ji už dva měsíce nepřijela navštívit tetička.”

“Vosolit někoho - teda voddělat - to se mi hnusí,” zašeptal La

Bresca.

“Když je to nutný, tak je to nutný” “Stejně se mi to hnusí”

317

“Frčí v tom fůra prachů, na to nezapomínej.”

“To jo, ale to zároveň taky znamená, že je toho dost, co se dá

na ty tři díly rozdělit, ne?” zeptal se La Bresca.

“Proč bysme to měli dělit na tři díly, když se můžem šábnout

fifty fifty?”

“Poněvadž nám to Dom může celý zesrabit, když ho do toho

nepřiberem. Hele, jakej to má smysl se k tomu stokrát vracet?

Vzít ho do toho musíme.”

“Já si to chci ještě rozmyslet”

“Na rozmejšlení už nemáš moc času. Naplánovaný to máme na

patnáctýho. A Dom chce vědět hned ted’, co a jak.”

“No dobrý, tak mu řekni, že jo, že v tom jede s náma. Rozhodnem

se pozdějc, jestli v tom s náma pojede nebo jestli z toho

vypadne. A když říkám vypadne, tak to myslím doopravdy. Parchant

jeden mizernej.”

“A ted’, dámy a pánové,” ozval se hlas zesílený ampliónem, “máme

velké potěšení představit vám populární hvězdu San Franciska,

mladou dámu, která uchvátila obyvatele toho města u Zlaté brány,

mladou dámu, jejíž exotické taneční umění rozběsnilo bohabojné

úředníčky v Hongkongu tak, že začali vidět rudě … pokládáme

si za obzvláštní čest, že můžeme naši scénu nabídnout slečně .

. . Anně … May… Zong!”

Světla v sále zmatněla. Kapela se dala do klouzavé melodie

Limehouse Blues. Šustění činelu utkvělo ve vzduchu jak ozvěna a

dívka s trnkovýma očima a v mandarínském úboru vyšla do kruhu

světla z reflektoru cupitavými krůčky. Ruce měla sepjaté, jako

když se modlí, a hlavu skloněnou.

“Tyhle Číňanky žeru,” řekl Calucci.

“Hele, mládenci, nechcete už s tím kecáním přestat?” řekl

plešatec v řadě před nimi. “Když za mnou pořád někdo kafrá,

nemůžu se na ty holky pořádně soustředit”

“‘ser si voko, plešoune,” odpálil ho La Bresca.

Oba muži zmlkli. O’Brien se na sedadle předklonil. Parker se

vyklonil do strany přes opěradlo pro ruce. Víc už toho ale

nevyslechli.

Kapler, který seděl přes uličku, nezaslechl nic ani předtím, a

tak jen pozoroval čínskou dívku, jak se svléká ze šatů.

Když bylo představení u konce, La Bresca a Calucci klidně vstali

ze sedadel a vyšli z divadla. Venku se od sebe trhli. Parker

sledoval Calucciho až k domu, kde bydlel, a Kapler sledoval ai

318

domů La Brescu. O’Brien se vrátil do služebny, aby vyklepal do

stroje hlášení.

Detektivové se ten večer znova sešli teprve v jedenáct hodin, kdy

La Bresca i Calucci už nadějně spali. Setkali se v restauraci

připomínající železniční vagón, vzdálené asi pět bloků od

služebny. Nad kávou a koblihami se shodli na tom, že se z celého

toho velkého špicování uší dověděli jen datum akce, kterou La

Bresca a Calucci plánovali: 15. březen. A taky se shodli na tom,

že Freida Panzerová má mnohem větší kozy než Anna May Zong.

V obývacím pokoji luxusního bytu na Harborside Oval, odkud byl

výhled na řeku, skoro pět kilometrů od podniku, v němž

detektivové O’Brien, Parker a Kapler zadumaně porovnávali rozměry

dvou striptérek, seděl hluchý na gauči naproti pošupovacím

skleněným dveřím a šfastně usrkával ze sklenice skotské se

sodovkou. Záclony byly rozhrnuté a pohled na teplá a zářivá

světla, zavěšená na řetězech mostu, na nejasné červené a

jantarové hnědi v dálce na protějším břehu propůjčoval noci

klamné zdání jara; teploměr venku na terase ukazoval dvanáct

stupňů pod nulou.

Dvě láhve drahé skotské, jedna už prázdná, stály na kávovém

stolku před gaučem, potaženým luxusní černou kůží. Na stěně

naproti pohovce visel originál Rouaulta, přesněji řečeno jeho

kvaš, ale i tak jistě pěkně cenný. Obrovské piano vybíhalo do

pokoje svou širokou křivkou a seděla u něho drobná brunetka v

minisukni a v háčkované bílé blůze a pořád znova a znova hrála

Heart and Soal.

Dívce mohlo být tak třiadvacet, nos měla zcela nedávno poopravený

plastickou operací, oči velké a hnědé dlouhé černé vlasy P 5’v

‘

jí s I aly na půl cesty mezi pasem a lopatkami. Řasy měla

přilePovací. Zatřepetaly se pokaždé, když vzala falešnou notu,

což bylo často. Zdálo se ale, že disharmonie ozývající se z piana

hluchému nevadí. Snad byl opravdu hluchý nebo snad už zkonzumoval

příliš mnoho whisky a ta mu otupila vnímání. V místnosti byli

ještě další dva muži ale zdálo se že kakofonie nevadí ani ‘

jim. Jeden z nich se dokonce pokusil k dívčíně nekvalitní

interpretaci zpívat - dokud dívka nevzala další falešnou notu a

nezačala hrát znova od začátku.

,|Pořád to nemůžu trefit,” řekla dívka a našpulila Pysky.

” šak to trefíš, zlatíčko” řekl hluch To chce jen vytrvat” ý| »

399

Jeden z mužů byl malý a útlý, plef měl zemitě šedou jako nějaký

Indián: Na sobě měl zužující se vypasované černé kalhoty a bílou

košili, přes kterou měl ještě nezapjatou černou vestu. Seděl u

sklápěcí desky psacího stolu a psal něco na stroji. Druhý muž byl

vysoký a hřmotný, měl modré oči, zrzavé vlasy a rezavý knírek.

Tváře a čelo měl pokropené pihami a jeho hlas, když se znova

pokusil doprovázet dívku zpěvem, měl hloubku i rezonanci. Na sobě

měl těsné džínsy a modrý rolák.

Jak dívka hrála pořád znova Heart and Soul, hluchého se zmocnil

pocit jakési malátnosti. Seděl na gauči, sledoval, jak se

uskutečňuje druhá fáze jeho plánu, a znova uvažoval o tom, jak

krásný plán to je. Potom hodil okem po dívce a pak se usmál, když

vzala znova tutéž falešnou notu (bylo to es, tam kde správně mělo

být e), a pak se znova podíval na Ahmada t,ukajícího do stroje.

“Nádhera téhle fáze je v tom,” řekl hlasitě, “že nám to nikdo z

nich nebude věřit”

“Však oni uvěřej,” ucedil Ahmad a maličko se usmál. ,Jistě, ale

ne v téhle fázi.”

, “To ne, až pozdějc,” řekl Ahmad, usrkl si skotské, mrkl dívce

na stehna a pokračoval v bušení do stroje.

“Na kolik nás přijde to poštovné?” zeptal se druhý muž.

“To se dá lehko spočítat, Bucku,” řekl hluchý. “Posíláme toho sto

kusů první poštovní třídou, což dělá pět centů za obálku, takže

všechno dohromady nás to přijde na obrovskou sumu pěti dolarů -

jestli to teda počítám správně”

“Ty počítáš vždycky správně,” řekl Ahmad a zasmál se.

“Přes tohle zatracený místo se nemůžu dostat,” řekla dívka a

bušila do stejné klávesy pořád znova a znova, jako by si chtěla

tón vtlouct do paměti.

“To chce vejdrž, Rochelle,” řekl hluchý. “Ty to zvládneš” Buck

zvedl sklenici, zjistil, že je prázdná, a vydal se ke kávovému

stolku, aby si znova nalil. Pohyboval se s nedbalou ležérností

atleta, záda měl rovná jak lineál a ruce se mu uvolněně kinklaly

kolem boků, jako když se vrací k nastoupenému družstvu po

úspěšném skoku do vody.

,;Pojd, já ti naleju,” řekl hluchý. “Moc ne,” řekl Buck.

Hluchý nalil Buckovi do nastavené sklenice štědrou dávku whisky.

“Jen pij,” řekl. “Zasloužíš si to.”.

320

“No jo, ale nechci se namazat”

“A proč ne? Jsi mezi přáteli,” řekl hluchý a usmál se.

Cítil dnes večer obzvláštní uznání k liuckovým schopnostem,

poněvadž bez nich by se tato fáž|-piánu jen stěží dala

uskutečnit. Jistě, primitivní bomba se dá sestrojit a napojit na

zapalování ve voze dost rychle, ale takové hajdaláctví, taková

závislost na náhodě hluchému nikdy neimponovala. Serióznost, s

níž Buck k řešení tohoto problému přistoupil, však hluchého

doslova zahřála u srdce. Buck totiž vyrobil pro bombu pevnou

schránku (převáděč nevážil ani celých deset kilo a rozměry měl

jen pětadvacet krát pětadvacet krát deset), takže byla snadno

přenosná a bylo ji možno instalovat v poměrně krátké době, vznesl

speciální požadavek, že musí mít převáděč s regulovatelným

napětím (který stál trochu víc, to je pravda, stál čtyřiašedesát

dolarů pětadevadesát centů, což ovšem byla vzhledem k

předpokládanému finančnímu výnosu částka zcela zanedbatelná), a

navíc pro něho mluvilo i to, že trval na krátké schůzce, na níž

by mohl vysvětlit, jak se správně zachází s dynamitem a s

elektrickou rozbuškou - to všechno bylo obdivuhodné, skutečně

obdivuhodné. Byl to skvělý chlap, ten Buck, expert na demolice,

který získal praxi na nesčetných legálních pracích prováděných

s pomocí výbušnin, skutečně cenný realizátor plánu, který hluchý

vymyslel. Ve státě, kde žili, si člověk nemohl koupit výbušniny

bez povolení a bez pojistky a to obojí Buck měl. Hluchý si

nepřestával gratulovat, že takového člověka získal do svých

služeb.

Ahmad byl také nepostradatelný. V době, kdy s ním hluchý navázal

kontakt, pracoval jako kreslič u Metropolitní technícké

energetické společnosti, v oddělení map a dokumentace, kde

vydělával sto padesát dolarů týdně. Pohotově ocenil vyhlídky na

obrovský zisk, který by mohl hluchého plán vynést, a nadšeně

opatřil všechny informace, nezbytné k uskutečnění jeho konečné

fáze. Navíc to byl puntičkářsky založený mužík a trval na tom,

že všechny připravované dopisy musí být naklepány na vysoce

kvalitním bankovním papíře a že každý ze stovky příjemců musí

dostat originál, žádný průklep nebo fotokopii, což byl detail

vymyšlený k vyloučení jakéhokoli podezření, že dopis je snad jen

nějaký kanadský žertík. Hluchý věděl, že rozdíl mezi úspěchem a

nezdarem závisí velmi často právě na podobných drobných

detailech, a proto se v této chvíli na Ahmada uznale usmál. Usrkl

ještě trachu skotské a zeptal se: “Kolik už jsi jich vyklepal?”

321

“Dvaapadesát” “Mám strach, že se s tím bndem párat dlouho do

noci” “Kdy chceme tyhle poslat?”

“No, myslel jsem, že tak ve středu.”

To s tím budu hotov mnohem dřív,” slíbil Ahmad. “

“Ty tady fakt budeš makat celou noc?” zeptala se Rochelle a znova

ohrnula rty.

“Můžeš si jít lehnout, jestli chceš, zlatíčko,” řekl hluchý.

“Co budu bez tebe v tý posteli dělat?” řekla Rochelle a Buck a

Ahmad si vyměnili letmé pohledy.

“Jen běž, já za tebou přijdu.” “Nejsem ospalá: `

“Tak se napij a zahraj nám ještě nějakou písničku.” “Já žádný

jiný písničky neumím.”

“Tak si čti nějakou knížku,” navrhl jí hluchý.

Rochelle se na něho podívala vygumovaným pohledem. “Nebo jdi do

kamrlíku a koukej se chvíli na televizi.” “Dneska dávají jen

starý filmy.”

“Některý ty starý filmy jsou moc poučný,” řekl hluchý. “A některý

jsou taky pěkně pitomý,” odsekla Rochelle.

Hluchý se usmál. “Nemáš chut, olízat stovku obálek?” zeptal se.

“To teda ne - olizovat obálky, to ne,” odpověděla.

“Já ani nečekal, že jo,” řekl hluchý.

“Tak co teda mám dělat?” zeptala se Rochelle. “Převleč se do

noční košilky, zlatíčko,” řekl hluchý. “Hmm?” řekla a čtverácky

se na něho podívala. “Hmm,” odpověděl jí.

“Tak dobře,” řekla a vstala ze stoličky u piana. “Tak jo, dobrou

noc, mládenci,” řekla.

“Dobrou noc,” řekl Buck.

“Dobrou noc, slečno,” řekl Ahmad.

Rochelle se znovu podívala na hluchého a pak odešla do vedlejšího

pokoje.

“Štětka s vylízanou hlavou,” řekl hluchý.

“Řek bych, že je nebezpečný mít ji pořád kolem sebe,” řekl Buck.

“Naopak,” řekl hluch , “uklidní člověku nerv a zbaví všech ý y

stressů, co se přes den nastřádaj. Kromě toho si myslí, že jsme

vážení obchodníci a rozjíždíme nějakej fantastickej obchodní

plán. Nemá nejmenší tušení, oč nám vlastně jde: `

“To já taky někdy nemám ani nejmenší tušení,” řekl Buck a

zašklebil se jako komik.

” De facto je to úplně jednoduchý,” řekl hluchý. “Jde o navázání

přímého kontaktu poštou, což je vyzkoušená a osvědčená metoda

otravování lidí. Průkopníky v tomhle směru byli kšeftsmani,

obhospodařující náš štědrej národ. Naše poštovní akce je

samozřejmě limitovaná. Rozesíláme jen sto dopisů. Doufám ale, že

odezva bude vysoce kladná”

“A co když ne?”

“No dobře, Bucku, vyjděme z toho nejhoršího předpokladu. Dejme

tomu, že nám odpoví jen jedno procento obeslaných, což je

zpravidla očekávaná odpověd’ při přímém kontaktu poštou. Naše

celkové výdaje zatím byly 86.95 dolarů za karabinu, kterou jsme

potřebovali k té první akci; 3.75 dolarů za krabičku nábojů;

64.95 dolarů za ten tvůj převáděč 7.00 dolarů za elektrický

hodiny, 9.60 za dvanáct štricek dynamitu, který byly po osmdesáti

centech za kus; šedesát centů za rozbušku; 10.00 dolarů za

dopisní papíry a obálky a 5.00 dolarů za poštovný. Jestli umím

dobře sčítat …” (Odmlčel se a usmál se na Ahmada.) “… tak

to dělá celkem 187.85 dolarů. Naše příští výdaje - za

voltohmmetr, za speciální písmena, co stačí přitlačit, aby

držela, za uniformu a podobně - ty by měly bejt taky

zanedbatelný. A ted’ - když nám odpoví jen jedno procento

obeslaných, jestli nám to klapne jen u jedný osoby ze stovky

lidí, kterejm to posíláme, pořád to bude znamenat obrovskej

profit za naše počáteční investice.”

“Pět tisíc dolarů mi připadá dost málo za dvě vraždy,” řekl Buck.

“Za tři vraždy,” opravil ho hluchý. “Ještě lepší,” řekl Buck a

zašklebil se.

“Ujišfuju tě, že čekám, že nám odpoví mnohem víc lidí než jedno

procento. V pátek uskutečníme - omlouvám se vám za tu zdeúřední

terminologii - konečnou fázi našeho plánu. V sobotu ráno už

nebude existovat nikdo, kdo by si myslel, že kecáme do větru.”

“Kolik myslíš, že nám jich na to skočí?” “Většina. Možná všichni

“

“A co bude s poldama?”

“Co by s nima mělo bejt? Pořád ještě nevěděj, co jsme zač, `

a nevypátraj nás nikdy.` “Doufám že se nemejlíš”

, ,: ui

322 | 323

“Vím to, že se nemejlím.”

“Mně ty poldové dělaj starost,” řekl Buck. “Nemůžu si pomoct. To

už je má forma, že mi poldové dělaj starost”

“Není k tomu důvod, aby sis dělal starosti. Víš vůbec, proč se

jim říká poldové?”

Ne. Proč?” “

“Poněvadž jsou to samý přiblblý chlupatý leopoldi, totál

neschopný a sto let za vopicema. Ta jejich pátrací technika je

zkostnatělá a mrtvá rutina, byla vymyšlená a mohli s ní mít

výsledky v době, která už dávno neexistuje. Policie v tomhle

velkoměstě je jako ty natahovací hračky, všem jim trčej klíčky

ze zadku, jsou schopný fungovat jen tak, jak jim to jejich

ohraničený naprogra: mování dovoluje, jsou to samí fóroví

mechanický mužíci, co dusaj po chodníku na tuhejch podstavcích

a cupitaj kolem dokola úplně bezúčelně, jak v začarovanejch

kruzích. Stačí jim postavit do cesty nějakou překážku, cihlovou

zed’ nebo bedýnku od pomerančů, a zůstanou bezmocně trčet na

fleku, dokud se to pérko v nich nevytočí, pacičkama a nožičkama

budou mlít, to jo, ale nedostanou se nikam.” Hluchv se zazubil:

“A já jsem ta cihlová

zed’, kamaráde.”

“Nebo bedýnka od pomerančů,” řekl Buck.

“Ba ne,” řekl Ahmad vzrušeně. “On je ta cihlová zed’.”

10

K prvnímu zvratu v případu došlo příští dopoledne v deset hodin,

kdy do služebny zavolal Fats Donner.

Do té chvíle měli pořád jen nějaké dva tisíce nepodložených

dohadů o tom, co asi tak může mít La Bresca s Caluccim v plánu.

Vedle drobnějších úvah nad tím, kde asi svůj plán hodlají provést

a přesně v kolik hodin toho patnáctého se to má stát, bylo třeba

počítat ještě se spoustou neznámých veličin, do celého podniku

zahrnutých, jako byl třeba Dom (jehož příjmení se jim stále ještě

nepodařilo zjistit) nebo blondýnka s dlouhými vlasy, která La

Brescu minulý pátek večer svezla autem. Policie předpokládala,

že kdyby se jí alespoň jednu z těchto osob podařilo vypátrat,

dalo by se z okruhu jejích zájmů a styků zjistit i to, o jaký

podnik vlastně jde. Zda ten plánovaný podnik je či není v nějaké

souvislosti s nedávnými vraždami, by se pak mohlo stát námětem

324

dalších spekulací, ste ně ako možnost. že La Bresca e ně ak

m ) ) 7 j ý zpúsobem ve spojení s hluchým. Bylo třeba

položit moře otázek - pokud se jim ovšem podaří najít někoho,

koho búde možné požádat, aby je zodpověděl. Donnera okamžitě

přepojili do služebny. “Tak myslím, že toho vašeho Doma mám,”

řekl Willisovi. “Príma,” řekl Willis. “Jak se jmenuje příjmením?”

“Di Fillippi. Celým jménem Dominick Di Fillippi. Bydlí v Riverheadu u starého Colisea, znáš to tam v okolí?`’ “Znám. A cos

o něm zjistil?” “Patří ke Koaxiálnímu kabelu.” Fakt?” řekl

Willis. ” « “No fakt. “No dobře, ale co to je?” zeptal se Willis.

“Co co je?” o - co jako to má znamenat?” ‘o jako co má co

znamenat?” o to, jaks ted’ říkal. To je nějakej kód nebo takovýho

něco?” “Co jestli je nějakej kód?” zeptal se Donner. “No ten

koaxiální kabel ” “Ne, to je skupina.” “Jaká skupina?” “‘Vo

skupina. Hudební,” řekl Donner. “To jako myslíš kapela?” “.|lo

jasně, jenže dneska oni si neříkají kapely, ale skupiny.” “Dobře,

ale co s tím má co společnýho ten koaxiální kabel?” “1’o je jméno

tý skupiny. Koaxiální kabel.” “Ty si ze mne děláš srandu,” řekl

Willis. “Ale kde, to se tak jmenujou. Fakt” ,rA nač ten Di

Fillippi hraje?” “Na i’ytmickou kytáru.” “A kde ho najdu?”

“Adresu má North Anderson 365.” “T’|| je v Riverheadu?” “A jak

víš, že je to ten, co ho hledáme?” “No, on se tváří a hraje si

na velký hovno od kumštu jasný, |°|” řekl Donner Už pár neděl

chodí a nechává se sl,šet že y o těžkej balík, když si

sadil na ten boxmač o mistrovskej t’tul| Podle těch jeho řečí

mohlo ít o dva, možná o tři tisíce j

325

dolarů. Ukáže se nakonec, že přišel nanejvejš o nějakejch padesát

babek, to je přece ňákej balFk, ne? Co ty na to?”

“Jasně, pokračuj.”

‘“Taky ale nedávno někomu vykládal, že ví o jedný velký akci,

která prej se chystá.”

“Komu tohle vykládal?”

“No, jeden kluk z tý skupiny je velkej čudil marjánky, už dávno,

ještě než to přišlo do módy. Jedině přes něho jsem se o Di

Fillippim vůbec něco dověděl. No a ten kluk mi řek, že spolu

vyhulovali marjánku, je to tak tři nebo čtyři dny, a přitom že

se mu Di Fiilippi zmínil o tý velký akci, o který prej ví”

“A řek mu, o jakou akci jde?” “To ne.”

“A oni spolu kouřili marihuanu?”

“Jo, vybafali pár cigaret, znáš to, ve vší slušnosti.”

Možná že ten Di Fillippi z toho byl kapku zmagořenej, ne?” “

“To je pravděpodobný. Co to s tím má ale co společnýho?” “Mohlo

se mu třeba o celý tý věci taky jen zdát.”

“To bych ani neřek.”

“Zmínil se vůbec o La Brescovi?” Ne.”

” “Neřek ani, kdy jako tu akci chtéj zmáčknout?” Ne.”

” “To toho teda moc není, Fatsi.” “Za pět pětek to stojí, co ty

na to?” “Za pětku, kdoví jestli,” řekl Willis.

“Tak hele, to zas počkej, víš, co jsem se nalítal, abych ti to

zjistil?”

“To mi něco připomnělo,” řekl Willis.

“A co?”

Koukej se zbavit tý svý kámošky.” “

Co? Koho?” “

“No tý holčičky. Až za tebou příště přijdu, tak af už tam není.”

Proč ale?”

” “Nechal jsem si to projít hlavou a nechce se mi to líbit. Z

principu.”

Už jsem ji dvakrát vykop,” řekl Donner. “Jenže ona vždvcky “

přijde zpátky.”

“Možná že bys na to měl tu pětku obětovat a koupit jí zpáteční

lístek do Georgie.”

“To určitě. A další pětku bych třeba taky moh dát jako příspěvek

na Armádu spásy, ne?” řekl Donner.

“Prostě koukej, af zmizí,” řekl Willis.

“Odkdy seš takovej puritán?” zeptal se Donner. Od tohohle

momentu.”

” “Já měl za to, že seš obchodník.”

“To jsem. A nabízím ti kšeft: pus| tu holku k vodě, a já

zapomentu všechno, co o tobě vím. I to, co se ještě dovím.”

” O mně se nedoví nikdo nic,” řekl Donner. ,;Já jsem jako ten

Stín.”

“Ale kde,” řekl Willis. “Stín je jedině Lamont Cranston, ten ho

hraj e.”

“Hele, ty to myslíš vážně?”

“Nechci, aby ta holka u tebe byla. Jestli se tam bude ještě

ochomejtat, až za tebou příště přijdu, postarám se, abys za to

dostal pořádnou paletu.”

“A přijdeš o člověka, kterej vám prokazuje cenný služby.”

“Možná,” řekl Willis. “V tom případě se ale budem muset bez abe

nějak obejít.”

“Někdy se sám divím, proč si vůbec přidělávám práci a snažím se

vám pomoct, vy chlapi zatracený,” řekl Donner.

“Někdy ti povím proč, až budeš mít volnou chvilku,” řekl Willis.

“Nemusíš se obtěžovat” :

“Tak co, vykvartýruješ tu holku nebo ne?”

“Ale jo, to víš, že jo. Takže teda mi pošleš těch padesát, jo?”

“Řek jsem deset”

“Zaokrouhli to na dvacet”

“Zač? Za ten ptačí zob cos mi tu vysypal?” .; ,

“Vyjít se z toho dá, ne?” ” “Ale taky nic víc.

“Jó? Takový vodítko stojí za pětadvacet. Nejmíň” “Pošlu ti

patnáct,” řekl Willis a zavěsil.

Telefon zazvonil skoro hned, jak ho vrátil do vidlice. Zvedl

sluchátko a řekl: 87. pátrací oddělení u telefonu Willis.”

” , “Ahoj, Hale, tady Artie. Volám ze školy.” “JO, pOSlOllChám

“

“Musel jsem čekat, až mě na tebe Murchison ře o í. Mám dojem «

P P )

, že něco mám.

326 | 327

“Tak to vyklop.”

“La Bresca telefonoval před pěti minutama se svou matkou `°

“Anglicky nebo italsky?” “Anglicky. Řek jí, že čeká, že ho bude

volat Dom Di Fillippi,

To by moh bejt ten chlap, co po něm jdem, nezdá se ti?” “Jo,

vypadá to na to,” řekl Willis.

;,Řek matce, aby mu řekla, že se s ním - teda s tím Di Fillippim

- sejde o polední přestávce na rohu Cathedral a Seventh” “A ten

Di Fillippi už volal?”

“Zatím ne. Fakt, není to ještě ani pět minut, Hale.” “No dobře.

V kolik říkal, že se sejdou?”

“Ve dvanáct třicet”

“Dvanáct třicet, na rohu Cathedral a Seventh.” “Jo, přesně tak,”

řekl Brown.

“Někoho tam pošlem: `

Ještě ti zavolám; ` řekl Brown. ,,Mám tu na drátě dalšího kun”

čafta.” Za pět minut zazvonil Brown do služebny znova. “To byl

Di Fillippi,” hlásil. “Paní La Brescová mu vzkaz vyřídila.

Konečně něco! A tohle vypadá dost slibně, ne?” ‘|iz r|:.: .

“No snad,” řekl Willis.

Z místa, kde Meyer s Klingem seděli v chrysleru zaparkovaném na

Cathedral Street, viděli jasně Tonyho La Brescu, jak čeká na rohu

u tabule autobusové zastávky. Na hodinách na věži velkého

katolického kostela, který křižovatce vévodil, bylo dvanáct hodin

dvacet minut. La Bresca přišel dřív a bylo na něm vidět, ie je

netrpělivý. Úzkostlivě přecházel po chodníku, zapálil si jednu

po druhé tři cigarety, každou chvíli zvedal Olavu, pokukoval po

kostelních hodinách a porovnával čas s hodinkami, které měl na

zápěstí.

“Tohle se dalo čekat,” řekl Kling.

“Dohoda o prachách na základě tý schůzky na nejvyšší úrovni, co

měli v tom striptýzovým divadýlku,” řekl Meyer.

“Přesně tak. La Bresca přišel kamarádu Domovi říct, že v tom jede

s nima a že si rozdělej kořist na tři díly. Calooch později

rozhodne, jestli ho mají hodit do řeky nebo ne.“

“Šest ku pěti, že to Dom koupí kusem cihly.” “Ze zásady se

nesázím,” řekl Ki.ing.

Hodiny na věži začaly odbíjet půl jedné. Udery zvonu se

r|zhlaholily nad křižovatkou. Pár chodců, kteří byli o poledm pře

stávce v ulicích, zvedlo oči ke kostelní věži. Většina jich ale

rychle přešia s hlavami zabořenymi do límce, aby jim nebyla zima.

“Jak to vypadá, má kamarád Dom nějaký zpoždění,” řekl er

|odívej se na kamaráda Tonyho,” řekl Kling. “‘ren z toho co ne

ět dostane záchvat”

,,No fakt,” řekl Meyer a zachechtal se. Měli ve voze zapnuté

topení a cítil se tak příjemně a útulně, že na něho začínala jít

ospalost. Vůbec nezáviděl La Brescovi, že musí stát venku na

větrném nároží.

‘^;|11i| “Jaký je vlastně plán?” zeptal se Kling.

“Jak tu schůzku ukončej, hned kamaráda Doma sbalíme.” “Měli bvsme

je líznout oba,” řekl Kling.

“i|ekni mi, co jim chceš přišít.” n;zjt

“Slyšelí jsme přece jasně, že La Bresca má v pácu nějaký šmé, ne?

To je spoičení za účelem spáchání trestného činu, paragraf 580.”

“Tomu se vysměje. Nejradši bych zjistil, co přesně má v pácu, a

pak ho dopad při činu.”

“Jestlí v tom jede společně s hluchým, pak už ted’spáchal dva

zločiny,“ řekl Kling. “A zatraceně těžký ziočiny.”

“Jestli v tom opravdu jede s hluchým.” “Tv myslíš, že jo?”

,.Ne.” “Já si tím nejsem jistej,” řekl Kling.

“Moiná že nám to bude moct povědět kamarád Dom.” “Jestli se tu

vůbec ukáže.”

x||ř .,Kolik je hodin?”

“Za pět minut tři čtvrtě na jednu,“ řekl Kling. ,

, Hmm,” řekl Meyer.

Pořád pozorovali La Brescu. Přecházel ted’ po chodníku ještě

nerví,zněji, plácal se rukama v rukavicích do boků, aby se v té

zimě trochu zahřál. Měl na sobě stejný béžový kabát pro řidiče

,

jako v den kd,v sebral ešus z lavičky v parku, stejnou zelenou

šálu omotanou kolem krku a stejné vysoké pracovní boty se sil«ými

podrážkami.

“Hele,” řekl pojednou Meyer. “Co jea”

“Na druhý straně ulice. Zajíždí k chodníku: ` “Kdo, prosím tě?”

328 329

“To je ta blondýna, Berte. A ve stejným černým buicku!” “Jak se

ta do toho připletla?”

Meyer nastartoval vůz. La Bresca zpozoroval buicka a rychle k

němu vykročil. Z místa, kde oba detektivové seděli, viděli, jak

dívka pohodila dlouhými blond vlasy a naklonila se přes prázdné

sedadlo, aby mu otevřela přední dvířka. La Bresca nastoupil do

vozu a vůz ve vteřině vystřelil od chodníku.

“Co budem ted’ dělat?” zeptal se Kling. “Jedem za nima.”

“A co bude s Domem?”

Možná že ta holka veze La Brescu na schůzku s ním” “

“A možná že ne.”

“Co můžem ztratit?” zeptal se Meyer. “Může nám fouknout Dom,”

řekl Kling.

“Díky bohu, že nejdou pěšky,” řekl Meyer a zařadil se s

chryslerem do proudu vozidel.

Byli v nejstarší městské čtvrti. Ulice tu byly úzké, budovy se

tísnily na chodnících, málem až ke kanálům, chodci přecházeli,

jak je napadlo, ignorovali dopravní světla, probíhali kolem

jedoucích vozů s natrénovanou nenuceností a nonšalantně dávali

najevo pohrdání možným nebezpečím.

“Za tohle neukázněný přecházení by jim měli všem napařit pokuty,”

zamumlal Meyer.

“Koukej, a| neztratíš toho buicka,” napomenul ho Kling. “Myslíš,

že jsem v tomhle fochu zelenáč, hošíku?”

“No, nechal sis frnknout zrovna tenhle vůz minulej tejden” , řekl

Kling.

“Jo, jenže minulej tejden jsem ho sledoval pěšky.” “Zatáčej í

doleva,” řekl Kling.

,Já je vidím.” ,

Buick skutečně zahnul doleva a vyjel na širokou, stromy lemovanou

esplanádu vedoucí podél River Dix. Řeka byla pod ledem od břehu

ke břehu, což byl úkaz zaznamenaný v dějinách města teprve

dvakrát. Zbavena obvyklé rušné dopravy kolem přístaw prostírala

se směrem ke Calm’s Pointu jak plochá kansaská pláň a silný

sněhový příkrov pod sebou skrýval ledový škraloup. Holé stromy

lemující esplanádu ohýbal silný vítr, který se hnal přes řeku.

Dokonce i těžký buick se zřejmě jen s obtížemi probíjel nápory

větru a předek vozu co chvíli plaval sem a tam, jak blondýna

zápasila s volantem. Nakonec zajela s vozem k okraji vo

3|

zovky a vypnula motor. Na esplanádě bylo ticho, rozléhalo se

jenom kvílení svištícího větru. Plachty novin se třepetaly ve

vzduchu jak obrovití ptáci bez hlavy. Prázdný trubkový koš na

odpadky, zbavený ígelitového pytle uvnitř, se valil prostředkem

ulice.

Vzadu, vzdáleni o jeden blok od zaparkovaného buicku, seděli

Meyer s Klingem a vyhlíželi za předním sklem neoznačeného

policejního sedanu. Vítr vyl kolem automobilu a hlasy ozývající

se z rádia v něm zanikaly. Kling zesílil zvuk.

Co tecY?” zeptal se. “

“Budem čekat,” řekl Meyer.

“Sebereme tu holku, až budou s tou konverzací u konce?” zeptal

se Kling.

“Jo, seberem.”

“Myslíš, že bude něco vědět?”

Doufám. Musí v tom jet taky s nima, nezdá se ti?” “

“Nevím. Calucci říkal, že se o zisk rozdělej napůl. Jestli v tom

už ted’ jedou tři lídi …”

“Hm, možná že kamarád Dom s tou buchtou jen chodí” “Myslíš, že

jako přijela na tu schůzku místo něho?”

“Jasně. Možná že má kamarád Dom podezření, že ho chtěj oddělat.

No a tak pošle na schůzku svou holku. Sám je zatím někde v suchu

a v bezpečí a drnká si na svou starou rytmickou kytáru.”

“Možný to je,” řek! Kling.

To bych prosil, že je to možný,” řekl Meyer. “

“Pak je ale možný všecko.”

Mimořádně bystrá poznámka,” řekl Meyer. “

“Hele,” zvolal Kling. “La Bresca leze z vozu.”

“To teda byla krátká schůzka,” řekl Meyer. “Tak. A jdem na tu

buchtu.”

Zatímco La Bresca vykročil po ulici v opačném směru, Meyer s

Klingem vyskočili ze zaparkovaného chrysleru. Vítr je div

nepovalil. Oba před ním sklonili hlavu a dali se do běhu.

Nechtěli, aby dívka nastartovala vůz a odfrčela dřív, než k ní

dorazí; chtěli předejít dlouhé honičce v automobilech napříč

městem. Meyer, který byl vpředu, uslyšel, jak motor buicku začíná

startovat.

Hod’ sebou!” zařval na Klinga a posledních pět metrů k vozu “

doběhli sprintem. Meyer div neuděla! hvězdu do kanálu a Kling

rychle otevřel dvířka vozu z chodníku.

331

Blondýna sedící za volantem na sobě měla vypasované kalhotv a

krátký šedý kabátek. Otočila obličej ke Klingovi, když otvíral

dvířka, a Klinga překvapilo, že dívka nemá udělaný mejkap a že

má velice tvrdé a hrubé rysy tváře. Jak na ni užasle mžoural, v

příštím okamžiku si uvědomil, že dívka má na bradě i na tvářích

cosi, co ze všeho nejvíc připomíná třídenní strniště.

Dvířka na straně u řidiče se s klapnutím otevřela.

Meyer vrhl na “dívku” za volantem jediný překvapený pohled a pak

hned řekl: “Pan Dominick Di Fillippi, že?”

Dominick Di Fillippi byl na ty dlouhé bloncPaté vlasy náramně

hrdý.

V relativním soukromí služebny si je co chvíli pročísl a

vysvětlil detektivům, že mládenci, co patřej ke skupině, musej

přece vypadat trochu k světu, každej se musí nějak stylizovat,

jasnv? Všichni ostatní kluci u nich ve skupině choděj zrovna tak,

každej ale vypadá úplně jinak, jasný? Bubeník třeba nosí takový

ty brejle jako Ben Franklin a první kytárista má vlasy zastřižený

jako do rendlíku, jenže delší, a sčesává si je přes oči, hráč na

elektrický varhany^ nosí rudý košile a rudý fusekle, jasný?

Každej kluk se stylizuje docela jinak. Dlouhý blond vlasy nejsou

zrovna přesně jeho představa, v jinejch skupinách jsou spousty

kluků, co nosej dlouhý vlasy, to je taky důvod, proč si navíc

ještě začal pěstovat plnovous. Plnovous bude mít blond, ale

trochu do zrzava, jak jim vysvětlil, až mu ještě víc naroste, moh

by s ním vypadat jako tvrdej chlap, vytvořit si nápadnou vlastní

stylizaci pro veřejnost, jasný?

“A co proti mně vůbec máte?” zeptal se. “Co já rnám vlastně co

dělat na policejní strážnici?”

;,Vy jste hudebník, že?” zeptal se Meyer. “Jo, to jste trefil,

váženej.”

Takže na živobytí si vyděláváte hudbou, je to tak?” “

“No, dali jsme dohromady skupinu teprv nedávno.” “Kdy nedávno?”

Před třema měsícema.” “

Hráli už jste vůbec někde?” “

“No jistě. Samozřejmě” “Kdy?”

“No, dělali jsme takový ty konkursy.”

Posl šte, za latil už vám někdo za to, že jste někde hráli?” “

y P

“No - vlastně - vlastně ještě ne. Zatím ještě ne. Podívejte,

váženej, tím jako chci říct, že i Beatles museli někde začít,

nemám pravdu?”

“,jo, to máte.”

,.:Vo vidíte, váženej, když hráli v těch ubohejch sklípcích v

Liverpoolu, tak asi dostávali za celej večír taky jen pár grošů.”

“Co hrome člověče můžete vy vědět o groších?” ,,iVo - to se přece

tak říká.”

“Podívejte, Dome. ty muzikantský kšefty ted’ necháme chvilku

stranou, jo? Spíš bychom si měli promluvit o jinejch kšeftech,

co vy na to?”

“Klidně, taky bysme si mohli promluvit, proč jsem vůbec tady,

ne?” ., “RadJi snad, abys mu pověděl, co říká zákon,” poznamenal

Kling.

“Beze všeho,” zabručel Meyer a vysypal ze sebe celou říkanku

Miranda-Escobedo, jako když bičem mrská. Di Fillippi pozorně

naslouchal. Když Meyer skončil, přikývl svými blond loknami a

řekl: “‘rakže teda můžu mít advokáta, když chci, že jo?”

“Ano.” ,A já ho chci,” řekl Di Fillippi.

“Víte o někom, nebo vám máme advokáta opatřit sami?” “Nemusíte

se obtěžovat, já o někom vím,” řekl Di Fillippi.

Zatímco detektivové ve služebně čekali jak chlupatí přiblblí

poldové, až přijde advokát, o kterého Di Fillippi požádal, Steve

Carella, který už ted’ mohl chodit, se rozhodl, že sejde dolů do

čtvrtého patra a navštíví pochůzkáře Genera.

Genero seděl na posteli; na zraněné noze měl bakuli z obvazů a

hojila se mu kosmickou rychlostí. Když se Carella objevil, zřejmě

ho to překvapilo.

“Aho-ój,” řekl, “to je pro mě čest, no fakt, nekecám. Fakt se

cejtim poctěnej, že ses za mnou obtěžoval o patro níž “.

“Jak to vypadá, Genero?” zeptal se Carella.

“No - no, radši to neškrábat. Bolí to ještě pořád. To jsem si

nikdy nemyslel, že to může takhle bolet, když je člověk

postřelenej. V hijáku jeden vidí, jak se chlapi postřelujou v

jednom kuse jak na běžícím pásu, ale vždycky jen jdou k zemi a

vůbec se nezdá, že by je to bolelo.”

“No jo, vono to bolí, to je pravda,” řekl Carella a zasmál se.

332 j 333

Přisedl si k Generovi na kraj postele. “Koukám, že tady máš i

televizi, no ne,” řekl.

“Jo, to je toho chlápka z vedlejší postele.” Genero snížil hlas

a začal šeptat. “Jenže on se na ni nikdy nekouká. Ten je na tom

moc špatně, aspoň myslím. Bud’ pořád jen spí, nebo zas pořád

naříká. Ten se z toho sotva vyhrabe, když ti mám říct pravdu.”

S čím marodí?” “

“To nevím. Pořád jen spí, nebo naříká. Sestry jsou u něho pečený

vařený, ládujou ho práškama, píchaj mu jednu injekci za druhou,

tady je to jak někde na nádraží, no fakt”

“No, to zas není tak špatný,” řekl Carella. “Co není špatný?”

“Ty sestry, když choděj pořád sem a tam.”

“No jó, to je príma!” zvolal Genero. “Některý jsou jak lusk.” “A

jak se ti to vůbec stalo?” zeptal se Carella a kývl hlavou k

Generově noze.

“Jo, ty o tom nic nevíš, jo?” zeptal se Genero. “Slyšel jsem jen,

žes byl postřelenej.”

“Hm, no jo,” řekl Genero a zaváhal. “Totiž to bylo tak: my jsme

se hnali za tím podezřelým chlapem. No a když se přehnal kolem

mě, vytáh jsem revolver, abych vypálil pro vejstrahu.” Genero

znova zaváhal. “No a - při tý příležitosti jsem to dostal.”

“To teda muselo bejt hustý,” řekl Carella.

“To víš, na takovýhle věci by měl bejt jeden připravenej, aspoň

já si to myslím. Když se člověk dá k policajtům a chce u nich

zůstat celej život, musí počítat s tím, že ho při práci takovýhle

maléry můžou potkat,” řekl Genero.

“Už je to tak, asi máš pravdu.”

“No jasně, jen se podívej, co se stalo tobě,” řekl Genero. “Hmm,”

řekl Carella.

“Samozřejmě, ty seš detektiv,” řekl Genero. “Hmm,” řekl Carella.

“Což jako se dá spíš pochopit” “Jak to myslíš?”

“No, to se přece dá čekat, že se detektiv dostane do maléru spíš

než obyčejnej pochůzkář, no ne? Tím myslím, že obyčejnej po|

chůzkář, takovej ten průměrnej chlápek, co ani nečeká, že třeba

zůstane u policie celej život - no, od takovýho přece taky nikdo

nečeká, že bude riskovat život při zatýkání nějakýho podezřelýho

chlapa, nemám pravdu?”

Hm, no jo,” řekl Carella a usmál se. “

“Je ti to jasný?” naléhal Genero na odpověd’. “Každej začíná jako

pochůzkář,” řekl Carella jemně.

“To jistě. Já jen chci říct, že pochůzkáře si člověk představuje

jako toho policajta, co řídí dopravu nebo pomáhá dětem přecházet

přes ulici nebo zapisuje hlášení, kde došlo k neštěstí - prostě

samý takovýhle věci, rozumíš? Člověk si nikdy nepředstavuje, že

by takovej průměrnej pochůzkář měl taky riskovat život. To přece

nehraje dohromady, no řekni.”

“Spousta pochůzkářů už zařvala při plnění služebních povinností,”

řekl Carella.

“Ale jó, jistě, to já vím. Chci jen říct, že jeden nečeká, že by

se mu něco takovýho mohlo stát”

“Chceš říct, že tys to nečekal” “

“No - no jo.

V nemocničním pokoji bylo ticho. “

Ono to fakt bolí,” řekl Genero. “Stejně ale doufám, že už mě

odtud brzo pustěj. Už jsem celej žhavej, abych se vrátil do

služby.”

“Radši s tím moc nepospíchej,” řekl Carella. “A kdy pustěj tebe?”

Snad zejtra.” “

Už je ti dobře, jo?” “

“Ale jo, cejtim se prima.”

“Tys měl zlámaný žebra, vid’?” Jo. Tři.°`

” “A taky přeraženej nos, vid’?” “Jo. Taky.”

“To je teda darda,” řekl Genero. “No o, jenže ty holt seš ten “

1 detektiv.

“Hmm,” řekl Carella.

“Onehdá sem b 1 u vás ve služebně,” řekl Genero, “zaskakoval J

y

jsem za mládence, co sem šli za tebou na návštěvu. To bylo ještě

před tou střílečkou. Než jsem to dostal.”

“Jak se ti tam ten blázinec zamlouval?” zeptal se Carella a usmál

se.

“Ale jo, zvládnul jsem to hravě, aspoň myslím,” řekl Genero. “To

se ví člověk by se tam ještě musel moc učit, to jo, ale řek b ,

ych, že to většinou přijde samo, s praxí.” “To víš, že jo,” řekl

Carella.

334 [ 335

“Taky jsem tam měl dlouhej pokec se Samem Grossmanem…”

“Sam je prima kluk.”

m . . no jo, z laboratoře. Probrali jsme spolu všecky ty

inkriminovaný dopisy. Sam je prima kluk,” řekl Genero.

” “To je.

“A pak tam přišel nějakej cápek a přines další vyděračskej dopis.

Tak jsem ho tam zadržel, než se mládenci vrátili zpácky. Řek

bych, že jsem to zvládnul perfektně”

“Samozřejmě,” řekl Carella.

“To víš, člověk si musí dát na všem záležet, když uvažuje o tom,

že by třeba taky tu práci moh dělat celej život,” řekl Genero.

“No to jistě,” řekl Carella. Vstal, trochu se zapotácel, než tu

svou váhu jaksepatří zvládl, a pak řekl: “No, já tě chtěl jen

vidět, jak se ti daří a vůbec.”

“Už je to dobrý, díky. Fakt jsi mi udělal radost, že ses sexn za

mnou dolů obtěžoval.”

“Ale to nic,” řekl Carella, usmál se a vykročil ke dveřím.

“Až nastoupíš do práce,” zavolal Genero, “nezapomeň je tam ode

mne pozdravovat, jo?” Garella se na něho se zájmem poáíval. “No

… jako všecky kluky,” řekl Genera. “Cottona a Hala a

ll|fevera a Berta. Všechny, co jsem s nima byl společně v tý akci

v parku.”

“Spolehni se.”

“A fakt ti ještě jednou děkuju, žes za mnou přišel … Nemluv

o tom.”

” ” . . Steve,” osmělil se Genero, když Carella vyšel z pokoje.

Di Fillippiho advokát se jmenoval Irving Baum.

Když dorazil do služebny, lapal troehu po dechu a hned se zeptal,

jestli už detektivové jeho klienta poučili o tom, jaká má práva.

Po ujištění, že Di Fillippimu byla poskytnuta veškerá ochrana,

kterou mu ústava zaručuje, krátce přikývl, smekl hněds, plstěný

klobouk a svlékl si těžký hnědý svrchník, obojí pořádkumilovně

odložil na Meyerův psací stůl a zeptal se detektivů, oč vlastně

jde. Vypadal docela příjemně, ten pan Baum, vlasy i knírek měl

bílé, jeho hnědé oči byly plné pochopení a měl povzbuzující zvyk

přikývnout, kdykoli někdo promluvil - krátce a rychle pokyvoval

hlavou, jako by dával najevo, že s mluvčím souhlasí. Meyer mu

stručně sdělil že olicie nemá v úmyslu l|i

, P

Fillippiho z ničeho obvinit, ale pouze ho obtěžovat prosbou o

informace. Baum neviděl žádný důvod, proč by jim jeho klient

neměl v plné míře vyhovět. Kývl na Di Fillippiho a řekl: “Klidně,

Dominicku, odpověz jim na všechno, nač se tě budou ptát”

“No dobře, tak jo, pane Baum,” přisvědčil Di Fillippi.

“|ekl byste nám laskavě celé jméno a svou adresu?” zeptal se

Mever.

“Dominick Americo Di Fillippi, Riverhead, North Anderson Street

3fi5.”

” Zaměstnání?” “To už jsem vám řek. Hudebník.”

“Promiňte, prosím,” ozval se Baum. “Vy už jste ho vyslýchali,

ještě než jsem přijel já?”

“.‘Vemusíte se obávat, pane Baume,” řekl Meyer. “Ptali jsme se

jen na to, jak si vydělává na živobytí: `

“Hm. no dobrá,” řekl advokát a sklonil hlavičku ke straně, jako

by uvažoval, zda došlo k porušení právních předpisů. “Hm, no

dobrá; ` řekl, “pokračujte, prosím.”

, , Stáří?” zeptal se Meyer. ,

,Dvacet osm ” Svobodný? Lenatý?” “

Svobodný” “

Váš nejbližší žijící příbuzný?” “

Kačte prominout,” řekl Baum, “ale pokud ho chcete jen požá”

dat o informace, nač potřebujete všechny tyhle údaje?” ,

. Pane Baume,” řekl W illis, “jste právník a jste tu s ním, takže

nemusíte mít žádné obavy. Neřekl nám nic, zač by se mohl dostat

do vězení. Zatím ne.”

“Tohle je běžný postup, rutina,” řekl Meyer. “Mám za to, že jste

si toho vědom.”

“V pořádku, to je v pořádku, pokračujte,” řekl Baum. “Váš

nejbližší žijící příbuzný?” opakoval Meyer. “Můj otec. Angelo Di

Fillippi.” ,.

“Co dělá?”

“Je zedník a kameník.”

“Dneska pane sehnat dobrého zedníka a kameníka - to je terno,”

řekl Meyer.

“To je.”

“Dorne,” řekl Willis v jakém spojení jste s Tonym La Bres,”

cou?”

336 [

“Je to můj přítel.”

Proč jste se dneska sešli?” “

Čistě přátelská schůzka.”

“Hm, náramně krátká schůzka,” řekl Willis. “To máte pravdu, to

jo.”

“To vždycky vážíte cestu až do centra jen proto, abyste si s

někým pět minut popovídal?”

Řek jsem vám, že je to můj přítel.” “

“O čem jste spolu mluvili?” “No o muzice,” řekl Di Fillippi. “A

co o muzice?”

“No, prostě - to je tak: on má sestřenici, a ta se bude brzo

vdávat, a tak se chtěl dovědět něco o tý naší skupině”

“A co jste mu řek?”

Řek jsem mu, že jsme k mání. Že jim můžem přijít zahrát” “

“Kdy se ta svatba má konat?”

Ta se má … no … někdy v červnu.” “

“Kdy v červnu?”

Přesný datum si nepamatuju.” “

Tak jak jste mu moh říct, že budete k mání?” “

“No totiž … my zatím na červen žádnou práci nemáme, takže

vím, že budem vólný. Že můžem kdykoli.”

“Vy jste obchodní manažer skupiny?” Né”

“

Tak proč se s tím La Bresca obrátil na vás?” “

Poněvadž jsme kamarádi a o naší skupině už slyšel.” “

“Hm, tak o tomhle jste spolu mluvili. O svatbě jeho sestřenice.”

“Jo, o tomhle.”

Na kolik jste mu řek, že ho to přijde?” “

“Řek jsem mu no … no … že na sedmdesát dolarů” “Kolik

hudebníků v té vaší skupině máte?”

Pět” “

Kolik každý z nich dostane?” zeptal se Meyer. “

To dělá - no sedmdesát děleno pěti.” “

“A to je kolik?”

“To je - no, pět v sedmi je jednou, zbydou dvě, pět ve dvaceti

je … je čtyřikrát … takže to vyjde na čtrnáct dolarů na

osobu.” “To jste ale nevěděl, když jste si mu řekl o sedmdesát

dolarů, že?”

“Jakpak ne, to jsem samozřejmě věděl.”

“Tak jak to, že jste si to musel dělit až ted.’ a tady?” “Chtěl

jsem si to jen přepočítat, nic víc.”

“Tak jste teda La Brescovi řekl, že vaše skupina bude k mání a

že ho to bude stát sedmdesát dolarů - a co pak?”

“Řek, že se sestřenice zeptá, a vylez z vozu.” “A to bylo

všechno, o čem jste spolu mluvili?” “To bylo všechno, jo -

všechno.”

“A to jste tohle spolu nemohli prodiskutovat telefonem?” “Mohli,

jasně že mohli”

“A proč jste to teda neudělali?”

“No, já Tonyho čas od času rád vidím, je to můj dobrej kamarád.”

“Takže jste jel autem až do centra jen proto, abyste ho viděl.”

“

“Jo, přesně tak.

“O kolik jste přišel, když jste si vsadil na ten boxmač o

mistrovskej titul?”

“Och, o moc ne.” Tak o kolik?”

” , “Asi o deset dolarů. Jak o tom vůbec víte?”

“Nebylo to víc? Třeba padesát nebo tak?”

“No poslyšte, možný to je; už se nepamatuju. Jak o tom vůbec

víte?” Otočil se na Bauma. “Jak je to možný, že o tom věděj?”

zeptal se advokáta.

” Jak to, že o tom víte?” zeptal se Baum.

“S prominutím, pane Baume,” řekl Meyer, “když proti tomu nebudete

nic mít, otázky budeme klást my. Aspoň do té doby, než zjistíte,

že máte proti něčemu nějaké námitky.”

“Ne, zatím mám dojem, že je všechno v pořádku, ale zajímalo by

mě, co tím vyptáváním sledujete.”

“To vám myslím bude za okamžik jasné,” řekl Meyer. “Moment, pane

Meyere. Rád bych věděl hned ted.’, kvůli čemu to všechno je,

jinak budu nucen svému klientovi poradit, aby vám přestal

odpovídat”

Meyer se zhluboka nadechl. Willis rezignovaně pokrčil rameny.

“Máme za to že váš klient je informován o chystaném zloči,

nu,” řekl Meyer.

“O jakém zločinu?”

“Když nám dovolíte abychom se ho ptali . . ” ,

“Ne, to nedovolím dokud mi neod ovíte,” řekl Baum. , P

338 | ‘ 339

“Pane Baume,” řekl Willis, “můžeme vašeho klienta zatknom pro

neoznámení trestné činnosti, paragraf 570 trestního zákona, nebo

ho můžeme zatknout pro …”

“Moment, moment, mladý muži,” řekl Baum. “Vysvětlil byste mi

laskavě, o čem ted’ mluvíte?”

“Jistě. Máme důvodné podezření, že vašemu klientovi byly slíbeny

peníze nebo jiná odměna za to, že utají trestný čin. Lda jde o

zločin nebo o pouhý přestupek, lze posoudit teprve tehdy, a| bude

známo, jaký trestný čin slíbil utajit.” .

“A jaký trestný čin slíbil zatajit?”

“Také bychom ho mohli zatknout pro spolčování k trestné činnosti,

paragraf 580, pokud je do toho plánovaného zločinu opravdu

namočený: `

“Víte pozitivně, že má k takovému zločinu dojít:’” zeptal se

Baum.

“Máme o tom seriózní informaci. Ano, víme to.”

“Doufám, že si uvědomujete, že žádny souhlas s čímkoli nemůže být

sám o sobě pokládán za spolčování, pokud kromé tohoto souhlasu

nedošlo k nějakému konkrétnímu činu, směřujícímu k realizaci

inkriminovaného záměru?”

“Podívejte, pane Baum,” řekl Meyer, “tady nejsme u soudu, a tak

bychom snad nemuseli hned ted’ celý ten případ projednávat z

právního hlediska, co říkáte? Nehodláme vašeho klienta zatknout

kvůli ničemu, pokud bude ochoten s námi aspoci trochu

spolupracovat a odpoví nám . . : `

“Doufám, že toto prohlášení nemá být z vaší strany výhrúžkou,”

řekl Baum.

“Ale proboha, to ne; ` řekl Meyer. “Podívejte: víme, že jisrý

Anthony La Bresca a další muž, ktery se jmenuje Peter Calucci,

se chystají spáchat 15. března trestný čin. Zda jde o přestupek

nebo o zločin, to zatím nevíme. A také máme důvodné podezření,

že váš klient - zde přítomný - ví přesně, oč jde, a že od nich

žádal peníze za to, že informaci o plánované akci neposkytne

policii. Momentálně však, aby bylo jasno, pane Baum, nechceme La

Brescu a Calucciho zatknout a obvinit ze spolčování k trestné

činnosti, poněvadž za a) bychom mohli pohořet vzhledem k tomu,

že nedošlo ke konkrétnímu činu` o němž ste tu mluvil,

, , J

a za b) mohlo by jít o pouhý přestupek, to záleží na tom, jakou

lumpárnu vlastně chystají. Jak jistě víte, pokud se připravují

spáchat zločin vraždy, únosu, loupeže prvního stupně, prodeje

drog,

žhářství či wděračství, nebo v případě, že spáchali jiný trestný

c;in kromě dohody, že společně provedou už zmíněný nezákonný

,podnik` - pak je Ize oba obvinit z těžkého zločinu. Jak jistě

také víte. t5ylo v těchto dnech v našem městě zavražděno několik

významných představitelů městské správy, a existuje možnost, že

I,a Bresca a Calucci jsou do této záležitosti tak či onak

zapleteni a že trestný čin, který plánují, může mít povahu vraždy

či vyděračství, případně obojího, což automaticky mění spolčování

k trestné činnosti v téžký zločin. Z toho, co jsem právě řekl,

je vám doufám jasné, že nás nezajímá váš klient per se, ale že

se pouze pokoušíme předejít spáchání zločinu. Takže bychom snad

mohli se všemi těmi právními šarádami přestat a čekat, že vy a

váš klient tím spíš projevíte trochu ochoty ke spolupráci, ne?”

,.Řekl bych, že zatím spolupracoval perfektně,” prohlásil Baum.

“A já bych zas řek, že nám perfektně Ihal,” odsekl Meyer.

“Vezmeme-li v úvahu, oč tady jde …“ začal Baum.

“pane Baume, mohli bychom vás poprosit …?”

“…myslím. že byste raději měli pana Di Fillippiho přímo

obvinit, af už proti němu máte cokoli. Ponechme rozhodnutí o jeho

vině či nevině soudu.”

“Aby ti dva darebáci zatím mohli nerušeně provést to, co mají v

plánu, ano?”

“Nemám zájem na tom, abych vám pomáhal polapit nějaké dva

darebáky,” řekl Baum. “Radím pouze svému klientovi, aby už nic

víc rreříkal, na což má plné právo, které mu zaručuje …”

“Tak to vám moc děkujeme, pane Baum.” “Hodláte ho zatknout nebo

ne?”

,,Ano, hodláme ho zatknout,” řekl Meyer. “La co?”

“Neoznámení trestné činnosti, paragraf 570 trestního zákona.” “No

prosím, ale radím vám, abyste se to snažili vyřídit v nějaké

rozumné lhůtě” řekl Baum Zdá se mi že už ted’ lze říct, že ho

, .” ,

zadržujete mimořádně diouho. Doufám že jste si vědomi . . ” ,

“Pane Baum, jsme si vědomi všeho opravdu všeho a moc dob

ře ‘ Odved’ ho, Hale, a sepiš to s ním. Obvinění napiš tak, jak

jsem řek.”

“Počkejte moment” řekl Di Fillippi. , “Myslím, že byste s nimi

měl ít” řekl Baum. “S ničím si nedě

j, lejte žádné starosti. Dřív než vás vůbec předvolají, spojím

se

340 | 341

s úředníkem, který stanoví výši kauce. A budete znova volný . .

. “Hej, počkejte hrome moment,” zvolal Di Fillippi. “Co kdy^ž ti

dva pásci si s tím fakt nedaj pokoj …” “Dominicku, radím vám,

abyste mlčel.”

“Jo? Kolik mi můžou napařit za to ,neoznámení trestný činnosti`,

a| už si pod tím představujou co chtěj?”

To záleží na tom, co ti dva udělají,” řekl Meyer. “

Dominicku . . ” “

“Když spáchají zločin, na který je trest smrti nebo doživotní

žalář, můžete vy dostat pět let. Když spáchají …”

“Co takhle loupežné přepadení?” zeptal se Di Fillippi.

“Dominicku, jako váš právní poradce vás musím důrazně požádat .

. .”

“Jak to vypadá, když jde o loupežné přepadení?” zeptal se Di

Fillippi znova.

“A to oni plánují?” řekl Meyer. “Neodpověděl jste mi na otázku.”

“Když se dopustí loupeže a vy od nich přijmete peníze za to, že

jste je neudal, můžete dostat tři roky vězení.”

“Hmm,” řekl Di Fillippi.

“Můžeme vám teda položit pár otázek?” “A pustíte mě, když vám na

ně odpovím?” Dominicku, nedejte se …”

” “Vy chcete jít na tři roky do basy?” zeptal se Di Fillippi. Nic

konkrétního nemůžou mít, oni jen …”

” ? “Ne? Tak jak potom věděj, že je to naplánovaný na 15. bře|na

Kde se to dověděli? Zacvrlikal jim to do ucha brabec na ulici.

“Tak jsme se s vámi přece jen domluvili, Dominicku,” řekl Willis,

“a věřte mi, že bychom na vás s tím se vším takhle nevybafli,

kdyby nás nečekala strašná spousta práce. Ted’ nám buá pomůžete,

nebo vás zavřeme a podáme na vás žalobu a vy budete mít v

trestním rejstříku záznam o zatčení, který se s vámi potáhne do

konce života. Tak co si vyberete?”

“To je zastrašování!” zvolal doktor Baum.

“Jo, to je možný, ale taky je to fakt,” řekl Willis. Povím vám

všechno, co vím,” řekl Di Fillippi. “

Věděl toho spoustu a pověděl to všechno.

Řekl jim, že k loupežnému přepadení má dojít v pátek večer v osm

hodin a že obětí má být majitel krejčovství na Culver Avenue. Na

tento den a hodinu bylo přepadení naplánováno

proto, že krejčí, který se jmenuje John Mario Vicenzo, uloží

každý pátek večer týdenní tržbu do malé kovové pokladničky a

odnese ji s sebou domů. Jeho žena Laura pak pokladničku v sobotu

časně ráno zanese do záložny zvané The Fiduciary Trust. Zmíněná

záložna je jediná banka v okolí, která má v sobotu otevřeno až

do poledne, takže její zaměstnanci zcela jistě patří mezi lidi,

kteří hrozně neradi pracují o víkendech.

John Mario Vicenzo (neboli Honza Krejčí, jak mu lidé v Culver

Avenue říkají) je pán, kterému bylo nedávno sedmdesát, s tím

nemohou být žádné potíže. Kořist by podle všeho měla být

obrovská, vysvětlil jim Di Fillippi, a všichni by si měli přijít

na víc než na dost, i když by se rozdělila na tři části. V plánu

bylo vpadnout do krejčovství za deset minut osm, těsně předtím,

než Honza Krejčí stáhne rolo přes skleněnou tabuli z ulice. La

Bresca měl tento úkol provést za něho a pak měl přední dveře do

krejčovství zamknout, zatímco Calucci měl Honzu Krejčího

namířeným revolverem donutit, aby se odebral do místnosti za

krámem, kde ho měl svázat a spoutaného a bezmocného jej nechat

na podlaze u žehlicího automatu. Pak měli v úmyslu vyprázdnit

automatickou pokladnu, vybrat peníze, kterých se v ní přes týden

navršila pěkná kupka, a vytratit se. Honza Krejčí tam měl zůstat,

živý nebo mrtvý, podle toho, nakolik s nimi bude ochoten

spolupracovat.

Di Fillippi jim pověděl, že tohle všechno vyslechl jednou večer

v pizzerii na South Third, když La Bresca a Calucci seděli v boxu

za ním a neuvědomili si, že šeptají trochu moc nahlas. Představa

dvou Taliánů, kteří přepadnou krejčovství patřící třetímu

Taliánovi, ho nejdřív dost znechutila, ale pak si řekl A co

hrome, to přece není moje věc; jaktěživ se nesnížil k tomu, aby

někoho prásknul, to teda nikdy. Bylo to ale před rohovnickým

utkáním a před tou sázkou, po které zůstal totálně švorc. Byl

zoufalý, jak si opatřit nějaké prachy, aspoň něco, no a tak si

vzpomněl, o čem se ti dva bavili a řekl si že zkusí jestli by ho

nevzali do party.

, , ,

Nepředpokládal, že by se mohli moc vzpírat, poněvadž kořist má

být koneckonců fakt velká, no, a tak myslel, že budou ochotní se

s ním o ni rozdělit.

“Kolik peněz vlastně v té pokladně má být?” zeptal se netrpělivě

Willis.

“J|, milej pane,” řekl Di Fillippi a zakoulel očima, “tam bude

přinejmenším čt ři sta dolarů možná že víc.” ,

y ,

342 | 343

11

Ve středu se toho stala spousta.

Ve středu například zjistili, že jim ze služebny někdo ukradl

celou řadu věcí:

Jeden psací stroj. Šest kuličkových per. Jeden elektrický

ventílátor. Jeden termoskový džbán.

Jednu plechovku lulkového tabáku a čtyři kostky mýdla.

Nikdo neměl tušení, kdo to mohl udělat.

Ani Steve Carella, kterého pustili ze špitálu a kterv se vzhledem

ke svým ofačovanvm žebrům procházel po místnosti náramně opatrně,

neměl představu, kdo to mohl udělat. Pár chvtrolínů ze služebny

navrhlo, že by Carella, když je ted’ ten invalida a vůbec, měl

být pověřen vypátráním Velkě záhady policejní služebny, ale

poručík Byrnes se rozhodl, že ho místo toho raději pošle na

číhanou do krejčovského salónu - společně s Halem Wíllisem. Ve

dvanáct hodin v poledne se muži vydali přes celé město do podniku

Honzy Krejčího. ||i š<

Předtím se ale ještě stala spousta jiných věcí; ta středa byla

opravdu rušná.

V osm hodin ráno například zavolal jeden pochůzkář a ohlásil, že

na své obchůzce našel přede dveřmi jednoho domu mrtvolu a že to

na něj dělá dojem. že toho nebožtíka někdo upálil. Což znamenalo,

že ti dva podpalovačí vandráků během noci znova zafungovali a že

se proti nim hezky rychle bude muset něco opravdu účinného

podniknout, dřív než polijf benzínem všechnv pobudy ve městě.

Kling, který telefon bral, doporučil pochúzkáři, aby u mrtvoly

zůstal do té doby, než se jemu podaří nadiri|ovat tam ambulanci,

a pochůzkář si postěžoval, že v tom vchodu do domu i v celé ulíci

je úděsný pach ze spáleného masa, načei mu Kling řekl, že to je

teda peklo a že by sí rněl stěžovat kapitánu Frickovi.

Ve čtvrt na deset přišla nahoru do služebny Sadie Cvokajda, aby

Willisovi pověděla o znásilňovači, který se ji minulou noc’

pokusil oloupit o panenství. Sadie Cvokajda byla

osmasedmdesátiletá, vrásčitá a bezzubá zvadlá stařena která už

ted’ chránila své

, panenství málem osmdesát let a která pravidelně jak hodinky

hlásila do služebny každou středu ráno, bud’ osobně, nebo

telefouickv. že se k ní do bytu v činžáku minulou noc vloupal

nějaký mužskv a pokusil se z ní servat noční košulenku a

znásilnit ji. prvně tento trestný čin ohlásila někdy před čtyřmi

léty a policie jí tenkrát uvěříla v domnění, že mají na krku

dalšího Bostonského škrtíče, jenomže tentokrát jim řádí hned za

zadkem. Okamžitě začali pátrat a šli dokonce tak daleko, že do

bytu staré dámy

i poslalí detektiva Andy Parkera, aby tam číhal v záloze. Příští

středu dopoledne však Sadie přišla do siužebny znova a hlásila

druh|- pokus o znásilnění - přestože Parker strávil v bdělé

pohotovosti klidnou a nudnou úterní noc u ní v kuchyni.

Vtipálkové ze služebny samozřejmě hned vyrukovali s teorií, že

tím šampiónem ve znásilňování byl možná Parker sám, kterýžto

předpoklad Parker označil za něco ještě uhozenějšího než blbou

srandu. Tehdy jim ale všem došlo, že Sadie je cvok a že se od ní

mohou nadít dalších častých návštěv či telefonátů. Nedošlo jim

však ještě, že bv se Sadiiny návštěvy či telefonáty mohly s

pravidelností hodinek opakovat každou středu dopoledne, ani to,

že Sadiina | antazie by mohla být stejně jednotvárná a beze změn

jako jejich siužebna. Znásilňovač byl vždycky vysoký snědý muž,

ktery poněkud připomínal Rudolpha Valentina. Přes smokink měl

vždvckv oblečenou černou pláštěnku, nosil bílou košili, černého

ma;lovitého motýlka a taneční střevíce z černého saténu.

Příklopec u k:|lhot měl na pět knoflíků. Na pět knoflíkti! A ten

příklopec vždveky rozpínal pomalu, s ledabylou loudavostí,

přičemž Sadii varoval, aby nevřeštěla, že jí nehodlá ublížit, že

ji hodlá (podle 5adiiných slov) “jen kapku pošolíchat”. Sadie

pokaždé čekala, až rozepne jeden po druhém všech pět knoflíků a

vytáhne ten svrij “krám” - teprve pak začala ječet. Načež

násilník vždy z b..tu uprchl, vyskočil oknem na požární žebřík

jak Douglas Fairhanks a po něm hbitě sešplhal dolů do dvora.

; Historie, kterou přišla vykládat tuto středu, byla na chlup

stejná jako historíe kterou vykládala každou středu už čtyři

roky. ,

Willis si informaci zapsal a sl|bil, že udělají vše, co je v

jejich silách, abv se úchylnv sukničkář musel zodpovídat

spravedlnosti. Sadic| Cvokajda odešla ze služebny potěšená a

vzrušená, zřejmě už v tibé předtuše další noční návštěvy příští

týden.

Ve tři čtvrtě na deset přišla to dopoledne do služebny nějaká

iena a ohlásila, že pohřešuje manžela. lVlohlo jí bvt asi tak

pětatřicet let a byla to atraktivní bruneta v zeleném lášti,

který

P

345 344

.

dokonale ladil s barvou jejích irských očí. Ze studeného vzduchu

venku měla tváře červené jak třešinky a zdraví a vitalita z ní

přímo sálaly, přestože se zdála manželovým zmizením dočista

vyvedená z míry. Když se jí však Meyer začal vyptávat, zjistil,

že pohřešovaný muž vlastně vůbec není její manžel, ale de facto

to je manžel její nejlepší přítelkyně, která bydlí v bytě na

Ainsley Avenue hned vedle nich. Při dalším vyptávání zelenooká

dáma Meyerovi vysvětlila, že má s manželem své nejlepší

přítelkyně “poměr” (jak to nazvala), trvající už tři roky a čtyři

měsíce, a za celou tu dobu mezi nimi nikdy nepadlo jediné hrubé

slovo, tak jsou do sebe zamilovaní. Na dnešek v noci ale, když

nejlepší přítelkyně zelenooké dámy odešla ke známým hrát bingo,

zelenooká dáma a manžel se zběsile pohádali, poněvadž on “to

chtěl s ní dělat” (jak to opět sama pojmenovala) přímo u něho v

bytě na gauči v obýváku, přestože ve vedlejším pokoji spaly čtyři

jeho děti, což ona odmítla, nebot měla pocit, že by to nebylo

slušné, načež on si vzal klobouk a kabát a odešel do té zimy

venku. Dosud se nevrátil, a zatímco nejlepší přítelkyně zelenooké

dámy se domnívala, že někde sedí a pochlastává, poněvadž manžel

byl, jak z řeči vysvítalo, dost vyhlášený zpi|ar, zelenooká dáma

ho bolestně postrádala a neochvějně věřila, že se vytratil jí

natruc, kdyby byla tušiia, že něco podobného provede, byla by

jeho naléhání vyhověla, znáte přece mužské.

Jo znám, řekl Meyer.

Takže zatímco manželce se nezdálo nutné hlásit manželovo zmizení

a zatahovat do celé věci policii, zelenooká dáma se obávala, že

by mohl vyvést něco zoufalého, když teda mu odepřela svou přízeň,

a žádala proto muže zákona, aby jí pomohli zjistit, kde se

nachází, a vrátit jej do lůna rodiny a jeho milovaných, znáte

přece mužské.

Jo, znám, řekl Meyer znova.

A tak si veškeré informace zapsal a zauvažoval přitom o tom, kdy

on sám se naposled pokusil poskočit se Sarah na gauči v obýváku,

když vedle spaly ve svých pokojích jeho děti, a uvědomil si, že

se nepokusil se Sarah poskočit v obýváku na gauči vlastně nikdy.

Rozhodl se, že by to mohl zkusit dnes večer, až se vrátí domů,

a pak zelenookou dámu ujistil, že udělají vše, co je v jejich

silách, aby zjistili, kde se manžel její nejlepší přítelkyně

nachází, ale že podle všeho může být bez obav, poněvadž manžel

se podle všeho odebral strávit noc s nějakou přítelkyní.

346

No jo, ale právě z toho mám obavy, řékla zelenooká dáma. Och,

řekl Meyer.

Když zelenooká dáma odešla, Meyer založil lístek s hlášením do

kartotéky pro případné použití v budoucnu, poněvadž nechtě!

otravovat oddělení pro pohřešované osoby předčasně. Zača! zrovna

vyklepávat na stroji zprávu o vloupání, když do služebny vešel

detektiv Andy Parker s Lewisem Kapsáříčkem. Parker se smál, div

se nepotrhal, ale Lewis nevypadal na to, že by se zas tak moc

bavil. Byl to vysoký štíhlý páneček s namodralým nádechem na

lícních kostech, s ostrýma a pronikavýma očkama a řídnoucími

okrově zrzavými vlasy. Na sobě měl béžový pršipláš| a hnědé

kožené rukavice, z ohbí lokte mu visel deštník a mračil se na

všechny ve služebně jako kakabus, zatímco Parker dál doslova

řičel smíchy.

“Hele - koho jsem přived!” zvolal Parker a dostal takový záehvat

smíchu, že lapal po dechu a div se neudusil.

“Co je na tom tak zvláštního?” zeptal se Meyer. “Ahoj, Lewisi,

jak se hejbou kšefty?”

Lewis se na Meyera zamračil. Meyer pokrčil rameny.

“Nejlepší kapsář v celém revíru!” skučel Parker. “Hádej, co se

stalo?”

“Co se stalo?” zepta! se Carella.

“Stojím u ,jerryho u pultu, znáš to tam? No - v tom automatu?”

No a?” “

“No a zadek mám vystrčenej směrem ke dveřím, jo? A co bys řek,

že se stalo?”

” Co?” “Cítím, že mi někdo strká pracku do kapsy a chce mi z ní

vylovit šrajtofli. Tak tu pracku čapnu za zápěstí, otočím se jak

čamrda s bouchačkou v druhý ruce - a hádej, kdo to byl?”

“Kdo to by!?”

“No Lewis!” řekl Parker a znova se rozchechtal. “Nejlepší kapsář

v celým revíru a vybere si za terč svýho snažení detektiva!” No

co - zmejlil jsem se,” řekl Lewis a zachmuřil se.

To si teda piš, žc ses zmejlil! A moc!” zařval Parker. “

Stál jste ke mně zádama,” řekl Lewis. “

Lewisi, kamaráde, poštráduješ si to do basy,” řekl Parker roz”

jařeně a pak dodal: “Dělej, dělej, musíme to s tebou sepsat dřív,

než se pokusíš vybílit kapsy tady Meyerovi.”

347

“Já na tom nic tak srandovního nevidím,” řekl Lewis a pořád se

mračil, když vycházel za Parkerem ze služebny.

“Já myslím, že je to velká sranda, fakt,” řekl Meyer.

Vtom se objevil u la|kového brlení, které oddělovalo služebnu od

chodby, nějaký muž a váhavou angličtinou se zeptal, jestli

některý z policistů mluví italsky. Carella řekl, že mluví, a

pozval muže, aby se posadil k jeho psacímu stolu. Muž mu italsky

poděkoval, smekl klobouk, položil si ho na kolena, když si sedl,

a pak začal Carellovi vykládat svou historii. Že prý mu někdo

hází do auta odpadky.

Rifiuti?“zeptal se Carella. ,|Sh rifiuii|”řekl mllž.

Už je to pár neděl. pokračoval muž, co někdo v noci otevřel jeho

vůz a vysvpal mu odpadky na přední sedadlo. Odpadky nejrůznějšího

druhu. Prázdné plechovky od konzerv, zbytky od večeře, ohryzky

od jablek a lógr z kafe, prostě všechno. A to všechno do auta,

na přední sedadlo.

“Perché non lo chiude a chiave?“zeptal se Carella.

To je tak, vysvětlil mu muž, on totiž každý večer vůz zamkl,

jenomže to vůbec nepomohlo. Poněvadž když mu tam někdo quello

poreo - hodil ty odpadky prvně, rozbil postranní okénko a tím si

pak otevřel dveře, aby mohl tu zatracenou sviňárnu provést. Takže

vlastn.ě je jedno, jestli si bude vůz dál zamykat, poněvadž ten

darebák do něho dál bude strkat ty svý drzý pařáty rozbitým

ventilačním okýnkem, a pak zas všechny ty odpadky vysype na

přední sic, a fakt je, že vůz už začíná povážlivě a odporně

smrdět.

Hm, no jo, řekl Carella, a víte o někom, kdo by byl schopnej

sypat vám odpadky na přední sedadlo?

Ne, nevím o nikom, kdo by byl tako who svinstva schopn,‘j, řekl

muž.

Víte o někom, kdo vůči vám chová záši? zeptal se Carella. Ne, mě

má všude každej rád a každej si mě váží, řekl muž.

No dobrá, řekl Carella, pošleme vám tam někoho od nás, aby to

všechno přešetřil.

“Per piacere,” řekl muž nasadil si klobouk otřásl Garellovi , ,P

rukou a vypadl ze služebny. To bylo 10.33.

V 10.35 Mever zavolal Raoulu Chabrierovi do kancelářc: stií| ního

zástupce a strávil tři minuty rozkošným žvatláním s Ber?1| ce,

než konečně dostal na drát přímo Chabriera.

348

“Ahoj, Rollie,” řekl Meyer, “tak co jsi zjistil?” ,O čem?“

zeptal se Chabrier.

“No o té knize, jak jsem ti volal …” ,A o “

,;Tys na to zapomněl,” řekl Meyer otráveně. “

“Poslyš, řekl Chabrier, “pokoušel ses někdy fachčit na dvou

případech najednou?”

“,Jaktěživ ne:` řekl Meyer.

“No, to taky není žádná sranda, to mi věř. |tu si sbírku zákonů

kvúli jednomu a pokouším se najít nějaký stručný poučení o tom

druhým` Myslíš, že se budu zároveň ještě starat o nějakej pitomej

román.

:Vo ale . . ” řekl Mever. , ” .

“Já vím, já vím, já vím,” řekl Chabrier, “slíbil sem ti to.” “

7 ,,.‘VO …

“Dostanu se k tomu. Slibuju ti to znova, Meyere. Já jsem člověk,

kterej vždycky drží slovo. Vždycky. Slíbil jsem ti to a ted’ka

ti to slibuju znova. Jakže se ta kniha jmenuje?”

|lever Meycr,”řekl Meyer.

“Aha, vidíš - Meyer Meyer, hned to prozkoumám. Zavolám ti zpátky,

slibuju ti to. Bernice,” zařval, “poznamenejte mi, že mám zavolat

Meveraf”

“|`1 kdy mi zavoláš?” zeptal se Mever. To bvlo 10.39.

Pět minut před jedenáctou přišel na poštu v Hale Street s centru

města vysoký blond’ák s naslouchátkem v uchu. Nesl lepenkovou

krabici a šel přímo k přepážce. Krabici na ni hodil | pošoupl ji

k poštovnímu úředníkovi. Byla v ní stovka zalepenvch a

oznámkovaných obálek.

. “Je to všechno sem do města?” zeptal se úředník “Jo: `

odpověděl hluchý.

“První poštovní třídou?” “Jo.”

“Je to všechno oznámkované?” “Jo, všechno: `

~V pořádku,” řekl úředník, obrátil krabici dnem vzhůru a vysyP|l

obálky na dlouhý stůl za sebou. Hluchý čekal. V jedenáct 1’t’din

začal úředník strkat obálky do razítkovacího stroje.

1-Iluc:hv se vrátil do bytu, kde ho ve dveřích uvítala Rochelle.

“Už| tv srandičky poslal?” zeptala se.

349

“Jo, už to má poštovskej panáček,” řekl hluchý a zazubil se.

Honza Krejčí o ničem nevěděl.

“Já žádný poldy do svýho krámu nechci,” řekl prostě a jednoznačně

poněkud lámanou angličtinou.

Carella mu trpělivě a anglicky vysvětlil, že policie má

spolehlivou informaci o tom, že jeho krejčovství má být v pátek

v osm hodin večer přepadeno, ale že poručík rozhodl, že k němu

do místnosti za krámem pošle dva muže hlídkovat už dnes večer,

pro případ, že by si to snad zloději rozmysleli a pokusili se

uder|t dřív. Ujistil Honzu Krejčího, že oni dva se zcela

nenápadně usadí za závěsem, který odděluje prostor pro zákazníky

od místnosti za krámem, tak, aby mohl nerušeně procházet, že

budou tiše jak myšky, a vrhnou se do akce jedině tehdy, kdyby se

zloději objevili.

“Lei é pazzo!” řekl Honza Krejčí italsky, čímž chtěl vyjádřit,

že si myslí, že Carellovi přeskočilo. Načež Carella hbitě přešel

do italštiny, kterou se naučil jako kluk a kterou v přítomné době

neměl moc příležitostí uplatnit v praxi, s výjimkou případů, kdy

měl co dělat s lidmi, jako byl onen muž, který si přišel do

služebny stěžovat na odpadky v autě, nebo lidmi jako Honza

Krejčí, na kterého skutečnost, že je Carella Talián jako on,

udělala ihned velký dojem.

Honza Krejčí kdysi napsal dopis režisérovi velice oblíbeného

televizního seriálu a stěžoval si v něm, že se v seriálu příliš

mnoho Italů objevuje v roli darebáků. Jeho rodina, počítaje jen

přímé přibuzné, má čtyřiasedmdesát členů, všichni prožili větší

část svých životů ve Spojených státech a v tomto velkoměstě, a

nikdo z nich není zločinec, všichni jsou to poctiví, těžce

pracující lidé. Proč tedy má televize dávat seriál, z něhož

vysvítá, že jsou všichni Italové zloději? Obdržel odpověd’

napsanou nějakým asistentem z redakce zábavných pořadů, který mu

vysvětloval, že ne všichni darebáci v seriálu jsou Italové,

někteří že jsou taky židi a Irčani. To ale Honzu Krejčího

nikterak nepacifikovalo, poněvadž to byl inteligentní pán, plně

schopný pochopit základní rozdíl mezi dvěma tvrzeními: Ne všichni

Italové jsou darebáci a Ne všichni darebáci jsou Italové. Proto

pro něho v této chvíli bylo náramně příjemné mít v krámě

italského policistu i kdvž to

, pro něho znamenalo, že se bude muset smířit s dvěma neznámými

chlapy za závěsem vzadu za krámem. Honza Krejčí neměl

cizí chlapy rád, i když to byli italští policisté. A navíc ten

druh|cizí chlap, ten malý, rozhodně Ital nebyl. Bůh ví, co ten

byl zač!

V krejčovství se to zákazníky jen hemžilo, ačkoli Carella

pochyboval, že by tržba mohla obnášet plus minus čtyři sta dolarů

týdně, což byl La Brescův a Calucciho odhad plánované kořisti.

Uvažoval také o tom, proč ti dva jsou ochotni riskovat minimálně

deset a maximálně třicet let kriminálu, což je taxa za loupež

ního stupně, když nemohou doufat, že za všechno své úsilí |kají

víc jak čtyři sta dolarů. Dokonce i kdyby měli garantová, že

dostanou nejnižší sazbu, a předpokládali, že za tři a půl

roku budou z basy venku na podmínku, činil očekávaný zisk jen sto

patnáct dolarů za rok, což je žebrácká mzda za jakoukoli práci.

Nikdy vlastně přesně nepochopil, jak to těmhle kriminálníkům

myslí.

Myšlení hluchého například nedokázal pochopit vůbec.

Zdálo se, že je něco naprosto šíleného v nesmírném riziku , které

na sebe bere, v hazardní hře, v níž je v sázce padesát tisíc

dolarů proti možnému kriminálu na doživotí. Člověku jeho

inteligence a schopností muselo přece už ted’ být zcela jasné,

že městská správa nehodlá sáhnout do svých pokladnic a vysolit

padesát tisíc dolarů jedině proto, že někdo vyhrožuje vraždou.

Šance na výhru proti takovéhle odměně byly vratké, a každá chytrá

hlava, která si ty šance uměla spočítat, si toho musela být

vědoma. V tom případě ale hluchý nemohl čekat, že mu akce přinese

zisk, v tom případě mu muselo jít o to, aby zabil starostova

náměstka - tak jako předtím zabil inspektora městských sadů a

parků. Proč ale? Af už byl hluchý kdokoli a měl v plánu cokoli,

Carella si ho nepředstavoval jako zabijáka, který chce vražděním

jen děsit lidi. Ne, hluchý byl tvrdohlavý byznysmen, podstupující

dobře prokalkulované riziko. A byznysmeni neriskují, pokud zbývá

přinejmenším aspoň nějaká naděje na zisk. Pi’vně hluchý žádal ět

tisíc dolarů, byl odmítnut a spáchal vražP

du. Podruhé požádal o padesát tisíc dolarů, ačkoli dobře věděl,

že bude znova odmítnut a znova spáchal vraždu. Potom informoval

,

“°viny o svých neúspěšných vyděračských pokusech a od té doby se

už víc neozval.

Takže kde je ten zisk o který mu jde? , Však m

y na to kápnem a nebude to dlouho trvat miláčku. Tím ” byl

Carella jistý. ,

350 | 351

Zatím ale seděl vzadu za krámem Honzy Krejčího a dumal nad tím,

že šikovný krejčovský dělník u žehlicího automatu sí přijde na

docela slušné prachy. ‘

12

Pan Cari Wahler Yerahall Avenue 1121 Isola

Vážený pane Wahlere, .,f, ..a:.

budete-li tento do|le |c|ládat za žert. ze te.

Fakta jeou následujíci. Přečtéte ai je pozorně. Mohou Vám

zachrgnit život.

1) Inapektor městekých sad|I a park8 Cowper výstrshu ignoroval

a byl zabit.

2) Nám|stek starosty Scanlon výetrahu ignoroval s byl zabit. 3)

Nw řadě je Jtd9. Hude zabit tento pétek večer.

Co mBte se všemi těmlto fektv společného V|?

1) Toto je výstraha pro Vgs. A |e to iedint4 výstraha. žádné

další vjistrshy už ne9ostanete. Pamatujte na to.

2) Vyzvedněte ze avého konta pět tisic dolerfl v mslých,

necznečených bankovkách.

3) Někdy během příštího týdne se e Vámi teiefonicky apojtme.

Člověk, e nfmž budete mluvit, Vám řekne, jak, kdy e kem majt b|t

penize doručeny.

4) Ppkud této žédosti nevyhovíte, budete zabit. Bez výetra|

Nechoveite žQdné falešné naděi|e!

Policie nedokázals ohlidat Cowpera ani Scanlona, ečkoli byle

doatatečn8 varována předem. Nedokéže ohlidat ani Jl4V. Jakou

šanci budete mít Vy, když nezapletfte? Jakou ěenci bu9ete mft Vy,

když udeřfme bez výatrahy?

s’yzvedněte ei penize. Ozveme se vám snova. Brzo.

352

Dopisv tohoto znění dostalo sto lidí ve čtvrtek To ráno byl

hluchý náramně rozjařený. Přecházel po bytě a pohvizdoval si

, znova a znova promýšlel svůj plán, vychutnával všechny jeho

rafinovanější aspekty a kochal se pomyšlením, že sto velmi

bohatých jedinců propadne v sobotu ráno náhlé panice.

Oprávněně předpokládal, že dnes kolem páté hodiny odpoledne

většina lidí, kteří jeho dopis obdrželi, bude jej mít už přečtený

a wtvoří si o něm přinejmenším nějaké předběžné, zatím třeba

nevyhraněné mínění. Byl si plně vědom, že někteří z nich dopis

jen letmo přelétnou očima, zmačkají ho do koule a hodí jej rovnou

do koše na odpadky. Také si byl vědom, že hrstka adresátů

, hlavně ti, kteří mají sklon k paranoie, bude ihned volat na

policii, nebo možná navštíví revír příslušný místu jejich

bydliště s dopisem v ruce a dotčeně bude žádat o ochranu. Cítil,

že tahle část jeho plánu je obzvlášt’ skvostná. Starosta dostal

výstrahu, ano, ale - och - jak nepřímo! O nebezpečí, které hrozí

jeho životu, se doví jen z toho, že pár vyděšených občanů uvědomí

policii.

A zítra večer, ačkoli byl předem varován, starosta nicméně zem

ře.

Před šesti měsíci, když hluchý zahájil příprá`vné práce na svém

plánu, zjistil si spoustu neobyčejně zajímavých, i když jen

útržkovitvch informací. Nejdřív se dověděl, že každý, kdo si

přeje znát přesn.é umístění vodovodních potrubí položených pod

městem, může se jednoduše obrátit na Odbor vodohospodářské

správy, kancelář číslo 1720 v budově městské radnice, kde jsou

plány vvloženy k veřejnému nahlédnutí. Podobně se bylo možno

inforvovat o síti městské kanalizace a stok - stačilo zajít na

Odbor v |řejných prací v hlavní úřadovně téže budovy. Hluchého

naneštěstí nezajímalo ani vodovodní potrubí, ani stoky. Zajímala

ho elektřina. A rychle si zjistil, že detailní plány uložení

podzemních kabelů - z pochopitelných důvodů volně přístupné

nejsou. Tyhle plány. byly deponovány v Dokumentačním a evidenčním

oddělení

Metropolitní elektrárenské společnosti a měla je pod ,

palcem kancelář jejíž personál tvořili především kresliči. Jedním

z těch kresličů byl Ahmad.

první plán, který hluchému obstaral, byl nadepsán “60. obvodní

energetická síi pro oblast v obvodu Dolní Isoly”

ně y , a bylo na m zach ceno umístění všech pomocných stanic v

této čtvrti města.

r, :

Oblast, která hluchého speciálně zajímala, byla na plánu uve- ‘

353

dena pod názvem “Cameron Flats”. Starostův dům stál v Cameron

Flats na rohu South Meridian a Vanderhof Street. Pomocná stanice

zásobující elektrickým proudem South Meridian a Vanderhof Street

byla označena zakroužkovaným křížkem a specifikována jako “South

Meridian č. 3”. Do této pomocné stanice vedly kabely vysokého

napětí (“Těm se říká napáječe,” poučil ho Ahmad) z trafostanice

umístěné někde na rozvodném systému. Tyto napájecí kabely bylo

třeba zničit, měl-li se starostův dům ponořit do tmy tu noc, kdy

měl být starosta zavražděn.

Druhý plán, který Ahmad opatřil, byl nadepsán “Spoje energetické

sítě” a byla to detailní zvětšenina napájecího systému, jímž byly

zásobovány všechny příslušné pomocné stanice. Pomocná stanice na

prvním plánu byla uvedena pod označením “South Meridian č. 3”.

Když si ji hluchý vyhledal na detailnějším plánu, mohl si zjistit

evidenční číslo napáječe: 65CA3. Což ho přivedlo k třetímu

ukradenému plánu, prostě a skromně označenému “65CA3” s

podtitulem “Umístění pomocné stanice na South Meridian”. To byl

náramně dlouhý, úzký diagram, zachycující trasu, po níž napáječ

putoval pod městskými ulicemi, i s čísly označujícími revizní

otvory s kovovými poklopy, jimiž byl ke kabelům přístup z ulice.

65CA3 procházel na své klikaté cestě podzemím z trafostanice k

pomocné stanici pod jedenácti takovými revizními otvory. Hluchý

si zvolil otvor vzdálený přibližně půl míle od starostova domu

a zapsal si jeho číslo: M3860-120’SSC-CENT.

Poslední plán, ten, na kterém záleželo všechno, byl nadepsán

“Přístup k napáječi” a lokalizoval otvor zcela přesně. M3860 se

nacházel na Faxon Drive, čtyřiačtyřicet metrů na jih od jižního

okraje chodníku v Harris Street, uprostřed ulice - proto to

označení 120’SSC-CENT, v němž zkratka CENT znamenala centrum,

střed. Vysokonapěfové kabely, procházející pod tímto

vybetonovaným otvorem, byly uloženy půldruhého metru pod povrchem

ulice a seshora chráněny kovovým poklopem vážícím stopětatřicet

kilo.

Zítra v noci Ahmad, Buck a hluchý ten poklop zvednou a jedna z

Buckových bomb si perfektně poradí s kabely.

Apak… Áchchch, pak …

Ta opravdu nádhérná část plánu byla teprve před ním a hluchý se

usmál, když o ní přemýšlel.

Jasně si představil starostův dům zítra v deset hodin večer,

354

obstoupený policisty a detektivy nasazenými do speciální akce.

Ti všichni tam budou jedíně a výhradně proto, aby ctihodnému JMV

poskytli veškerou ochranu. Viděl už sám sebe, jak jede v černém

sedanu k cihlové vile, náhle ponořené do tmy, jak policejní

baterka vykrojí z temnoty zlatá písmena na předních dvířkách vozu

a z nich sestavený nápis Metropolitní elektrárenská společnost

(písmena, která lze nalepit pouhým přitlačením a která na oboje

přední dvířka vozu odborně připevnil Ahmad, když je předtím

koupil v Ateliéru uměleckých potřeb, kus po osmi centech, celkový

výdaj čtyři dolary osmdesát). Už viděl, jak se dvířka vozu

otvírají. Vystupují tři muži. Dva mají na sobě montérky (od firmy

Sears, Roebuck, šest dolarů devadesát pět za jeden komplet).

Třetí má na sobě uniformu policejního seržanta, i se stužkou od

vyznamenání, připíchnutou nad služebním odznakem na levé kapse

(z půjčovny divadelních kostýmů, deset dolarů denně plus

sedmdesát pět dolarů záloha) a se žlutou páskou policejní

pohotovostní služby na rukávě (za dolar dvacet pět centů v

prodejně drobného spotřebního zboží, přímo přes ulici proti

budově policejního ředitelství).

“Co jste zač?” zeptá se hlídkující policista a pátravě přejede

po těch třech kuželem světla z baterky. Buck v uniformě seržanta

k němu přistoupí.

To je v pořádku,” řekne Buck. “Já jsem seržant Pierce z poho”

tovostní služby. A tihle dva jsou od elektrárenské společnosti.

Mají zjistit, kde ta elektrika vybouchla.”

Všechno jasný, seržante,” odpoví policista. “

Nikde se tu nic neděje?” zeptá se Buck. i “

“Zatím všude klid, seržante.” ‘

Radši zkontroluj, jaký nářadí mají s sebou,” řekne Buck. “Ne”

chci, aby nás pak třeba kvůli tomu někdo buzeroval.”

Dobrej nápad,” řekne policista. Zašmejdí po nich kuželem “

svétla z baterky a Ahmad otevře kufřík s nářadím. Není v něm nic

než elektrikářská výbava: zkoušečka, ocelový pásmový metr,

kolovrátek na upnutí vrtáku, čtyři šroubováky, hasák, přímočará

pilka na železo, oblouková pilka na železo, kladívko, Seegerovy

,; kleště, škrabka na odstraňování izolace z drátů, kombinačky,

sica-kleště, klíč na utahování matek, izolační páska, pryžové

těsnění . . V ořádku” řekne policista a otočí se k hluchému. “Co

.” P ,

to nesete vy?”

“Voltohmmetr,” odpovídá hluchý.

355

“Ukázal byste mi ho?” “Samozřejmě,” řekne hluchý.

Zkoušecí zařízení je jen černý kožený kufřík, nějakých třicet

centimetrů dlouhý, dvacet široký a dvanáct hluboký, Když hluchý

odklapne zámek a zvedne víko, baterka ozáří desku s ukazateli

instalovanou v dolní části kufříku tak, že je v jedné úrovni s

jeho okrajem. Desce dominují dva velké ciferníky, jeden označený

jako “Voltohmmetr”, druhý jako “Ampérmetr”. Pod ciferníky jsou

tři knoflíkv. Štítky od výrobce informují, k čemu knoflíky

slouží: oba krajové jsou označeny jako “Stavitelný regulátor”,

kdežto u prostředního je štítek “Funkce”. 1Va levé straně desk

y, vertikálně odshora dolů, jsou řady zdířek, označených 600 V,

3U0 V, 150 V, 75 V, 30 V a Síf. Na pravém okraji desky jsou vedle

ciferníků podobné zdířky, označené 60 A, 30 A, 15 A, 7‘5 A, 3 A

a Sí|. Další zdířka a malá žárovička jsou pod knoflíkem druhého

regulátoru a jsou souhrnně označeny jako “Indikátor svodu”.

Výrazná písmena, vyražená na panel zkoušečky už v továrně,

hlásají, jak se celé zařízení jmenuje: “Univerzální měřič napětí,

odporu a proudu”.

“V pořádku,” řekne policista, “můžeš si to zavřít” Hluchý sklapne

víko kufříku a znova zacvakne zámek. “Já je odvedu dovnitř,”

řekne Buck.

“Jo, můžete, seržante,” řekne policista a všichni tři půjdou k

domu, kde je u hlavního vchodu zastaví detektiv.

“Seržant Pierce z pohotovostní služby,” řekne Buck. “Tihle dva

jdou od elektrárenské společnosti - zjistit, kde ta elektrika

kiksla.”

“Dobrý,” řekne detektiv.

“Já jdu s nima a nehnu se od nich,” řekne Buck, “ale za nic

jiného odpovědnost nepřebírám.”

,Co tím chcete říct?” ,.

“No, jestli starosta zakopne a zlomí si nohu v kotníku, když

budem ve vile, nerad bych za to dostal sprdávačku od kapitána já”

, “Žádnej strach, my budem starostu od vás držet na dištanc”

řekne detektiv a zasměje se.

“Tak odkud chcete začít, mládenci?” ze tá se Buck. “Od skleP pa?”

Jdou do vily. Svítí tam světla napájená z nouzových akumulátorů,

ale větší část vily je skoro ve tmě, přecházející postavy při

pomínají rozplizlé, nejasné přízraky. T”ri muži začnou svou práci

v suterénu, postupně kontrolují napětí v obvodech. Projdou všemi

místnostmi ve vile, ale během své inspekce starostu ani jednou

neuvidí. V ložnici pána domu strčí hluchý kufřík se zkoušecím

zařízením pod obrovskou dvojitou postel a předstírá, že horlivě

pátrá, zda výpadek proudu není způsoben krai’asem v zástrčce.

Když vychází z ložnice, už s sebou kufřík nenese. “Univerzální

měřič napětí, odporu a proudu” leží na podlaze pod starostovou

postelí.

Ten měřič se všemi úhlednými, v továrně vyrobenými ciferní; ky,

knoflíky, zdířkami a elektrikářskými termíny je pravý - ale

přesto je to podvrh. Za deskou s ukazateli žádné zkoušecí

zařízení není, vnitřek skříňky byl předem vykuchán. Pod deskou

je skryta další Buckova časovaná bomba nařízená na dvě hodiny

‘ po půlnoci. , I

Zítra v noci starosta zemře.

V .sobotu ráno se všichni dovědí, že bylo spácháno to, co se

spáchat nedalo. Všichni otevřou své noviny, přečtou si titulky

a budou vědět, že dopis byl myšlen vážně, žádný náhodný cvok,

který by si snad chtěl jen přihřát svou polívčičku, nemohl vraždu

tak přesně předpovědět. Toho byl schopný jen ten, kdo sám vraždu

naplánoval a sám ji provedl. Zvednou dopis z místa, kam ho

lhostejně pohodili, přečtou si jej znova a teprve ted’ plně

pochopí jeho hrozbu, teprve ted’ si plně uvědomí tu absolutní

hrůzu skrytou v jeho slovech. Je pět tisíc dolarů opravdu tak

velká investice

, když je člověk postaven tváří v tvář hrozbě náhlé smrti? Ani

jeden z mužů, kteří byli na seznamu stovky adresátů, nevydělával

méně než dvě stě tisíc dolarů ročné. Všichni adresáti byli

pečlivě zvoleni, původní seznam obsahující čtyři sta dvacet jmen

byl zredukován a zrevidován, zúžen pouze na ty, kteří se zdáli

b nejpravděpodobnějšími obět’mi, na ty, pro něž ztráta pěti tisíc

dotarů u vrhcábového stolu v Las Vegas nic neznamená na ty, o

nichž bylo známo, že investovali do cenných papírů nebo do

|ýnosných divadelních her uváděných na Broadwa

a yi - krátce dobře na ty, kteří budou ochotni obětovat pět tisíc

dolarů za naději, že se jim nic nestane.

Však oni nám zaplatí, pomyslel si hluchý.

To se ví, všichni ne všichni určitě ne. Ale bude jich dost. ,

-‘|Iožná že k tomu bude třeba ještě několika málo vražd, možná

že |ude ještě třeba pár těch ulízaných a napapaných pupkáčů ze

357

seznamu zlikvidovat, než se ti ostatní přesvědčí, že nemají jiné

východisko, ale nakonec se o tom přesvědčí a zaplatí.

Po vraždě, k níž dojde zítra v noci, až jim bude jasné, že

nežertujeme - pak zaplatí.

Hluchý se pojednou usmál.

Kolem městské radnice by se měl shromáždit pěkně velký dav a

mohli by se tam začít scházet třeba hned, pomyslel si.

Bude to zajímavý víkend.

Trefils hřebík na hlavičku,” řekl poručík Byrnes Carellovi. “

“Za příští oběi si vyhlíd starostu.”

“To se mu nemůže podařit,” řekl Hawes.

“No - podařit by se mu to nemělo,” řekl Byrnes. “Poněvadž jestli

odkrágluje starostu, bude škubat prachy, jako kdyby rostly na

stromě. Kolik odhadujete, že těch dopisů rozeslal?”

“Hm, to můžem zkusit spočítat,” řekl Steve Carella. “Nejdřív

varoval inspektora městských sadů a parků a žádal pět tisíc

dolarů. Pak byl na řadě starostův náměstek a žádal padesát tisíc.

A ted’ nám sděluje, že tenhle pátek v noci zabije starostu. Takže

jestli v tý eskalaci hodlá pokračovat, měl by z toho chtít

vyrazit desetkrát padesát tisíc, tedy pět set tisíc. Jestliže to

vydělíme počtem - “

“To pustr z hlavy,” řekl Byrnes.

“Chci jen vědět, jak to vypadá, když se to vyčíslí”

“Co mají výpočty co dělat s tím, že má být zabit JMV?”

“To nevím;” řekl Carella a pokrčil rameny. “Připadá mi ale, že

když budeme vědět, jak postupuje, dovíme se taky, v čem je jeho

postup chybný” »r | x| :;.,:

Byrnes na něho civěl.

“Chci říct jen tolik, že odkráglovat starostu nebude pro tohohle

chlápka dost,” řekl Carella.

“Ty myslíš, že ne, jo? Mně připadá, že odkráglovat starostu je

víc než dost”

“To je pravda, ale neplatí to pro člověka, jako je hluchý. Ten

je moc pyšný na svou vlastní mazanost.” Carella se znova podíval

na dopis. “Kdo to je - ten Carl Wahler?” zeptal se.

“Výrobce obleků, bydlí v centru ve Stewart City, patří pod 17.

revír. Přinesl tam ten dopis dneska ráno: Kapitán Bundy si

myslel, že ho třeba budem chtít vidět. Vzhledem k tomu, že jsme

se zabývali předchozími vraždami”

“Zapadá to přesně do toho jeho plánu, nezdá se vám?” zeptal se

Hawes. “Ty druhé vraždy přece oznámil taky.”

“To je pravda, jenže tady něco chybí,” řekl Carella. Co?”

” “Osobní hledisko. Začal s tím v 87. revíru, byla to taková jeho

malá vendetta za to, že jsme ho před lety vyšplouchli, když

deponoval po celém tomhle zatraceném městě bomby, aby odvrátil

pozornost od bankovní loupeže. Proč s tím ale ted’ najednou jde

za hranice 87. revíru? Jestli odkrágluje starostu, udělá šašky

jedině z těch pár policajtů, pověřených speciálně jeho ochranou.

My budem z obliga, my při tom nebyli. A tomu právě vůbec

nerozumím. Tady někde je v plánu nějaká chyba.”

“Mně ten plán připadá naprosto jasný,” řekl Byrnes. “Jestli

dokáže zabít JMV poté, co to předem všude rozhlásil, jakou šanci

budou mít adresáti, na které udeří bez výstrahy? Jen si všimněte,

kolikrát to v dopise opakuje. Bez výstrahy, bez výstrahy.”

“Stejně si s tím lámu hlavu,” řekl Carella. “

To bys neměl,” řekl Byrnes. “Napsal to tam jasně, černé na bílém.

Ten chlap je učiněnej dábel.”

V prvním okamžiku se jak Hawes, tak Carella div nedali do smíchu.

‘G|lověk obvykle od policajtů neslyší, že by o zločincích mluvili

jako o “d’áblech”, i když třeba jde o prznitele dítek a masové

vrahy. Tenhle způsob vyjadřování si pro sebe zpravidla rezervují

soudci a politikové. Ani Byrnes obvykle nepoužíval tak barvitých

kleteb. Přestože ale oba muži cítili neodolatelnou potřebu se

nahlas rozesmát, jediný pohled na Byrnesovu tvář je od toho

stačil odradit. Poručík byl s rozumem v koncích. Vypadal pojednou

velice staře a velice unaveně. Ztěžka si povzdechl a řekl:

“Dokážeme my mu to vůbec překazit, mládenci?” a znělo to přesně

tak, jako když nováček v americkém fotbalu má hájit zadní lajnu

proti vybranému univerzitnímu týmu.

“Budem se modlit,” řekl Carella.

Ačkoli starosta James Martin Vale byl bigotní příslušník

episkopální církve, to odpoledne usoudil, že by raději měl udělat

,

něco víc než se jenom modlit, přeje-li si, aby jeho rodina

nepřišla o tatíčka.

Svolal proto do své úřadovny v budově městské radnice schůzku na

nejvyšší úrovni (schůzku na kterou poručík Byrnes nebyl P ,

ozván), a na té se rozhodlo, že budou s okamžitou platností

3| 359

podniknuta veškerá preventivní opatření, která by mohla

“hluchému” (detektivové z 87. revíru trvali na tom, aby se mu tak

říkalo) zabránit ve splnění hrozby. JMV se vyznačoval

okouzlujícím chováním a bystrou inteligencí a dokázal všechny,

kdo byli v úřadovně přítomni, přesvědčit, že mu jde víc o blaho

občanů města než o vlastní bezpečnost. “O život nesmím přijít

jedině proto, aby ten člověk nevyždímal těžce vydělané dolary z

občanů tohoto velkého města,” řekl, “a kdyby mě dokázal zabít,

všichni by se od něho nechali vydírat. Mám na mysli především

občany. Proto žádám o ochranu.”

“V aše Ctihodnosti,” řekl státní zástupce, “mohu-li něco

navrhnout, pak myslím, že by ochrana neměla skončit v pátek v

noci, ale že by se v ní mělo ještě nějaký čas pokračovat i pak.

Obávám se totiž, že kdyby se tomu člověku podařilo zabít vás

kdykoli v nejbližší budoucnosti, občané našeho města by se mohli

domnívat, že svou hrozbu přece jen splnil.”

“Ano, to asi máte pravdu,” řekl JMV.

“Vaše Ctihodnosti,” řekl revizor městských účtů, “mám za to, že

byste snad měl odvolat všechna svá veřejná vystoupení

přinejmenším do konce dubna.”

“Hm, to se mi nezdá, nemohu se přece úplně uzavřít do samoty a

izolovat se jako nějaký poustevník, nemyslíte?” zeptal se JMV,

maje na paměti, že v letošním roce budou volby.

“Nebo aspoň omezit svá veřejná vystoupení,” řekl revizor

městských účtů, který se rozpomněl, že skutečně jsou letos volby

a také na to, že on sám je na stejné kandidátce jako Jeho

Cťihodnost starosta města JMV.

Co si o tom myslíte, Slime?” zeptal se JMV policejního ře”

ditele. Policejní ředitel, pán, který měřil metr devadesát tři

a vážil sto dvě kila, zavrtěl zadkem v polstrované kožené

klubovce, stojící naproti psacímu stolu Jeho Ctihodnosti, a řekl:

“Postarám se, aby se kolem vás hemžilo policajtů jak blech,” což

sice zrovna nebylo příliš delikátní přirovnání, ale nicméně

vystihovalo, co chce říct.

“Spolehněte se, že vám ze svého oddělení poskytnu tolik mužů,

kolik jich budete potřebovat,” řekl státní zástu ce vědom si

toho, P ,

že dva jeho nejspolehlivější detektivové byli teprve před

několika dny vyexpedováni výbuchem bomby do té velké Policejní

akademie v nebi.

“Rád bych navrhl,” řekl městsk zdravotní rada, “abyste se ý

podrobil kompletní lékařské prohlídce, a to hned, jakmile bude

tato schůze skončena.” “Proč?” zeptal se JMV. ” Poněvadž existuje

možnost, Vaše Ctihodnosti, že vám už ted’ někdo podal jed.”

“Poslyšte,” řekl JMV, “to se mi přece jen zdá trochu divoké”

“Vaše Ctihodnosti,” řekl zdravotní rada, “nahromadění malých

dávek jedu, podávaných v jistém časovém rozmezí, může mít za

následek smrt. A poněvadž máme co činit s člověkem, který si

zřejmě vypracoval dlouhodobý časový plán . . : ` . “Jistě,

samozřejmě; ` řekl JMV, “podrobím se lékařské prohlídce,

kdykoli si to budete přát. Možná že mi při tom vykurýrujete i tu

rýmu, které se nemohu zbavit,” řekl s šaramantním úsměvem a

nádavkem se ještě stejně šaramantně zazubil. ,.Vaše Ctihodnosti,”

řekl předseda městské rady, “podávám ná-vrh, aby všechna

motorová vozidla patřící městu ihned prošla důkladnou

jednorázovou inspekcí. Stále nemohu zapomenout na to, pane

starosto, že bomba umístěná v …” ..||no, to zařídíme hned,”

řekl chvatně státní zástupce. “Vaše Ctihodnosti,” řekl starostův

tiskový tajemník. “Navrhuji, abychom až do odvolání přestali

poskytovat tisku veškeré inřor-mace o místě vašeho pobytu, o

tom, kde a kdy máte promluvit a podobně, dokud celá ta nepříjemná

záležitost nebude uzavřena.” “Ano, to je dobrý nápad,” řekl

JMV, “ale samozřejmě se v žád-ném případě raději nebudu

odvažovat příliš daleko od domova , co říkáte, Stane?” prohlásil

a šaramantně se usmál na státního zástupce. “Rozhodně ne, pane

starosto, naopak vám radím, abyste si pro příšci měsíc nebo aspoň

přibližně po tuto dobu uložil domácí vězení,” řekl státní

zástupce. “To se ví, bomba může třeba být rovnou tady v kanceláři

a třeba zrovna v tomhle momentě” řekl policejní ředitel náram-

, ně neomaleně, čímž způsobil, že všichni přítomní naráz

zmlkli. Do ticha se ozývalo pouze hlasité tikání hodin na zdi,

které šlo všem trochu na nervy. “Hm, to jistě,” řekl JMV

šaramantně, “možná že bychom to tu měli dát všechno rohledat a

u mne doma taky. Když už chcem P , echno udélat jaksepatří,

neměli bychom zanedbat žádná re ntivní opatření: ` p

361

“Ovšem, pane starosto,” řekl státní zástupce.

“A taky bychom samozřejmě měli udělat vše, co je v našich silách,

abychom mezitím toho člověka našli. Toho hluchého.” “Ano, pane

starosto, děláme momentálně všechno, co je v na

šich silách,” řekl policejní ředitel.

“A to je co?” zeptal se JMV šaramantně.

“Určitě se dopustí nějaké chyby,” pravil policejní ředitel. “A

když ne?”

“Musí se jí dopustit”

“Než se to ale stane,” zeptal se JMV, “máte už nějakou stopu nebo

tak?”

“Policejní práce,” řekl ředitel, “spočívá v skládání mnoha

zdánlivě izolovaných faset, které pojednou zazáří jako diamant,”

a zamračil se, jako by mél podezření, že metafora neudělala na

přítomné takový dojem, jaký udělat měla. “V policejní práci hraje

velkou roli spousta náhodných okolností, a my tyto náhodné

okolnosti pokládáme za významný a rozhodný faktor při vypátrání

a dopadení zločinců. Zatkneme například člověka pro obvinění z

loupeže - no, třeba za nějakých šest nebo sedm měsíců ode dneška

- a při výslechu zjistíme, že spáchal vraždu při nějaké jiné

trestné činnosti, které se dopustil dejme tomu před čtyřmi nebo

pěti měsíci.”

“Rozumím,” řekl JMV šaramantně, “doufám ale, že nebudeme muset

čekat šest nebo sedm měsíců na to, až se ten kriminálník dopustí

nějaké chyby, a on nám zatím bude vesele páchat jiné zločiny.”

“To jsem nechtěl, aby to vyznělo tak pesimisticky,” řekl

policejní ředitel. “Pokoušel jsem se vám jen vysvětlit, Vaše

Ctihodnosti, že spousta policejní práce spojuje minulost s

přítomností a s budoucností. Chovám pevnou důvěru, že toho

člověka zatkneme v nějaké rozumné dohledné době.”

“No, doufám, že to bude dřív, než mě zabi e,” řekl JMV a šaraj

mantně se usmál. “Tak dobrá,” řekl , estli už nemáme na pořadu

, ,1

diskuse nic dalšího, mohli bychom snad všechna dohodnutá

preventivní opatření rozjet. Budu rád, když mi pošlete toho

doktora, Herbe. Kdykoli budete chtít”

“Já se zatím spojím s pyrotechniky z protipumového oddělení,”

řekl policejní ředitel a vstal.

“Ano, to je asi třeba udělat nejdřív,” řekl JMV a také se zvedl.

“Pánové, děkuji vám za čas, který jste na tuto poradu obětovali,

a za vaše cenné návrhy. Věřím, že se učiněná opatření projeví

jako účinná”

“Do dvou do tří minut tady budete mít moje lidi,” slíbil státní

zástupce.

“Díky, Stane,” řekl starosta, “opravdu si vážím tvé ochoty.” Muži

vycházelí jeden po druhém ze starostovy úřadovny a každý ho ještě

jednou ujistil, že bude o jeho ochranu spolehlivě postaráno.

Starosta jim všem a každému zvlášť šaramantně poděkoval a pak si

sedl do velké, polstrované kožené klubovky za psacím stolem a

upřel oči na hodiny tikající na stěně.

Venku začínal padat sníh.

Zpočátku sněžilo jen řídce.

Vločky se snášely z nebe lenivě a váhavě a pokrývaly ulice a

chodníky načechraným tenkým popraškem. Kolem osmé hodiny večer,

kdy pochůzkáře Richarda Genera propustili z nemocnice Buenavista,

padající sníh už trochu zhoustl, ale pořád ještě nepředstavoval

pro motorová vozidla žádný velký problém, zvlášť když řidič -

jako třeba právě Generův otec - měl na voze pneumatiky s

protismykovým vzorem. Jízda domů byla sice hlučná, ale bez

zvláštních př‘hod. Generova matka trvala na tom

, aby si její syn pohovořil s kapitánem, kdežto Generův otec jí

pořád opakoval, aby držela zobák. Mladý Genero si připadal zdravý

a silný a nemohl se už dočkat, až se vrátí do služby, ačkoli

předem věděl, že první směnu bude mít zítra od čtyř do půlnoci.

A taky už věděl, že vzhledem k jeho nedávnému zranění od něho

kapitán Frick nebude vyžadovat, aby příští týden nebo aspoň

přibližně týden chodil na obchůzky. Místo toho měl jezdit s

jedním hlídkovým vozem a sledovat, co se děje v ulicích. Genero

to pokládal za povýšení.

Svého druhu.

Sníh nepřestával padat.

/13l

Pátek. p Město bylo hotová tundra, tolik snéhu jste v životě

neviděli

okud j , ak ste se náhodou nenarodili a nevyrostli na Aljašce,

a ani p možná ne. Sníh ležel na všem. Sníh ležel na střechách,

na

363

zdech, na chodnících, na ulicích, na popelnicích, na

automobilech, na květináčích a dokonce i na lidech. Kamaráde, to

teda byla sněhová kalamitka. Bylo to horší než Velká sněhová

vánice z roku 1888, lidé, kteří Velkou sněhovou vánici z roku

1888 nepamatovali, to aspoň říkali. Jeho Ctihodnost starosta JMV,

jako by neměl jiných starostí nad hlavu, musel navíc ke všemu

ještě zařídit, aby Odbor čištění města najal 1200 výpomocných

odklízečů sněhu, kteří tu nadílku naloží lopatami na auta a

odvezou a vyklopí do River Dix, což byla fuška, která odhadem

město přijde na pět set osm tisíc a čtyři sta dolarů a potrvá

přes polovinu týdne, pokud ovšem nezačne chumelit znova.

Takže tak.

Muži se dali do práce hned, jakmile sněžit přestalo. Sněžii však

přestalo teprve v půl čtvrté odpoledne, patnáct minut přecitím,

než Genero zasedl k volantu hlídkového vozu, a půldruhé hodiny

předtím, než Willis s Carellou zasedli na číhanou v místnosti

vzadu za krejčovstvím. Městská správa mohla sice počítat s tím,

že odklízeči sněhu budou pracovat nepřetržitě ve třech směnách,

ale nemohla už počítat s tím, že po vánici udeří krutý mráz a

podstatně sníží výkonnost odklízečů, ochromující mrazivá vlna,

která se přihnala z Kanady nebo bůhvíodkud. De facto nikoho ani

moc nezajímalo, odkud se přihnala, všichni si jen přáli, aby se

nezastavila a rychle se hnala dál, nejradši někam k moři nebo na

jih k Bermudám nebo třeba až na Floridu; jen a| ,Julča pozná, zač

je toho loket, mysleli si všichni.

Julča ale ten den nepoznala, zač je toho loket.

Mráz sevřel město tak, že ztuhlo na rampouch. Omezení dopravy

vzhledem ke sněhové kalamitě bylo s okamžitou platností vyhlášeno

v poledne a kolem čtvrté hodiny odpoledne se město zdálo

vylidněné. Většina velkých podniků a kanceláří byla zavřena,

frekvence prakticky klesla na nulu a autobusy projížděly ulicemi

jen zřídka. Provizorní parkování v ulicích bylo zrušeno, ale

nakupené automobily blokovaly křižovatky a hrbily se pod sněhem

jak eskymácká iglú na arktické pláni. Výpomocní odklízeči sněhu

vzdorovali mrazu a prohazovali závěje, choulili se kolem uhlí

hořícího v prázdných barelech od benzínu, a pak se znova oháněli

lopatami, zatímco čekající náklad’áky nabíraly prostoje a chrlily

do mrazivého soumraku obrovské bílé vějíře z výfuků. Pouliční

svítilny se rozsvítily v pět hodin a vrhaly zlatohnědé kruhy na

mrtvou bílou poušf. Divoký a neutuchající vítr s kvíle

ním profukoval avenue a ulice, zatímco olověné nebe bylo stále

tf:mnější a temnější, až nakonec zčernalo docela.

Carelta seděl v útulném teple místnosti za krámem Honzy Krejčího;

hrál s Halem Willisem dámu (prohrál šest partií za sebou,

poněvadž se ukázalo, že Willis na střední škole chodil hrát dámu

do zájmového kroužku a byl členem přebornického klubu (;‘ervená

a černa| a přemítal, jak se asi dostane domů, až La Bresca a

Calucci krám přepadnou a bude po všem.

Začínal pochybovat o tom, zda k přepadení vůbec dojde samozřejmě,

jestli něčemu nerozuměl, pak to byl způsob, jakým uvažují

pachatelé zločinů, přesto ale si troufal předpovědět, že žádný

kriminálník, který má k sobě jen špetku úcty, se nepůjde potýkat

se sněhem a mrazem do nečasu, jaký dnes večer venku panoval. Něco

jiného by bylo, kdyby zdar přepadení závisel na nějaké okolnosti,

která se může změnit během jediného dne nebo tak; kdyby řekněme

deset miliónů dolarů ve zlatých cihlách mělo být někam doručeno

v přesně stanovenou chvíli přesně určeného dne, pročež by bylo

nezbytné kombinovat absolutně přesné načasování akce s nezdravým

rizikem, ale žádná taková okolnost v této šestákové loupeži

nemohla nastat. Muži si vytipovali obchod a zjistili si, že Honza

Krejčí každý pátek večer, když zavře, odnáší si týdenní tržbu v

kovové pokladničce domů. Z této praxe zřejmě v pátek večer

neudělal za posledních sedm tisíc let jedinou výjimku a byl podle

všeho odhodlán pokračovat v ní beze změny přinejmenším dalších

tisíc let. Takže když to neklapne renhle pátek večer, co děláš

p|íští pátek, Honzo? Anebo ještě líp, proč s tím nepočkat do

května, kdy budou rašit pupeny na stromech a ptáčkové zpívat

vůkol, jak je to jejich úkol, a jeden si bude moct lajsnout menší

vloupáníčko bez rizika, že mu při té akci umrzne zadek?

La předpokladu, že se ale o přepadení přece jen pokusí dnes

večer, uvažoval Carella a přihlížel, jak mu Willis dvojskokem

žere dvě dámy, za předpokladu, že se o přepadení pokusí a za

předpokladu, že se on s Willisem budou chovat tak, jak se od nich

očekává, že totiž oba ptáčky zatknou a pak zatelefonují pro

policejní vůz s řetězy - jak se hrome pak dostane domů k ženě a

dětem, až budou krátce a dobře La Bresca a Calucci zabásnuti

, , odtransportováni a pro zbytek noci z krku? Carellův vlastní

vůz měl sice protiskluzové pneumatiky, ale ne řetězy, a Carella

po

365

chyboval, že by i ty nejlepší protiskluzové pneumatiky byly víc

než prd platné na té ledovatici venku. To se ví, byla tu možnost,

že kapitán Frick dovolí, aby ho domů do Riverheadu zavezl některý

hlídkový vůz, ale použití dopravních prostředků patřících městu

k transportu někoho, kdo pro město pracuje, byla praxe, nad níž

se nevrle chmuřilo nejedno výše postavené čelo, zvláš| v těchto

napjatých a kritických dnech, kdy všude rejdí jacísi hluší

pacholci a zabíjejí úředníky městské správy.

“Žer mi dámu,” řekl Willis.

Carella odfrkl a sežral mu dámu. Podíval se na hodinky. Bylo sedm

hodin dvacet minut. Jestli La Bresca a Calucci udeří tak, jak se

čekalo, zbývalo do té chvíle něco přes půl hodiny.

V pokoji, kterv měl Pete Calucci pronajatý na North Sixteenth,

se právě společně s La Brescou vyzbrojoval. Honzovi Krejčímu bylo

sice sedmdesát let a byl to křehký a shrbený stařík se

šedivějícími vlasy a slepnoucíma očima, ale ti dva nehodlali v

kontraverzi s ním dnes večer ponechat nic náhodě. Calucciho

revolver byl kolt značky Government Model ráže .45, vážící kilo

dvacet se sedmi náboji plus osmým v komoře. La Bresca měl

revolver značky Walther P-38, koupený od překupníka v Dream

Street osm patron v zásobníku a devátá v komoře. Oba revolvery

byly automatické. Walther byl klasifikován jako zbraň střední

výkonnosti, kdežto kolt ovšem patřil mezi těžké bouchačky s

mnohem větší razancí. Obě zbraně byly s to vyrazit z Honzy

Krejčího život víc než uspokojivě, kdyby ho snad napadlo dělat

nějaké potíže. Pouzdro na revolver ani jeden muž neměl. Calucci

strčil revolver do pravé kapsy těžkého svrchníku. La Bresca ho

zarazil za pásek od kalhot.

Předem se spolu dohodli, že nepoužijí zbraní, pokud Honza Krejčí

nezačne křičet. Měli v plánu přihnat se do krejčovství asi deset

minut před osmou, starce překvapit, nechat ho spoutaného a s

roubíkem v puse vzadu za krámem a vrátit se pak do pokoje, který

měl Calucci pronajatý. Do krejčovství odtud bylo jen pět minut

cesty, ale kvůli té prudké chumelenici a také proto, že ani jeden

z nich nevlastnil automobil, vyrazili raději už v sedm dvacet

pět.

Oba vypadali náramně hrozivě a s velkými bouchačkami si připadali

jak dva neodolatelní frajeři, kteří smetou všecko, co se jim

postaví do cesty. Škoda že tu nikdo nebyl, aby viděl, jak hrozivě

vypadají a jak frajersky si připadají.

366

Pochůzkář Richard Genero seděl v útulném, pohodlném a teplém

hlídkovém voze a pátravě vyhlížel do mrazivých a větrem

vymetených ulic, naslouchal cvakotu řetězů na zadních

pneumatikách a slyšel oboustrannou krátkovlnou vysílačku, chrlící

svůj nepřetržitý dialog. Policista, který vůz řídil, byl žvanivý

veterán jménem Phillips a v jednom kuse si na něco stěžoval od

okamžiku, kdy jim oběma odpoledne ve 3.45 začala šichta. Ted už

bylo půl osmé a Phillips pořád ještě remcal, vykládal Generovi,

že celý minulý týden musel sledovat jakéhosi O’Learyho, ani na

okamžik si nemoh odpočinout, to teda byl pěknej vůl, že se dal

k policajtům, zatímco rádio vpravo od něho pokračovalo ve svém

bezohledném repetění: vůz dvacet jedna, signál třináct, tady vůz

dvacet jedna, Wilco, vůz dvacet osm, signál …

“Připomíná mi to vánoce,” řekl Genero.

“Ani nemluv, ty taky stály za starou belu,” řekl Phillips.

“Představ si, že jsem na Štědrej den sloužil, umíš to si

představit?”

“Já to myslel tak, že všude je bílo jak o vánocích.”

“To jo, všude bílo jak o vánocích,” řekl Phillips. “Jenže kdo to

může potřebovat”

Genero zkřížil paže na prsou a ruce v rukavicích si strčil do

podpaždí. Phillips žvanil a žvanil. Rádio bzučelo a praštělo.

Protismykové řetězy cinkaly jak rolničky saní.

Genero cítil, že na něho jde ospalost.

Něco dělalo hluchému starosti.

Ne, nebyla to ta spousta sněhu, která nepochybně napadla na

kovový poklop číslo M3860, čtyřiačtyřicet metrů na jih od jižního

okraje chodníku v Harris Street, uprostřed Faxon Drive, ne, o tu

vůbec nešlo. S rozmary počasí předem počítal a v kufru černého

sedanu, zaparkovaného zatím dole u chodníku, měl připravené

lopaty. Sníh znamenal jen tolik, že ho bude muset odházet, aby

se k poklopu dostal, a na zvládnutí tohoto úkolu měl v rezervě

celou hodinu - ne, sníh mu starosti nedělal, sníh rozhodně ne.

“Co je zas tohle?” zašeptal Buck. Měl na sobě vypůjčenou uniiormu

policejního seržanta a cítil se v modrém sukně velice nezvykle,

což vedlo k tomu že byl i nervózní.

, “Nevím,” odpověděl Ahmad. “Podívej se, jak chodí”

Hluchý se skutečně procházel. Měl na sobě montérky a vykračOval

si sem tam kolem psacího stolu v rohu pokoje; sám pro

367

i |’

sebe si sice nemluvil, ale potřásal hlavou jako stařec, který

rozmrzele medituje nad úpadkem světa. Buck si možná dodal odvahy

proto, že mél na prsou stužku od vyznamenání, když konečně k

hluchému přistoupil a zeptal se: “Co ti dělá starosti?”

Osmdesátej sedmej,” odpověděl hluchý bez váhání. N

“|| |

Osmdesátej sedmej, osmdesátej sedmej,” opakoval hluchý ne”

trpělivě. Co to na věci změní, když zabijem starostu? Nechápeš

to?”

Ne.” “

“Vyjdou z toho bez maléru,” řekl hluchý. “Zabijem JMV a kdo si

to odskáče - no, řekni, kdo?”

“Kdo?” zeptal se Buck.

Osmdesátej sedmej revír sichr ne, to si piš” “

NHele,” řekl Buck jemně, Nsnad abys|e se do toho radši dali.

Budem muset odházef sníh, abysme se k poklopu vůbec dostali,

budem muset …”

“No prosím, JMV teda bude po smrti - jenže co z toho?” zeptal se

hluchý. “Copak jsou peníze v životě všechno? Kde je radost?” Buck

se na něho podíval.

Kde je radost?” opakoval hluchý. “Jestli JMV -” Pojednou “

se zarazil a oči se mu rozšířily. “JMV,” řekl znova, tentokrát

šeptem. “JMV!” vykřikl vzrušeně a vrhl se k psacímu stolu. Vytáhl

prostřední zásuvku a vyndal z ní telefonní seznam Isoly. Rychle

nalistoval druhou polovinu.

“Co to dělá?” zašeptal Ahmad. “Nevím,” zašeptal Buck.

Podívejte se semhle!” zvolal hluchý. “Tady jich musej bejt “

stovky, tisíce!”

NČeho tisíce?” zeptal se Buck.

Hluchý neodpověděl. Skláněl se nad seznamem, obracel stránky,

vejral do nich a listoval dál. “Tady je to,” mumlal, “ne, to není

dobrý … moment, moment … tady je další … ne, to ne

… vteřinku … vida, výborně … ne, to je moc daleko,

až v centru … moment, moment … tady … ne …”

mumlal si pro sebe a listoval pořád dál, až pojednou vykřikl:

“Culver Avenue, to je ono, to je přesně ono!” Popadl tužku,

rychle něco naškrábal do bloku ležícího na stole, list vytrhl a

nacpal si jej do kapsy montérek. ,|Jdem!” zvolal.

“Seš připravenej?” zeptal se Buck.

368

“Jsem,” řekl hluchý a zvedl voltohmmetr. “SI’bili jsme jim, že

dostanem JMV, že jo?” zeptal se.

“Jo, to jsme jim slíbili.”

Fajn,” řekl a ušklíbl se. “My totiž dostanem dva JMV ,;

a jeden z nich bude v osmdesátým sedmým revíru!” Odvedl je z bytu

celý rozjařený.

Oba mladíci se potloukali po ulicích už od večeře. Najedli se v

lahůdkářství poblíž Ainsley a pak si zašli koupit dva litry štávy

k benzínové pumpě na rohu Ainsley a Fifth. Vyšší mladík, který

otevřenou plechovku s benzínem nesl, se klepal zimou. Pořád tomu

menšímu vykládal, že je zmrzlý jak preclík. Menší mu na to řekl,

za takové noci jako dneska je zima každému, co hrome čekal od

takové noci, jako je ta dnešní?

Vyšší mladík řekl, že by nejradši šel domů. Řekl, že za takové

noci, jako je ta dnešní, nikde nikoho nenajdou, určitě ne, tak

jaký to má smysl courat po ulicích v téhle sibérii? Í|ekl, že má

nohy jak rampouch a ruce samozřejmě taky celé zmrzlé, to se ví.

Proč hergot ten pitomej benzín neneseš ty? zeptal se.

Ten menší mu řekl, aby držél hubu.

Ten menší řekl, že na to, co mají v plánu, je tahle noc jak

stvořená, poněvadž přinejmenším dva chlápky; kteří se budou

choulit k sobě někde v chodbě, docela jistě najdou, to přece dá

rozum, ne?

Ten vyšší řekl, že by se někde v chodbě choulil nejradši sám.

Zůstali stát na rohu ulice a hezkou chvíli se hádali, nejdřív

křičel jeden, pak zas druhý, pěkně popořadě, až nakonec ten vyšší

přistoupil na to, že je v zájmu věci ochoten obětovat ještě deset

minut, ale víc ne, víc ne. Ten menší řekl Měli bysme to zkusit

ještě aspoň půl hodiny, musíme přece kápnout na něco parádního,

ale vyšší mladík řekl Ne, deset minut a dost, načež ten menší

řekl Ty blbče pitomej, říkám ti přece, že tahle noc je k tomu jak

stvořená, a vyšší mladík uviděl, co jeho partnerovi kouká z očí,

a znova dostal strach a řekl No dobře, tak teda dobře, ale jen

půl hodiny, fakt Jimmy, mně je fakt děsná zima, fakt.

Vypadáš, jako kdyby ses chtěl dát do breku, řekl Jimmy. Jsem

strašně zmrzlej, řekl ten druhý, to je tím.

To nic, jen pojd, řekl Jimmy, nékoho načapem a uděláme si péknej

ohýnek. Krásnej hřejivej fajráček.

Oba mladíci se na sebe ušklíbli.

369

Pak zahnuli za roh a šli po ulici směrem k Culver Avenue, zatímco policejní vůz číslo 17, v němž seděl Phillips a Genero, projel kolem nich na pneumatikách opatřených řetězy, které cinkaly jak rolničky saní.

Těžko říct, kdo byl víc překvapen, jestli poldové nebo lupiči. Policejní ředitel sice řekl Jeho Ctihodnosti starostovi JMV, že

“spousta policejní práce spojuje minulost s přítomností a s budoucností”, ale dá se s klidným srdcem předpokládat, že se za jeho slow neskrývala žádná ohromující filozofie. Přesněji řečeno, nemeditoval o rozdílu mezi iluzí a realitou, ani o tom, nakolik se snění kryje či nekryje se světem prozaické všední práce. Přesněji řečeno, nehodlal tím vysvětlovat následné časové fáze, časoprostorové křivky, paralelní vesmíry či koexistující společenská zřízení. Chtěl tím říct jen tolik, že v policejní práci je třeba počítat se spoustou zcela náhodných okolností a že je až příliš mnoho případů, které by bez těchto náhod nikdy nebyly vyřešeny. Chtěl tím Jeho Ctihodnosti starostovi JMV říct, že někdy prostě policajti mají štěstí.

Carella a Willis se toho patnáctého března večer stali miláčky štěstěny přesně za deset minut osm.

Hlídali přední místnost krejčovství, poněvadž Dominick Di Fillippi (který nikdy v životě nikoho neprásknul) jim řekl, že ti dva mají v plánu vpadnout do krámu za deset minut osm, těsně předtím, než Honza Krejčí stáhne rolo přes skleněnou tabuli výkladní skříně. Dál jim Di Fillippi řekl, že La Bresca má za úkol splnit tuto povinnost za něho a potom zamknout dveře z ulice, zatímco Calucci donutí namířeným revolverem Honzu Krejčího zacouvat do místnosti vzadu za krámem. V tom, co jim Di Fillippi přeochotně vyklopil, byl náramný důraz, at, už pravdivý nebo vyfantazírovaný, kladen na přední místnost krejčovství. Takže všichni samozřejmě předpokládali (koho by mohlo napadnout něco jiného?), že La Bresca a Calucci přijdou předními dveřmi, otevřou je, zvonek nad nimi zaklinká, vytasí bouchačky a namíří je Honzovi Krejčímu na hlavu a dají se do své špinavé akce. Lze pochybovat, zda policie vůbec věděla, že do krejčovství vedou také nějaké zadní dveře.

La Bresca a Caluccci ale věděli, že tam zadní dveře jsou. Kopli do těch dveří přesně v sedm padesát, na chlup podle časového rozvrhu, kopli do nich hlučně a s perfektním výsled

kem, čerta se starali o to, zda Honzu Krejčího vyburcují ze zaběhaného pořádku, na který si zvykal deset let, poněvadž věděli, že se vyřítí do místnosti za krámem podívat se, co se to tam proboha děje, poněvadž dobře věděli, že naběhne přímo na hlavně dvou zatraceně velkých revolverů.

První, co uviděli: dva chlapíci, hrající dámu. První, co La Bresca vykřikl: “Poldové!”

Věděl, že menší z těch dvou je policista, poněvadž ten ho několikrát vyslýchal. Toho druhého neznal, ale usoudil, že když člověk někde vidí myš, pravděpodobně je jich tam padesát, a když někde uvidí policajta, pravděpodobně je jich tam tisíc, takže celý krám se nejspíš policajty jen hemží, a že vlezli do skvostně narafičené pasti - a to všechno v okamžiku, kdy se rozhrnul závěs a přední dveře, vedoucí do krejčovství z avenue, se rozletěly dokořán.

A také to byla chvíle, kdy propukl ten zmatek a blázinec, ve kterém se všechno překrývalo a v němž se minulost, přítomnost a budoucnost kompletně a totálně pomíchaly, tak totálně, že se nějakých deset vteřin, nabitých napětím k prasknutí, zdálo, že sedm promítaček promítá na jedno malé projekční plátno současně. Ani později, mnohem později, nebyl Carella schopen dát si jednotlivé části té scény dohromady; všechno se to odehrálo příliš rychle a také příliš š|astně, a on a Willis se na tom všem de facto podíleli jen pramálo.

První, co Carellu bouchlo do hřbetu a vystřelilo mu do hlavy, byla očividná skutečnost, že se jak on, tak Willis dali zaskočit. I v okamžiku, kdy se vyhoupl ze židle a převrátil ji dozadu, kdy vykřikl: “Hale, za tebou!” a sáhl po revolveru, i v tom okamžiku věděl, že se dali zaskočit, že zírají do černých ústí velkorážních revolverů a že budou vzápětí oba zastřeleni na fleku. Slyšel, jak jeden z mužů v křikl Poldové!” a viděl, jak se oba revolvery y ” ,

současně zvedly, a ve zlomku vteřiny se mu nahrnulo do hlavy příliš mnoho posledních myšlenek. Willis se otočil kolem své osy, srazil šachovnici s rozestavenými kameny dámy na podlahu a začal vytahovat revolver, když vtom Honza Krejčí prudce shrnul závěs oddělující zadní místnost od krámu, a ve stejném okamžiku se rozletěly dokořán přední dveře, vedoucí do krejčovství z avenue.

Honza Krejčí později vyprávěl, že se rozběhl dozadu podívat se, co je to tam za kravál, a rozhrnul závěs, oddělující obě místnosti, přičemž se pootočil a spatřil to, co Carella uviděl teprve za

370 | 371

moment: tři muže stojící v předních dveřích krejčovství, tři muže s třemi revolvery.

A to také musel nutně a stejně dobře spatřit La Bresca s Caluccim, když ted’ zírali dírou po odtaženém závěsu přímo na přední dveře. A přestože jim bylo ihned jasné, že policisty v zadní místnosti se jim podařilo zaskočit nepřipravené, okamžitě rozpoznali, co jim hrozí od tří dalších policistů stojících v předních dveřích s revolvery v hrstích a výrazem zabijáků ve tvářích. Ti tři sice policisté nebyli, ale to La Bresca ani Calucci nemohli vědět. Seržant stojící ve dveřích vykřikl “Poldové!”, což znamenalo, že se domnívá, že La Bresca a Calucci jsou od policie, ale La Bresca a Calucci si to bleskurychle vyložili tak, že tím zvoláním prostě jen ohlašuje svůj příchod. A tak začali střílet. Tři muži ve dveřích, tváří v tvář tomu, co pokládali za past nastraženou policií. začali střílet zároveň s nimi. Honza Krejčí se vrhl na podlahu jak široký tak dlouhý. Carella a Willis, kteří dokázali kvalitní křížovou palbu na plné pecky neomylně poznat, jakmile se do ní jednou dostali, učinili rychlý pokus rozplacatit se o zed’. Při tom zploštovacím manévru Willis uklouzl po jednom spadlém kamenu z dámy a také se skácel k zemi, zatímco střely mu frčely nad hlavou.

V té chvíli měl už Carella svůj revolver v ruce. Nasměroval ho na přední dveře, poněvadž si dobře všiml jednoho z mužů, kteří v nich stáli a stříleli do zadní místnosti, a přestože ten muž neměl v uchu naslouchátko, byl to vysoký blond’ák a Carella ho hned poznal. Namířil pečlivě a s rozvahou, stiskl spoušf a revolver mu nadskočil v ruce. Uviděl, jak se hluchý chytil za rameno a pak napůl zavrávoral, napůl se otočil ke dveřím otevřeným dokořán. Za Carellou někdo zaječel, a když se otočil, uviděl La Brescu, jak padá přes žehlicí automat a plivá krev na bílou flanelovou podložku, a potom v mrňavém krejčovství zahřměly další čtyři výstřely a někdo zachroptěl a třeskly nové výstřely, Willis už mezitím vstal a střílel, a pak už tam byl jenom kouř, hustý kouř, který visel ve vzduchu ve vrstvách, odporný pach korditu, dráždící chřípí, a z podlahy se ozval hlas Honzy Krejčího, odříkávajícího lahodnou italštinou modlitbu.

“Za nima!” vykřikl Carella, přeskočil pult rozdělující krám na dvě poloviny, uklouzl v kaluži krve u šicího stroje, ale vybalancoval rovnováhu, udržel se na nohou a bez kabátu se vyřítil do zasněžených ulic..

372

V dohledu nikdo nebyl. Mrzlo jen praštělo.

Mráz ožehl vytažený revolver a Carella měl pocit, že se mu kůže přilepila k oceli.

Krvavá stopa vedla od dveří krejčovství napříč bílým sněhem a táhla se do nekonečných ulic velkoměsta.

Carella po ní vyrazil.

Hluchý utíkal, co mu nohy stačily, ale bolest v rameně byla nesnesitelná.

, Nebyl s to pochopit, co se vlastně stalo.

‘ Je vůbec možné, že by na to nějak přišli? Ale ne, to přece nemohli. Přesto tam ale byli a čekali. Jak jen se to mohli dovědět? Odkud to proboha mohli vědět, když on sám to ještě před patnácti minutami nevěděl?

V telefonním seznamu města Isoly je přinejmenším pětadvacet stránek se jmény účastníků začínajících písmenem “V” a na každé stránce je asi pět set jmen, což dělá dohromady nějakých 12 500 jmen. Nepočítal počet křestních jmen začínajících písmenem ,|J”, ale měl pocit, že jich musí být nejméně dvacet či třicet na každé stránce, a skutečně našel jedenáct jmen s iniciálami , ,JMV”, stejnými iniciálami, jaké má Jeho Ctihodnost starosta James Martin Vale, než narazil na jméno s adresou na Culver Avenue.

Jak se to mohli dovědět? Jak si mohli vytipovat krejčovství Johna Maria Vicenza, ten poslední doplňkový trik - jiného JMV, bydlícího ve čtvrti spadající pod 87. revír? To přece není možné, pomyslel si. Nespoléhal jsem v ničem na náhodu, mělo to všechno perfektně klapnout, měl jsem je dostat oba dva, v paklu nebyly žádné karty, s kterými bych nepočítal, mělo to klapnout.

Jenže v paklu bylo pár karet, s kterými nepočítal.

“Hele,” řekl Jimmy.

Vyšší mladík, ten, ktery nesl plechovku s benzínem, zvedl hlavu, zašilhal proti větru a okamžitě zabořil hlavu do límce, když ho zběsilejší nápor větru šlehl po tváři. Uviděl vysokého blond’áka, jak klopýtá z chodníku a míří do středu zasněžené ulice.

“Ten je vožralej jak prase,” řekl vedle něho Jimmy. “Toho vosolíme, Baby.”

Mladík, kterého pojmenoval Baby, zachmuřeně přikývl. Rychle se rozběhli k rohu. Tam byl vítr silnější; když zahnuli na

373

širokou avenue, opřel se do nich jak nápor vichřice. Klopýtajícího muže nebylo nikde vidět.

“Frnknul nám,” řekl Baby. Zuby mu drkotaly a chtěl jít domů. Musí bejt tady v některým tom domě v chodbě,” řekl Jimmy. “Jen pojd, Baby, tohle je příhodnej čas pro ohníček.”

Z místa, kde Genero seděl v hlídkovém voze, viděl prázdnou a větrem vymetenou avenue, přes pruh předního skla, zbavený námrazy, přízrační sněžní d’ábli vystupovali z každého nového poryvu větru, zavěšené dopravní značky řinčely a chřestily, tajemné zvuky jak ze hřbitova skřípavě doléhaly k oknům auta. Avenue byla opuštěná, sníh zalehl ulici od chodníku k chodníku, za okny bytů planula světla jak hřejivé ohníčky v noci za starých časů.

Co je to?” řekl pojednou. Co co je?” zeptal se Phillips. Tamhle vpředu. Ty dva chlapi ” “Cože?” řekl Phillips.

“Zkoušej, jestli jsou zamčený dveře. Jedny po druhejch,” řekl Genero. “Zajed’ k chodníku.”

Co?” i;=|f Zajed’ k chodníku a vypni motor!”

Slyšel je, jak hovoří venku na chodníku, slyšel jejich hlasy, jak se k němu blíží, jak jsou pořád blíž a blíž. Ležel v chodbě domu a z ramene mu tekla krev, věděl, že by měl vyběhnout po schodech nahoru a dostat se na střechu, dostat se z téhle budovy do vedlejší, skákat z jedné střechy na druhou celou noc, bude-li muset, ale nejdřív si potřeboval odpočinout, jen si odpočinout, jen trochu si odpočinout, odpočinout si, než otevřou dveře a najdou ho, jak to, že ho tak rychle vyslídili? Copak jsou policajti v tomhle zatraceným městě všude?

Bylo tu příliš mnoho věcí, které mu nešly na rozum. Naslouchal blížícím se hlasům a pak uviděl, jak se začíná sklápět klika dveří.

Stát! Ani krok!” zařval Genero. “

Oba mladíci se naráz otočili.

Poldové!” vykřikl Baby, upustil plechovku s benzínem a dal se “

na útěk. Genero mu pro výstrahu vystřelil nad hlavu a opožděně zařičel: “Policie! Stůj, nebo střelím!” a pak vypálil další výstražný

374

výstřel. O kus dál v ulici, kde zaparkoval u chodníku hlídkový vůz, otvíral právě Phillips dvířka ze strany od volantu a vytahoval z pouzdra revolver. Genero vystřelil znova a překvapilo ho, když uviděl, že se běžící mladík skácel do sněhu. Dostal jsem ho! pomyslel si a prudce se otočil, aby uviděl druhého mladíka, utíkajícího opačným směrem. Kristepane, pomyslel si, vždy| já jsem tu zrovna překazil nějakou loupež nebo co to b lo! Stát!” vykři « y “

kl. “Stůj. a vystřelil do vzduchu a uviděl mladíka, jak zabíhá za roh a hned se rozběhl za ním.

Pronásledoval Jimmyho ve sněhu kolem tří bloků, bořil se přitom po kolena do závějí, nohy mu klouzaly na zledovatělých místech a sváděl neustálý souboj s větrem - až ho konečně dostihl ve chvíli, kdy se mladík pokoušel přelézt plot do postranní uličky.

“Koukej zůstat, kde seš, kamaráde,” zvolal Genero, “nebo ti to napálím rovnou do zadku.”

Jimmy seděl rozkročmo na plotě a váhal, zda má přehodit na druhou stranu i druhou nohu, nebo jestli má slézt dolů, dřív než ten parchant celý nadšený tím, že má v ruce bouchačku, splní svou hrozbu.

S povzdechem sklouzl na zem Generovi k nohám.

“Copak, zdá se vám, že něco není v pořádku, šéfe?” zeptal se. “Jo, zdá,” odsekl Genero. “Ruce vzhůru.”

Vzápětí přisupěl do uličky Phillips. Přihnal se ke Generovi jako pravý ufuněný policejní veterán, odstrčil ho stranou, přirazil Jimmyho na plot a začal ho šacovat. Genero byl natolik mazan aby si zkontroloval, že ocelová pouta, která mladíkovi nasadil , P , atří jemu, to jest Generovi, ačkoli se v jednom momentě zdálo jako by chtěli s Phillipsem soutěžit kdo dřív.

Chvíli trvalo, než odvlekli mladíka zpátky k policejnímu vozu chvíli trvalo než se zašli o kus dál do ulice podívat, jestli druhý mladík je ještě naživu (zjistili, že je, ale že má na kahánku), chvíli ti’valo, než sami otevřeli dveře do nichž se mládenci ředtím dob ali ‘ p - a když posvítili do foyer domu baterkami, neuviděli na dlážkách nic než kaluž krve.

Stopy krve směřovaly nahoru po schodech.

Dali se jimi vést a vystoupili až do nejvyššího patra, přímo otevřen

k ým dveřím na střechu. Genero na střechu vylezl a kuželem světla z baterky přelétl po sněhu.

Krvavé skvrny a stopy nohou mířily klikatou trasou k okraji

375

I’; ii

střechy a odtamtud na vedlejší střechu a z té někam do nekonečných ulic velkoměsta nebo možná až na konec světa.

O dva bloky dál potkali Steva Carellu, ktery bloudil zasněženými ulicemi bez kabátu jak nějaký potrhlý polární badatel nebo bůhvíkdo.

14

Vyčistit krejčovský kráin a udělat v něm pořádek - to byla práce pro vraha.

La Bresca a Calucci byli mrtvi. Velký zrzavý chlap, který se jmenoval Buck, byl také po smrti. Ahmad byl naživu a dýchal, když ho nakládali do ambulance a odváželi, ale měl v prsou dvě střely z Calucciho pětačtyřicítky a v žaludku další z La Brescova Walthera. Vychrchlával a plival krev, třásl se a mrmlal, a velice pochybovali, jestli ho aspoň do nemocnice dovezou živého. Carella se trochu třásl sám.

Stál u radiátoru v krejčovském krámě, zabalený do svrchníku, a zuby mu cvakaly, když se zeptal Honzy Krejčího, kolik peněz je tentokrát v té kovové pokladničce, kterou si odnáší domů.

“Due cento tre dollari,” řekl Honza Krejčí. Dvě stě tři dolary^.

Ahmad věděl, jak se hluchý jmenuje.

“Orecchio,” řekl a ošetřovatelka mu otřela krev ze rtů. “Mort Orecchio.”

To není jeho pravé jméno,” řekl mu Willis. “Pod nějakym “

jiným jménem jste ho neznal?”

“Orecchio,” opakovai Ahmad. “Mort Orecchio.”

“Víte o někom, kdo by mohl vědět, jak se doopravdy jmenuje?” “Jmenuje se Orecchio,” opakoval Ahmad.

Účastnil se toho s vámi ještě někdo další?” “

“Ta holka,” řekl Ahmad. “Která holka?” “Rochelle,” řekl. Rochelle - jak dál?”

” Ahmad zavrtěl hlavou. Kde ji najdem?”

” Tři . . tři . . osm . . Ha . . Ha . . Ha . . ” řekl Ahmad ” … …

a umřel… .

i|‘e že by se snad při tom umírání smál. Pokoušel se říct adresu - Harborside 338.

V kapse Buckových kalhot našli dopis, který mu někdo adresoval do Harborside Oval 338. Celým jménem se jmenoval Andrew Buckley a na obálce dopisu stálo “U p. Morta Orecchia”. Carella a Willis do bytu vpadli a našli tam hezkou mladou brunetu ve volném pyžámku, která seděla u piana a hrála Heart and Soul. Počkali, až se oblékne, a pak ji s sebou odvezli do služebny, kde ji půl hodiny vyslýchali v přítomnosti právního zástupce. Dívka jim pověděla, že se jmenuje Rochelle Newellová a že zná hluchého jen krátce, teprve dva nebo tři měsíce. Trvala na tom, že se jmenuje Mort Orecchio.

“To není jeho jméno,” řekl Carella. “Ale ano, je to jeho jméno.”

“Jak jste mu říkala vy?” “Morte,” odpovědělo děvče. i

“.A jak jste mu říkala v posteli?” zeptal se náhle Willis v nadě i že ji překvapí.

j “Miláčku,” odpovědělo děvče.

Jicnmy se hihňal, ne a ne přestat.

Právě mu pověděli, že jeho kamarád Baby je po smrti, a přesto se hihňal, ne a ne přestat.

“Víš, v jakým průšvihu se vezeš, synáčku?” zeptal se Me er. “Ne - v jakým?” řekl Jimmy a zahihňal se. y “Podáváme na tebe žalobu pro vraždu.”

“To mi nepřišijete,” řekl Jimmy a zahihňal se.

“To ti přišijem, synáčku,” řekl Meyer. “Máme přiznání toho ýho kámoše, když umíral, a výpověd’ byla zaprotokolovaná příc.omnosti právníka. A taky venku za dveřma čeká ‘ed

Ida i-ý ) en ná , kte ho ses pokusil zabít a kterej vás oba spolehlivě idencifikuje. Takže ti to přišijem, to mi věř.”

“Pchá, houby mi přišijete,” řekl Jimmy a hihňal se dál. Meyer usoudil, že je blázen.

Mever usoudil, že taky Rollie Chabrier je blázen. Zatelefonoval mu totiž krátce před půlnocí.

^,Už je kapánek pozdě, nezdá se ti?” ze tal se Meyer. “Zrovna jsem chtěl vystřelit domů” p

376 ! 377

“To máš pravdu, jenže já tady v tý zatracený ouřadovně ještě makám,” řekl Chabrier. “Kdežto vy tam máte lehárnu, vy chlapi”

“Nech si to, nech si to. Oč jde?” zeptal se Meyer. O tu knihu,” řekl Chabrier.

||-jo|` “Chceš, abych ti dal dobrou radu?”

“Jasně, že od tebe chci radu. Proč myslíš, že bych ti byl jinak volal?”

“Tak hele, radím ti, abys to pustil z hlavy.” “To je ohromná rada.”

“Stalo se Stevu Carellovi, že někdy vyšla kniha pojmenovaná jeho jménem?”

« “To ne, ale …

Stalo se to Bertu Klingovi?” Ne.”

Nebo třeba Cottonu Hawesovi? Nebo třeba Halu Willisovi: ” ” Nebo třeba Arthuru Brownovi? Nebo třeba …

“Podívej, Rollie . . “

“Měl bys bejt polichocenej,” řekl Chabrier. “Dokonce ani mni se nikdy nestalo, aby vyšla kniha pojmenovaná mým jménem.” “To je fakt, jenže . . “

“Víš, jaká spousta lidí prožije celej dlouhej život a nikdy s| nedočká toho, aby vyšla kniha pojmenovaná jejich jménem?” “Jaká spousta?”

“Milióny jich jsou! Měl bys bejt polichocenej!” “Fakt myslíš, že bych mél?”

“No jasně. Někdo po tobě pojmenoval knihu! Seš slavnej!” “Fakt jsem

“Že váháš. Od tohohle momentu až do skonání časů budou s moct lidi na celým světě kdykoli zajít do knihoven a uviděj tv’ jméno na knize, představ si to, Meyere. Na knize! Bude tam stá Meyer Meyer,” řekl slavnostním hlasem a Meyer měl pocit, jak| když ho skoro vidí, jak rozpřahuje ruce, aby přičaroval ilumino vaná baldachýnová nebesa: “Bože, Meyere, vždyi, ty bys měl zmí rat radostí až do smrti.”

Fakt?” řekl nedůvěřivě Meyer.

” že ti t “Závidím ti to, Meyere. Čestně a upřímně ti říkám, závidím.”

“Hm - no jo,” řekl Meyer. “Tak ti děku u. Moc ti děkuj| 1 Rollie. Vážně. Moc ti děkuju.”

378

To nestojí za řeč,” řekl Chabrier a zavěsil. “

A Meyer se odebral na pánský záchodek, aby se podíval sám na sebe do zrcadla.

Andy Parker přinesl do služebny ranní novíny dvě hodiny po |ůlnocí.

“Ghceš si přečíst, jak jsme dobrý?” řekl a hodil noviny Klingovi na psací stůl.

Kling přelét! očima titulky.

“No fakt,” řekl Parker, “zvládli jsme celou tu věc levou rukou. O tenhle tým se už nikdo nebude otírat, brácho.”

Kling zamyšleně přikývl.

“Teá’ si tady všichni můžem dát pohov,” řek! Parker. “V novinách stojí komplet všecko o tom, jak to bylo naplánovaný, jak ta banda byla zlikvidovaná, a že už si nikdo z tý stovky adresátů, co dostali ty dopisy, nemusí dělat žádný starosti. A to všecko díky těm báječnejm poldoušům z 87. revíru.” Na moment se odmlčel a pak řekl: “Vsadím se, že za tohle Genero dostane povýšení. Hrome, vždyt toho jsou plný noviny.”

Kling přikývl a neřekl nic.

Lámal si hlavu nad nejnovějším vývojem událostí ve Velké záhadě policejní služebny. Ukradený elektrický ventilátor, jak se zdálo, byl na světě. Objevili ho v jedné zastavárně v centru města. No prostě ve frcu. Dole na stojánku na něm byl otisk prstu, vyvedený v hráškové zeleni.

“Kdo prosím tě myslíš, že to moh . . ” spustil, ale to už se Parker rozvalil v otáčecím křesle za psacím stolem a přikryl si ibličej plachtou jedněch těch ranních novin, které do služebny |řinesl.

pŘIPSANO MURRAYI WELLEROVI

| parku na druhé straně ulice vanul příjemný čerstvý větřík a dokořán otevřenými okny líně pronikal i do služebny pátracího oddělení. Bylo patnáctého dubna a teplota venku se ustálíla na dvaceti stupních. Roztřepené skvrny slunečních ,paprsků zaplavovaly místnost. Meyer Meyer nečinně dřepěl u psacího stolu a pročítal denní hlášení, zlaté světlo ho šimralo po plešaté lebce a na rtech mu pohrával blažený úsměv, přestože četl zprávu o mimořádně zlotřilém přepadení a oloupení. Tvář měl zaboře | nou ve dlani jak v kol’bce, loket ohnutý a modré oči zabodnuté do lejstra úředního formuláře s textem vyiukaným na stroji dřepěl tam v tom slunečním světle jak židovský anděl na střeše Duomo. Když zařinčel telefon, zaznělo mu to jak zatrylkování tisíce skřivánků, tak báječnou náladu toho jasného jarního dne měl.

“Detektiv Meyer,” řekl, “87. pátrací oddělení.” “Tak jsem tu zpátky,” řekl hlas v telefonu.

“To rád slyším,” odpověděl Meyer. “S kým mluvím?”

| “Ale, ale, pane Meyer,” řekl hlas. “Přece jste na mě tak brzo nezapomněl, nebo snad ano?”

Hlas mu byl vzdáleně povědomý a Meyer se zachmuřil. “Váženej pane, na takovýhle laškování já nemám čas, na to jsem moc ” zaměstnanej,” řekl. “S kým mluvím?”

“Budete muset hovořit trochu víc nahlas,” řekl ten hlas. “Já jsem totiž kapánek nahluchlej, víte?”

Nezměnilo se nic. Telefony a psací stroje, skříně s kartotékami, ` klec pro zatčené (pro ty obzvlášf běsnící zuřivce), ochlazovač vody, plakátky se zatykači, nádobíčko na snímání otisků prstů

, psací stol , židle - to všechno se dál koupalo v zářivém slunečy

1 ním světle. Ale navzdory těm vířícím zrnkům zlatého prachu, | zdála se místnost pojednou ponurá, jako by ji ten hlas, který se ; telefonicky připomněl, připravil o všechno pozlátko a vystavil na , odiv její ubohost a tuctovost. Meyerovy chmury se proměnily v zakaboněné vrásky. Telefon mlčel, ozývalo se z něho jen slabé elektrické popraskávání. Meyer byl ve služebně sám a neměl komu dát pokyn, aby se pokusil zjistit, odkud muž volá. Navíc ho dřívější zkušenost dostatečně poučila, že tenhle člověk (pokud to byl skutečně ten za něhož ho Meyer pokládal) nezůstane na , , drátě tak dlouho aby dal telefonní společnosti příležitost před

383

i

i,: `. W>

vést své špiclovské schopnosti. Meyer začínal litovat, že telefon vůbec zvedl - zvláštní, že policistu ve službě může něco takového napadnout. Ticho se protahovalo. Nevěděl, co má vlastně říct. Najednou si připadal jako cvok a nemehlo v jedné osobě. Hlavou se mu honila jediná myšlenka: panebože, tak ho máme na krku znova.

“Poslyšte,” řekl, “s kým mluvím?”

“Všakvytovíte.” : m.lJ.., |lzi-.a |u..a|: ?e:.a.|.. «

“Ne, nevím.

“V tom případě jste ještě o trochu hloupější, než jsem předpokládal.”

A znova dlouhé ticho. |.-P| |- .. ,: ~- . “No tak jo,” řekl Meyer. alr`:|=f a “Vlda, pieCe,” iekl hlaS. ” ||a’ .- .|’|E r

Co chcete?” , .. … . | , .. “

“Nepospíchejte, to chce klid,” řekl hlas. “Krucinálfagot, co chcete?”

“Heled.‘te, jestli chcete bejt sprostej,” řekl hlas, “nebudu se s váma vůbec bavit”

Na lince se ozvalo slabé cvaknutí.

Meyer se podíval na ohluchlé sluchátko v ruce, povzdechl si a zavěsil. .

Když je člověk náhodou policajt, vždycky existuje pár lidí, bez kterých by se z duše rád obešel.

Hluchý byl jedním z nich. Nestáli o něho, když se jim představil poprvé a uvrhl dobrou půlku města do chaosu při nezdařeném pokusu o bankovní loupež. Nestáli o něho ani podruhé, kdy zabil inspektora městských sadů a parků, starostova náměstka a hrst dalších při uskutečňování složitého vyděračského plánu, který nevyšel jedině díky něčemu, co málem připomínalo zázrak. Nestáli o něho ani ted, at už si na ně hrome vymyslel co chtěl, rozhodně o něho nestáli.

“Co zas má v pácu?” zeptal se poručík Peter Byrnes. “Zrovna ted.’ nám ho byl čert dlužen. Víš to jistě, že to byl on?”

“Podle hlasu jo.”

“Nemůžu hó potřebovat, když mám na krku toho kočičího lupiče,” řekl Byrnes. Vstal od psacího stolu a přistoupil k otev ným oknům. V parku na druhé straně ulice zahálčivě prome vali milenci, mladé matky postrkovaly kočárky s miminky, h

číčkv skákaly přes švihadlo a policista na pochůzce klábosii s mužem, ktery vyšel vyvenčit psa. “Nemůžu ho potřebovat,” řekl Byrnes ještě jednou a povzdechl si. Rázně se odvrátil od okna. Byl to statný, podsaditý chlap, vlasy měl spíš bílé než šedivé, ramena široká, ostře řezané rysy a tvrdé modré oči. Vyzařovala z něho dobře ovládaná síla, jako by divokost, která v něm byla, dokázal zkrotit, obrousit a zasunout do bezpečné pochvy. Pojednou se usmál, čímž Meyera překvapil. “Jestli zavolá znova,” řekl Bvrnes, “vyřid’ mu, že tady nejsme.”

“Dó-brv, sranda,” řekl Meyer.

“Vlastně ani nevíme, jestli je to opravdu on.” “Já bych řek, že je,” řekl Meyer.

“No - počkáme, jestli zavolá znova.” .

“Jestli je to on,” řekl Meyer s jistotou, “tak zavolá znova.” . “|A”ted’ mi radši pověz, jak to vypadá s tím zatraceným lupičem? zeptal se Byrnes. “Jestli ho co nevidět nechytnem, vy_ krade všeck|^ domv na Richardsonu jeden po druhý_ m.”

“Kling tam ted’ zrovna je,” řekl Meyer. “Hned jak se vrátí, chci hlášení,” řekl Byrnes. .A co mám dělat s tím hluchým?”

Byrnes pokrčil rameny. ,,Nejdřív si ho poslechni, zjisti, co chce.` Lsmál se ještě jednou a znova tím Meyera překvapil. “Možná že se dal na pokání a chce se odevzdat do rukou s ravedlnosti.” p ,Ten jo,“ řekl Mever.

,

t.’ . ;M j

Richardson Drive byla postranní ulice za Silvermine Oval. Stálo v ní šestnáct moderních činžáků a dvanáct z nich poctil kočičí lupič svou návštěvou během posledních dvou měsíců.

Podle policejní mytologie jsou lupiči smetánkou zločinecké sebranky. Jsou to zruční profesionálové, dokážou si poradit se zámkem a vniknout do bytu v cuku letu bez jediného šeptnutí, na fleku provést odhad méblu nebo šperků, rychle a šikovně celv byt vybílit a neslyšně se vytratit do noci. Podle dalších fám jsou to džentlmani jeden jak druhý a jen zřídka se uchylují k násilí jedině když jsou zahnáni do úzkých nebo nějak jinak vyprovokováni. Když člověk poslouchá policejní bajky o lupičích (s výjimkou lupičů, kteří kradou drogy, což jsou zpravidla zoufalí amatéři|, mohl by se domnívat, že jejich práce vyžaduje tvrdý trénink, fanatickou oddanost věci nesmírnou sebekázeň a mimořádnou , 385

odvahu. (Není náhodou, že obrat “má kuráž jak lupič” pronikl do každodenní hovorové američtiny přímo z policejního slovníku.) Tenhle nevraživý respekt, tohle připosmeknutí pátračského kloboučku bylo jasně cítit ve vzduchu i to odpoledne, 15. dubna, kdy detektiv Bert Kling hovořil s panem Josephem Angierim a jeho manželkou u nich v bytě na Richardson Drive číslo 638.

“Čistá prácička,” řekl a obdivně povytáhl obočí. Poznámka se týkala skutečnosti, že na žádném okně nebyla sebemenší stopa po dlátu, žádný zámek nebyl vypáčen, nikde nebylo vidět, že by lupič použil páčidla nebo nějakého zmodernizovaného diamantu na řezání skla. “Zamkli jste všechny dveře a zavřeli okna, než jste odjeli?” zeptal se.

“Jistě,” řekl Angieri. Byl to pán, kterému mohlo být skoro šedesát, měl na sobě křiklavě kostkovanou košili s krátkými rukávy a opálený byl jako topinka, což obojí - jak tu košili, tak to opálení - si pořídil na Jamajce. “My vždycky zamykáme,” řekl. “Víte, jak to v tomhle městě chodí.”

Kling se znova podíval na zámek na dveřích. Tenhle typ zámku nebylo možné odemknout proužkem tvrdého celuloidu a žádné škrábance nenasvědčovaly tomu, že by na něm někdo zkoušel paklíče. “Má klíč od bytu ještě někdo jiný než vy?” zeptal se, když dveře zavíral.

“Má ho domovník. Ten má klíče ke všem bytům v budově” “Já myslel kromě domovníka,” řekl Kling.

“Jeden klíč má ještě má matka,” řekla paní Angieriová. Byla to malá žena, jen o málo mladší než její manžel, a roztěkané oči v opáleném obličeji měla plné úzkosti. Kling věděl, že je to reakce na zjištění, že byla vyloupena - úžas nad tím, že kdosi narušil její nejintimnější soukromí, že vtrhl do jejího domova a beztrestně v něm slídil, že bral do ruky její majetek a znesvětil věci, které patřily výhradně jí. To, co ukradl, nebylo ani tak podstatné; šperky byly pravděpodobně pojištěny. Byla to především ta představa, z níž se jí roztřásla kolena. Jestliže někdo vnikl do bytu, aby kradl, mohl stejně dobře do bytu vniknout někdo jiný, aby zabil, co mu v tom mohlo zabránit?

“A není možné, že tu byla, když jste byli pryč? Myslím - vaše matka?”

“Co by tu dělala?”

“To nevím. Třeba se zašla jen podívat …” «

“Ne, to ona …

“Zalejt kytky …”

“My kytky nepěstujem,” řekl pan Angieri.

“A kromě toho - mé mamince je čtyřiaosmdesát let,” řekla paní Angieriová. “Málokdy z Riverheadu někam jezdí. Tam totiž bydlí, víte?`

“A není možné, že třeba dala klíč někomu jinému?” “Pochybuju, jestli si vůbec pamatuje, že klíč má. Dali jsme jí ho už před mnoha lety, hned jak jsme se sem nastěhovali. A pokud se nemýlím, nepoužila ho ani jednou.”

“Totiž … proč se ptám,” řekl Klin sami vidíte, že tu nikde nejsou stopy p g, “

o `nějakém násilí. Takže se dá předpokládat, že pachatel měl klíč.

“Hm, že by to udělal pan Coe, to se mi nezdá ” řekl An ieri. Kdo?” ‘ g “Pan Coe. Domovník. Ten by přece něčeho takového nebyl schopen, vid’, že ne, Marie?”

“Ne, ten ne,” řekla paní Angieriová.

“Stejně si s ním ale pohovořím,” řekl Klin

g. “Jde o to, že v tomhle bloku je to už dvanáctá loupež a že M. O. - to jest modus operandi - byl ve všech případech stejný, nikde nezůstalo ani škrábnutí, nikde žádné stopy po násilném vloupání. Takže pokud tu zrovna neřádí banda lupičů, složená výhradně z lidí kteří v těchhle budovách dělají domovníky …” Kling se usmál. Paní Angieriová se usmála zároveň s ním. Připomněl jí jejího syna, jenom vlasy měl jiné. Její syn měl kaštanové vlasy, kdežto Kling byl blond’ák. Její syn ale byl velký chlapec, měřil skoro metr pětaosmdesát, což Kling taky, a oba měli milý chlapecký úsměv. Trochu jí to vylepšilo náladu; šok nad tím, že byla vyloupena, ustoupil maličko do pozadí.

“Budu potřebovat seznam odcizených věcí,” řekl Klin , a ak bychom …” g |° p “Je vůbec nějaká šance, že ty věci dostanem zpátky?” zeptal se pan Angieri.

“Hm, těžko říct, to víte. Rozešleme ten seznam všem zastavárnám ve městě. Někdy tenhle postup přinese překvapivě dobré výsledky. Jindy se ale lupič věcí zbaví pomocí nějakého rostředníka, a pak je to těžké.” .|” p

“To ale přece není moc pravděpodobné, že b odnesl cenné šperky do zastavárny, že?” y

“Ale jo, někdy taky,” řekl Kling. “Upřímně řečeno, mám dojem,

387

odvahu. (Není náhodou, že obrat “má kuráž jak lupič” pronikl do každodenní hovorové američtiny přímo z policejního slovníku.) Tenhle nevraživý respekt, tohle připosmeknutí pátračského kloboučku bylo jasně cítit ve vzduchu i to odpoledne, 1 5. dubna, kdy detektiv Bert Kling hovořil s panem Josephem Angierim a jeho manželkou u nich v bytě na Richardson Drive číslo 638.

Čistá prácička,” řekl a obdivně povytáhl obočí. Poznámka se “

týkala skutečnosti, že na žádném okně nebyla sebemenší stopa po dlátu, žádný zámek nebyl vypáčen, nikde nebylo vidět, že by lupič použil páčidla nebo nějakého zmodernizovaného diamantu na řezání skla. “Zamkli jste všechny dveře a zavřeli okna, než jste odjeli?” zeptal se.

“Jistě,” řekl Angieri. Byl to pán, kterému mohlo být skoro šedesát, měl na sobě křiklavě kostkovanou košili s krátkými rukávy a opálený byl jako topinka, což obojí - jak tu košili, tak to opálení - si pořídil na Jamajce. “My vždycky zamykáme,” řekl. “Víte, jak to v tomhle městě chodí.”

Kling se znova podíval na zámek na dveřích. Tenhle typ zámku nebylo možné odemknout proužkem tvrdého celuloidu a žádné škrábance nenasvědčovaly tomu, že by na něm někdo zkoušel paklíče. “Má klíč od bytu ještě někdo jiný než vy?” zeptal se, když dveře zavíral.

Má ho domovník. Tenrmá klíče ke všem bytům v budově” “Já myslel kromě domovníka,” řekl Kling.

“Jeden klíč má ještě má matka,” řekla paní Angieriová. Byla to malá žena, jen o málo mladší než její manžel, a roztěkané oči v opáleném obličeji měla plné úzkosti. Kling věděl, že je to reakce na zjištění, že byla vyloupena - úžas nad tím, že kdosi narušil její nejintimnější soukromí, že vtrhl do jejího domova a beztrestně v něm slídil, že bral do ruky její majetek a znesvětil věci, které patřily výhradně jí. To, co ukradl, nebylo ani tak podstatné; šperky byly pravděpodobně pojištěny. Byla to především ta představa, z níž se jí roztřásla kolena. Jestliže někdo vnikl do bytu, aby kradl, mohl stejně dobře do bytu vniknout někdo jiný, aby zabil, co mu v tom mohlo zabránit?

“A není možné, že tu byla, když jste byli pryč? Myslím - vaše matka?”

Co by tu dělala?” “

To nevím. Třeba se zašla jen podívat . . ” ” . «

“Ne, to ona… ||||… c., l|.t…S..j.4..S61

“Zalejt kytky . . ” “My kytky nepěstujem,” řekl pan Angieri. , “A kromě toho - mé mamince je čtyřiaosindesát let,” řekla paní Angieriová. “Málokdy z Riverheadu někam ezdí. Tam totiž bydlí, víte?” “A není možné, že třeba dala klíč někomu jinému?” “Pochybuju, jestli si vůbec pamatuje, že klíč má. Dali jsme jí ho už před mnoha lety, hned jak jsme se sem nastěhovali. A po-kud se nemýlím, nepoužila ho ani jednou.” ‘ “Totiž … proč se ptám,” řekl Klin sami vidíte, že tu nikde nejsou stopy p g, ” o `nějakém násilí. Takže se dá předpokládat, že pachatel měl klíč. “Hm, že by to udělal pan Coe, to se mi nezdá ” řekl An ieri. Kdo?” , g “Pan Coe. Domovník. Ten by přece něčeho takového neb 1 schopen, vid’, že ne, Marie?” y “Ne, ten ne,” řekla paní Angieriová. “Stejně si s ním ale pohovořím,” řekl Klin g. “Jde o to, že v tomhle bloku je to už dvanáctá loupež a že M. O. - to jest modus operandi - byl ve všech případech stejný, nikde nezůstalo ani škrábnutí, nikde žádné stopy po násilném vloupání. Takže pokud tu zrovna neřádí banda lupičů, složená výhradně z lidí ” ‘ kteří v těchhle budovách dělají domovníky … Kling se usmál. Paní Angieriová se usmála zároveň s ním. Připomněl jí jejího syna, jenom vlasy měl jiné. Její syn měl kaštanové vlasy, kdežto Kling byl blond’ák. Její syn ale byl velký chlapec, měřil skoro metr pětaosmdesát, což Kling taky, a oba měli milý chlapecký úsměv. Trochu jí to vylepšilo náladu; šok nad tím, že byla vyloupena, ustoupil maličko do pozadí. “Budu potřebovat seznam odcizených věcí,” řekl Kling, “a ak bychom . . ” P “Je vůbec nějaká šance, že ty věci dostanem zpátky?” zeptal se pan Angieri. “Hm, těžko říct, to víte. Rozešleme ten seznam všem zastavárnám ve městě. Někdy tenhle postup přinese překvapivě dobré výsledky. Jindy se ale lupič věcí zbaví pomocí nějakého rostředníka, a pak je to těžké.” P “To ale přece není moc pravděpodobné, že b odnesl cenné šperky do zastavárny, že?” y “Ale jo, někdy taky,” řekl Kling. “Upřímně řečeno, mám dojem, 387

že tady máme tu čest se zlodějem velkého formátu, a v tom případě hádám, že bude mít nějakého prostředníka. Můžu se mejlit, to se ví. Rozhodně ale nebude na škodu, když dáme zastavárnám hlášku, co hledáme.”

“Mmmm,” zabrumlal pan Angieri pochybovačně.

“A ještě na něco jsem se vás chtěl zeptat,” řekl Kling. “Bylo tu kotě?”

Co jestli … Jak prosím?” n

Kotě. Obvykle nechává na místě činu kotě” “

Kdo?” ” | No ten lupič.”

” ” Nechává na místě činu kotě?”

“No ano. Něco jako navštívenku. Spousta těchhle zlodějů jsou totiž velký vtipálci, zakládají si na tom, že si dělají blázny z počestných občanů. A taky samozřejmě z policie.”

“Není divu,” řekl pan Angieri neomaleně, “když se takovej chlap dopustí dvanácti loupeží, teda jako zatím, a vy jste ho pořád ještě nechytli, tak to si z vás doopravdy dělá blázny, to se nezlobte.”

Kling si odkašlal. “Tak říkáte, že kotě tu nebvlo?” “Ne, žádné kotě tu nebylo.”

“Obvykle ho nechává v ložnici na prádelníku. Docela malý kofátko, pokaždý jiný. Starý asi tak měsíc, víc ne: `

Proč ale zrovna kotě?” “

“Těžko říct - prostě to je kočičí lupič, nebo třeba kotěcí, jak chcete, možná že právě tohle mu připadá nějak zvlášt, vtipný, co já vím. Jak jsem řek, je to něco jako navštívenka.”

“Mmmm;” zabrumlal znova pan Angieri.

“No dobrá,” řekl Kling, “mohli byste mi ted’.povědět, co se vám vlastně ztratilo? Bud’te tak hodní.”

Domovník byl černoch a jmenoval se Reginald Coe. Řekl Klingovi, že v téhle budově pracuje od chvíle, kdy ho v roce 1945 propustili z armády Spojených států. Bojoval u pěchoty v Itálii a tam také byl raněn do nohy; proto tak nápadně kulhal. Ted’ dostal penzi, která mu spolu s domovnickým platem tady v činžáku umožňovala dát dohromady jakžtakž slušné živobytí pro ženu a tři děti. Coe a jeho rodina bydleli v šestipokojovém bytě v přízemí budovy. Tam taky s Klingem už vpodvečer hovořil; oba seděli v kuchyni a usrkávali pivo stojící před nimi na stole 388

s úzkostlivě čistou smaltovanoti^horní deskou. Ve vedlejší místnosti sledovaly Coeovy děti televizní loutkový film, který byl zřejměkpopukání,ajejíchvřískavýsmích rozhovorobou mužů chvílemi přerušoval.

Reginald Coe nepatřil k lidem, s nimiž byli někteří polícisté odjakživa zvyklí mluvit přes rameno. Byl černoch a válečný vy

|j|; sloužilec, navíc raněný, byl to těžce pracující muž, milující man

žel a otec a taky srdečný hostitel. Policista, který by tyhle kvality nerespektoval a nechoval se k člověku jako Coe korektně, musel by nutně být označen za rasistu, zrádce, nevděčníka, tuláka, rozbíječe domovů a špatného hosta. Kling se snažil být při wptávání pokud možno nezaujat|-, ale opravdu bylo skoro nemožné zachovat nezúčastněnou objektivitu. Coe se mu od prvního okamžiku 1’bil a hned mu bylo jasné, že tenhle člověk nemůže mít s tou loupeží nahoře v domě nic společného. Poněvadž ale Coe vlastnil` rezervní klíč od bytu a poněvadž je známo, že i andělští cherubíni umlátili své matky sekerami, vyslechl ho Kling podle běžné praxe a předpisu, spíš jen aby se při tom popíjení dobrého chlazeného piva něčím zaměstnal.

“Manželé Angieriovi mi řekli, že odjeli na Jamajku šestadvacátého března. Souhlasí to s tím, co o tom víte vy, pane Coe?”

“Jo, to souhlasí,” řekl Coe a přikwl. “Letěli nějakým letadlem v pátek pozdě večer.. A řekli mi, že odjíždějí. Abvch prej na ten jejich byt dal trochu pozor. Víte, já si potrpím, abych věděl, kdo zrovna v baráku je a kdo ne.”

A dával jste na byt pozor, pane C,oe?” ,

“Dával,” řekl Coe, zvedl sklenici piva a napil se zhluboka a s patrnou rozkoší.

“A jak?”

“No, dvakrát jsem tam nahoru zašel.” “Kdy to bylo?”

Prvně tu středu po tom, co odjelí, a minulou středu znova.” “

“Zamkl jste za sebou dveře?”

Samozřejmě” ,, ,=..r.i’-=||i” “

Neměl jste dojem, že snad v bytě někdo byl?” “

“Ne. Všechno bylo na svém místě, všechny zásuvky zavřené, nikde žádný nepořádek, nic. Nic takového jako to, co tam našli včera večer, když se vrátili domů.”

;,A to říkáte, že bylo ve středu? No - když jste vy byl v bytě?” ,Jo. Minulou středu.”

,

389

“Což bylo …” Kling nahlédl do kapesního kalendáříku. “Sedmého dubna.”

“Když to stojí v kalendáři, tak asi jo. Já si přesný datum nepamatuju.”

“Ano, sedmého.”

No - tak tehdy to bylo,” řekl Coe a přikývl.

“Což znamená, že byt byl vyloupen někdy mezi tím datem a včerejším večerem. Viděl jste během té doby v budově něeaké neznámé lidi?”

“Ne, neviděl. Snažím se dávat dobrej pozor na všecko, co se tu kde šustne. Toulá se tu spousta všelijakejch lumpů, přijdou do baráku a vydávaj se za opraváře nebo doručovatele z obchodů, znáte to, a přitom se chtěj jedině dostat dovnitř a čajznout všecko, co není přibitý hřebíkem. Takže na to já dávám velkýho bacha. Ten váš pochůzkář, co to tady u nás obchází, je taky docela fajn chlápek, ten ví, kdo tady v okolí bydlí a kdo ne, zastaví na ulici spoustu cizejch lidí, jen aby zjistil, co jsou zač a co tu pohledávaj: `

“Jak se jmenuje, znáte ho?”

Mike Ingersoll. Dělá tady u nás pochůzkáře už dávno.” “

, o, toho znám,” řekl Kling. ,J

“Sem k nám přišel někdy kolem roku 1960 - tak někdy. On je mladší než já, hádám, že mu bude tak ke čtyřiceti. Je to dobrej policajt, dostal dvakrát pochvalu za statečnost. Já ho mám moc rád.”

“Kdy jste tu loupež objevil, pane Coe?” zeptal se Kling.

“4Já ji neobjevil. Když jsem do bytu zašel podruhý, bylo tam všechno v pořádku. Přišli na to až Angieriovi, když se včera večer vrátili domů. A hned taky zavolali policii” Coe se znova napil piva a pak se zeptal: “Myslíte, že tohle vloupání nějak souvisí s těma ostatníma v bloku?”

“Vypadá to tak,” řekl Kling.

“Jak myslíte, že se dostává dovnitř?” zeptal se Coe. “Dveřma. Normálně předníma dveřma z chodby.” “Ale jak?”

“No - má klíč,” řekl Kling. Snad si nemyslíte . . “

” . “Ne, to si nemyslím.”

“Kdyby jo, pane Kling, tak bych byl radši, kdybyste mi to řek.” “Ne, nemyslím si, že jste měl cokoli společnýho s tímhle vlou

páním - ani s těma osťatníma. Ne, pane Coe, to si nem slím.” ” y

“To jsem rád, řekl Coe. Vstal, otevřel ledničku a zeptal se: “Co takhle ještě jedno pivko?”

“Děkuju pěkně, ale už budu muset jít.” “Díky za milou návštěvu,” řekl Coe.

Joseph Angieri zavolal do služebny ten večer skoro v šest hodin, právě ve chvíli, kdy už se Kling chystal jít domů.

“Pane Klingu,” řekl Angieri. “Našli jsme kočku.” “Co? Jak prosím?” zeptal se Kling.

“No - to kotě. Říkal jste přece, že ten chlap vždycky nechá v bytě …”

“Jo, já už vím,” řekl Kling. “A kde jste to kotě našli?”

“Za prádelníkem. A mrtvé. Je to takový malinký, ubohý mourovatý mrňousek. Muselo spadnout a uhodit se do hlavičky.” Angieri se odmlčel. “Chcete, abych vám ho schoval?”

“Ne, to myslím není třeba.”

“A co s ním mám teda udělat?” zeptal se Angieri. “No … nějak se ho zbavit,” řekl Kling.

“Hodit ho rovnou do popelnice?” No asi. Nejspíš.”

” “Snad abych ho odnesl dolů a udělal mu hrobeček v parku.” “To podle vlastního uvážení, pane Angieri.”

“Takový ubohý mrňousek,” řekl Angieri. “Poslyšte, když jste odešel, tak jsem si ještě na něco vzpomněl.”

Nač?” “

“Na ten zámek na dveřích z chodby. Dali jsme ho vyměnit těsně předtím, než jsme odjeli na Jamajku. Když jsme slyšeli o všech těch loupežích tady v bloku, řekli jsme si, že bude lepší vyměnit zámek. Takže jestli se sem někdo dostal s omocí klí « P če…

“Ano, já rozumím, pane Angieri,” řekl Kling. “Jak se ten zámečník jmenuje?”

2

Detektiv Steve Carella byl vysoký muž s postavou a chůzí vytrénovaného atleta. Hnědé oči v jeho hranatém obličeji jako by zvláštním způsobem pořád pošilhávaly někam dolů, takže vypa

390

391

dal trochu jako orientálec, což bylo v naprostém rozporu s jeho italským původem. Sklopené oči také působily, že občas vypadal trochu zachmuřeně, což opět bylo v rozporu s jeho v zásadě optimistickým pohledem na svět. Přihnal se k řinčícímu telefonu tygřími skoky baseballového outfieldra, který se žene za snadno doběhnutelným vysokým míčem, zvedl sluchátko, sedl si na okraj stolu - to všechno jediným plynulým pohybem, a řekl: “87. pátrací oddělení, tady Carella.”

“Máte už zaplacenou daň z příjmu, pane Carello?”

Bylo to v pátek dopoledne - šestnáctého dubna a Carella zaplatil daň z příjmu složenkou už devátého, plných šest dnů před stanovenou Ihůtou. Přestože měl ale podezření, že volá Sam Grossman z laboratoře, nebo Rollie Chabrier z kanceláře státního zástupce (ti oba si totiž na nejapné vtipkování do telefonu náramně potrpěli), přece jen se ho zmocnila normální hrůza, kterou prožívá každý americký občan, když se mu ozve hlas| o němž lze předpokládat, že tryská z hrdla v některé útulné kanceláři na berňáku.

“Jo, už jsem to zaplatil,” řekl a znělo to docela obstojně, aspoň si to myslel.

“Kdo volá, prosím?”

“Na mě už se vůbec níkdo nepamatuje,” řekl hlas zarmouceným tónem. “Začínám si připadat zanedbávanej.”

“Ach tak,” řekl Carella. ,,To jste vy:“|| “Áno, tak jest - to jsem já.”

“Detektiv Meyer mi už o tom říkal, že jste volal. Tak co, jak se daří?” řekl Carella švitořivě a zamával na Hala Willise, sedícího na druhém konci místnosti. Willis se na něho nechápavě a zmateně podíval. Carella ohnul ukazováček, jako když vytáčí telefonní číslo. Willis přikývl a okamžitě začal volat na bezpečnostní oddělení telefonní společnosti, abv se pokusili zjistit, odkud je voláno na Carellovo telefonní číslo.- FRederick 7-8025.

“Ted’ už se mi zas daří prima,” řekl hlas v telefonu. “Před časem jsem ale byl postřelenej. Věděl jste o tom, pane Carello?” ,Jo, o tom vím.”

, “,V krejčovství. Na Culver Avenue: ` “Jo, já vím.”

“De facto, jestli si dobře vzpomínám, ten člověk, kterej mě postřelil, jste byl vy, pane Carello.”

“Jo, na to si vzpomínám taky.” Carella se podíval na Willise

392

a tázavě povytáhl obočí. Willis přikývl, zvedl ruku a povzbudivě na něho zagestikuloval - nech ho mluvlt

“Věříte, že to dost bolelo?” řekl hluchý.

“Jo, kdvž je člověk postřelenej, tak to většinou bolí”

“Máte pravdu. Vždyť vy jste vlastně byl postřelenej taky, že?” “To jsem byl.”

“De facto, jestli si dobře vzpomínám, ten člověk, kterej vás postřelil, jsem byl já”

“Z brokovnice, jak se račte pamatovat.” “Takže jsme si vlastně kvit, ne?”

“Ne tak docela. Bejt postřelenej z brokovnice bolí víc, než bejt postřelenej z pistole.”

“Jestlipak se pokoušíte zjistit, odkud vám volám, pane Carello?”

“To bohužel nemůžu. Jsem tu momentálně sám.” “Nebulíkujte mě, já vím, že lžete,” řekl hluchý a zavěsil. “

‘ Máš něco?” zeptal se Carella Willise.

“Slečna Sullivanová?” zeptal se Willis do telefonu. Chvilku poslouchal, zavrtěl hlavou, řekl: “Děkuju aspoň za pokus,” a zavěsil. “Kdy se nám vůbec naposled podařilo zjistit, odkud někdo volá? Kdy vlastně?” zeptal se Carelly Willis. Byl to dost malý muž, přesněii řečeno nejmenší z celého pátracího oddělení. měřil sotva metr sedmdesát, což bylo minimum, pod které k policii nebrali, měl štíhlé ruce a ostražité hnědé oči dovádivého teriéra. Přistoupil ke Carellovu stolu pružnými kroky, jako by měl na nohou kecky.

” On zavolá znova,” řekl Carella.

“Ty jsi s ním mluvil, jako když se vykecáva dva sta kamará|ii,” řekl Witlis. 1 ry

“No, v jistým smyslu starý kamarádi jsme.”

“Co mám udělat, jestli zavolá znova? Mám se ho znova pokoušet zjistit tímhle nesmyslnvm způsobem?”

“Ne, s tím on počítá. Nezůstane nikdy na drátě víc ak ár minut” 1 p “Co hrome chce?” zeptal se Willis.

“Kdo ví?” odpověděl Carella a myslel na to, co před několika okamžiky řekl. V jistým smystu starý kamarádi jsme.

Uvědomil si, že přestal hluchého považovat za protivníka na život a na smrt, a uvažoval, do jaké míry asi tato skutečnost souvisí s tím, že jeho vlastní žena, Teddy, je hluchoněmá. Zvlášt

393

ní bylo, že na to, že je hluchoněmá, nikdy dřív nemyslel - dokud se na scéně neobjevil hluchý. V jeho vztahu k Teddy nebylo nikdy nic, co by se dalo považovat za neschopnost vzájemné komunikace; oči jí nahrazovaly uši a její ruce toho napovídaly za celé knihy. Teddy byla schopna pantomimou naznačit křik, z něhož praskaly ušní bubínky, a zároveň dát najevo svou vlastní pohněvanou odpověd’ pouhým přivřením očí. Oči měla hnědé, skoro stejně tmavé jako černé vlasy. Těma očima ho upřeně sledovala, pozorovala jeho rty a pozorovala jeho ruce, jak se pohybují a vytvářejí znaky abecedy, jíž ho sama naučila a jíž se naučil dorozumívat zcela plynně, ba dokonce i tak, že pomocí této abecedy dokázal vyjádřit svou jedinečnou osobnost. Teddy byla krásná a vášnivá a vnímavá a chytrá jak čert. Navíc k tomu všemu byla hluchoněmá. Na tuto vadu však pohlížel jako na cípatého černého motýlka, kterého si dala vytetovat na pravé rameno před tolika lety, že už se Carella ani nepamatoval, kdy to bylo; u ženy, kterou miloval, nepovažoval ani jedno, ani druhé za podstatné.

Kdysi hluchého nenáviděl. Ted’ už ale ne. Kdysi měl hrůzu z jeho inteligence a odvahy. To už ho ted’ ale taky přešlo. Kuriózním způsobem byl rád, že se hluchý vrátil, ale zároveň si i přál, aby hluchý zmizel. Opravdu tu byl znova? Vůbec z toho ze všeho nebyl moudrý. Carella povzdechl a přitáhl si k psacímu stolu vozík s pojízdným psacím strojem.

Willis řekl od svého stolu: “Nemůžem ho potřebovat. Ne v téhle roční době. Ne ted’, kdy začíná tohle teplý počasí”

Hodiny na zdi služebny ukazovaly 10.51 dopoledne.

Od chvíle, kdy hluchý zavolal naposled, uplynulo půl hodiny. Znova už nezavolal a Carella tím nebyl zklamaný. Jako na potvrzení Willisovy teorie, že hluchého nemohou potřebovat, zvlášf ne ted’, kdy začíná teplé počasí, byla služebna v tomto okamžiku nabitá policajty, přestupníky zákona i jejich obě|mi - to vše za takového pěkného klidného pátečního dopoledne, kdy na jasně modré obloze zářilo slunce a teplota se nehnula z dvaadvaceti stupňů.

Teplé počasí je vždycky vylákalo ze všech děr jak štěnice. Policisté z 87. revíru si jen zřídka užili toho, čemu se zpravidla říká “okurková sezóna”, ale přece jen se zdálo, že během zimních měsíců se těch zločinů páchá nějak míň. V zimních měsících to zas byli hasiči, kdo nevěděli, kde jim hlava stojí. Domácí v chu 394

dáckých čtvrtích se jaktěživi nepřetrhli s dodávkou tepla do radiátorů nájemníků žijících v činžácích; všechny vyhlášky městského zdravotního odboru ignorovali. Byty v některych budovách lemujících postranní ulice za Culver a Ainsley Avenue byly jen o málo vyhřátější než nejbližší eskymácké iglú. Nájemníky potýkající se s krysami, haprujícím elektrickým vedením, padající omítkou a prosakujícími trubkami často napadlo přitopit si v té ledárně lacinými petrolejovými kamínky, u nichž bylo vždycky nebezpečí ohně. Na území 87. revíru bylo za každé takové zimní noci víc požárů než v kterékoli jiné městské čtvrti. Zato tam ale bylo míň rozbitých hlav. To totiž chce spoustu energie, aby se člověk rozvášnil v situaci, kdy mu mrzne zadek. Jenomže zima už město skoro opustila a jaro bylo tady a s ním přišly i příslušné rituály, oslavy matičky země, pajány na život i na to, jak sladko je žít. Rozproudila se míza a nikde nezačala kolovat tak napruženě jako v 87. revíru, kde býval život občas kapánek propletený se smrtí a kde ta kolující míza mívala až příliš často jasně rudou barvu. Nějakému chlapíkovi, zavěšenému do pochůzkáře, trčel z hru-di šíp. Zavolali už pro ambulanci, ale momentálně nevěděli, co s ním hergot sakra mají zatím dělat. Ještě nikdy neměli ve služebně chlápka, kterému trčel z hrudi šíp a na druhé straně mu čouhal ze zad. “Proč jsi ho vodil sem nahoru?” zašeptal Willis pochůzkáři. “A co jsem s ním podle tebe měl dělat? Nechat ho, aby s tím šípem špacíroval po parku?” “No vidíš, přesně tos měl udělat,” zašeptal Willis. “Nechat ho, a| se o něj postará pohotovost z nejbližšího špitálu. Ten chlap nás totiž může žalovat, je ti to jasný? Za to, že jsme ho sem nahoru přivlekli!” ” Fakt?” zašeptal pochůzkář a zbledl natotata. “Nic se neděje, jen se posad’te,” řekl Willis prostřelenému chlápkovi. “Slyšíte mě? Sedněte si u nás.” “Mě někdo střelil,” řekl chlápek. “Jistě, jistěže, to už víme. Jen se posacPte. Neposadil byste se laskavě? Hrome - co to s váma je?” “Mě někdo střelil,” opakoval chlápek. “A kdo to udělal?” “To nevím. Jsou tady ve městě nějaký Indiáni?” ll, “Záchranka už je na cestě,” řekl Willis. “Posad’te se.” .|Ií , ! ir;| | i:’: Radši bych postál.” “

“Proč?” “Vono to víc bolí, když sedím.”

“Ani moc nekrvácíte,” řekl Willis jemně.

,Já vím. Ale bolí to. Zavolali jste záchranku?” ,

“Vždyt, vám to říkám, že jsme ji už zavolali; ` “

Kolik je hodin?” Skoro jedenáct” “

“Já se šel projít do parku,” řekl chlápek. “Najednou jsem ucejtil takovou vostrou bolest v prsouch, já myslel, že mám infarkt. Jenže kouknu na prsa - a já mám v sobě šíp!”

“Klid, nic se neděje, jen se posad’te, já jsem z vás takhle nervózní”

Záchranka už je na cestě?” “

Už je na cestě, už jede, už se řítí.” “

V kleci na druhém konci služebny, kam zavírali zvláši zuřivé případy, neklidně a načuřeně přecházela vysoká blondýnka v bílé blůze a krátké žlutohnědé sukni. Pojednou zůstala stát u kovových štanglí mříže a zahulákala: “Já nic neud’ála, koukejte mě pustit”

“Pochůzkář říká, že jste se nawváděla až až;” řekl Carella. Čísnula jste’svýho amanta přes tvář a přes krk žiletkou.”

” “Poněvadž si to zasloužil,“ zahulákala dívka. “Pust,te mě vocad’.” r|| ,|.,: `;d :-. ..

Zadrželi jsme vás pro násilí prvního stupně,” řekl Carella. “Až “

se uklidníte, sejmu vám otisky prstů: `

,Já se neuklidním nikdá,” zahulákala dívka. ,

“My počkáme. Máme čas třeba do soudnýho dne.” “Víte, co já ted’ udělám?”

“Uklidníte se a my vám sejmem otisky prstů. A pak, až trochu přijdete k rozumu, můžete se začít modlit, aby ten váš amant neumřel.”

“Jen af zhebne! Jen af! Pus|te mě vocad’!”

“Nikoho ani nenapadne, aby vás pouštěl. A nechte toho řvaní, rupnou mi z vás bubínky.”

“Tak já ze sebe strhám všecky šaty a řeknu, že jste se mě pokoušel znásilnit”

“Jen si poslužte, už se tý podívaný nemůžem dočkat” Myslíte, že to říkám jen ze srandy?”

” “Hej, Hale, tady ta holka si za moment začne strhávat šaty.”

“Fajn, jen ji nech,” řekl Willis.

“Vy sračkové zasraný,” řekla dívka. “Promluvila dáma,” řekl Carella. “Myslíte, že to neudělám?”

“Klidně, nám je to fuk,“ řekl Carella, odvrátil se od klece a šel k pochůzkáři, který stál za dvěma puberfáky připoutanými želízky k sobě a navíc ještě k bytelné noze dřevěného stolu, na němž se snímaly otisky prstů. “Co zas tu máme tohle za nadělení, Frede?” zeptal se Carella pochůzkáře.

“Navezli se s cadiltakem do výkladní skříně koloniálu na The Stem. Oba jsou zkárovaný,” řekl pochůzkář. “Caddíka předevčírem ukradli v South Side. Mám ho na seznamu ukradenejch vozů “

” Slíkni tu blůzu, babetko,” zařval jeden z puberfáků přes služebnu. “Ukaž nám, jaký máš kozy.”

“Dosvědčíme ti, že tě vobtáhli,” zařval druhý puberfák a rozhihňal se. “Jen do toho, babčo, dělej.“

“Byl při tom někdo zranénej?” zeptal se Carella pochůzkáře. “Ne, v krámě byl jenom majitel, a ten stál za pultem.”

” Tak co mi o tom povíte?” zeptal se Carella puber|áků: “

Vo čom?” zeptal se první mladík. Měl dlouhé kudrnaté černé vlasy a hustý černý plnovous. Na sobě měl džínsy a pruhovanou košiii, jakou nosí hráči póla, a přes tu ještě bundu staženou gumou v pase. Dál upřeně civěl na klec, kde dívka začala znova přecházet sem tam.

“Nabourali jste se s tím vozem do vvkladu?” “S jakým vozem?” řekl puberfák.

“S modrým cadillakem, ukradeným ve středu v noci před domem číslo 1604 na Steward Place,” řekl pochůzkář,

“Vám se něco zdá,” odpověděl puber|ák. “

Strhni si tu blůzu, babetko!” zařval druhý mladík. Byl menší než jeho společník, měl dlouhé hnědé vlasy jak špagáty a bledě modré oči. Na sobě měl žluté manšestráky a mexické pončo. Košili pod pončem neměl. A taky upřeně zíral na klec, v níž se dívka znova přiblížila k zamčeným dveřím a vejrala od nich do místnosti jak sůva, jako když koumesuje, co udělat dál. “Tak dělej!” zařval na ni pubert,ák. “Máš strach?”

“Drž hubu, prcku,” odpověděla dívka. “Ukradli jste ten vůz?” zeptal se Carella.

“Nevím, vo jakym voze pořád melete,” řekl výrostek.

397

“O tom, co jste se s ním napasovali do vejkladu toho koloniálu.”

“My žádnej vůz neřídili, šéfe,” řekl první puberi,ák.

“My letěli, šéfe. Vzduchem,” řekl druhý puberfák a oba se rozřehtali.

“Obvinění proti nim zatím nesepisuj, počkej, až budou vědět, čí jsou,” řekl Carella. “Odved’ je dolů, Frede. Řekni seržantovi Murchisonovi, že jsou zkárovaný a poučení, jaký mají práva, nemůžou momentálně pochopit.” Otočil se k bližšímu mladíkovi a zeptal se: “Kolik je ti let?”

“Osmapadesát,” odpověděl puber|ák.

“Pětašedesát,” řekl druhý mladík a znova se oba rozřehtali. “Odved’ je dolů,” řekl Carella. “Ale nedávej je s nikým dohromady, můžou bejt ještě nezletilí.”

Pochůzkář odemkl ocelová pouta, jimiž byli výrostci připoutáni k noze stolu. Když je odváděl k lat’kovému brlení, které oddělovalo služebnu od chodby, vousatý mladík se znova otočil ke kleci pro zadržené, zařval: “Stejně nám nemáš co vokázat!” a rozřehtal se jak d’as, zatímco pochůzkář ho zezadu pošfuchoval pendrekem.

Myslíte, že to neudělám?” vykřikla dívka znova na Carellu. “

« “Hele, zlatíčko, nám je to fuk, co uděláte, odpověděl Carella a přešel ke Klingovu psacímu stolu, u něhož seděla stará žena v dlouhém černém plášti a s rukama upejpavě složenýma na klíně.

Che vergogna,” řekla žena a pohoršeně kývla hlavou směrem “

k dívce v kleci.

” ` “To víte, odpověděl Carella. “Mluvíte anglicky, signora? “Žiju v Americe čtyřicet let”

“Copak se vám stalo?”

Někto mi ukrál port-monku.” “

Carella si přitáhl poznámkový blok. “Jak se prosím jmenujete, signora?”

Catarina Di Paolo.” “

“A vaše adresa?”

“Hej, to má bejt fór?” zavolal někdo od la|kového brlení. Carella zvedl oči. Stál tam bíle oblečený lapiduch z vozu záchranné služby a nevěřícně zíral do služebny. “Fakt byl někdo postřelenej šípem?”

“Tady ho máte,” řekl Willis.

“No těbůh - to je teda doopravdy šíp,” řekl lapiduch a vytřeštil oči. “Chtěj mě znásilnit! Znásilnit!” zahulákala pojednou dívka . v kleci a Carella se otočil a uviděl, že už si odložila blůzu a podprsenku. ” Kristepane,” zavrčel a pak řekl: “S prominutím, signora.” Prá-vě vykročil ke kleci, když na jeho psacím stole zazvonil telefon. Zvedl sluchátko. “Tak pojd’te, pane,” řekl lapiduch. “Strhali ze mě šaty!” řvala dívka. “Koukněte se na mě!” ” Che vergogna,” řekla stará paní a začala dopáleně pomlaská-vat. S vaší pomocí,” řekl hluchý, “hodlám posledního dubna ukrást pět set tisíc dolarů.”

3

št:|=.|, a . t

Adresa na hnědé obálce byla napsána na stroji a zněla: Detektiv Í

Steven Louis Carella, 87. pátrací oddělení, Grover Avenue 4|1. Zpáteční adresa na obálce chyběla. Podle razítka byla podána na poště v Isole včera. V obálce byl obrázek pečlivě vložený mezi dva kousky šedé lepenky.

To e řece . Ed ar Hoover ne zeptal se Meyer. 1 P J g , ?”

“Jasně,” řekl Carella.

‘ “Proč ti někdo posílá jeho fotografii?”

“Kdyby jen fotografii,” řekl Carella. “Tohle je reprodukce. Prostě fotostat”

“Federální vláda nejspíš omezuje výdaje,” řekl Meyer. “Taky holt musej šetřit, to víš.”

Nejspíš,” řekl Carella.

“Co ty si o tom myslíš?” zeptal se Meyer vážně. “Že je to od toho našeho přítele.”

i “To já taky.”

! Dělá na nás bububu. Pro začátek.” “Proč ale poslal toho Hoovera?”

i “A proč ne ` |. ., ;—j , :

Meyer se poškrábal na pleši. “Co se nám. tím okouší říct Steve?” p ‘ “Nemám páru. Fakt ne,” řekl Care!la.

398 399

Tak uvažuj, přemejšiej u : “

“No,” řekl Carella, “včera mi sdělil, že posledního dubna hodlá ukrást půl miliónu dolarů. A ted’, další den dopoledne,” řekl a hodil okem po hodinách na zdi, “přesně v devět hodin dvaadvacet minut dostaneme fotostat J. Edgara Hoovera. Bud’ se nám tím pokouší něco říct, nebo se nám tím nepokouší říct nic, nebo se nám pokouší říct něco, co nic neznamená.”

“Úvaha přímo geniální,” řekl Meyer. “.|lenapadlo tě někdy, že by ses ohromně uplatnil třeba u policie?”

“Tahle dedukce v zásadě vychází z toho, jak jeho modus operandi vypadal dřív. Vzpomeň si na tu první polízačku, co jsme s ním měli - kdy to hrome vlastně bylo?”

“To už je víc jak deset let.”

“Máš pravdu. Tehdy se nás pokoušel přesvědčit, že vyloupí jednu banku, zatímco de facto rněl pro ten účel vyhlídnutou jinou. Mimochodem, neměl to tenkrát taky naplánovaný na posledního dubna?”

To měl.” “

“A moc nechybělo, aby mu to bylo tenkrát vyšlo.” Moc ne: `

” “Dává nám na srozuměnou, co má v plánu, ale ve skutečnosti nám to na srozuměnou nedává. Jinak by to pro něho nebyla žádná legrace. Jen si vzpomeň, co si na nás vymyslel podruhé. Předem nám oznámil všechny ty vraždy, které si naplánoval, odkrágloval dva významné funkcionáře městské správy, jednoho po druhém, a vyhrožoval, že oddělá i starostu. A to všechno jedině proto, že chtěl vydírat peníze z jinvch lidí, a ty vraždy na vysoké úrovni měly sloužit jen jako varování. To je všechno jen zavádění na falešnou stopu, Meyere. A proto taky říkám, že tenhle obrázek může znamenat všechno, nebo taky nemusí znamenat nic.” |:K|j=r “.| -.

Meyer se na fotostat znova podíval. “Hoover,” řekl bezradně. Zámečník se jmenoval Stanislaw Janik.

Dílnu měl v kutlochu sedm krát devět, vklíněném mezi zastavárnu a chemickou čistírnu na Culver Avenue. Celou zed’ za pultem pokrývala deska s háčky, na nichž visely nevypilované klíče. Každý neopracovaný klíč měl své registrační číslo, které souhlasilo se stejným číslem v katalogu od vj^robce. Pokud šlo o automobilové klíčky, byly skeletové klíče navíc ještě označeny ;#00

podle značky vozu a roku výroby. V dílně bylo šest velký_ ch koček a celá byla prosmrádiá kočičími hovínkv. Janik sám připomínal šilhavého siamáka, modré oči měl za bifokálními brýlemi zvětšené a s wjimkou chomáčku černých vlasů za každým uchem byl kompletně holohlavý. Bylo mu něco málo přes padesát a seděl na stoličce za pultem, přes bílou košíli s rozhalenkou měl oblečený hnědý svetr a právě vyráběl nějaký klíč, když Kling do dílny vešel. Zvonek nade dveřmi cinkl a koč-ka, která odpočívala hned za dveřmi, podrážděně zamručela a uskočila přes půl místnosti. Pan fanik?” zeptal se Kling. ” Janik vzhlédl od kliče a vypnul duplikační stroj. Zuby měl zažloutlé od nikotinu a v popelníku u stroje ležela lulka, jakou kouříval Sherlock Holmes. Pult byl pokrytý mosaznými pilinami. Odmetl je hřbetem dlaně a zeptal se: “Prosím, co bvste rád?” Mluvil se slabým cizím přízvukem,. ale Kling nebyl s to odhadnout, z které země pochází. Sáhl do kapsv. otevřel náprsní tašku, do jejíž kožené chlopně měl připíchnutý policejní odznak v celu-loidovém pouzdru, a řekl: “Já jsem od polície. Rád bych se vás ‘ zeptal na pár věcí, když dovolíte.” Oč jde?” zeptal se Janik. ” “Vyšetřuju několik vloupání, k nimž došlo na Richardson Drive.” ` “No a?` |i| z||: ||| “Řekli mi, že jste dával nový zámek v jednom tom bytě, kterv byl později vyloupen.” “U koho to mohlo bejt?” zeptal se Janik. Černobílá kočka ná-hle vyskočila z podlahy na pult a nastavila Janikovi hřbet. Začal kočku pomalu hladit, ale nedíval se při tom na ni. Oči za silnými brýlemi bedlivě pozorovaly K(inga. “U nějakého pana Josepha Angieriho,” řekl Kling. “Richardson Drive 638.” “A jo, máte pravdu, tomu jsem dával zámek,” řekl Janik a dál , hladil prohnutý kočičí hřbet. ‘ “Co to bylo za zámek?” í “Obyčejnej zadlabací. Ne zrovna nejlepší,” řekl Janik a potřásl hlavou. “Jak to myslíte?” “Tomu Angierimu jsem to řek. Dal si ten zámek vyměnit ze strachu před zlodějema, rozumíte? No a tak jsem mu řek, že I tenhle druh zadlabacího zámku byt dostatečně nechrání, že bych mu tam měl dát radši ještě vložku s pojistkou. Víte, jakou vložku mám na mysli?”

“Vím,” řekl Kling.

“Ta je totiž jediná spolehlivá. I když byste celej zámek i s vložkou rozmontoval, je tam pořád ještě ta pojistka a nikdo se do bytu nedostane. Navrhoval jsem mu, že mu tam navíc ještě dám dózickej zámek, aby to měl jo posichrovaný. Když měl strach z vloupání …”

“Koukám, že toho o těch vloupáních spoustu víte, pane Janik.” “Já jsem odborník přes zámky, tím se živím,” řekl Janik a pokrčil rameny. Sestrčil kočku z pultu. Polekaně přistála na podlaze, zlostně na něho zamžourala, protáhla se a odplížila se do kouta, kde začala olizovat ucho žlutohnědému angorákovi. “Řek jsem panu Angierimu, že těch pár dolarů navíc se mu bohatě vyplatí. Myslím za tu vložku. On ale nechtěl, že prej o investice tohohle druhu nemá zájem. No a ted’ to má - vybílili mu kvartýr. Ušetřil pár babek na tom lacinějším zámku a přišel o všechno, co mělo opravdu nějakou cenu. Tomuhle lidi říkaj šetření? K čemu mu to bylo?” řekl Janik a znova potřásl hlavou.

“Vy máte nějakou představu o tom, co mu uloupili, pane Janik?”

“Ne, to nemám.”

“Proč ale pak … proč říkáte, že přišel o všechno, co mělo opravdu nějakou cenu?”

“No to dá rozum - když se někdo vloupá do bytu, neudělá to proto, aby rozbil hliněný prasátko a ukrad hrst drobnejch. A co vy tím vlastně chcete říct, mladej muži?”

“Dával jste zámky ještě někomu jinému tady , v okolí, pane Janik?”

“Už jsem vám řek, že jsem od fochu - zámky mě živěj. Samozřejmě že jsem tady v okolí dával lidem spoustu jinejch zámků. Jsem tady přece od toho, mám tu dílnu, ne? Nebo kam myslíte, že bych měl chodit ty zámky montovat? Do Kalifornie?”

Dával jste ještě nějaké jiné zámky na Richardson Drive?” “

Samozřejmě.” ” _ “A kde na Richardson Drive? V kterých bytech?”

Na to bych se musel podívat do těch svejch lejster.” “

“Byl byste tak laskav a podíval se?” “Ne, to bych nebyl.”

Pane Janik . . ” ” .

“Podívejte, mladej muži, mně se to vaše chování zrovna dvakrát nelíbí. Mám fůru práce a nemám čas hrabat se v oučtech a zjiš|ovat, v kterejch bytech jsem dával lidem zámky a v kterejch ne. Ptám se vás znova, co tím vším vlastně chcete říct?”

” Pane Janik …” řekl Kling a zaváhal. “No - copak?”

“Máte někdy náhradní klíče od zámků, které jste namontoval?” “To teda nemám. Chcete říct, že jsem zloděj?”

“Ne, pane Janik, to nechci. Já jen …”

“Podívejte, přijel jsem do týhle země z Polska v roce 1948. Ženu a děti mi zabili Němci a zůstal jsem na světě sám. Vydělávám si na skromný živobytí, ale vydělávám si na ně poctivě. Ani v Polsku, když jsem kolikrát míval hlad neukrad jsem jaktěživ , ani kurku chleba. Já nejsem zloděj, mladej muži, a nevím, proč bych se měl přetrhnout horlivostí a ukazovat vám svý oučty. Budu vám vděčnej, když z tohohle krámu vypadnete.”

“Jenže já možná přijdu znova, pane Janik.”

“To je vaše věc. Ale budete si muset přinýst povolení k prohlídce. Víte, já už mám všelijakejch těch přepadove ch komand v životě dost”

“Doufám, že chápete, pane Janik . . ” “Ne, nechápu nic. Seberte se a běžte.”

“Tak vám teda děkuju,” řekl Kling a zamířil ke dveřím. Otočil se, chtěl říct ještě něco jiného, ale pak místo toho otevřel dveře. Zvonek cinkl a jedna kočka div nevyběhla na chodník. Kling za sebou dveře chvatně zavřel a vydal se pěšky k policejní strážnici vzdálené šest bloků. Měl pocit, že to zoslil, že vzal celou tu věc za špatný konec. Připadal si jak nějaký zatracený nacista. Byl jasný jarní den a vzduch byl čistý a svěží, ale v nose pořád cítil ten smrad z kočičích hovínek.

V patnáct třicet, patnáct minut předtím, než Klingovi normálně končila služba, zazvonil na jeho psacím stole telefon. Zvedl ho a řekl:

“87. pátrací oddělení, Kling.”

“Haló, Berte, tady Murchison zezdola z centrály. Před momentem volal pochůzkář Ingersoll z domu číslo 657 na Richardson Drive. Je tam v bytě 1 1 D u nějaký dámy, co se zrovna vrátila ze zahraničí. Vybílili jí kvartýr.”

“Tak já tam rovnou jedu,” řekl Kling.

Šel k Halu Williso|i, kterv seděl u svého psacího stolu a měl před sebou rozprost|ené dva tucty padělaných šeků, a řekl mu: “Hale, mám tu daiší vloupání na Richardson Drive. Pojedu už

pravděpodobně odtamtud rovnou domů.”

“To je v pořádku,” řekl Willis a dál porovnával podpisy na šecích s podezřelým podpisem na registračnř-kartě z motelu. “Tenhle chlápek ty papíry rozdával po celým městě na potkání,” řekl konverzačním tónem a ani nezvedl oči.

“Slyšels mě?” zeptal se Kling.

“Jojó - vloupačka na Richardsonu, pak mažeš rovnou domů,” řekl Willis.

“Těbůh,” řekl Kling a vyšel ze služebny.

Vůz měl ilegálně zaparkovaný na Grover Avenue, dva bloky od policejní budovy. Nad volantem měl sklopený štítek proti oslnění a k němu byla připíchnutá ručně psaná kartička: VÚZ POLICEJNÍHO ODDĚLENÍ. Kdykoli se k vozu po šichtě vracel, vždycky čekal, že kartička bude ozdobena pokutovým lístkem za zakázané parkování, který na ni připlácne některý přehorlivý uniformovaný strážník. Ted’ se podíval na přední sklo, odemkl dvířka, zaklapl štítek nahoru a odjel na Richardson Drive, kde zaparkoval v druhém pořadí vedle tabákově hnědého vozu značky Mercedes-Benz. Vrátnému řekl, že je od policie, a popsal mu, kde nechal vůz. Vrátný slíbil, že mu do bytu 11D zavolá, pokud bude majitel mercedesu mezitím chtít odjet.

Při Klingově druhém zazvonění otevřel l|Iike Ingersoil dveře. Byl to hezký policajt, vypadal na to, že mu ještě není čtvřicet a je jen o málo starší než Kling, měl vlnité černé vlasy, hnědé oči

…. , ,…| |…….. ……. ….|….|….. . , rr|.|. . ,…. formě tak, jak si o sobě spousta pochůzkářů myslí, že vypadají, jenže oni tak nevypadají. Nosil uniformu s okázalou hrdostí, jako by mu ji ušili speciálně na míru v exkluzívním krejčovství na Hall Avenue, a ne jako by si ji wbral z věšáku s policejní konfekcí v obchodě naproti Policejní akademíi v centru města. “To jsi tu brzo,” řekl Klingovi a uhnul před ním ze dveří, aby Kling mohl vejít. Jeho hlas, v kontrastu s jeho hřmotností a výškou, zněl nápadně měkce a překvapivě; člověk by čekal, že z tak vyklenutého hrudníku zahlaholí něco halasnějšího a basovějšího. “Madam je v obýváku,” řekl. “A byt je vzhůru nohama. Ten chlap ji vážně obral o všecko.” rzs=, Pořád ta stejná firma?” “

“Asi jo. Okna i dveře bez poškození, v ložnici na prádelníku bílé kotě”

“Hm,” řekl Kling a povzdechl si. “Tak já si promluvím s tou paní “

Paní seděla v obýváku na pohovce.

Paní měla dlouhé rudé vlasy a zelené oči a byla nádherně opálená. Na sobě měla tmavozelený svetřík, krátkou hnědou sukni a hnědé kožené holínky. Když Kling vešel do místnosti, měla nohy přehozené přes sebe a civěla do zdi. Teprve potom k němu otočila tvář. Nejdřív měl jen dojem naprosté harmonie, ledabylé dokonalosti barvy a střihu, rudé a zelené, vlasů a očí, svetříku a sukně, holínek téměř k nerozeznání od hladké opálené pleti, půvabu těch dlouhých a štíhlých zkřížených nohou, zvědavě skloněné hlavy a rudých vlasů splývajících jak vodopád v kolmých, čistých kaskádách. Její tvář a postava byla jak doplněk k rychlokursu, v němž se kdysi seznamoval s uměleckými díly. Vysoké lícní kosti, oči, které z nich vzhlížely, ostře zelené v opálené pleti, ohrnutý nosík maličko zvedající horní ret a nepatrně odkrývající pravidelné bílé zuby. Svetřík se jí vzdouval přes prsa pevná i bez podprsenky, napjatou vlnu stahoval kolem pasu hnědý pásek posázený měděnými cvočky, boky se jí na pozadí wklenutého opěradla pohovky zaoblovaly do měkkého oblouku, a jak se k nému otočila celým tělem, sukně odhalila i tu část stehna, kterou normálně nebývá vidět.

Krásnější ženu v životě neviděl.

ne oči ji záiily, natáhla k němu dlaň, Kling ji uchopil jak medvěd, oba si navzájem potřásli rukama a Kling nebyl s to odtrhnout oči od její tváře. Pojednou si uvědomil, že ji pořád ještě za tu ruku drží. Naráz ji pustil, odkašlal si a sáhl do kapsy pro poznámkový blok.

“Promiňte, ale nevím ještě ani, jak se jmenujete, slečno,” řekl. “Augusta Blairová,” řekla. “Viděl už jste tu spoušf v bytě? V ložnici?”

“Hned se tam podívám,” řekl Kling. “Kdy jste loupež objevila, slečno Blairová?”

“Vrátila jsem se domů asi před půl hodinou.” “Odkud?”

| ;|||r’ [|,|T ‘

4Q5

Z Rakouska.” “

“To je radost - takovejhle návrat,” řekl Ingersoll a potřásl hlavou.

“Dveře byly zamčené, když jste přišla?” zeptal se Kling. “Ano, zamčené.”

“Takže jste si otevřela klíčem?” “Ano.”

“Byl někdo v bytě?” Ne.”

” “Slyšela jste něco? Nějaký zvuk - jakýkoli?” «

“Ne, nic.

“Povězte mi, jak to bylo. Jak jste do bytu přišla a vůbec.”

“No, vešla jsem dovnitř a dveře jsem nechala otevřené, poněvadž jsem věděla, že mi vrátný nese nahoru zavazadla. Pak jsem si svlékla plášť a pověsila ho v předsíni do skříně, potom jsem se stavila na záchodě a teprve pak jsem vešla do ložnice. Do té chvíle jsem měla dojem, že je všechno v pořádku. Až v tom okamžiku, kdy jsem tam vkročila, bylo mi jasné, že … že se do bytu někdo vloupal.”

“Snad aby ses na to radši mrknul, Berte,” řekl Ingersoll.

“Ten chlap tu řádil jak pominutej. Musel to bejt nějakej šílenec.”

“Tudy?” zeptal se Kling a ukázal na dveře na druhém konci pokoje.

“Ano,” řekla Augusta a vstala z pohovky. Byla to vysoká dívka měřila přinejmenším metr pětaosmdesát, možná metr osmaosmdesát, a pohybovala se s rychlým půvabem, cestou ke dveřím do ložnice ho předešla, znova tam nahlédla, ale vzápětí se zdrceně odvrátila. Kling do místnosti vešel, ale dívka ho nenásledovala. Zůstala stát mezi dveřmi, ramenem se opírala o jejich rám a kousala se do rtů.

Lupič se pokojem přehnal jak hurikán. Všechny zásuvky prádelníku byly vytahány a naházeny na koberec - kombiné, podprsenky, kalhotky, svetříky, punčochy, šátky, blůzy - to všechno bylo po pokoji rozmetáno ve změti oslnivých barev. Právě tak i šaty pověšené na ramínkách byly vybrakovány ze skříně a rozkramařeny v chaotické spoušti - pláště, kostýmy, sukně, župany, večerní šaty, všechno se válelo po podlaze, na posteli, na křeslech. Skříňka na šperky byla obrácena dnem vzhůru a vysypána doprostřed postele, a náramky, prsteny, perly, přívěsky a náhrdelní 4(Ki

ky se třpytily mezi zmuchlaným šifónem, hedvábím, nylonem a vlnou. Na horní desce prádelníku sedělo bílé kotě a mňoukalo.

“Našel to, co hledal?” zeptal se Kling.

“Našel,” odpověděla dívka. “Všechny cenné šperky jsem měla zabalené do červeného hedvábného šátku a uložené vzadu v horní zásuvce prádelníku. Jsou pryč”

“Ztratilo se ještě něco jiného?” “Dva kožichy. Leopardí a vydří “

“Ten si teda uměl vybrat,” řekl Ingersoll.

“Mmm,” řekl Kling. “Nějaká rádia, fonografy - podobné věci?`

“Ne, to ne. Hudební skříň je v obýváku. Té se ani nedotkl.” “Budu potřebovat seznam těch šperků a kožichů slečno Blairová.” ‘ K čemu?”

, “No, musíme na tom začít pracovat. A taky doufám, že budete chtít podat zprávu své pojišfovně”

“Já neměla nic pojištěno.” Mankote,” řekl Kling.

“Nikdy mě nenapadlo, že se mi něco takového může stát” , řekla Augusta.

“Jak dlouho už tady bydlíte?” zeptal se Kling nevěřícně. “Ve městě nebo v tomhle bytě?”

“No - jak ve městě, tak v bytě.”

“Ve městě bydlím už rok a půl. A v tomhle bytě osm měsíců.” “Odkud pocházíte?”

“Ze Seattlu.”

“Jste momentálně zaměstnaná?” zeptal se Kling a vytáhl poznámkový blok.

“Ano, jsem.”

“Mohla byste mi říct jméno podniku?”

“Já jsem manekýna,” řekla Augusta. “Pracuju ve smlouvách pro Cutlerovu agenturu.”

“Byla jste v Rakousku předvádět modely?” : “Ne, na dovolené. Lyžovat”

“Hned jsem si říkal, že jste mi povědomá,” utrousil Ingersoll. “Vsadil bych se, že jsem viděl vaše fotografie v časo isech.”

” P “Hmm, řekla Augusta bez zájmu.

“Jak dlouho jste byla pryč?” zeptal se Kling.

“Čtrnáct dní. Počkejte - přesně to bylo šestnáct dní.”

407

“To je radost - takovejhle návrat domů,” řekl Ingersoll znova a znova potřásl hlavou.

Nastěhovala jsem se sem proto, že tu je vrátný,” řekla Augus”

ta. “Myslela jsem, že v budovách, kde je vrátný, se níc takového nemůže stát.”

V téhle části města není ani jedna budova bezpečná,” řekl “

Ingersoll. No - slev. Rozhodně jich tu ale bezpečných není moc,” řekl “

Kling. Nemohla jsem si dovolit něco na druhé straně parku,” řekla “

Augusta. “Dělám manekýnku teprv krátce, de facto těch předváděček tak moc nemám.” Všimla si otázky v Klingově tváři a řekla: “Ty kožichy, to byly dary od matky, a šperky jsem zdědila po tetičce. Na ten výlet do Rakouska jsem si půl roku zatraceně šetřila,” řekla a najednou se dala do pláče. “Doprdele,” řekla, “proč tohle muselo potkat zrovna mě?”

Ingersoll a Kling stáli jak zařezaní paňácové. Augusta se rychle otočila, prošla kolem Ingersolla k pohovce a vytáhla. z kabelky kapesník. Hlučně se vysmrkala, otřela si slzY z očí a řekla: “Promiňte.”

“Kdybyste mi teda snad pořídila úplnej seznam . . : ` řekl Kling.

” Ovšem - samozřejmě.”

“Uděláme, co můžem, abyste ty věci dostala zpátky.” “Jistě,” řekla Augusta a znova se vysmrkala.

Všichni se domnívali, že je to nějaký omyl.

Přirozeně byli vděční (kdo by nebyl?), když obdrželi druhý fotostatový obrázek nedávno zesnulého šéfa nejproslulejší americké tajné služby, ale nebyli s to pochopit, proč jim ho někdo posílá, a tak si samozřejmě pomysleli, že prostě někdo je evok. Zdálo se nepravděpodobné, že by hluchý něco říkal dvakrát stačilo bohatě, že to řekl jednou. Zájem snad mohlo vzbudit jedině to, že oba fotostaty byly naprosto stejné. Jediný rozdíl mezi tím, který pošta doručila v sobotu 17. dubna, a tím druhým, který přišel dnes, 19. dubna, byl v poštovní známce na obálce. Jinak bylo všechno naprosto stejné; na první pohled šlo o nějaké nedo patření. Mládencům z 87. revíru se celá záležitost hned jevila v optimističtějším světle; možná že hluchý začíná být senilní.

V telefonním seznamu podniků a institucí bylo jen v Isole plní^ch pět stran fotoateliérů, pořizujících fotostaty, a policie možná měla jeden po druhém obejít - vzhledem k nepatrné šanci, že v některém z nich byla Hooverova fotografie rozmnožena. Nikdo však nezapomínal na to, že zatím žádný zločin nebyl spáchán; člověk nemůže jen tak chodit po městě a promrhávat placený čas veřejného zaměstnance, pokud nesleduje něco konkrétního, čím by mohl příslušné výlohy zdůvodnit. Samozřejmě se dalo namítnout, že vražednické eskapády, které hluchý předvedl v minulosti, jsou dostatečným důvodem k zmobilizování celého policejního oddělení, k odvolání policistů kontrolujících obchody, policejních ouřadů d|epících u telefonů nebo rozesílajících oběžníky a podobně. Proti tomu se ovšem stejně rozumně dalo namítnout, že nikdo s jistotou neví, zda jim oba obrázkv Hoovera opravdu poslal hluchý a zda opravdu nějakým zpúsobem souvisí se zločinem, o němž hluchý prohlásil, že jej hodlá spáchat. Vzhledem k chronické přepracovanosti policejních sil a jejich nedostatečnému počtu, vzhledem k tomu, že měly neustále na krku jiné naléhavé připadv - jako třeba násilnictví, pobodání nožem, střílečky, přepady obchodů, znásilnění, padělatelství, krádeže automobilů, och, vždyt’ to znáte, samá otrava - dalo se možná pochopit, proč policisté z 87. revíru jen požádali laboratoř, aby zjistila, zda jsou obrázky na nějakém unikátním fotografickém papíře a zda na nich jsou nějaké čerstvé a kvalitní otisky prstů. Odpovědi na oba dotazy nebyly ani trochu nadějné. Papír bvl ten nejobyčejnější, nejběžnější druh a čerstvé otisky prstů na něm byly veškeré žádné, ani kvalitní, ani nekvalitní.

A pak, jelikož policejní práce není jen samá legrace a špás a prohlížení pěkných obrázků, pustili se do případu, o němž dostali hlášení to dopoledne v 10.27.

Mladík byl na zed’ činžáku přibit hřebíky. `

Byl to vlasatec s knírem jak řídítka, tněl na sobě jen spodky a visel tam jak moderní Kristus zbavenv dřevěněho krucifixu; do levé scrany hrudi, přímo pod srdce, byl bodnut nožem, paže měl doširoka rozpřažené a dlaně probité a přitlučené ke zdi obrovskými hřebíky; nohy měl zkřížené a zprobodené třetím velkým hřebem a hlava mu visela ke straně. Tělo náhodou objevil toula 409

vý opilec, ale z ničeho se nedalo odhadnout, jak dlouho tam visí. Krev už z ran netekla. Znečistil se, bud’ z té hrůzy, nebo když umíral, a pach jeho exkrementů se mísil s kyselým zápachem odpadků hnijících v prázdné místnosti tak odporně, že detektivové stojící v otvoru pro dveře se odvrátili a vyšli do chodby, kdé ale byl vzduch jen o poznání méně smrdutý.

Budova stála v dlouhé řadě opuštěných státních činžáků v North Harrisonu. Krysami se to v ní jen hemžilo a nějaký čas v ní bydleli hippíci, kteří ji později opustili, když zjistili, že se tam náramně snadno mohou stát obětí lidí i zvířat. Slovo LÁSKA stále ještě zdobilo zed’ v chodbě, namalované kytičky je pořád křiklavě ovíjely ve vybledlém kruhu, ale mrtvý muž v prázdné místnosti páchl výkaly a asistent policejního lékaře odmítl jít dovnitř mrtvolu ohledat.

“Jak já k tomu přijdu, že mě vždycky zavolají k těm nejhorším případům?” zeptal se Carelly. “Vyfasuju vždycky všechno, co nikdo jinej nechce. Doprdelepráce. Pro mě za mě, a| tam třeba shnije, mně je to fuk. A| ho zřízenci ze špitálu z tý zdi sundaj a odvezou do márnice. Podíváme se na něho až tam. Tam si potom aspoň můžu umejt ruce.”

Nad hlavou měli strop prosáklý vodou, omítka byla nebezpečně uvolněná a hrozila, že může každým okamžikem spadnout. V místnosti, ve které mrtvý a ukřižovaný mladík visel, bylo jediné rozbité okno a ve futru chyběly dveře. Přechodní osídlovači budovy si z ní udělali něco jako provizorní kontejner na odpadky, a těch už tam byla málem metrová vrstva, vysoký koberec ze zahnívajících potravin, rezavějících konzerv, rozbitých lahví, novin, použitých prezervativů a zvířecích hovínek - a nahoře na tom všem jak třešnička v maraskinu ležela nafouklá mrtvá krysa. Každý, kdo do místnosti vešel, musel se na tu podestýlku navršenou z odpadků vydrápat. Ke stropu bylo od podlahy snad tři a půl metru a mužovy nohy, probité hřebíky, byly zkříženy jen asi patnáct čísel nad čárou, k níž odpadky dosahovaly. Byl to vysoký mladík. Ai mu ty hřeby do dlaní rozpřažených rukou zatloukl kdokoli, musel být ještě vyšší, jenže tělo mezitím vlastní vahou pokleslo, přičemž došlo k vykloubení obou ramen a bůhvíjakým vnitřním zraněním.

“Slyšíte mě?” zeptal se asistent policejního lékaře. “Dělejté si co chcete,” odpověděl Carella.

“Taky že jo.”

410

“Ručíte ale za to, že dostanem úplnou zprávu o ohledání mrtvoly.”

“Myslíš, že byl živ, když ho tam přibili?” zeptal se Meyer. “Možný to je. Aby ho probodli, to je mohlo napadnout až dodatečně,” řekl Carella.

“Já ho ptostě sundávat nebudu, a basta,” řekl asistent. “Podívejte se,” řekl Carella vztekle, “jestlí ho sundáte, nebo ho tu necháte, to je vaše věc. Hlavně nám pošlete tu zatracenou zprávu a nezapomeňte na otisky prstů”

,Jo, to udělám.” ,

“A taky na otisky chodidel.”

“V tomhle městě je těch pomatenejch parchantů čím dál víc,” řekl asistent a načuřeně se odporoučel. Opatrně si razii cestu mezi odpadky na chodbě a pak zamířil po schodišti dolů na ulici, kde doufal celý tenhle případ prodat lidem z ambulance, jakmile přijedou.

“Rozhlídnem se po patře, jak to tu vypadá,” řekl Meyer.

V patře .byly ještě dva další byty. Oba měly vyražené zámky u dveří. V jednom bytě našli uprostřed pokoje zbytky ohníčku, který si tu riedávno někdo rozdělal. V rohu u okna se válela prošlapaná teniska. Meyer ji sebral do kapesníku a strčil do sáčku, na který připevnil štítek pro odeslání do laboratoře. Druhý pokoj byl prázdný, byla v něm jen potrhaná a prochcaná matrace, pokrytá krysími exkrementy.

To je teda prdelní díra,” řekl kdosi za nimi, a když se Meyer “

s Carellou otočili, uviděli ve dveřích detektiva Monoghana. Hned za ním stál detektiv Monroe. Oba policisté z oddělení pro vyšetřování vražd měli na hlavě šedé klobouky s hluboko promáčknutými střechami, na sobě černé svrchníky a tvářili se zkroušeně.

“Umíš si představit, že v takovejch prdelních dírách lidi fakt bydlej?” zeptal se Monroe.

To by jeden nevěřil,” řekl Monoghan a zavrtěl hlavou. “

“K neuvěření,” řekl Monroe.

“Kde ten umrlák je?” zeptal se Monoghan. “Tady dál na patře,” řekl Carella.

Nechtěl bys mi ukázat kde?” n

“To najdeš,” odpověděl Carella.

Tak pojcf,” řekl Monoghan svému partnerovi a společně vyra”

zili do haly, dva ramenatí chlapi, valící se prázdnou chodbou, jako když rozrážejí dav. “Panenkomarjá!” zvolal Monoghan.

;…

j f.

411

Carella přikvvl.

Na schodech se ozvaly kroky. Dva muži v bílých pláštích si klestili cestu mezi spadalou omítkou a lištami. Když se vyškrábali na odpočívadlo, zvedli hlavy, uviděli Carellu a hned šli rovnou k němu.

“Hele, w to tady vyšetřujete, jo?” zeptal se jeden z nich. “Jo, to je můj případ,” řekl Carella.

“Já jsem doktor Cortez. Co jako to má znamenat? Že prej ode mne chcete, abych někoho sundával ze zdi?”

“Někdo ho musí odvézt do márnice,” řekl Carella.

“To je v pořádku, do márnice ho dopravíme. Jenže váš asistent říká, že je na tu zatracenou zed’ přitlučenej hřebíkama. A mě ani nenapadne…”

“To vám řek pravdu.” ,| j r?:. |s

,;Áni mě nenapadne, abych ho sundával, kamaráde.”

“Koho teda na tu práci navrhujete, kamaráde?” zeptal se Carella. “Kdo jako by ji měl udělat?”

“To je mi fuk kdo. Vypadáte na to, že máte síly habaděj, proč se toho neujmete sám?”

“V tý cimře je zavražděnej,” řekl Garella otráveně.

“V tý cimře je mrtvola,” odsekl stejizé otráveně doktor Cortez. Monoghan se vracel chodbou k nim a držel si nos. Monroe šel krok za ním a svíral si spodní půlku obličeje v hrsti.

“Tohle jsou mládenci z oddělení pro wšetřování vražd,” řekl Carella. “Promluvte si o tom s nima.“

“Kdo je od toho, aby tu mrtvolu sundal?” zeptal se doktor Cortez.

“Policejní lékař už je s ní hotovej?” zeptal se Monoghan. “Řek, že tady ohledání provádět nebude,” prohlásil Carella. “Musí ohledání provést tady. Na to jsou předpisy. Nesmíme

s mrtvolou hejbat, dokud policejní lékař neprovede ohledání, nezkonstatuje smrt a …”

“Fajn, tak si to jděte říct jemu,” řekl doktor Cortez. “A kde je?” zeptal se Monoghan.

“Dole pod schodištěm. Blije jak alík.”

“Tak pojd’,” řekl Monoghan svému partnerovi a oba zamířili ke schodišti. “Ty počkej tady, Carello.”

Naslouchali, jak policisté z oddělení pro vyšetřování vražd scházejí po schodech. Kroky postupně umlkly. V chodbě se rozhostilo napjaté ticho. =Vr|Ai’lláb a” . a.

“Poslyšte, mrzí mě, že jsem tak vybafnul,” řekl Cortez. “To nic,” odpověděl Carella.

“On ale ty předpisy zná zrovna tak dobře jako já. On se prostě jen chce z tý špinavý práce ulejt, v tom to je.”

” Hm - mm,” řekl Garella.

“On ty předpisy zná,” opakoval Cortez.

Pokud asistent policejního lékaře neznal předpisy už předtím, znal je do písmene a do puntíku poté, co si s ním Monoghan a Monroe dole pod schodištěm jaksepatří pohovořili. Uvázal si přes nos kapesník, natáhl si gumové rukavice, sundal ze zdi zprobodané tělo heidentifikovaného mladíka a zběžně je prohlédl, než úředně prohlásil, že muž je mrtev.

Kdokoli se ted’ mohl ujmout dalšího nepříjemného úkolu zjistit, kdo se o tuto skutečnost přičinil.

412

5

Detektiv Cotton Hawes se podíval na fotostat. který přišel úterní ranní poštou, a usoudil, že jde o obrázek generála George Washingtona.

“Kdo myslíš, že to tak je?” zeptal se Miscola, který se vynořil z kanceláře pro zaměstnance a šel si pro kopie hlášení, která se na detektivním oddělení přes víkend nahromadila, aby je připíchl do pořadače.

,,Napoleon Bonaparte,” řekl Miscolo mrzutě. Když vycházel ze služebny, potřásal hlavou a něco si mumlal. Hawes si ale dál myslel, že to bude přece jen spíš Washington.

Byl informován o aktivitě, kterou začal hluchý v posledrií době vyvíjet, a předpokládal proto, že fotostat je míněn jako jakýsi doplněk k obrázkům J. Edgara Hoovera. Hoovera s Washingtonem si spojil dohromady podle té nejprimitivnější logiky - hlavní úřadovna FBI je ve městě Washingtonu, D. C. Hoover-Washington, to je přece jednoduché. Jenomže| když má člověk co dělat s hluchým, není jednoduché nic; Hawes od toho rvního nápadu rychle couvl, jako by se polekal, aby nenaletěl Jestli k zločinu, kterv hluchý plánuje, má dojít ve Washingtonu, neotcí voval by přece tvrdě makající policajty (och, jak tvrdě makají v z 87. revíru. Místo toho by se obořil na Mall a začal vti kovat s policajty z District of Columbia, s těmi chrabrými hošík y Tak

413

že ne. Tenhle obrázek otce vlasti měl naznačit něco víc než jméno města, to Hawes věděl s jistotou. A právě tak si byl jistý, že rozmilounká tvář J. Edgara má reprezentovat cosi víc než název elektrického vysavače, bez ohledu na to, o jak báječný výrobek šlo. Pojednou ho napadlo, co vlastně znamená to “J”. James? Jack? Jerome? Jules?

“Alfe!” zavolal a Miscolo o kus dál v chodbě, v kanceláři pro zaměstnance, zahulákal: “Có?”

“Pojd’ sem na chvilku, jo?”

Hawes vstal od psacího stolu a Washingtonovu podobenku od sebe držel na délku paže. Hawes byl chlap jak hora, měřil metr osmdesát osm a vážil sedmaosmdesát kilo - plus minus, podle toho, jak moc se cpal sladkostmi nebo pizzou. Měl rovný, dosud nepřeražený nos, hezká ústa s širokým spodním rtem a zrzavé vlasy, v nichž mu nad levým spánkem rostl bílý pramen, v místě, kam ho kdysi bodl nožem jistý domovník, který ho omylem pokládal za lupiče. Oči měl modré a v době, kdy se dal k policii, viděl jak rys. Jenomže to už bylo moc dávno - a zub času nás začíná ohryzávat všechny, kamaráde. Ted’ držel obrázek od sebe na délku paže, poněvadž byl kapánek dalekozraký a nebyl si tak docela jistý, jestli Miscolo zpodobeného fešáka přece jen neidentifikoval správně.

Ale ne, byl to Washington, samozřejmě, mýlka byla vyloučená. “Je to Washington,” řekl Miscolovi, který vešel do služebny s fasciklem papírů v ruce.

“Neříkej, vážně?” podotkl Miscolo zvadle. Vypadal nějak zmořeně a nezdálo se, že by měl náladu na kus řeči. Hawes zaváhal, jestli se ho na to má zeptat, ale pak si řekl Hrome, oč jde? a i|ezohledně na něho vybafl:

“Co znamená to “J.” ve jméně J. Edgar Hoover?” “John,” řekl Miscolo.

” Víš to jistě?” No sichr.”

” “John,” řekl Hawes.

“Jo, John,” opakoval Miscolo. Oba muži se na sebe podívali.

To je všechno?” zeptal se Miscolo. “

, o, moc ti děkuju, Alfe: `

“To nestojí za řeč,” řekl Miscolo. Když vycházel ze služebny, potřásal hlavou a něco si mum|al.

414

John Edgar Hoover, uvažoval Hawes. Tak teda John. A George, samozřejmě. Jména ho fascinovala. Jeho samotného pokřtili po horlitelském puritánském kazateli Cottonu Matherovi. Hawes se s tím jménem nikdy necítil moc dobře a před nějakými deseti lety dokonce uvažoval o tom, že požádá o úřední zménu jména. To tenkrát chodil s židovskou dívkou, která se jmenovala Rebecca Goldová, a ta dívka mu tehdy řekla: “Jestli si dáš změnit jméno, Cottone, víckrát už s tebou nikam nepůjdu.” Rozpačitě se zeptal: “Ale proč, Rebecco?” a ona odpověděla: “To tvoje jméno je to jediný, co se mi na tobě líbí.” A hned příští týden se s ní přestal scházet.

Dodnes dumával o tom, jaké jméno si mohl vybrat - jestli Carry Hawes, nebo třeba Paul, nebo Carter, nebo co takhle Richard? Ale víc než všechna vyjmenovaná, jméno, kterým se přímo kochal (a nikdy se s tím nesvěřil živé duši), bylo Lefty, Lefty Hawes. Existoval na celém božím světě jediný zločinec, který by se neroztřásl jak osika při pouhém zaslechnutí jména Lefty Hawes - Levák Hawes? Dokonce i kdyby třeba sám byl pravák? Podle Hawesova názoru takový neexistoval. S povzdechem přemístil obrázek prvního prezidenta tak, že ho měl přímo nad pupkem na desce stolu. Nakvašeně zíral do těch nevyzpytatelných očí a vzýval je, aby prozradily tajemství hluchého. Washington ale nic, ani mrk. Hawes se protáhl, zazíval, sebral fotostat a odnesl jej na Carellův psací stůl, kde měl počkat, až se Carella vrátí do kanceláře.

Vysoký blond’ák s naslouchátkem v pravém uchu prošel otáčecími dveřmi banky patnáct minut před polednem. Na sobě měl béžový gabardénový oblek ušitý na míru, košili v barvě ovesných vloček, tmavohnědou vázanku, hnédé ponožky a hnédé lakýrky. Už z dřívějších návštěv banky věděl, že tu mají kamery kontrolující prostor hned za otáčecími dveřmi a další kamery, které jsou zaměřeny na úředníky u pěti přepážek vlevo. Zmíněné kamery, pokud fungovaly stejně jako ty, jichž se v bankách běžně používá a s nímiž se předem seznámil, pořizovaly naslepo jeden snímek každých třicet vteřin, a začaly natáčet nepřetržitě a souvisle teprve ve chvíli, kdy je některy úředník od přepážky nebo nékdo z vedení banky uvedl do činnosti. Vůbec se nebál, že si ho tu vyfotograf gí, co na tom, vždy| je tu přece vítaný klient a přichází ve zcela le ální obchodní záležitosti.

415

Prvně zde kvůli té legální obchodní záležitosti byI před měsícem. Příšel si uložit pět tisíc dolarů na nově zřízené zvýhodněné vkladové konto, z něhož se vyplácel pětiprocentní úrok, s tou podmínkou, že peníze nebudou vyzvednuty dřív než za devadesát dnů. Ujístil tehdy ředitelova náměstka, že nemá v úmyslu vvzvednout si peníze před uplynutím této Ihůty_ . To ovšem lhal. Měl totiž v úmyslu vyzvednout si svých pět tisíc plus dalších čtyři sta devadesát pět tisíc dolarů posledního dubna. Do banky však přišel v naprosto nevinné záležitosti.

V minulém tvdnu přišel do banky znova a dokonce dvakrát, opět zcela legálně - uložit si na nově otevřené konto menší částky. Dnes tu byl kvůli další legální finanční transakci - přišel na konto uložit čtyřiašedesát dolarů. A navíc tu byl proto, aby se přesně rozhodl, jakým způsobem nasadí do akce své pětičlenné úderné komando v den loupeže.

Muž z bankovní stráže stál hned za otáčecími dveřmi, skoro přesně v místě, na které mířil objektiv kamery umístěné vlevo. Bylo mu víc jak šedesát, měl pořádné bříško, wpadal tak nejspíš na nějakého poštovního úředníka nebo listonoše v důchodu, nosícího uniformu s ošumělou důstojností, a pravděpodobně by se skácel mrtvv hrůzou, kdyby byl někdy doopravdy donucen vytáhnout revolver ráže .38, který měl zavěšený v pouzdře u boku. Když hluchý vešel do banky a začal lakýrkami odklapávat po mramorové podlaze, strážný se na něho usmál. Hluchý mu úsměv vrátil, obrácen zády ke kameře instalované ve sklopeném úhlu na ochozu vpravo od vchodu. Přímo před ním stály dva stolky pokryté mramorem a připevněné k podlaze; pod deskou měly oddělené přihrádky pro blankety užívané při vkladech na bankovní účty, při vybírání ze zwhodněných bankovních kont a při ukládání na knížky. DošeÍ k bližšímu stolku, stoupl si k němu tak, aby viděl na úředníky u přepážek, a rychle začal kreslit.

Při pohledu od vchodu bvly tři peněžní přepážky po pravé ruce. Hluchý ted’ stál čelem k nim, obrácen zády ke kanceláři pro zaměstnance a místnosti, v níž se vyřizovaly žádosti o posk,vtnutí půjček a úvěrů. V pravém úhlu na ně navazoval trezor, ktery se táhl přes celou zadní stěnu banky a jehož lesklé ocelové dveře byly v této chvíli otevřené. Celý trezor byl zapuštěn do betonu a do sítě z ocelových prutů, propletené dráty poplašného zařízení. Neexistoval způsob, jak do trezoru proniknout| nebylo možné ,

4t&

se do něho dostat ani shora, ani zdola, ani zezadu. Útok by musel být veden čelně, ale s podporou menších odlehčovacích akcí z boku.

O těch odlehčovacích akcích hluchý s úsměvem uvažoval. Přesněji řečeno, o jediné odlehčovací akci, která měla úspěch loupeže zajistit. Říct, že policii pokládal za zastaralou a pošetilou, nevystihovalo by dost pádně, jak nesmírné jí pohrdal; ve skutečnosti si o ní myslel, že je zcela předpotopní a naprosto nedůsledná, nezralá a potrhlá jak hebefrenický puberi’ák. Paradoxní bylo, že úspěch jeho plánu předpokládal ze strany jeho protivníků přinejmenším jistý stupeň inteligence; proto také se jim to snažil udělat ca nejjednodušší, jasně jim zasílanými obrázky napovídal, poněvadž měl pocit, že slova by je mohla příliš zmást. Začal jim přesně vysvětlovat, kde a kdy hodlá udeřit, hrál s nimi na rovinu a měl v úmyslu v tom pokračovat; podvádět policii pokládal za něco podobného jako třeba poslat mrzáka hrát fotbalový zápas. Přestože sám sebe podezíral ze sadistických sklonů, dokázal je ze sebe nejlíp setřást v posteli s ochotnou štětkou a nepotřeboval se ukájet na té partě trumberů pracujících pro 87. revír. Díval se na ně skoro s láskou, jako na kreténská dítka, která je třeba čas od času vzít do cirkusu. De facto se mu náramně zamlouvalo představit si sebe sama jako cirkus plný klaunů, krotitelských exhibicí se Ivy a vzrušených vystoupení na vysokém laně - cirkus s jediným cirkusákem, ktery znova přivede celé město do varu.

Ale k tomu, aby odlehčovací akce dosáhla svého účelu, k tomu, aby divákovo oko upoutali vzpírající se poníci ve středovém kruhu, zatímco lidožroutští tygři budou požírat svého cvičitele na okraji manéže, musela ta akce být srozumitelná a evidentní. Klíč k jeho brilantnímu plánu (jak skromně připouštěl), kód, který si vymyslel, byl snadno pochopitelný. Nebo snad až příliš snadno? , No, to si nemyslel. Z fotostatů se mohli dovědět jen to, co chtěl,

aby se dověděli. Mohli uvidět jen ty poníky, bengálští tygři jim museli uniknout. A pak, nadšeni vlastní chápavostí a nezřízeně hrdí na to, že se dokázali soustředit na naglančená kopyta, pak parádně zakňoukají bolestí, až je štípne do zadku zezadu. Všechno to bude fér a bez podrazů. Všechno tak, aby to ta poiicie na baterku mohla uvidět, kdyby ovšem měla oči k vidění, kdyby měla aspoň komáří mozeček nebo sebemenší špetku fantazie.

Hluchý byl s nákresem situačního plánku banky hotov. Přeložil vkladový blanket, jako by si byl na něm tajnůstkářsky dělal

417

propočty nějakých finančních transakcí, jak to mají ve zvyku vkladatelé všude na světě, strčil jej do kapsy a vzal si z přihrádky další. Rychle jej vyplnil a zamířil k nejbližší peněžní přepážce.

“Dobré jitro,” řekl bankovní úředník a příjemně se na něho usmál.

“Dobré jitro,” řekl hluchý a úsměv mu oplatil. Znuděně pozoroval, jak úředník vyřizuje všechny náležitosti spojené s přijetím vkladu. Tlačítka poplašného zařízení byla na podlaze za každou peněžní přepážkou a porůznu umístěná všude po celé bance. Ta ho však nijak zvláš| neznepokojovala.

Hluchý se domníval, že bude stylové, když mu s vyloupením banky pomůže některý detektiv od městské policie.

A také připadalo stylové, aby ten detektiv, který mu při tom poskytne svou asistenci, byl Steve Carella.

Všechno perfektně zapadalo jedno do druhého, pokud si člověk dokázal zvolit správný čas a uměl zahrát kartu podle všech permutačních a kombinačních zákonů.

“Tak tady to je,” řekl úředník a podal mu vkladní knížku. Hluchý se letmo podíval na zapsanou položku, přikývl, zastrčil knížku do ochranného pouzdra z umělé hmoty a vykročil k otáčecím dveřím. Kývl na strážného, který kývnutí zdvořile oplatil, a vyšel na ulici před bankou.

Banka byla asi půldruhého kilometru za hranicemi oblasti, spadající pod 87. revír, dost blízko od tří velkých továren u River Harb. McCormick Container Corp. měla 6347 zaměstnanců, Meredith Mints, Inc. zaměstnávala 1512 lidí a Holt Brothers, Inc. 4048 lidí, takže ve všech třech dohromady pracovalo skoro dvanáct tisíc zaměstnanců, kteří brali na výplatách skoro dva milióny dolarů týdně. Tyto týdenní mzdy byly vypláceny šekem a zhruba 40 procent zaměstnanců si dávalo šeky posílat poštou přímo do bank, které si sami určili. Ze zbývajících 60 procent si jich polovina brala šeky domů, aby si je rozměnila při placení v samoobsluhách, prodejnách whisky a obchodních domech, případně aby si je dala proplatit v bankách v | místě svého bydliště. Nějakých 30 procent zaměstnanců těchto tří továren si však pravidelně každý týden chodilo šeky vyinkasovat do banky, kterou hluchý právě navštívil. Což znamenalo, že každý pátek banka musela počítat s proplacením šeků v celkové hodnotě přibližně 600 000 dolarů. Na krytí těchto předvídaných týdenních výplat doplňovala banka rezervy vlastní hotovosti penězi přiváženými z hlavní pobočky. Tyto peníze, blížící se někdy až částce 500 000 dolarů, podle toho, kolik měla banka momentálně na hotovosti sama, přivážel opancéřovaný náklad’ák každý pátek ráno v devět hodin patnáct minut. V náklad’áku byli tři ozbrojení strážní. Jeden z nich zůstával za volantem, zatímco druzí dva s vytaženými revolvery odnášeli do banky dva pytle peněz. Ředitel banky je doprovázel až do trezoru, kam peníze uložili, a pak se z banky odporoučeli, tentokrát už s revolvery v pouzdrech. V jedenáct třicet už byla hotovost rozdělena úředníkům u přepážek, aby byli připraveni zvládnout špičku v době polední přestávky, kdy si dělníci z továren přijdou vyinkasovat mzdové šeky.

Hluchý neměl v plánu zastavit náklad’ák, až pojede z hlavní pobočky. A také nezamýšlel přepadnout některou z těch peněžních přepážek. Nic takového, chtěl se peněz zmocnit ve chvíli

, kdy budou vyrovnány v úhledných hromádkách v trezoru. A přestože jeho plán byl mnohem méně nebezpečný než vyloupení opancéřovaného náklad’áku, měl pocit, že je de facto odvážnější. Byl přesvědčen, že jde o novátorskou koncepci, hraničící s genialitou, a byl si jistý, že všechno klapne bez jakýchkoli nesnází. Samozřejmě, myslel si, banku vybílíme, to se ví, že ji vybílíme, a přidal do kroku a zhluboka se nadechl opojného jarního vzduchu.

Teniska nalezená v opuštěné budově byla skoro rozpadlá velikost číslo dvanáct, starý křáp, který pamatoval lepší časy, když ho bůhvíkdo nosil na levé noze. Gumová podešev byla v jednom místě úplně prošlapaná a v plátěném svršku zela v místě palce díra jak vrata. Dokonce i šněrovadla byla šuffácká, svázaná uzly na dvou místech, kde se přetrhla. Značka výrobce patřila k těm nejběžnějším, což vylučovalo možnost, že teniska byla koupena (přirozeně i s druhou, chybějící) v některé exotické boutique. Vlastně to jediné, co na té tenisce z levé nohy mohlo případně být zajímavé, byla hnědá skvrna na špičce poblíž malíčku. V policejní laboratoři zjistili, že jde o mikrokrystalický vosk, syntetickou hmotu, která má barvu a konsistenci včelího vosku, ale je mnohem lacinější. Na vosku ulpěly částečky kovového prachu; podařilo se zjistit, že jde o bronz. Carella z toho, co mu doručili z laboratoře, žádnou zvláštní radost neměl. Také ho ale nepotěšila zpráva z identifikačního oddělení, sdělující, že nebyli s to najít žádné otisky prstů, otisky dlaně či chodidel, které by se shodovaly 418 I 419

s otiskv mrtvého muže. Vyzbrojil se poněkud nelichotivou fotografií (pořízenou, když muž ležel studený jako kus ledu na prkně v márnici) a vrátil se to odpoledne do končin kolem Harrison Street, aby našel někoho, kdo muže znal.

Policejní lékař odhadl mužův věk přibližně mezi dvaceti a pětadvaceti lety. To bylo z hlediska policejního vyšetřování krajně nemilé. Mohl totiž držet partu s tlupou mladších výrostků, ale také už třeba s bandou dospělých mladíků, to záleželo na tom, nakolik byl emocionálně zralý. Carella se rozhodl, že to zkusí s namátkovým vzorkem od obou skupin, a nejdřív zašel do puberfácké kavárny zvané Vesmír, která během let prodělala řadu promén: z košer lahůdkářství v portorikánskou bodegu a pak v jakousi modlitebnu, až se z ní stalo to, čím byla momentálně. V rozporu se svým pojmenováním byla kavárna Vesmír místnost velká devět krát jedenáct s obrovským stříbrným espressem na vzdáleném konci pultu. Jako nějaká futuristická modla naháněl ten gigantický kávovar hrůzu celé místnosti a patroni i personál se vedle něho vyjímali jako horda trpaslíků. Všichni patroni byli mladí. Dívky nosily džínsy a dlouhé vlasy. Mládenci měli plnovousy. To bylo z hlediska policejního vyšetřování krajně nemilé. Znamenalo to, že to mohou být a) hippíci, b) univerzitní studenti, c) anarchisti, d) proroci, e) všechno vyjmenované dohromady. Pro mnoho policistů ovšem dlouhé vlasy nebo plnovous automaticky znamenaly, že každý, kdo se za takový zevnějšek nestydí, je vinen a) přechováváním marihuany, b) úmyslem prodávat heroin, c) porušením Sullivanova zákona, d) sodomií, e) mravním narušováním nezletilých, f) konspirační činností, g) zradou, h) vším vyjmenovaným dohromady. Carella si přál, aby měl šesták za každého hladce oholeného, nakrátko ostříhaného hošíka, kterého zatkl proto, že ten neviňour zamordoval vlastního bráchu. Na druhé straně však byl od policie a věděl, že v okamžiku, kdy v tomhle podniku ukáže placku, budou ti vlasatí cápkové automaticky předpokládat, že ho lze obvinit: a) z fašismu, b) z brutality, c) z pití piva a krkání, d) ze sodomie, e) ze sekýrování a buzerace, f) ze všeho vyjmenovaného dohromady. Některé dny je náramně těžké vydělat si na živobytí.

Policajtský pach pronikl do místnosti málem dřív, než za sebou zavřel dveře. Mládenci se na něho podívali a on se podíval na ně; věděl, že kdyby se jich zeptal, kolik je hodin, unisono by mu odpověděli: “Pětatřicátého prosince.” Vybral si nejbližší sto lek od dveří, vytáhl židli a posadil se mezi chlapce s dlouhými blond vlasy a černovlasého chlapce s rozcuchanou bradkou. Dívka naproti němu měla dlouhé hnědé vlasy, vyděšené hnědé oči a andělskou tvář.

” Co byste rád?” zeptal se blond’ák. ,

,Já jsem od policie,” řekl Carella a ukázal odznak. Chlapci po něm bez zájmu hodili okem. Dívka si odhrábla s tváře pramen vlasú a odvrátila hlavu. “Pokouším se zjistit totožnost muže, který byl tady v okolí zavražděn.”

“Kdy?” zeptal se chlapec s bradkou. “V neděli v noci. Osmnáctého dubna.” “A kde?” zeptal se blond’ák.

“V opuštěném činžáku v Harrison Street”

“Jakže jste říkal, že se jmenujete?” zeptal se blond’ák. “Steve Carella. Detektiv.”

Dívka odstrčila židli a náhle vstala, jako by strašně moc toužila být od stolu pryč. Carella jí položil ruku na paži a zeptal se: “Jak se prosím jmenujete vy, slečno?”

“Mary Margaret,” řekla. Znova už si nesedla. Pohnula paží, aby ji vytáhla zpod Carellovy ruky, otočila se a chtěla jít. “Příjmení nemáte?” zeptal se.

,a

Ryanová,” řekla. “Ahoj, kluci,” řekla chlapcům a tentokrát se dokonce vzdálila od stolu na pár kroků, než ji Carellův hlas znova zastavil.

“Mohla byste se prosím podívat na tenhle obrázek, slečno Ryanová?” řekl a vytáhl z notesu fotografii. Dívka se vrátila ke stolu, podívala se na fotografii a neřekla nic.

“Připadá vám povědomý?” zeptal se Carella.

“Ne,” řekla. “Ahoj,” řekla znova a tentokrát od stolu rychle ! odkráčela a vyšla na ulici.

Carella ji pozoroval, jak odchází, a pak podal fotografii blond’ákovi. “Co takhle třeba vy?”

“Já nic. Neznám.” I “Jak se jmenuješ?” “Bob “

“Bob a jak dál?” “Carmody.” “A ty?” zeptal se chlapce s bradkou. “Hank Scaffale.”

“Oba bydlíte tady v okolí?”

421

V Porter Street K

“A bydlíte tu už dlouho?”

K “No, ňákej čas.

“Znáte tady v okolí většinu lidí?”

“No buzíky jo,” řekl Hank. “S jinejma já moc nepřijdu do styku.”

“Viděls tu někdy v okolí tohohle chlápka?”

“Jestli fakt vypadal takhle, tak teda ne,” řekl Hank a důkladně si fotografii prohlížel.

Co tím chceš říct?”

“Na tý fotce je přece mrtvej, ne?” “Jo, to je.”

“No vidíte, a to je přece rozdíl,” řekl Hank. “Tady už nemá žádnou páru,” řekl a potřásl hlavou. “Všechna pára je z něho pryč” Znova se zadíval na fotografii a znova potřásl hlavou. “Ne, to nevím, kdo to je,” řekl. “Chudák chlap.”

Odpovědi ostatních mladých lidí v kavárně byly podobné. Carella obešel s fotografií dalších pět stolů, vysvětlil, co zjišiuje, a počkal, než fotografie zmrazeného mrtvého muže obkolovala celý stůl z ruky do ruky. Nikdo z těch mladých k němu nebyl přehnaně přátelský (člověk dostane od policajtů po hlavě jen tolikrát, dokud nedospěje k poznání, že pro vzájemnou důvěru a otevřenost tu chybí jakýkoli podklad), ale také se k němu nechovali nezdvořile. Všichni se na fotografii rozšafně podívali a všichni mu oznámili, že mrtvého muže jaktěživi neviděli, Carella jim poděkoval za čas, který s ním ztratili, a znova vyšel na ulici.

K páté hodině odpoledne už postupně obešel dva obchody s módní konfekcí, jeden se zdravotně nezávadnými potravinami, prodejnu gramofonových desek, obuvnictví prodávající sandály a čtyři další obchody, zásobující mladé lidi z okolí - nebo přinejmenším aspoň ty z nich, kteří nosili dlouhé vlasy. Nemohl se přimět k tomu, aby jim říkal “buzíci”, přestože oni sami měli zřejmě to slovo v náramné oblibě; pro člověka s jeho způsobem myšlení to bylo asi něco takového jako pověsit mrtvému identifikační štítek na palec u nohy dřív, než se zjistí, co je ten mrtvý zač. Nálepky mu šly na nervy, pokud ovšem nebyly připevněny na deskách s hlášeními o právě řešených případech nebo na lahvičkách v domácí lékárničce. A “buzíci” byla obzvláš| trapná nálepka, ponižující a matoucí, původně přilepená od jiných a zvenčí, potom v sebeobraně přijatá a používaná i těmi, kteří jí byli označováni, a později dokonce hrdě zvednutá na štít jako jistá forma sebeztotožnění. Jak z ní ale proboha tohle mohlo jakkoli setřít hanlivý smysl, který v ní byl od počátku a záměrně obsažen? To bylo totéž, jako kdyby policisté začali sami sobě hrdě říkat ra ” |,P sata v naději, že toto epiteton ztratí své urážlivé ostří jen proto, že ho dobrovolně začali používat oni sami. To je přece blbost. Carella žádné prase nebyl a kluci, s nimiž dnes odpoledne mluvil, nebyli žádní buzíci.

Byli to mladí lidé žijící ve čtvrti rozdělené stejně striktně jako nějaká asijská provincie zmítaná válkou. V době, kdy ještě velkoměsto bylo mladé nebo alespoň mladší, bydleli v těchto končinách většinou židovští přistěhovalci, mezi které byla vhozena špetka Italů nebo Irů - jen tak, aby se hrnec udržoval ve varu. A tenkrát bývalo v tom hrnci zatraceně horko (zeptejte se Meyera Meyera, který žil jako kluk v podobném ghettu a kterého proháněli po ulicích různí křesianofilové s pokřikem “Me er ” y Meyer, Icík frajer! ), jenom čas od času trochu vychladl a zavládlo v něm jakési ozbrojené příměří mezi starousedlíky,. jejichž děti chodily na univerzitu nebo se zacvičovaly v obchodních a podnikatelských praktikách Nového světa a stěhovaly se do Riverheadu nebo do Calm’s Pointu. Pozdější vlnu přistěhovalců, která tyto končiny zaplavila, tvořili američtí občané nehovořící anglicky: ti se tu těšili všem právům a privilegiím, jaké má ve velkoměstě každá národnostní menšina; konkrétně řečeno, znamenalo to, že byli mizerně placeni, každý je bral na hůl, kdekdo jimi opovrhoval a co chvíli je někdo zmlátil; vcelku vzato jim jejich okolí postupně vsugerovalo, že Portoriko vůbec není krásný, ve slunci se koupající ostrov v Karibském moři, ale zatraceně páchnoucí díra na periférii smrduté bažiny. Náramně rychle se naučili, že je docela v pořádku vyhazovat odpadky z oken do dvora, pokud člověk nechce, aby si je krysy přišly sežrat k němu do bytu. Pochopitelně, když se jako s nějakými odpadky jedná s lidmi, nemůže pak ty lidi nikdo kárat za to, že se svými vlastními odpadky nakládají tak, jak se jim zrovna zl’bí. Portorikáni sem přišli, ale někteří tu zůstali jen tak dlouho, dokud si nevydělali na zpáteční letenku na ostrov. Jiní se přizpůsobili přistěhovaleckému stereotypu, který zavedli Evropané: naučili se anglicky, chodili do školy, sehnali si lepší práci a přestěhovali se do odlehlých čtvrtí velkoměsta (v nichž nahradili ty nyní zámožné Američany r|

a ,

422 I 4Q3

evropského původu, kteří se z města odstěhovali už nadobro do soukromých domů na předměstích). Někteří však zůstali ve starých končinách dál a postupně podléhali rozmílání drtivými mlýnskými kamenv chudoby a jen čas od času už se rozpomínali, jaké to bývalo zaplavat si v čisté a teplé mořské vodě, kde jedinou hrozbu představuje dravá barracuda se zuby jako cirkulárka.

Portorikánům, kteří v těchto končinách stále ještě bydleli, museli dlouhovlasí mladíci nutně připadat jako přivandrovalí vetřelci. Je snadné obrátit předsudek naruby; v každém pupkatém utlačovateli číhá vyzáblá oběf, čekající jen na to, kdy se dostane na svobodu. Hippíci; dítka květin, prostě všichni ti “buzíci”, jestli se vám tohle poslední pojmenování líbí víc, sem přišli hledat klid a mír a konverzovat o lásce, jenomže je tu uvítal stejný strach, podezíravost, nevraživost a stejné předsudky, jaké kdysi uvítaly Portorikány, když sem přišli oni. V tomto případě však to byli sami Portorikání, od nichž veškerá ta nenávist vycházela - neIze nejdřív naučit lidi určitému způsobu života a pak od nich čekat, že na to zapomenou a budou se chovat jak andělé. Nelze je zahnat do stoky a potom čekat, že pochopí, proč synáěci a dcerky úspěšných Američanů si hledají obydlí právě v těeh stokách. Jestliže násilí jakéhokoli druhu je absurdní, pak pohled na oběti napadající jiné oběti je věru podívaná pro bohy. A přesně taková byla situace v Jižní čtvrti, kde mladí lidé, kteří tam přišli hledět si svého, byli místo toho nuceni koupit si pistole na ochranu proti jiným lidem, kteří se také jen pokoušeli hledět si svého, a to už víc let, než ti mladí byli vůbec s to spočítat. V nedávných měsících začali do těchto končin infiltrovat “benzínoví fanýci”, předvádějící své kožené bundy ozdobené svastikami a laskající své motocykly s takovou láskou a náruživostí, jakou jiní muži zpravidla věnují jen ženám. Benzínoví cvoci všechno jen ještě zhoršili. Jejich přítomnost pouze zvýšila zlověstné napětí, plné neklidu a nepředvídatelných důsledků, a to v situaci, která beztak hrozila vvbuchem.

| Portorikáni, s nimiž Carella to odpoledne mluvil, neměli z možnosti pobesedovat si s policajtem žádnou velkou radost. Policajti pro ně znamenali sekýrování. Carellu napadlo, že Alex Delgado, jediný portorikánský detektiv, kterého v pátracím oddělení měli (což mluvilo samo za sebe), by tohle vyšetřování možná zvládl líp, ale jednou tím prostě pověřili jeho, a tak se do té džungle nořil dál, ukazoval fotografii, vyptával se a do omrzení 4R4

dostával pořád stejnou odpověd’: “Ne, toho neznám. Víte, mně tyhle vejrostci připadaj jeden jak druhej.”

Benzínový fanýk se jmenoval Yank, což měl náramně úhledně napsáno bílou barvou vpředu na kožené bundě, rovnou přes srdce. Měl dlouhé, kudrnaté černé vlasy a hustý černý plnovous. Oči měl modré a pravé oko částečně |zavřené jizvou, která sé mu táhla z čela na tvář a průběžně přetínala kousek očního víčka. Na sobě měl to, co se k černé kožené bundě obwkle nosívá: pomačkaného kulicha (ochrannou přilbu měl na sedle motorky zaparkované u chodníku), černé tričko (seprané tak, že na něm místy naskákaly bílé štráfky), černé bavlněné kalhoty, opasek s velkou přezkou, pobitý mosaznými cvočky, a na nohou černé holínky. Na krku mu visela celá kolekce nejrůznějších řetězů a na jednom z nich se houpal německý železný kříž. Seděl na dřevěné židli, opřené o zed’ před obchodem prodávajícím plakáty různým fandům a zájmovým skupinám (ve výkladní skříni za ním byl plakát s Lyndonem Barry Johnsonem usazeným v sedle motorky), kouřil doutník a kochal se pohledem na hladce chromovaný exteriér své motorky stojící u chodníku, jako kdyby obdivoval nějakou sochu. Když se k němu Carella přiblížil, ani se na něho nepodíval. Okamžitě mu bylo jasné, že Carella je policajt, jenže benzínoví fanýci se policajtů neštítí. Benzínoví fanýci se de facto někdy sami pokládají za policajty a všechny ostatní považují za blbé posírky, co na světě jenom zbytečně zaclánějí.

Carella neztrácel čas. Ukázal policejní odznak a legitimaci a řekl: “87.pátrací oddělení, detektiv Carella.”

Yank zadýmal z doutníku. “|Jo?” řekl.

“Potřebujeme zjistit totožnost jednoho mládence, kterej možná bydlel někde tady v okolí . . “

“J “Myslel jsem, že byste nám v tom třeba moh pomoct.” z|~~ ,Jak to?”

, .,|,. “Vy bydlíte někde tady?”

,Jo “

, . “Jak dlouho už tady bydlíte?”

“My jsme tři a přifrčeli jsme sem ze západního pobřeží. Je už to pár neděl.”

“Takže vlastně jen projíždíte, jo?”

“No, my jsme hned tady, hned tam. To spíš.” “A kde bydlíte?”

425

No leckde.” “

“To jako je kde?”

“Vždycky někam zapadnem. To je různý. Členové našeho klubu jsou většinou všude vítaný”

“A kam jste zapadli ted’? Jako momentálně.” “,|sme tady za rohem.”

“Kde tady za rohem?”

“V Rutland Street. Poslyšte, já myslel, že zjiš|ujete něčí totožnost. Tak co teda mají všechny tyhle otázky znamenat? Chcete mě obvinit z nějakýho hrůznýho zločinu?”

“Víte o nějakém hrůzném zločinu? Myslím konkrétně” “Motorka je zaparkovaná podle předpisu a já tu seděl, pokuřoval doutník a přemejšlel. Je na tom něco protizákonnýho?”

Nic takového nikdo neřekl.” “

“Tak proč teda všechno to vyptávání?”

Carella sáhl do kapsy saka, vylovil notes a vytáhl z něho fotografii mrtvého mladíka. “Poznáváte ho?” zeptal se a podal fotografii Yankovi, který vyfoukl obláček kouře, narovnal pod sebou židli a pak držel fotografii mezi koleny, hrbil se nad ní a zkoumavě si ji prohlížel.

“V životě jsem ho neviděl,” řekl. Podal fotografii Carellovi zpátky, znova opřel židli o zed’ a naplnil si plíce dalším douškem doutníkového kouře.

“Rád bych věděl, jak se jmenujete. Celým jménem,” řekl Carella.

Nač to?” “

“Pro případ, že bych si s váma potřeboval znova promluvit” “A proč byste si se mnou měl znova promlouvat? Jen ted’ jsem vám řek, že jsem toho chlápka v životě neviděl.”

“Já vím, jenže lidi si někdy uvědomí leckterou cennou informaci až později. No a když vy a vaši přátelé jste hned tam, hned tady, mohli byste třeba zaslechnout něco, co …”

“Já vám něco povím,” řekl Yank a zazubil se. “Vy povězte mně , jak se jmenujete. Když se něco doslechnu, zavolám já vám.” Vyfoukl do vzduchu dva dokonalé kroužky kouře a zeptal se: “Tak co vy na to?”

“Já už jsem vám řek, jak se jmenuju,” odpověděl Carella. “Vidíte, jakou já mám pamět,,” řekl Yank a znova se zazubil. Však já vás tady v okolí někde natrapíruju,” řekl Carella.

” Na to moc nespolíhejte,” odpověděl Yank. “

6

Ve středu odpoledne, deset minut před jednou, zavolala do služebny Augusta Blairová a chtěla mluvit s detektivem Klingem. Ten ale držel polední přestávku a byl dole v hale v šatné a dával si tam šlofíka. Meyer se zeptal, zda by jí Kling nemohl později zavolat sám, ale zadýchaná dívka mu sdělila, že se utrhla jen na minutku a byla by mu moc vděčná, kdyby jí mohl Klinga k telefonu zavolat Řekla, že volá kvůli tomu vloupání. Meyer tedy šel dolů do haly a nepříliš nadšeně Klinga vzbudil. Nezdálo se, že by mu to sebemíň vadilo. Naopak, přihnal se k psacímu stolu jak vítr, čapnul sluchátko a značně rozjásaně zahlaholil: “Dobrý den, slečno Blairová, jak se máte?”

“Docela fajn, díky,” řekla dívka. “Chtěla jsem vám zavolat už od rána, pane Klingu, ale teprve ted’ jsme měli první přestávku. My jsme dneska začínali v devět a nevěděla jsem, jestli býváte v práci už tak brzo.”

“Ale ano, to už jsem tu byl,” řekl Kling.

“Takže jsem vám mohla klidně zavolat, že? No nic, volám aspoň tecY. Jenomže se tam musím za moment vrátit. Nemohl byste sem za mnou přijít?”

“Kde jste, slečno Blairová?”

“V Schaefferově fotoateliéru. Je to v Hall Avenue, číslo 580. Páté patro.”

“A oč jde?”

“Když jsem v bytě uklízela ten svinčík, našla jsem něco, co není moje. Napadlo mě, že to tam mohl ztratit ten lupič”

“Tak to za váma rovnou jedu,” řekl Kling. “A co to je - co jste to našla?”

“No, víte - ukážu vám to radši až tady,” řekla. “Já už musím běžet, pane Klingu.”

” , Tak platí,” řekl, “budu tam . . ” Dívka už tam ale nebyla.

Schaefferovu fotoateliéru patřilo v čísle 580 na Hall Avenue celé páté patro. Recepční, drzá blondýnka s výrazným německým přízvukem, informovala Klinga o tom, že jí Augusta řekla, že za ní přijde, a pak ho poslala do studia, které bylo na konci dlouhé chodby, ověšené ukázkami Schaefferových fotokreací. Podle výběru se dalo soudit, že Schaeffer fotografuje většinou manekýn 426 I 427

?

ky pro módní žurnály; Kling sice k horlivým čtenářům časopisu Vogue nepatřil, ale přesto tváře dobré poloviny modelek odněkud znal. Augustinu fotografii však mezi nimi hledal marně. Zřejmě mu řekla pravdu, když tvrdila, že v téhle branži pracuje teprve krátce.

Dveře do studia byly zavřené. Kling je tiše otevřel a octl se v obrovské místnosti se skleněným stropem, propouštějícím zvenčí denní |větlo. Pódium bylo až na druhém konci místnosti a zed’ za ním byla potažena rudým papírem tvořícím pozadí. Na podlaze spočívaly čtyři akumulátory, od nichž vedly kabely k fleším umístěným na stojanech, jejichž šedé reflektory ve tvaru deštníků byly zamířeny na pódium. Rudovlasá Augusta Blairová v rudé blůze, krátkém rudém svetříku, rudých podkolenkách a rudých lakovaných lodičkách stála před pozadím z rudého papíru. Mladá dívka v džínsech a sportovním tričku stála vpravo od pódia s rukama zkříženýma přes prsa. Fotograf a jeho asistent se skláněli nad třínožkovým polaroidem. Udělali několik snímků, fleše při každém stisknutí spouště na zlomek vteřiny zablýskly, a pak, zřejmě spokojeni s naaranžovaným záběrem, sundali z třínožky polaroid a nahradili jej nikonem. Augusta náhle zpozorovala, že Kling stojí u dveří, usmála se na něho a zatřepala na něho prsty pravé ruky. Fotograf se otočil.

“Co je?” zeptal se.

“To je jeden můj přítel,” řekla Augusta.

“Jo tak,” řekl fotograf a přestal se znepokojovat. “Uvolni se, stůj docela klidně. Seš připravená, kočičko? Kde je David?” Davide!” zavolal asistent a od telefonu zavěšeného na stěně se “

přihnal nějaký muž, kterého až do této chvíle částečně zakrývala zástěna, přes niž byly přehozeny purpurové punčoškové kalhoty. Šel rovnou k Augustě, rychle jí přečesal vlasy a znova slezl z pódia.

“Hotovo?” zeptal se fotograf. “Můžeš jet,” řekla Augusta.

“Titulek k tomu bude ,Rudá na rudé`, pomož pánbu, a tenhle fór -”

“Co se ti na tom titulku nelíbí?” zeptala se dívenka ve sportovním tričku. |

“Nic, to je v pořádku, Heleno, ode mne nečekej, že se budu neuctivě vyjadřovat o vašem časopisu. Hele, Gussie, fór spočívá v tom, aby se do toho dostal ten obrovskej pocit rudý barvy, víš,

jak to myslím? Aby to všechno přímo vybuchovalo a řvalo, chápeš, aby to bylo rudý jak peklo, rozumíš? Je ti jasný, co chci?”

“Myslím, že jo,” řekla Augusta.

“My chcem, aby to bylo rudý,” řekla Helena.

“Co tady hrome dělá tenhle proxar?” zeptal se fotograf. “Já myslel, že budem dělat něco zblízka,” řekl asistent. “Ne, Eddie, dej to prosím tě pryč, jo?”

“Klidně,” řekl Eddie a začal odšroubovávat čočky. “Davide, dej jí ty vlasy z čela, bud’ tak hodnej: ` Kde?”

“No tam, jak jí visej přes oko, copak to nevidíš?” ,|o - noj| K

” Dobrý, to je vono, díky. Jak to vypadá, Eddie?” Máš to hotový.”

” “A ty, Gussie?” ,Já čekám.”

, “Dobrý, jdem na věc, dej do toho ten velkej pocit tý rudý, ‘ Gussie, to je přesně to, co chci, chci, aby mi v tom ta rudá řvala

přes celý město, no to je holka, ještě trochu víc, ted’ skloň hlavu , tak je to dobrý, Gussie, ted’ se usměj, víc ukaž zuby, kočičko, rudý, rudý, to musí bejt, rozhod’ ruce, hodně doširoka, dobrý, dobrý, to je vono, ted’ to začínáš správně cejtit, přived’ to trošku do varu , kočičko, musí ti to sršet z konečků prstů, hezký, takhle se mi to líbí, dej do toho trochu ducha, takhle je to vono, dobrý, ted’ z druhý strany, dej hlavu opačně, ne, ne, ruce drž rozpřažený, prima, dobrý je to, v pořádku, ted’ pojd’ jako ke mně, ne, kočičko, nesmíš se plížit, tohle není žádný blue, tohle musí bejt rudý, musíš na mě přímo vybuchnout, áno, to je vono, ano, áno, dobrý, ted do toho dej trochu páry, Gussie, prima, tak se mi to li’bí, líbí se mi to, víc otevři oči, zatřes vlasama, dóbrý, kočičko . . “

Příští půlhodinu Kling přihlížel, jak Augusta před kamerou předvádí bohatý rejstřík nejrůznějších výrazů tváře, všemožných póz a akrobatických evolucí - ve všech těch pózách, které střídavě zaujímala, byla však pořád stejně krásná a nic než krásná. V obrovské místnosti bylo slyšet jen fotografův hlas a vrčivé předení kamery. Hlas ji Chlácholil, plísnil, přemlouval, chválil, poopravoval, peskoval a lichotil - neumlkající vemlouvavý hlas, který slyšela jen Augusta a sotva kdo jiný, zatímco jemný šumot kamery monotónním vrčením doprovázel hladce zaběhanou rutinu. Klinga to fascinovalo. Když byl tehdy večer u Augusty 428 I 429

v bytě, užasl nad tím, jak je krásná, ale nemohl mít tušení o její vitalitě. Na vloupání reagovala tím, že si nasadila masku vyjadřující vážnost a zdeprimovanost, což jí sice na kráse neubralo, ale dodalo jí poněkud neživotný nádech. Když ji Kling pozoroval ted’, jak přímo hýří energií a nápady, jak co nejlíp vyjádřit tu “superrudou koncepci”, když slyšel příst kameru a viděl fotografa, jak kolem Augusty krouží a mluví na ni, připadala mu jako někdo docela jiný, a pojednou ho napadlo, kolik těch tváří vlastně Augusta Blairová má a kolik jich může on kdy poznat.

“Fajn, to bylo velký, Gussie,” řekl fotograf, “ted’ si dáme na deset minut pohov. Pak uděláme ty jachtařský kompletky, Heleno. Nemoh bys přinést trochu kafe, Eddie?”

“Hned jsem tu.”

Augusta slezla z pódia a zamířila ke Klingovi, který stál na konci místnosti. “Bud’te zdráv,” řekla. “Mrzí mě, že jsem vás musela.nechat čekat”

“Mně se to moc líbilo,” řekl Kling.

“Jo, tohle byla celkem zábava,” řekla Augusta. “Většinou to ale moc velká zábava není”

“Který z těchhle chceš, abych udělal nejdřív, Heleno?” zeptal se fotograf.

“Ty s tím pruhovaným hořejškem.”

“To ode mne vážně chceš, abych sjel oba dva?”

“Jo, oba ty hořejšky. Kalhoty jsou jen jedny, k oběma stejný,” řekla Helena.

“Dobře, tak oba hořejšky, ten pruhovanej nejdřív. Představíš mě svýmu příteli, Gussie?” zeptal se a přiklátil se k místu, kde Kling s Augustou stál.

“Rick Schaeffer,” řekla Augusta, “a tohle je detektiv Kling. Promiňte, ale nevím, jak se jmenujete křestním jménem.”

“Bert,” řekl Kling.

“Těší mě, že vás poznávám,” řekl Schaeffer a napřáhl dlaň. Oba muži si krátce potřásli rukama a Schaeffer se zeptal: “Přišel jste kvůli tomu vloupání?”

“Ano, kvůli tomu,” řekl Kling.

“No, já bych vás nerad připravoval o čas,” řekl Schaeffer. “Gussie, kočičko, nejdřív sjedem ten proužkovanej hořejšek.” Dobře.”

” “Rád bych se do toho pustil hned, jak vyměníme to pozadí: ` “Jo, za moment jsem tam.”

“Dobry. Těšilo mě, že jsem vás poznal, Berte.”

Rázně odkráčel k oběma mužům, kteří nesli na pódium roli modrého papíru pro nové pozadí.

“Tak co jste v bytě našla?” zeptal se Kling.

“Mám to v kabelce,” řekla Augusta a zamířila k lavici stojící u jedné zdi. Kling šel za ní. “Poslyšte, musím se vám omluvit, že je to všechno takhle ve spěchu, ale oni mi platí pětadvacet dolarů za hodinu a nevidí rádi, když tu někde posedávám.”

, á rozumím,” řekl Klin .

,J g

Augusta se začala přehrabávat v kabelce a vylovila z ní propisku s kuličkovým hrotem. Podala ji Klingovi, který navzdory tomu, že už jistě byla celá pokrytá jejími otisky prstů, ji od ní vzal do rozprostřeného kapesníku. Horní půlka propisky byla kovová, z mosazi imitující zlato. Spodní část byla z černé umělé hmoty. Na první pohled bylo vidět, že jde o propisku, jaké se v obchodech rozdávají zákazníkům zadarmo. Do umělé hmoty byla vyražena bílá písmena: Sulzbacherova realitní kancelář Ashmead Avenue 1 142

Calm’s Point

“A víte jistě, že není vaše?” zeptal se Kling. “Bezpečně. Pomůže vám to nějak?”

“Pro začátek se z toho dá vyjít”

No aspoň to.” Rychle se podívala přes rameno k pódiu, kde muži rozvinovali roli modrého papíru na nové pozadí. “Kolik je hodin, Berte?”

Kling se podíval na hodinky. “Už jsou skoro dvě. Jak vám vlastně mám říkat? Augusta nebo Gussie?”

“To záleží na tom, co zrovna budeme dělat,” řekla a usmála se. “A co budem dělat třeba dnes večer?” zeptal se Kling okamžitě.

“Dneska nemůžu,” řekla Augusta. “Tak co takhle zejtra?”

Na okamžik se na něho podívala, zdálo se, že se rychle rozhoduje, a pak řekla: “Musím se podívat do notýsku.” Sáhla do kabelky pro maličký diář, otevřela ho a zeptala se: “Co je zejtra čtvrtek?” Nečekala až jí odpoví, a nalistovala stránku označenou datem 22. duben - čtvrtek. “Ne, zejtra taky nemůžu,” řekla 430

a Kling měl pocit, že ho chce odmrštit až příliš rázně a nahlas. “Mám ale volno v sobotu večer,” řekla vzápětí, což ho překvapilo. “Co v sobotu?”

Sobota by byla fajn,” řekl rychle. “Že bychom zašli na večeři?” “To by šlo. Prima.”

“A pak třeba do biografu.”

“Tak proč to neudělat v obráceném pořadí? Jestli vám nebude vadit, jak vypadám, můžete se pro mne zastavit ve studiu …” “Výborně …”

“Asi tak v šest, ve čtvrt na sedm, to bysme ještě mohli stihnout některé první představení a pak si třeba dát párek nebo něco později. V kolik hodin odcházíte z práce?” ;-c; :; su .

“Kolem šestý už budu určitě volnej.”

“Tak platí, ten fotograf, u kterýho budu, se jmenuje Jerry Bloom a je to na Concord Avenue číslo 12U4. Druhé patro, aspoň myslím. Nepoznamenáte si to?” .. |as |r|::: ::.

“Jerry Bloom,” řekl Kling, “Concord Avenue číslo 1204, druhé patro, v šest hodin.”

“Gussie, jdem na to!” zahalekal Schaeffer.

“Tak teda v sobotu,” řekla a ke Klingovu nesmírnému úžasu zvedla prsty ke rtům, poslala mu neklamný polibek, usmála se na něho a rychle vykročila k čekajícímu Ricku Schaefferovi.

Kling jen zamrkal.

Ashmead Avenue byla ve stínu výškové zástavby v centru Calm’s Pointu, dost blízko od rušné obchodní čtvrti a budovy Hudební akademie. Když bylo Klingovi sedmnáct, dal si jednou rande s dívkou z Calm’s Pointu, a pak se zapřisáhl, že něco takového víckrát neudělá. Rande si smluvili na půl deváté a Kling odjel z Riverheadu do Allenu přesně v sedm vlakem, ve kterém prodřepěl půldruhé hodiny, než vystoupil na Kingston Parkway - podle instrukcí, které mu dívka dala. Odtamtud se vydal do labyrintu ulic s neznámými a nic neříkajícími názvy, v nichž pochopitelně zabloudil, a k domu, kde dívka bydlela, dorazil v deset hodin večer. Tam mu matka té dívky sdělila, že dceruška odešla s kamarádkou do biografu. Zeptal se, jestli by na ni mohl počkat, načež se na něho dívčina matka podívala jak na nějakého přitroublého idiotka a docela jednoduše řekla: “No, to bych vám ani moc neradila.” Později přišel do Calm’s Pointu jen zřídka pokud se tam ovšem nemusel vydat kvůli nějakému vyšetřování.

Sulzbacherova realitní kancelář byla v jednopatrové cihlové budově, vmáčknuté mezi samoobsluhu a prodejnu lihovin. Vcházelo se do ní dveřmi, které měly po obou stranách výkladní skříně vyzdobené fotografiemi domů z blízkého i vzdálenějšího okolí. Za sklem Kling uviděl dva psací stoly. U jednoho seděl nějaký muž, zahloubariý do otevřené knihy, kterou měl před sebou. Když Kling vešel do kanceláře, zvedl muž hlavu.

Dobré odpoledne,” řekl, “co byste si ráčil přát?” “

Měl na sobě hnědý dvouřadový oblek, bílou košili a proužkovanou vázanku. Na klopě měl odznak místní Obchodní komory a z kapsičky saka mu čouhaly špičky několika doutníků.

Potřeboval bych od vás pomoc,” řekl Kling. Vytáhl náprsní “

tašku a otevřel ji. “Já se jmenuju Kling,” řekl, “a jsem detektiv z 87. pátracího oddělení. Rád bych se vás zeptal na pár věcí” “Posad’te se u nás,” odpověděl muž a ukázal na dřevěné křesíl

ko u svého psacího stolu. “Já jsem Fred Lipton a rád pro vás udělám všechno, co bude v mých silách.”

“Pane Liptone, my jsme v jednom vyloupeném bytě našli vaši podnikovou propisku a tak bychom . . “

“Podnikovou propisku?”

“Ano. Na propisce bylo vyraženo jméno vašeho podniku.”

“Ach tak, už rozumím. Takovouhle propisku. Ty koupil Nat kvůli reklamě”

“Nat?” “Nat Sulzbacher. Majitel podniku. Já jsem tu jen zaměstnanec. Prodávám a tak.” Lipton vytáhl horní zásuvku psacího stolu, sáhl do ní, otevřel dlaň a vysypal z ní na desku stolu asi šest propisek s kuličkovým hrotem. “Myslel jste tyhle, že ano?”

Kling jednu propisku zvedl a podíval se na ni. “Ano,” řekl, “úplně stejnou, jako je tahle.”

Přední dveře se otevřely a do místnosti vstoupil vysoký tmavovlasý muž. “Dobré odpoledne, Frede,” řekl. “Tak co - prodáváš baráky na běžícím pásu?”

“Pane Sulzbachere, tenhle pán je detektiv . . ” “Kling.”

“Kling. Vyšetřuje nějaké vloupání: `

“Vážně?” řekl pan Sulzbacher a wznamně povytáhl obočí. “V tom vyloupeném bytě se totiž našla jedna naše propiska.” “Naše propiska?” řekl pan SuÍzbacher. “Moh bych se na ni prosím podívat?”

433

“Momentálně ji nemám s sebou.” “Tak jak víte, že je naše?”

“Je na ní jméno našeho podniku,” řekl Lipton.

“Ach tak. A co vlastně byste rád věděl, mladý muži?”

“No, vzhledem k tomu, že se propiska našla ve vyloupeném bytě …”

“Nemyslíte si snad o nás, že jsme tu nějací kriminálníci?” “To ne. Zajímalo by mě jenom …”

“Poi|ěvadž to byste byl na omylu, kdybyste si to myslel. My jsme realitní kancelář a prodáváme nemovitosti. Ujištuju vás, že se tu ničím jiným nezabýváme.”

“Jistě. Nikdo přece nehodlá tvrdit, že vy nebo pan Lipton jste ten byt vyloupili. Chtěl bych vědět jen tolik, jestli ty propisky rozdáváte podle nějakého speciálního klíče a jen někomu, nebo jestli . . “

“Víte, kolik jsem těch propisek objednal?” zeptal se Sulzbacher. Kolik?”

Pět tisíc.”

“Ó jé,” řekl Kling.

“Víte, kolik jsme jich rozdali za posledních šest měsíců? Přinejmenším polovičku z celkového počtu. Přesně vám to nepovím, ale dva tisíce určitě. Jak od nás potom můžete čekat, že si budem pamatovat, komu jsme je dali?”

“To byli zákazníci nebo . . ?”

“Jistě - zákazníkům, ale taky docela neznámým lidem. Někdo sem přijde, má zájem o nějaký dům, no a tak mu dáme propisku, aby nezapomněl, jak se náš podnik jmenuje. V Calm’s Pointu je totiž realitních kanceláří jak hub po dešti, konkurence je tu jak řemen, to snad víte, ne?”

“Hmm,” řekl Kling.

“Takže je mi líto,” řekl pan Sulzbacher. “No jo,” řekl Kling. “Mně taky.”

Tentokrát si nemysleli, že jde o nějaký omyl.

Druhý, zcela stejný fotostat přišel odpolední poštou a neprodleně jej zařadili do malé obrazové galérie, kterou už měli připíchanou ve služebně na nástěnce, takže momentálně se pátrací oddělení mohlo pyšnit dvěma obrázky J. Edgara Hoovera a dvěma obrázky George Washingtona.

“Co myslíš, že nám tím chce naznačit?” zeptal se Hawes.

“To teda nevím,” řekl Carella.

“Ten chlap to má promyšlený, krk na to,” řekl Meyer. O to se nikdo nepře.”

Tři muži stáli před nástěnkou s rukama v bok a prohlíželi si fotostaty tak důkladně a pozorně, jako kdyby visely na zdi někde v muzeu.

“Odkud myslíte, že ty obrázky má?” zeptal se Hawes. “Já bych řek, že z novin. Z knížek. Z časáků “

“A to by nám nějak pomoct nemohlo?”

“Pochybuju. I když se nám podaří zjistit, odkud ty fotky jsou - tak co? Co z toho …?”

1 ” “Hm, no 0

“Důležitý je jedině to, co se nám tím pokouší říct” “Co všechno vlastně zatím víme?” zeptal se Meyer.

“Zatím víme jen tolik, že se třicátýho dubna chystá ukrást půl miliónu dolarů,” řekl Hawes.

“Ne, tak to přesně není,” řekl Carella. “A jak je to přesně?”

“Řekl ,S vaší asistencí …` - vzpomínáte si? ,S vaší asistencí mám v plánu ukrást posledního dubna pět set tisíc dolar °u.”`

S čí pomocí?” zeptal se Meyer.

“No s naší, aspoň hádám,” řekl Carella.

“Možná že myslel osobně s tvou,” řekl Hawes. “Mluvil o tom přece s tebou a vyká ti, ne?”

To je pravda, to jo,” řekl Carella.

“A všechny ty obrázky byly taky adresovaný tobě ” To byly.”

“Třeba si myslí, že ty a on spolu máte něco společnýho. Možná že celá tahle kulišárna je nějak mířená přímo na tebe.”

“No, my spolu něco společnýho fakticky máme, to jo,” řekl Carella.

“A co?” “Že jsme jeden druhýho postřelili. A oba jsme to přežili.” “Tak co si o tom myslíš?” zeptal se Hawes. O čem?” “Jestli je to mířený přímo na tebe - o tom. Nemáš nějakej nápad? Nic, co bys k tomu moh říct?” “Ví bůh, že ne. Ani ň,” řekl Carella. “Hoover a Washington,” řekl Meyer zamyšleně. “Co hrome mají tihle dva společnýho?”

7

V “Případu Kristusek”, jak jej nekřesfanští rouhači s newmáchanými hubami z 87. pátracího oddělení žertem pokřtili, nenásledoval žádný rychlý pokrok. Mrtvého muže se stále ještě nepodařilo identifikovat a Carella moc dobře věděl, že pokud se nepodaří zjistit jeho totožnost v několika nejbližších dnech, hrozí celému případu nebezpečí, že bude zahrabán stejně hluboko jako mrtvola. Dokud nebudou vědět, co to bylo za člověka, dokud nebudou moct s jistotou říct, že neznámou osobou či osobami byl zavražděn ten a ten člověk, který se tak a |ak jmenoval, budou mít pořád jen to, co minulé pondělí označil štítkem doktor Cortez: mrtvolu. Nálepku. Anonymní mrtvolu mužského pohlaví. Neživý ranec z masa a kostí, který nikdo nepohřešuje a po němž se nikdo neshání - télesné pozůstatky neznámého muže, o kterém nikdo nevěděl, kdo to byl, když ho pochovali na městském hřbitově. Obětí vraždy se v tomto velkoměstě stávalo až příliš mnoho lidí, ale ti všichni měli jména a adresy a příbuzné a každý z nich svou vlastní historii. Nebylo dost dobře možné žádat od přepracované městské policie, aby ztrácela drahocenný čas a pokoušela-se najít vraha někoho, kdo brousil po ulicích bez jména. Pouhé číslo nikdy nevzbuzuje příliš velkou sympatii.

Ve čtvrtek dopoledne, kdy Carella obcházel v okolí Harrison Street jeden obchod po druhém, spustil se prudký liják. Případ Kristusek byl už tect’ čtyři dny starý. Carella věděl, že jestli hodně brzo s něčím nepřijde, bude na pátracím oddělení celá tragédie založena do kartotéky nevyřešených případů. A to prakticky znamenalo, že případ je uzavřen. Nikoli vyřešen, ale pouze uzavřen, a to do té doby, dokud se náhodou na něco nepřijde - po týdnech, měsících či letech, jestli vůbec kdy. Představa, že by případ měl být pohřben ad acta sotva dva dny poté, co pohřbili mrtvolu, připadala Carellovi krajně nepříjemná. Kromě šoku, který v něm brutalita ukřižování vyvolala (pokud se to dalo ukřižováním vůbec nazvat; de facto se žádný kříž v případě nevyskytl), měl Carella pocit, že ho celá ta věc zasáhla ještě hlouběji. Nebyl sice v kostele od toho dne, kdy se vdávala jeho sestra, což už bylo víc jak třináct let, ale ted’ cítil, že se v něm cosi neurčitého přece jen pohnulo, vzpomínky na kněze s kadidelnicí, na pronikavou vůni kadidla, na ministranty v bílém a na podobu ukřižovaného Ježíše Krista vysoko nad oltářem. Nebýval zbožné díté a nebyl ani zbožný muž. Ale zavražděného mladíka si zvláštním způsobem v myšlenkách spojil s duchovní koncepcí někoho, kdo umřel za celé lidstvo, a s pomyšlením, že mladík v opuštěném činžáku zemřel pro nic za nic, se nemohl smířit. s||

Déšt’ bubnoval do chodníků, kropil je jak kulometná palba v nějaké šedé, sporné zemi nikoho mezi dvěma liniemi zákopů. Klikaté kopí blesku s praskotem protrhlo oblohu, následováno rachotem hromu, při němž se Carella rozklepal od hlavy až k patě. Rozběhl se k nejbližšímu obchodu, rozrazil dveře dokořán, setřepal vodu z pršipláště a osušil si hlavu kapesníkem. Teprve pak se rozhlédl kolem sebe. V první chvíli měl dojem, že je kdesi v galérii, kde má právě nějaký sochař výstavu. Pak si ale uvědomil, že se octl v sochařské dílně. Umělcova díla byla vystavena na dlouhých stolech a policích - ženské akty nejrůznějších velikostí, vyřezané ze dřeva i vytesané z kamene, odlité do sádry a bronzu. Sochy byly docela pěkné, přinejmenším aspoň Carella ten dojem měl. Naturalistické, téměř fotograficky věrné nahotiny seděly, stály nebo ležely na boku v zmrzlém trojrozměrném realismu, některé nebyly větší než pěst, jiné, ty stojící, byly vysoké metr nebo i půldruhého. Umělec vytvořil všechny sochy podle jediného modelu - nápadně mladé, vysoké a štíhlé dívky s malými, krásně tvarovanými prsy, úzkými boky a dlouhými vlasy, které jí splývaly do půli zad. Působilo to dojmem, že je člověk v sále obloženém zrcadly, odrážejícími obraz téže dívky v dobrém tuctu rozdílných póz, zmenšujícími ji v drobnou loutku a zaklínajícími její vitalitu do materiálů trvanlivějších než lidské tělo. Carella si právě jednu sochu prohlížel důkladněji, když ze zadní místnosti vyšel nějaký muž.

Nechybělo mu moc do třicítky a byl to vysoký blond’ák s tmavohnědýma očima a Iví hlavou. Šel o berlích. Levou nohu měl mohutně zafačovanou. A na pravé měl roztrhanou bílou tenisku.

Carella odhadem usoudil, že v tomto okamžiku je v tomto velkoměstě nějakých deset tisíc mužů, kteří mají obutou bílou tenisku na pravé či na levé noze a možná dokonce na obou. Nevěděl ovšem, kolik z nich má dílnu na King’s Circle, čtyři bloky od Harrison Street, kde před pěti dny někdo přibil na zed’ neznámého mladíka a kde se v prázdném bytě dole v chodbě našla levá teniska.

“Co byste rád, vážený?” zeptal se muž. ,,Já jsem od policie,” řekl Carella.

|s | |s|

“Hm - tó jo,” řekl muž.

“Detektiv Carella z 87. pátracího oddělení”

“Hm - tó jo,” řekl muž znova. Nepožádal ho, aby se mu legitimoval, a Carella mu odznak ani průkaz neukázal. “Vyšetřuju vraždu,” řekl.

“Rozumím.” Muž přikývl a odpajdal na berlích k jednomu dlouhému stolu. Sedl si na jeho okraj, vedle sochy své štíhlé mladé modelky, odpočívající v bronzu se zkříženýma nohama, skloněnou hlavou a očima sklopenýma k zemi jak nahá jeptiška. “Já jsem Sanford Elliot,” řekl. “Všichni mi ale říkají Sandy. Koho zabili?”

“To nevíme. Proto právě chodím tady po okolí a vyptávám se.” “Kdy se to stalo?” zeptal se Elliot.

V neděli v noci.” “

“Minulou neděli jsem byl mimo město,” řekl Elliot a Carellu hned napadlo, proč asi pociiuje nutnost uvést své alibi pro dobu vraždy, o níž spolu zatím hovořili jen velice obecně a neurčitě.

“Vážně?” zeptal se Carella. “A kde jste byl?” “V Bostonu. Jel jsem do Bostonu na víkend.” “Tam je pěkně, tam nahoře,” prohodil Carella. “

“Jo, to je.

“Stejně bych vám ale rád ukázal fotografii oběti …”

“Víte, já tady v okolí moc lidí neznám,” řekl Elliot. “Jsem v tomhle městě teprv od ledna. A většinou si vystačím sám. Tady vzadu v ateliéru dělám svou práci a tady vpředu se to pokouším prodat. Moc lidí tu opravdu neznám.”

“Do obchodu vám sem ale přece přijde spousta lidí, ne?” řekl Carella.

“To je pravda. Jenže když ode mne nic nekoupí, nemůžu ani vědět, jak se jmenují. Chápete přece?”

“Jistě,” řekl Carella. “Snad byste se ale aspoň moh podívat na fotografii.”

,iKdyž chcete - prosím. Nejspíš to ale k ničemu nebude. Já tady v okolí vážně znám jen moc málo lidí.”

“Vy pocházíte z Bostonu?” “Jak prosím

“No říkal jste, že jste jel do Bostonu, tak jsem si myslel …” “Ach tak. Ne. Já jsem z Oregonu. Tam na severu jsem ale chodil do akademie. Do akademie výtvarných umění na BU. Na bostonské univerzitě.” .

“A říkáte, že jste v neděli byl v Bostonu?”

“No ano. Jel jsem tam navštívit pár přátel. V Bostonu a v okolí mám přátel fůru.”

“Tady v okolí jich ale moc nemáte.” “Ne, tady v okolí ne.”

“Tu nohu jste si poranil, než jste jel do Bostonu, nebo až pak?” “Než jsem tam jel.”

“A to jste tam cestoval s těma berlema?” No jo.”

” Řídil jste vůz?” “

“Řídila ho jedna má přítelkyně.” “Co je zač?”

“Ta dívka, co mi chodí sedět - modelka.” Neurčitým gestem ukázal na sochy, které je obklopovaly ze všech stran.

“Co vůbec s tou nohou máte?” zeptal se Carella. . Měl jsem ouraz.”

” Máte ji zlomenou?” “

“Ne. Vyvrt jsem si kotník.”

“To může někdy bejt horší než zlomenina.” “Hm, přesně to mi řek doktor.”

Kterej doktor?” “

Proč to chcete vědět?” “

“Čistě ze zvědavosti.” “

Podívejte,” prohlásil pojednou Elliot, “já bych řek, že do toho vám nic není.”

” Máte pravdu,” řekl Carella, “do toho mi nic není. Podíval byste se prosím aspoň na tu fotografii?”

” Koukejte,” řekl Elliot a bylo na něm vidět, že má co dělat, aby nevypěnil, “už jste mě zdržel až dost. Když jste sem přišel, zrovna jsem pracoval. A já nemám rád, když mé někdo vyrušuje, když …”

” Promiňte,” řekl Carella. “Chci už jen, abyste se podíval na tu fotografii …”

“Určitě toho chlapa nebudu znát,” řekl Elliot. “Znám sotva pár chlápků tady ze sousedství. Většina mejch přátel žije v Bostonu.” “Dobře, tak se na ni jen podívejte,” řekl Carella a podal mu fotografii.

“Ne, toho neznám,” řekl Elliot a téměř hned mu fotografii vrátil.

Carella založil fotografii do notesu, vyhrnul si límec pláště,

439

řekl “Děkuju vám,” a vyšel do deště. Pršelo, jako kdyby někdo z nebe vyléval putýnky; Carella by si byl s gustem to boží požehnáníčko odpustil. Dal se do běhu hned, jak došlápl na chodník, a nezastavil se, dokud nedorazil k otevřené restauraci na rohu. Teprve uvnitř si přehnaně hlasitě a teatrálně odfoukl z plných plic, jak to dělají všichni, kdo utíkají v dešti a konečně dorazí někam pod střechu, svlékl si pršiplášt’, pověsil ho na věšák a posadil se k pultu. Přiloudala se k němu číšnice a zeptala se ho, co si dá. Objednal si šálek kávy a sýrový chlebíček.

Hlavou se mu honila spousta znepokojivých myšlenek a všechny se týkaly Sanforda Elliota.

Znepokojovala ho ta roztrhaná bílá teniska a znepokojovala ho i skutečnost, že Elliot měl zafačovanou levou nohu - nebo to snad byla jen shoda okolností, že teniska, kterou našli, byla také levá? Znepokojovalo ho uspěchané alibi, které ze sebe Elliot vyklopil pro tu noc, kdy došlo k vraždě, a znepokojovala ho i představa člověka, který se o berlích vydá autem na dlouhý výlet do Bostonu, bez ohledu na to, že to auto údajně řídil někdo jiný.

Proč se mu Elliot zdráhal říct jméno lékaře, u kterého byl? A jak mohl Elliot vědět, že obětí vraždy byl muž? Řekl přece ještě než mu Carella fotografii vůbec ukázal: “Určitě toho chlapa nebudu znát.” Toho chlapa. Carella přece do té chvíle mluvil o mrtvém jen jako o “oběti”.

Znepokojovalo ho ještě něco jiného.

Číšnice před něho postavila na pult kávu, přičemž jí půlku rozlila na podšálek. Sáhl po sýrovém chlebíčku, kousl do něho, odložil jej, zvedl šálek s kávou, položil na pobryndaný talířek papírový ubrousek,,napil se káw a - najednou věděl, co mu vrtá hlavou.

Uvažoval, zda se nemá do sochařské dílny vrátit.

Elliot se zmiňoval o tom, že právě pracoval, když k němu Carella přišel; existovala možnost, že ta dívka je pořád ještě u něho. Rozhodl se, že raději chvíli počká a pohovoří si s ní mezi čtyřma očima, až u toho nebude Elliot, který by jí napovídal, co má říkat.

Dopil kávu a dojedl chlebíček a zatelefonoval do služebny, aby zjistil, jestli tam nemá nějaký vzkaz. Meyer mu sdělil, že poslední poštou přišla další hnědá obálka. Carella ho poprosil, aby ji otevřel. Když se Meyer znova vrátil k telefonu, Carella se zeptal: “Tak co v ní je tentokrát?”

“Ajrák,” řekl Meyer. “Co-o-že?” “No - fotka eroplánu.” ,|Jakýho eroplánu?”

, o, to se mě moc ptáš,” řekl Meyer.

Spolehlivě určit, o jaké letadlo jde, se však podařilo Cottonu Hawesovi.

“To je přece Zero,’” řekl, když se zadíval na fotostat, připíchnutý ted’ ve služebně na nástěnku a tvořící poslední exponát série, složené ze dvou obrázků J. Edgara Hoovera a dvou obrázků George Washingtona. Hawes byl za války v Pacifiku velitelem hlídkového torpédového člunu a dalo se předpokládat, že ví, o čem mluví; Meyer neměl sebemenší důvod mu nevěřit.

“Pročnám to ale posílá?” zeptal se.

“Jak to mám sakra vědět? Co má co společnýho fotka japonský stíhačky s Hooverem a s Washingtonem?”

“Možná že Japonci mají v plánu zaútočit na FBI ve Washingtonu,” řekl Meyer.

“No jasně,” řekl Hawes. “Šest letek japonskejch kamikadze se řítí střemhlav na Pennsylvania Avenue.”

“Kompletní repete útoku na Pearl Harbor.” “Třetí světová válka jak ws”itá”

HM |s` to bejt tohle,” řekl Meyer. “Co jinýho by to mohlo znamenat

“A hluchej, poněvadž je mu jasný, že my jsme jediná naděje vlasti, nás varuje a doufá, že zadujem v hlásnou troubu.”

“Hele, běž zadout v troubu, troubo. Pardon - Cottone.” “Víš, co já si myslím?” řekl Hawes.

“Mluv. Nemůžu se dočkat”

“Myslím, že nás chce tentokrát jenom zmást. Podle mne ty fotostaty nemají vůbec žádnou vzájemnou souvislost.”

“Tak proč nám je posílá?”

“Poněvadž chce buzerovat, to je úplně jednoduchý a jasný. Vystřihuje z novin, z časopisů a knížek obrázky, které spolu vůbec nijak nesouvisí, dá si je ofotografovat a pak nám je posílá poštou. Doufá, že nás tím dožene k šílenství.”

“A co to jeho vyhrožování?”

i Zero (“Nulka”) říkali Američani za války v Pacifiku (1941 - 1945) tehde ším laponským st’hačkám pro jejich “useknutý” předek, připomínající při pohledu zepředu písmeno O. Pozn. překl.

9

|t1 441

“A co jako? Že mu má Carella bejt nápomocnej při krádeži půl miliónu dolarů, jo? To teda moc pochybuju, že by něco takovýho bylo možný”

“Cottone?” řekl pojednou Meyer. “Copak

“,Kdybychom měli co dělat s kýmkoli jiným, klidně bych řek: ,Jo, máš pravdu, chce jen buzerovat` Jenže tohle je ten hluchej. A když tenhle hluchej řekne, že má v plánu něco udělat, tak to taky udělá. Nevím, jaká souvislost je mezi těma fotostatama, ale vím, že nějaká souvislost tu je, a taky vím, že počítá s tím, že jsme natolik chytrý, abysme na ní dokázali přijít.”

“A proč?” zeptal se Hawes.

“Poněvadž jakmile na to jednou přijdem, udělá něco, co s tím bude nebo nebude nějak souviset. Cottone …”

“Copak, Meyere?”

“Cottone,” řekl Meyer, zvedl oči, zatvářil se vážně a řekl neobyčejně důrazně: “Ten chlap je vtělenej cpábel, Cottone?” Uklidni se,” řekl Hawes.

” “Cottone, mně je z toho chlapa na blití. Cottone, já si přeju, abych byl o tom darebákovi jaktěživ neslyšel.”

“Koukej se přece trochu ovládat,” řekl Hawes.

“Jak vůbec můžem přijít na to, jaký asociace se takovýmu maniakovi honěj v hlavě?”

“Hele, Meyere, nezdá se ti, že to trochu …”

,Jak vůbec můžem vědět, co pro něho tyhle obrázky znamena,

jí? Hoover, Washíngton a ted’ to zatracený japončícký Zero Meyer zabodl prst do fotografie letadla. “Možná že to je všechno, co nám chce říct, Cottone.”

“Jak to myslíš?”

“Že zatím nemáme nic. Že máme zero - nulu. Velkou, kulatou, tučnou nulu. Nulu, nulu, nulu.”

“Hele, nechtěl bys náhodou trochu kafe?” zeptal se Hawes vlídně. .

Carella musel v Porter Street vlézt do čtyř činžáků, než našel poštovní schránku se jménem Henry Scaffale. Vyšel po schodech do třetího patra a před bytem číslo 32 chvilku poslouchal. Slyšel zevnitř nějaké hlasy, ale tomu, co říkají, nebylo rozumět. Zaklepal na dveře.

“Kdo je?” zeptal se mužský hlas.

To jsem já,” řekl Carella. “Detektiv Carella.”. “

Pár vteřin bylo v bytě ticho. Carella čekal. Uslyšel, jak někdo jde ke dveřím. Dveře se maličko pootevřely a ze štěrbíny vykoukl Bob Carmody.

“Co je?” zeptal se. “Co byste rád?” Í “Je tu Mary Margaret?”

“Možná že jo.”

‘ “Chtěl bych s ní mluvit.” i “Kvůli čemu?”

; “Tak je tu nebo ne?”

; “Heled’te, radši se vra|te pro povolení k prohlídce. Jinak vás do bytu nepustíme,” řekl Bob a začal zavírat dveře.

Carella mezi ně okamžitě vrazil špičku boty a řekl: “To můžu klidně udělat, Bobe, ale jestli kvůli tomu budu muset vážit celou ‘ tu cestu do centra, nebudu zrovna nejlíp naloženej, až mě tu

budeš mít zpátky. Co ty na to?” “Pusf ho dál, Bobe,” řekl dívčí hlas.

Bob se zamračil, otevřel dveře a ukročil stranou, aby mohl Carella vejít. Mary Margaret seděla na matrací na podlaze. Vedle ní seděla boubelatá dívenka v růžovém svetru a v džínsech. Obě dívky se opíraly zády o zed’. Hank dřepěl rozkročmo na kuchyňské židli, bradu měl opřenou o založené ruce, a když Carella vešel do místnosti, upřeně ho pozoroval.

“Já vás zdravím, Mary Margaret,” řekl Carella.

“Já vás taky,” odpověděla dívka bez velkého nadšení. “Rád bych si s váma popovídal.”

Tak povídejte,” řekla dívka. “

Soukromé.” “

“A kam byste tak chtěl jít? Tady je jen tahle cimra a hajzl.” j “Co třeba jít na chodbu?”

Mary Margaret pokrčila rameny, přehrnula si oběma rukama dlouhé vlasy přes ramena, s pružností tanečnice vstala z tureckého posezu se zkříženýma nohama a bosá vyšla kolem Carelly do chodby. Carella tam šel za ní a zavřel za sebou dveře.

“O čem se mnou chcete mluvit?” zeptala se.

“Vy chodíte pózovat sochaři, kterej se jmenuje Sandy Elliot?” “

Proč se ptáte?” zeptala se Mary Margaret. “To je něco protizákonnýho? Mně už je devatenáct”

“Ne, nic protizákonnýho na tom není.”

“No vida. Jasně - chodím mu sedět. A odkud to víte?”

442 I |43

“Viděl jsem od něho pár soch. Ta podoba musí trknout každýho.” Garella se na moment odmlčel. “Vy mu taky řídíte vůz?”

“O čem to tecP mluvíte?”

“Vezla jste ho minulý víkend vozem do Bostonu?” “Jo, vezla,” řekla Mary Margaret.

“Seděla jste mu dneska, když jsem přišel k němu do dílny?”. “To já nevím, kdy jste přišel do krámu. Ateliér je vzadu. Za krámem.”

“Zůstaňte u první půlky tý otázky. Seděla jste mu dneska?” |JOK

“Kdy to bylo?” Od deseti hodin.” “

,|Já jsem tam byl kolem jedenáctý.” To já ale nevěděla.”

n

“Sandy se vám nezmínil, že jsem u něho byl?” Ne.”

” “Kdy si poranil tu nohu, Mary Margaret?” “To nevím: `

“Kdy jste mu seděla naposled?”

“To jako myslíte naposled před tím dnešním sezením?” “Jo, přesně tak.”

” Minulej čtvrtek.”

Carella vylovil z náprsní tašky malý celuloidový kalendářík a podíval se na něj. “Takže to bylo ve čtvrtek, patnáctýho.”

“Jo, myslím, že jo.”

“Chodil už v tý době o berlích?” Chodil.”

“A kdy jste mu byla sedět ještě předtím?” Chodím mu sedět každej čtvrtek dopoledne.” n

“To teda znamená, že jste mu pózovala taky ve čtvrtek osmýho dubna?”

No:` “

“Měl už tehdy ty berle?”

1 7

“Ne, neměl. - r-… . , .. .

“Takže si tu nohu poranil někdy mezi osmým a patnáctým, říkám to správně?”

No asi jo. Jakej v tom je rozdíl, kdy . . ?” n ^

“Kde jste v Bostonu byli?”

“No … Tak, porůznu.” | |s:

“Kde porůznu?” ..z :. - i|tz| Y|i

“Já Boston moc neznám. Sandy mě dirigoval kudy a kam.” “Kdy jste odtud odjeli?”

“V pátek.”

“V pátek šestnáctýho?” “

“Hm, no. “Opravdu?” “No opravdu. Minulej pátek. To odpovídá” “Co to bylo za vůz, co jste v něm jeli?”

“No, Sandyho vůz.” nJaka značka?” “Malej volkswagen.”

“To jste museli cestovat setsakramentsky nepohodlně. Myslím s těma berlama a tak.”

Hmm.” “

“Jak dlouho vám ta cesta tam trvala?”

“Och, to už ani nevím. Čtyři nebo pět hodin. Tak nějak.” “V kolik hodin jste vyjeli?”

“Odtud z města?” ,Jo.”

, No … ráno.” “

“V kolik ráno?”

“V devět? V deset? To už si nevzpomínám.” “Vrátili jste se hned ten večer?”

“Ne. Pár dní jsme tam zůstali. Teda v Bostonu.K U koho?”

” “Sandy tam má přátele a u jedněch jsme byli.” “A vrátili jste se kdy?”

“Tohle pondělí večer.”

“A dneska jste Sandymu znova seděla.” “Jo, dneska znova.”

“Kolik vám platí?”

Mary Margaret zaváhala.

“Kolik vám platí?” zopakoval Carella otázku.

“Sandy je můj … můj blízký přítel,” řekla dívka. “Neplatí mi nlC.”

“Kam mu chodíte pózovat?”

“Do ateliéru vzadu za krámem. Má tam vzadu ateliér. To už jsem vám řekla.”

“Bydlíte s ním, Mary Margaret?”

“Ne, bydlím tady. Ale většinu času jsem se Sandym.”

445

“Neznáte náhodou jméno doktora, kterej mu ošetřoval tu nohu?” K “Ne, to ne. “A co se mu to vlastně stalo?” Měl ouraz.” ” “To upad, nebo co?” K “No. Upad. “A natrh si achillovku, jo?” oK “Poslyšte, Mary Margaret, myslíte, že Sandy moh znát toho chlápka z tý fotografie, co jsem vám ukazoval?” “Na to se zeptejte Sandyho.” “To už jsem udělal.” “A co vám řek?” “Řek mi, že ho nezná.” Tak to ho asi neznal.” ” “A vy jste ho znala?” Ne.” ” “Chcete vědět, co si myslím, Mary Margaret?” Co?” ” “Myslím si, že mi Sandy lhal . . ” ^ Mary Margaret pokrčila rameny. “A myslím si, že vy mi lžete taky” “Proč bych vám měla Ihát?” “To zatím nevím,” řekl Carella.

kufry, jeho žena šla hned za ním a právě zvedala ruce, aby si odložila klobouk, když proti nim vyběhl. Srazil Ungermana, který padl naznak na podlahu, a odstrčil paní Ungermanovou, která po něm natáhla ruce, jak tápala po opoře, a křečovitě ho chytila za šaty, aby se nesvalila na záda stejně jako před několika vteřinami její manžel. Ošklivý, mlčenlivý taneček, který tak spolu zakřepčili, trval snad čtyři vteřiny - držela se’ho jako klíště a on se ji pokoušel odstrčit. Potom se jí konečně vyškubl, když ji přirazil na zed’, a vyřítil se ke dveřím vedoucím na chodbu. Odemkl je, otevřel a už běžel ke schodišti na druhém konci chodby, když paní Ungermanová začala ječet.

A tak nezamířil dolů na ulici, ale vyběhl nahoru, pod střechu jedenáctipatrové budovy. Když dorazil k plechovým dveřím vedoucím na střechu, zjistil, že jsou zamčené. Couvl o pár kroků a vylomil zámek tvrdým dupnutím vytrčenou nohou. Vzápětí už byl na střeše. Uprostřed noci plné hvězd na okamžik zaváhal, než se zorientoval. Potom se rozběhl k ochranné zídce, podíval se dolů na střechu sousední budovy a skočil.

Ve chvíli, kdy Harry Ungerman telefonoval na policii, dělily už muže, který se mu pokusil vyloupit byt, od místa činu čtyři domovní bloky a právě nasedal do svého vozu.

Bylo to ale tentokrát jen o chlup.

8

Byl v bytě nějakých dvacet minut, když uslyšel, že se v zámku otočil klíč. Věděl, že Ungermanovi mají být pryč do konce týdne, a v prvním okamžiku ho napadlo, že se snad domovník - sice nevhod, ale také bez konkrétního podezření - přišel podívat, jestli je v bytě všechno v pořádku. Potom ale uslyšel mužský hlas, jak říká: “Je to fajn, bejt zas doma, co, Karin?”, a uvědomil si, že Ungermanovi se vrátili a že on je u nich v ložnici a že na tomhle domě zvenčí žádné požární žebříky nejsou; že jediná cesta vede předními dveřmi do chodby - ta, kterou se sem dostal. Okamžitě mu bylo jasné, že ztratí jakoukoli šanci, bude-li čekat; věděl, že musí přejít do akce a hned. Manželé Ungermanovi byli staří lidé, oběma nechybělo moc do sedmdesátky. S tím, jak projde kolem nich, by neměly být potíže; horší už bude, jak se dostat ven z budovy. Manželé se blížili k ložnici, Harry Ungerman nesl dva Když si chce člověk pěkně po špičkách vyrazit na výlet do prázdných bytů, udělá nejlíp, když si předem zjistí, jestli ty byty zůstanou prázdné aspoň po celou tu dobu, kdy v nich hodlá provozovat své nekalé rejdy. A pokud se najednou zničehonic takové prázdné byty poněkud zaplní, udělá člověk nejlíp, když se nebude pokoušet odšoupnout stranou postarší dámu, která má mírně neohebná záda, poněvadž by se mu mohlo stát, že ta dáma ze strachu, aby neupadla na kostrč, se ho chytne a bude se ho držet jako klíště, a při následující gavotě, kterou si spolu zatancujou, bude mít náramnou příležitost dobře si ho prohlídnout, zvlášt’ když je to dáma s očima bystrýma jak noční sůva.

Karin Ungermanová ty oči bystré jak noční sůva měla a navíc se uměla pěkně navztekat. Ze všeho nejvíc ji dopálilo to kotě. Byl to nazrzle chlupatý malý macíček a vyčural se Ungermanovým

446 | 447

v ložnici na křesílko potažené zlatým brokátem. Paní Ungermanová věděla s jistotou, že ten flek nepůjde dolů, přestože ho hojně a opakovaně posprejovala čističem skvrn, ve všech reklamách vynášeným do nebe. Když k ní Kling to ráno přijel, že všeho nejdřív se ho zeptala, zda jí pojišfovna poskytne náhradu škody způsobené kotěcí nezpůsobností. Kotě koneckonců do bytu přinesl lupič a ona je přece pojištěna proti ohni a vloupání, takže by jí to vlastně měli zaplatit, ne? Kling nevěděl, co jí na to má říct. Kling - který přišel do služebny v osm hodin ráno a byl neprodleně informován o událostech uplynulé noci - hned a rychle odjel do domu číslo 641 na Richardson Drive, a ted’ ho zajímalo jedině to, aby získal co nejdetailnější popis muže, kterého manželé Ungermanovi oba viděli.

Ungermanovi ho informovali, že jediná věc, kterou pohřešují, je zlatý špendlík s perlou, ale ten že možná Karin Ungermanová darovala své sestře, která žije na Floridě, není už si tím docela jistá. Lupič nepochybně byl v bytě jen velmi krátce; stačil prohrabat jen horní zásuvku prádelníku. Naštěstí paní Ungermanová, než odjeli, schovala všechny svoje opravdu cenné šperky do galoše ve skříni. Když se člověk dožije osmašedesáti let a v posledních sedmnácti letech mu vyloupili byt čtyřikrát, naučí se koneckonců, jak na ty parchanty vyzrát. Přitáhnout mu ale do bytu kočku, aby se mu vycíkala na křesílko potažené zlatým brokátem, no račte prominout - to teda přestává všechno!

“Můžete mi říct, jak ten člověk vypadal?” zeptal se Kling. “Byl to vysokej mužskej,” řekla paní Ungermanová.

“Jak vysoký?” “Vyšší než vy,” řekla.

“Moh mít tak metr pětaosmdesát,” řekl pan Ungerman. “Jak byl oblečený?”

“V tmavejch šatech. Myslím, že v černejch.” “V modrejch,” řekl pan Ungerman.

“No rozhodně byly tmavý,” řekla paní Ungermanová. “Kalhoty, sako, košile - všecko tmavý.”

“Jakou měl košili?”

“S límcem ke krku. Jako rolák,” řekla paní Ungermanová. “Byl to běloch nebo černoch?”

“Běloch. Kus obličeje jsme mu viděli.” “Jak to myslíte - kus obličeje?”

“Viděli jsme mu jen oči a čelo. On měl totiž masku.”

448

“Jakou masku?”

“Obyčejnej kapesník. Uvázanej přes kořen nosu a visel mu dolů přes obličej.”

“Říkáte, že jste mu viděla oči …” “Ano, oči, a taky čelo.”

“A taky vlasy,” řekl pan Ungerman. “Byl bez klobouku.” “Jaké měl oči? Myslím barvu,” zeptal se Kling. “Hnědý.”

“A vlasy?” , G|erný ” : ; “

“Rovné? Vlnité? Kudrnaté?” Kudrnatý.”

” “Dlouhé vlasy nebo byl ostříhaný nakrátko?” “Středně dlouhý, asi tak,” řekla paní Ungermanová. “Upoutalo vás na něm něco? Všimli jste si ještě néčeho?”

“N K, už ničeho. Leda že se pohyboval strašně rychle. Letěl jak blesk.

“To já bych taky letěla jak blesk,” řekla paní Ungermanová, “kdybych předtím nechala kočku, aby někomu nadobro zničila křesílko potažený zlatým brokátem.”

To dopoledne šel detektiv Steve Carella do budovy trestního soudu a po složení obvyklé bombastické přísahy vyrobil toto písemné prohlášení ve zdeúřední angličtině:

l. Jaem detektlv městekého policejního eboru a pracuji na 87. pétracím oddělent.

2. Ns zékladě očitého avědectví, zralé úvahy a fakta, které mi edělil policejni lékař, dospél jaem k přesvědčent, že byla epgchána vsaida. Vyšetřovánts bylo zjištěno:

19. duDna v 10,i5 hodin objevil tulák Oeorge lbsaler mrtvá tělo nesnáeáho vuže v bytě číelo 51 v opuštěném činžovnfm do| v ltorth Harrieon Street čp. 433. Oběi byla bodnuta do hr’udnfku a pi|ibita ke zdi, do keždé roztažené dlaně byl zatlučen jeden silný hřebtk a třetím hřebtkem byla probita chodidla zkřižen,ých nohou. Police|ni lékai| uvádt jako přičinu emrti ardečr|i krvgcení, k němu3t do8lo v d8eledku bodnutí nošem. Podle ;leho sdělení emrt naetala v nočních hodinách 18. dub0a.

č…: x|||sú| |c,| ^q,g ..|| - .

Při prohltdce domu čp. 433 v Aorth Harrieon Street byl nalezen bíl|t tenfaový etřevic z levé nokyy, velikoat č.dvanéct. Střevíc býl nalazen v bytě číelo 52, který ae nacházi na , ate|né chodbě jako byt číelo 51, v něm| byla objevena mntvola. 22. dubna, kdy ukazoval fótografie mrtvého muže lidem žijícím v bezprostředním okolí místa, kde byla mrtvola nalezena, ve8el vyšetřujíci do obchodu Sanforda 8111ota na Ring|e Circle ěp. 1211, vzdáleného aei čtyři domovní bloky od inkriminovaného činžovního domu v North Harrieon Street. Sanford šlliot se pohyboval s pomoct berel a levou nohu měl zafačovanou. Ae pravé noze měl bilý tenisový atřevíc, o némž se vyěeLřujíei domnivá, že tvoří pér e levým tenisovým střevicem nalezeným na místě vraždy. Ae dotaz Sanford Elliot uvedi, že 18. dubna v noci ee nachézel v Boetonu a |e muže na předložené mu fotografii nezná a tohoto nikdy neviděl. (Šlo o fotografii muže, kter| byl nalezen zavražděn,ý ve zmtněném již činžovntm domě v Aorth Harrieon Street).

Aa cékladě vpředu uvedené epolehlivó inform4ce a osobniho názoru vyšetřujícího exietuje zéva|ný pi|edpoklad k donněnce, že výše zmtněný tenisový etřevtc lze považovat za materiálni ddkaz ve věci trestnáho činu spáchané vraždy, kterýžto střevíc ee v přitomné dobé nalézd ve vlaetnictvi Ssnforda Blliota nebo v jím obývaných mtstnoetech v přizemi zadnt čáeti domu čp. 1211 na Ring|e Circle.

Z uvedených důvodd dovoluji si požádat soud o vyetaveni povolení k domovni próhlídce a eoudniho př úazu k zebavení, a to ve form| zpinomocňujíci k provedeni oeobnt prohlídky Senforda Blliota i jím obývených mtetnosti v přízeaí zadnt čáeti domu čp. 1211 na Ring|s Cir|le a obsahujíci přikaz, aby zminěné dlaetnictví či meterlální ddkaz nebo jakókoli jejich čóat byly v případě nalezeni zabaveny a poetoupeny eoudu, epolu a dalěid č1 jinými předměty, jevícími ee z hlediska vyšetřovdni |akožto žádouct, pokud by tat so |d uznal za vhodnó. Žádné dřívějši žádoet v této věci nebyla u tohoto ani jiného treatniho eoudu dosud podána a teké nebyla předložena žádnému civilnimu, policejnimu di jinému soudci.

- - — |

Policieta Služabni odznak č. Hodnoat Polic.utvar

Carella si byl dobře vědom, co je Achillovou patou žádosti: Elliota s vraždou nespojovalo nic jiného než ta teniska, a tenisky, bohužel, jsou obuv až příliš běžná, chodí v nich prakticky kdekdo. Právě tak dobře věděl, že proti povolení vystavenému na základě jeho žádosti bude později pravděpodobně vznesen protest ve snaze potlačit důkaz získaný touto cestou. Byl proto poněkud překvapený, nicméně vděčný, když předseda soudu připsal na žádost datum a svou parafu a požadované povolení dal vystavit.

Což znamenalo, že Carella je tecP legálně zplnomocněn k zatčení jedné sešmajdané a víc než mírně špinavé tenisky.

Jestliže Carellovi prokázal drobnou službu soud, Klingovi ve stejné době prokázal drobnou službu úřad krimínální identifikace. Podle běžné praxe požádal jeho pracovníky o prověření minulosti Freda Liptona a Nata Sulzbachera z realitní kanceláře v Calm’s Pointu, jejíž reklamní propiska se našla v bytě Augusty Blairové. Velice ho překvapilo, když mu z ÚKI sdělili, že Fred Lipton má v trestním rejstříku záznam, který ho okamžitě katapultoval do role hlavního podezřelého v případě série vyšetřovaných vloupání. Kling dosud nevyloučil z konkursu uchazečů o tuto roli Stanislawa Janika, jenž navíc mohl být nejpravděpodobnějším dodavatelem ko|at a klíčů, ale popis pachatele získaný od paní Ungermanové vylučoval možnost, že by Janik mohl být totožný s mužem, který přišel byt vybílit. Lupič byl vysoký, měl kudrnaté černé vlasy a hnědé oči. Kdežto Janik byl malý, skoro úplně plešatý a nosil tak silné brýle, že mu až zvětšovaly modré oči.

Takže Klinga potěšilo, když se dověděl, že zatímco Nat Sulzbacher žádný záznam v trestním rejstříku nemá (kdyby byl býval odsouzen jen pro nějaký lehčí přestupek, mohl licenci k prodávání nemovitostí klidně získat), jeho prodavač, Frederick Horace Lipton, se dostal do maléru se zákonem už dvakrát: prvně byl zatčen pro výtržnictví v roce 1954 a podruhé pro padělatelství prvního stupně v roce 1957. Výtržnost v roce 1954 byla kvalifikována jako pouhý přestupek, což je všechno, co nelze označit za těžký zločin, ale což přesto mohlo Liptonovi vynést až šestiměsíční pobyt v některé venkovské věznici nebo donucovací pracovně; místo toho však vyvázl s pouhými padesáti dolary pokuty. Druhá levota, jíž se dopustil padělatelstvím, byla samozřejmě otaxována 451

jako těžký zločin, který může být eventuálně potrestán až smrtí nebo uvězněním v některé státní káznici. Vzhledem k závažnosti spáchaného činu byl soud při vynesení rozsudku i v tomto druhém případě stejně shovívavý jako poprvé; ačkoli mohl Lipton dostat dvacet let, vyfasoval jen deset.

Z toho si ve státní věznici v Castleview odseděl jen tři a půl roku a v roce 1961 byl propuštěn na podmínku. Tím také společnosti splatil, co jí byl dlužen, a momentálně potil olej při prodávání nemovitostí v Calm’s Pointu. Jedna z reklamních propisek jeho zaměstnavatele se však nalezla v bytě, který byl vyloupen. Nat Sulzbacher záznam v trestním rejstříku neměl, proto to byl normální a vážený občan jako každý jiný. Fred Lipton však byl propuštěný trestanec. A proto Kling přirozeně požádal poručíka Byrnese o svolení, aby ho jakožto podezřelého mohli začít sledovat. Byrnes přirozeně svolil a pana Liptona začali klihovat hned to odpoledne.

At’ nám nikdo nevykládá žádné pohádky o tom, že policajti jsou předem zaujatí proti občanům, kteří už někdy byli pro nějaký zločin odsouzeni.

Ze čtyř hostů v pokoji, který měl hluchý pronajatý v hotelu Devon, byli tři už někdy pro nějaký zločin odsouzeni. Čtvrtým hostem byla značně nepřitažlivá žena, jíž nechybělo moc do čtyřicítky a v životě od policie nedostala ani pokutový lístek za nedovolené parkování. Hotel patřil k méně známým, podřadným městským zapadákům, nábytek a vnitřní vybavení bylo pořízeno s krajní šetrností a bez špetky fantazie. V pokoji stála jediná lenoška, a tu pánové galantně ponechali k dispozici dámě. Sami se uvelebili na dřevěných židlích s rovnými opěradly, rozestavených kolem skládacího stolku, momentálně roztaženého a umístěného uprostřed malebného půlkruhu, který kolem něho vytvořili. Na konci stolku stála na podpěře dětská školní tabulka. Hluchý všem naservíroval drinky (dáma zdvořile odmítla) a ted seděli, usrkávali a zamyšleně si prohlíželí plánek, nakreslený křídou na tabulku.

ft; `| -.. -uti^

452

I

x|.,

s ….a. s. n | :..J.

453

|ů2 č 2 |

.| o S|3FS o r.e’g tt

ť3is: d,’

“Má někdo nějaký dotaz?” zeptal se hluchý. “Já bych měl.”

“Prosím, jen mluv, Johne.”

John Preiss byl vysoký štíhlý muž s obličejem pod.‘obaným od neštovic. A byl to jediný muž v pokoji, který se zdál poněkud nepřiměřeně oblečen. Všichni ostatní se hodili do pucu, jako by šli na shromáždění nějaké církevní společnosti, všichni na sobě měli saka a kravaty. John ale byl jen ve vlněné vestě a sportovní košili. “Kde je skříňka od poplašného zařízení?” zeptal se.

“To nevím,” odpověděl mu hluchý. “Není to ale důležitý. Už jsem vám přece řek, že spolíhám právě na to, že poplašný zařízení bude zvonit”

“To se mi nechce líbit,” řekl John.

“Pořád máš čas z toho vycouvat. Nikdo z vás přece ještě ani neví, kde ta banka je, ani kdy se ji chystáme přepadnout. Jestli se ti na týhle akci něco nezarnlouvá, můžeš to celý vyplivnout a jít Nikdo té nedrží”

“Já chci říct jen tolik,” prohlásii John, “že když se to zatracený poplašný zařízení rozječí …”

“To teda se rozječí, musí se rozječet. To je to nejmenší, s čím budem mít potíže.”

“Snad by bylo líp, kdybyste to vysvětlil ještě jednou, pane Taubman,” řekla žena.

“Milerád, Angelo,” odpověděl hluchý, “Odkud mám začít?” “Nejlíp snad od začátku,” řekl jeden z dalších dvou mužů. Byl obtloustlý, už trochu proplešatělý a mezi rty žmoulal zhaslý doutník. Jmenoval se Kerry Donovan.

“Výborně,” řekl hluchý a zvedl ze stolku ukazovátko. “Tohle je trezor. Zapomeňte na to, že je možný dostat se do něho nějak jinak než dveřma. Dveře se otvírají každý ráno v osm třicet a zavírají se teprve při odchodu zaměstnanců, což je odpoledne těsně před pátou.”

V kolik hodin banku přepadnem?“ zeptal se Rudy Manello. “

Byl ze všech nejmladší, měl ůzký obličej a hnědé vlasy sčesané rovně dozadu, bez pěšinky. Kouřil cigaretu a vysoký sloupek popele hrozil, že se každým okamžikem sesype a popráší celou podlahu.

“Místo a čas vám oznámím hned, jak si všichni definitivně plácnem, Rudy.”

“Nač ty tajnosti?” zeptal se Rudy.

“Nechce se mi ztratit kus života v kriminále,” řekl hluchý a usmál se. “I když vám všem stoprocentně věřím, v tomhle stádiu plánování musím ještě zachovat jistou opatrnost”

“Tak si teda ten plán poslechnem znova,” řekla Angela a přehodila si nohu přes nohu. Na žádného z mužů v hotelovém pokoji to neudělalo markantnější dojem. Angela Gouldová byla nejspíš ta nejméně přitažlivá ženská ze všech, které kdy hluchý potkal. Měla dlouhý nos, rty jak žiletky, nosila brýle a oplývala kudrnami v době, která si potrpěla na hladké vlasy, byla macatá a měla kňoukavý, ititující hlas - prostě nemožná, totálně nemožná ženská. A přesto perfektně splňovala požadavky role, kterou měla posledního dubna sehrát.

“Prosím - zopakuju celej plán,” řekl hluchý a roztomile se usmál. Neměl ani jednoho z těch lidí dvakrát v lásce, ale byl nucen s nimi jednat - i ten nejlepší fotbalový trenér potřebuje ke hře nějaký mančaft. “V den, kdy se loupež uskuteční, přijde Kerry do banky s pořádně velkým kufrem. Bude v něm mít plány od architektů a miniaturní model činžovních baráků, který chce začít stavět, k čemuž potřebuje bankovní úvěr. Předem si smluví schůzku s ředitelem a dostaví se tam náramně okázale, aby ho s plánama a modelem tý výstavby seznámil.”

“Kde tyhle věci seženem?” zeptal se Kerry.

“Na tom už se pracuje. Dělá to pro nás jedna naprosto legální projekční kancelář, která má za to, že jde o seriózní podnik v rámci státem podporovaný stavební iniciativy.”

Dobrý, pokračuj.” “

“Hned jak se dostaneš do ředitelovy kanceláře, vysvětlíš mu, o jakej podnik jde, a vyložíš mu plány i ten miniaturní model na psací stůl. Pak ho požádáš, aby šel blíž ke stolu, a to na tu stranu, kde budeš stát ty, aby si moh plány líp prohlídnout. To uděláš proto, abys ho odlákal od tlačítka poplašnýho zařízení, to je totiž pod stolem na podlaze. Když bude stát na druhý straně stolu vedle tebe, bude mít to tlačítko z dosahu.”

“Já ale myslel, že počítáš s tím, že poplašný zařízení začne vyzvánět,” řekl John.

“Jistě, ale ne dřív, než budem mít prachy.” “A prachy jsou v tom trezoru.”

“Jasně. Už jsem vám řek, že v trezoru banky bude pět set tisíc dolarů, připravenejch na vejplaty. A proto bude nutný, aby se Kerry dostal do trezoru . . : ` -. … u …,| |.., , | -.. ft,

( 455

“Tahle část plánu se mi nezdá,” řekl Kerry.

“Dostat se do trezoru není žádnej problém, Kerry. V momentě, kdy ředitel obejde stůl a bude stát u tebe, zaboříš mu do zad bouchačku a sdělíš mu, že přepadení banky frčí na plný pecky. A nádavkem mu ještě špitneš, že když tě fofrem nedoprovodí do trezoru, rozstříkneš mu mozek po stropě”

“A to je právě to, z čeho mám vítr,” řekl Kerry. “Co když dejme tomu řekne: ,Klidně, tak mi ten mozek po stropě rozstříkni, parchante!` Co budu dělat pak?”

“Banka je pojištěná! Bankovní ouředníky, ochotný hrát si na hrdiny, můžeš dneska hledat se svíčkou za bílýho dne. Všichni mají příkaz zmáčknout tlačítko poplašnýho zařízení a zůstat sedět jak tvrdý y, dokavad nepřijde policie. V tomhle případě ale zbavíme pana Altona - tak se totiž ten pan ředitel jmenuje možnosti poplach vyvolat. Ujišfuju tě, že si rozmyslí tu druhou alternativu vyzkoušet - ani ho nenapadne riskovat ten mozek rozstříknutej po stropě. Kdepak, ten tě do toho trezoru doprovodí pěkně klid’ánko a bez povyku.”

“No doufám,” řekl Kerry. “Ale co když ne? Jestli budu v bance jen já sám, tak jsem automaticky odsouzenej to zesrabit”

“Já budu v bance taky,” řekl hluchý.

“Jo, jenže ty nebudeš na žádnýho ředitele mířit bouchačkou.” “Vybral jsem tě pro tuhle práci, poněvadž už máš zkušenosti z dřívějška,” řekl hluchý. “|acoval jsem tě, že máš dost dobrý nervy na to, abys …”

“Však jsem to za tu zkušenost z dřívějška taky pěkně schytal,” řekl Kerry.

“Tak hele, chceš tu práci udělat, nebo nechceš?” zeptal se hluchý: “Pořád ještě z toho můžeš vypadnout. Nikdo se pro to na tebe nebude zlobit.”

Nejdřív si to vyposlechnu až do konce.” “

“Půjdeš prostě do trezoru s panem Altonem a poneseš ten koženej kufr, jenže ty plány a ten model v něm nebudou, ty necháš ležet u pana Altona v kanceláři”

“Jinými slovy,” řekla Angela, “kufr ted’ bude prázdný.”

“Přesně tak,” řekl hluchý a pomyslel si: nána, nemožná nána. “Jakmile budeš v trezoru, Kerry, naskládáš si všechny ty prachy připravený k vejplatě do kufru a pak panu Altonovi dovolíš, aby tě doprovodil zpátky do svý kanceláře …”

“A co když v trezoru bude ještě někdo jinej, až tam přijdem?”

“Hned na začátku pana Altona řádně poučíš, že kdyby se ho někdo zeptal, co jako v tom trezoru pohledáváš, musí říct, že tam jdeš přezkoušet poplašný zařízení. A to taky bude důvod, proč tam neseš ten koženej černej kufr.”

“Ale co když doopravdy v tom trezoru někdo bude?” zeptal se Kerry. “Na tuhle otázku jsi mi neodpověděl.”

“V tom případě pan Alton tu osobu požádá, aby odešla. Při zkoušení poplašnýho zařízení nemá žádnej náhodnej a bezvýznamnej bankovní ouředníček co očumovat”

“Dobře. Tak teda jsem v tom trezoru a skládám si všechny ty prachy do kufru …”

“No vidíš - přesně tak. V momentě, kdy uvidím, že odcházíš z trezoru a vracíš se zpátky do kanceláře pana Altona, vyjdu před banku a odstartuju druhou fázi našeho plánu.”

“A to je chvíle, kdy zasáhneme my,” řekla Angela a usmála se. Totálně nemožná, pomyslel si hluchý a úsměv jí oplatil.

“Ano,” řekl skoro přívětivě, “to je moment, kdy zasáhnete vy. Když se všichni znova podíváte na ten diagram, vidíte jasně, že příjezdová cesta odbočuje k bance zprava, zezadu ji celou objíždí a znova vyúst’uje do ulice vlevo od banky. Tuhle příjezdovou cestu dali vybudovat pro bankovní klienty, co si svý finanční záležitosti chtějí vyřídit u venkovní přepážky tak, aby při tom nemuseli vylézt z auta. Cesta je tak ouzká, že po ní může jet jen jeden vůz. V momentě, kdy vyjdu před banku, bude to chtít dvě koordinovaný akce zároveň. Předně: John a Rudy ve voze číslo 1 zajedou k venkovní přepážce. Za druhý: Angela ve voze číslo 2 zaparkuje napříč v místě, kde se na příjezdovku odbočuje ze silnice, vyleze z vozu a zvedne kapotu, jako když má nějakou poruchu na zapalování a hledá ji”

“Takže jakmile Rudy a John zajedou k venkovní přepážce, žádné další vozy už se za nimi na příjezdovku nedostanou, poněvadž vjezd na ni budu blokovat,” řekla Angela.

” Tak je to,” odpověděl hluchý odevzdaně.

“A mezitím,” řekl Kerry - a hluchého potěšilo, když viděl, že v nich pro svůj plán dokázal vzbudit jisté zaujetí - “mezitím já budu v ředitelově kanceláři a svážu ho a nacpu mu do pusy roubík.”

“Správně,” řekl hluchý. “A co ty; Johne?”

“Já vylezu z vozu u venkovní přepážky a rozbiju sklo velkým kladivem.”

4| | 457

“Což se stane přesně v okamžiku, kdy se rozřinčí poplašný zařízení. Ty ho neuslyšíš. V bance poplach není slyšet, řinčet to začne na 86. revíru a na policejní pohotovosti”

“Já ale uslyším tu řachu, až to sklo rozcákne,” řekl Kerry a zazubil se. “To bude moment, kdy otevru dveře, co vedou z ředitelovýho kanclu k peněžním šaltrům, projdu dvířkama v přepážce a tím roztřísknutým okýnkem vyhupnu na příjezdovku.”

,;Tak je to,” řekl hluchý. “Naskočíš do vozu a Rudy, co bude sedět za volantem, objede banku zezadu a vyjede znova do ulice. Já zatím nastoupím do vozu řízenýho Angelou a společně odfrčíme vstříc lukrativnímu západu slunce.”

“Jak dlouho trvá, než policie na poplach zareaguje?” zeptal se Rudy.

“Čtyři minuty.”

, ak dlouho nám bude trvat, než tu banku objedem?” “Půldruhý minuty.”

Celá parta mlčela.

“Tak co si o tom myslíte?” zeptal se hluchý. Záměrně si vybral lidi, kteří si o ničem nemyslí nic, a byl si plně vědom, že má dnes za úkol prodat jim svůj nápad a plán. S nadějí se po nich podíval. Pokud nebudou ochotni ho v téhle podobě koupit, bude je muset nahradit jinými lidmi. Náramně jednoduchá záležitost.

“Myslím, že to vyjde,” řekl John. “Já taky,” řekl Rudy.

“Jak by to proboha mohlo zkrachnout?” řekla Angela tím svým kňouravým hlasem a hluchý div nenadskočil.

“Co ty, Kerry?” zeptal se.

Kerry v tom byl samozřejmě klíčová postava. Jak správně zdůraznil, byl z celé party jediný, kdo měl být fyzicky přítomen v bance, držet v ruce revolver a provést loupež. Otázka, kterou ted’ Kerry položil, byla jediná, kterou položit mohl; hluchý už si pomalu začínal myslet, že si vybral někoho, kdo je chytrý až trochu moc.

“A jak to, že do toho ředitelovýho kanclu nepůjdeš ty a nezapíchneš mu ten revolver mezi lopatky sám?” zeptal se Kerry. “Mě v bance znají,” řekl hluchý.

Jak to?” “

” Chodím si tam ukládat”

“A proč by člověk, kterej u nich spoří, nemoh zároveň požádat o úvěr na financování činžovní výstavby?”

“To by jistě moh, proč ne. Jenže můj ksicht mají kamery v bance už mockrát nafilmovanej, a já bych nerad strávil zbytek života tím, že se budu muset skrejvat před policajtama.”

“A co můj ksicht?” zeptal se Kerry. “Budou pak přece vědět, jak vypadám, no ne? Co jim zabrání, aby mě pak, až nám to vyjde, nezačli štvát jak smečka chrtů?”

“Půjdeš tam přece maskovanej.” O tom ses ale nezmínil.”

” , á vím, že ne,” řekl hluchý. Nezmínil se o tom proto, že ho do ,J

téhle chvíle nenapadlo o tom uvažovat. “Necháš si narůst knír a těsně před akcí si oholíš hlavu. Nikdy se nedovědí víc než to, že banku vyloupil nějakej Yul Brynner s fousama pod nosem” Všichni se tomu zasmáli, včetně Kerryho. Hluchý chvilku čekal. Měl je skoro v kapse. Všechno ted záleželo na Kerrym.

Kerry se pořád ještě smál a s obdivem potřásal hlavou. “Já věděl, že na je na tebe spoleh,” řekl. “Ty myslíš na všecko.” Pomalu a vydatně se napil a řekl: “Nevím, jak vy ostatní, ale mně se to zdá vymyšlený báječně” Zvedl sklenici k hluchému a řekl: “Se mnou počítej “

Hluchý samozřejmě Kerrymu nepřipomněl, že podle všech zákonů logiky měla jeho příští otázka znít: “A proč vy si neoholíte hlavu a nenecháte narůst knír, pane Taubman?”, nebo mu možná byl mimořádně vděčný za to, že mu tuhle otázku nepoložil. Ale i kdyby se taková otázka vynořila, hluchý by si na ni zase nějakou odpověd vymyslel. Jak Kerry poznamenal, hluchý myslel na všechno, dokonce i tehdy, když na všechno nemyslel. V této chvíli se zazubil a zeptal se ostatních: “Můžu počítat s váma se všema?” Nemusel čekat ani tři vteřiny, než se k nim otočil zády, aby jim nalil druhou rundu a mohli si připít na oslavu.

: ||| : ;: ||F|.

Druhý fotostat japonské stíhačky Zero přišel odpolední poštou právě v okamžiku, kdy Carella odcházel ze služebny. Carella si ho důkladně prohlédl a Meyer ho připíchl na nástěnku vedle ostatních pěti obrázků. Pak vzal do ruky hnědou obálku, v níž byl fotostat doručen, a znova se podíval na adresu napsanou na stroji.

“Pořád to ještě adresuje na mě,” řekl. ,Jo, koukám.”

, “A pořád mi píše křestní jméno špatně. Já jsem totiž křtěnej Stephen - s ph, ne Steven s v.”

458

“To jsem nevěděl ani já,” řekl Meyer.

“Tak ted’ to víš,” řekl Carella a otočil se, aby se znova podíval na tu řadu obrázků na nástěnce. “Co myslíš - ví ten chlap, že mám dvojčata?”

“Jaks na to přišel?”

“Poněvadž to je vůbec to jediný, co jsem schopnej vykoumat. Adresuje ty obrázky mně, posazuje to všecko na čistě osobní rovinu. No a tak možná ty obrázky posílá dvojmo proto, že mám dvojčata.”

“Myslíš?” “No.” Carella se odmlčel. “Co myslíš ty?”

“,,Já zas myslím, že se u tebe začínaj projevovat příznaky paranoie,” řekl Meyer.

Sanford Elliot právě pracoval, když za ním Carella přišel s povolením k domovní prohlídce. Dlouhý dřevěný stůl, u něhož seděl, byl zacákaný a popatlaný voskem. U pravého lokte měl kulatou plechovku od sušenek, do poloviny naplněnou rozpuštěným voskem. Seshora ji osvětlovala a ohřívala nezacloněná žárovka, aby vosk zůstal měkký. Elliot namáčel do plechovky střídavě prsty a jakýsi drátěný kartáček a nanášel a roztíral tekutý vosk na malou figurku nahé ženy, která stála na stole před ním. Byl do své práce natolik zabrán, že ani nezvedl hlavu, když Carella do ateliéru vešel z přední místnosti, v níž byl krám. Carella ho nechtěl příliš vystrašit. Ten člověk měl možná co dělat s vraždou a vystrašený vrah je nebezpečný vrah. Zůstal proto rozpačitě stát hned za závěsem, který ateliér odděloval od přední místnosti, a odkašlal si. Elliot okamžitě zvedl oči.

“To jste vy, aha,” řekl.

“Jo, to jsem já,” odpověděl Carella. “Co zas chcete?”

“To vy pořád pracujete s voskem, pane Elliote?” “Jedině když chci něco odlejt do bronzu.”

,Jak tomu mám rozumět?” ,

“,,Já nikomu žádný lekce o kumštu neuděluju,” řekl Elliot úsečně. “S čím jste zas přišel?”

“S tímhle,” řekl Carella, přistoupil až k němu a podal mu povolení k domovní prohlídce:

,TI|I LIDU TOiiOTC STÁTU KTSg|COLI PŘÍSLtlŠti|tGU pOLICRJl|CH SIAŽ| V T01lr0 YŠSTŠ:

Ne základě úda|d obeašen,ých v žádoati, podané dnsšnil|o dne ^ detektivem Stephenea L. Carellou, lse dflvodně předpokládet, še dále specifikovaný pitedaět, nacháze|íci se v eouksoaéa Viset-nictví, předetavuje věcný d|kaz zločinu vreždy, nebo mdte mtt psák’sznou hodnotu při zjiětění, sda se niite |aenovená oeoba zločinu vratdy dopuatila: PŘIRAZUJS S8 VÁY PROTO v době od 6,00 hod. do 2l,00 hod. bezodkladně provést domomif prohlidku v bytš, |ehož užtvatelem je Sanford E1liot, adreea Ring|e Circla čp. 1211, přízeoii, zadni čget domu, |ekož i osobni prohlidku Sanforde E1liota či jnkékoli dalši oeoby, které by p|edaét měla ve vlastnictvf či užtvání nebo kterí by1 předén či poetoupen. Jde o bilý tenieov| etřevic a prevé not|y, velikoet čielo dvanáct. Pokud tento předmět i,i |ekákoli jeho čdet bude neleaen, budiž maji-teli odebrán a dop|raven k elýa r|cáa do budovy treetniho eoudu tohoto okreeu.

Toto povolent k pa|ohlidce eůetóvó v pletnoati deest dnd ode dne vyatavení.

Elliot si povolení k prohlídce přečetl, zkontroloval datum, prozkoumal podpis předsedy soudu a pak řekl: “Jakej tenisovej střevíc? Nevím, o čem mluvíte.”

Carella se mu podíval na pravou nohu. Elliot už na ní tenisku neměl; místo ní měl obutý kožený sandál.

“Když jsem tu za váma byl minule, měl jste na noze tenisku. Tohle povolení mě opravňuje, abych ji začal hledat”

“Vy jste se zbláznil,” řekl Elliot. “Myslíte?”

“V životě jsem žádný tenisky nenosil.”

“Když dovolíte, tak bych se tu jen porozhlídnul.”

“Jak vám to můžu zakázat?” řekl Elliot sarkasticky a znova se dal do práce.

“Nechcete mi něco povědět o tom vosku?” zeptal se Carella. Přecházel ted’ po ateliéru sem tam a hledal šatník nebo skříň ,

něco, kam se dá logicky předpokládat, že člověk strčí starou tenisku. Druhý závěs visel naproti dveřím vedoucím do krámu a Carella odhadl, že by za ním mohly být dveře šatníku. Ale mýlil

46t

se. Za závěsem byla jen malá kuchyňská linka - dřez, lednička a sporák. Sešlápl u země umístěný pedál, kterým se lednička otvírala, a zjistil, že je plná paží, nohou, prsů a hlav. Všechny byly vymodelovány z vosku, samozřejmě, ale přesto se trochu vyděsil, když je tam objevil, jako by narazil na hromadný hrob nějakého zmasakrovaného a rozčtvrceného liliputánského kmene. “Co je tohle?” zeptal se.

“Oudy,” odpověděl Elliot. Bylo na něm vidět, že se rozhodl nespolupracovat a neprojevovat sebemenší ochotu, ba dokonce ani zdvořilost. Jeho postoj nemohl koneckonců ani moc překvapit; návštěvník mu vpadl do ateliéru s kusem papíru, který ho opravňoval prošfourat byt od podlahy ke stropu.

“To jste modeloval vy?”

ae|:c| Fn *~ , “Jo,” řekl Elliot

“A v lednici je máte, aby ten vosk neroztál?” “Šokuje mě, jak jste důvtipnej: `

“A proč je tam vůbec máte?”

“Nadělal jsem si je do foroty z moduritu,” řekl Elliot. “Používám je jako prototypy, který pak přizpůsobuju pro specifickou pózu.”

Carella přikývl, zavřel ledničku a znova začal přecházet po ateliéru. Objevil něco, o čem nejdřív myslel, že je to stěhovácká bedna, ale když zvedl víko, zjistil, že Elliot tam má poskládané šaty. Klekl si a začal se v bedně prohrabávat. Dával pozor, aby šatstvo nezpřeházel a aby všechny ty džínsy a svetry, košile, ponožky, spodky a bundy zůstaly tak, jak byly. Našel v bedně sandál, tvořící pár s tím, který měl Elliot momentálně na noze. Byly tam také dva páry mokasínů. Teniska ale žádná. Carella víko bedny znova zavřel.

“Proč vlastně děláte sochy z vosku, když je tak choulostivý?” zeptal se.

“Už jsem vám řek, že dělám s voskem jedině tehdy, když chci něco odlejt do bronzu.” Elliot odložil drátěný kartáček, který držel v ruce, otočil se ke Carellovi a řekl se zdůrazněnou trpělivostí: “Tomu se říká cire perdue, odlévání metodou ztraceného vosku. Ve slévárně podle sochy pořídí formu, potom se vosk rozpustí a nechá vytéct a do formy se naleje roztavený bronz.”

“Původní vosková socha se při tom ovšem zničí, že?”

“Šokuje mě, jak jste důvtipnej,” řekl znova Elliot a vzal do ruky špachtli.

“Co děláte, když pak tu bronzovou sochu dostanete zase zpátky?”

,;Osekám z ní dlátem a ošmirgluju hrboly a okuje, zaleju případný díry, natřu ji barvou, nalakuju a instaluju ji na mramorovej podstavec.”

“Co je tady?” zeptal se Carella a ukázal na zavřené dveře. Skladiště “

” Čeho?” “

“Větších soch. Většinou sádrovejch.” Smím se tam podívat?”

” “Nepřeháníte to nějak moc?” zeptal se Elliot. “Přiženete se sem s povolením k prohlídce a pak se ještě obtěžujete takovejma konvencema, jako že se ptáte, co smíte a nesmíte . . “

“Nemá smysl, abyste na mě kvůli tomu takhle hulvátsky vybafával, nezdá se vám?”

“A proč ne? Myslel jsem, že vyšetrujete vraždu.”

“Nebylo na vás vidět, že si to uvědomujete, pane Elliote.”

“Jen se nebojte, až moc dobře. A už jsem vám řek, že nevím, kdo ten mrtvej chlap …”

“Jo, to už jste mi řek. Malér je v tom, že se mi nějak nechce vám to věřit.”

“Tak pak si tu posranou zdvořilost nechte od cesty,” řekl Elliot. “Jestli jsem podezřelej z vraždy, tak vám na ty vaše způsobný manýry kašlu.”

Carella mu neodpověděl a vešel do místnosti, kde bylo skladiště. Jak mu Elliot řekl, v místnosti bylo pár větších soch, všechny ze sádry a všechny neomylně zpodobující Mary Margaret Ryanovou. Na protějším konci místnosti byly zamčené dveře. “Kam tyhle dveře vedou?” zeptal se Carella.

” Co kam vede?” odpověděl Elliot. “Ty druhý dveře tady.”

“Ven. Do uličky.”

“Moh byste mi je laskavě odemknout?”

“Nemám k nim klíč. Nikdy ty dveře neotvírám. Jsou pořád zamčený”

“Tak je asi budu muset vykopnout,” řekl Carella. “

Proč?” “Poněvadž se chci kouknout, co v tý uličce je.” “V tý uličce není vůbec nic.”

Do rozsypané sádry pokrývající podlahu byly otištěny stopy.

462 | 463

Snadno identifikovatelné byly ty, které tu zanechala čísi pravá noha; z obou stran je lemovaly kulaté d’ubky, které mohly pocházet od gumových násadců na berlích. Stopy vedly přímo k dveřím do uličky.

“Tak jak to uděláme, Elliote? Otevřete mi ty dveře?” “Už jsem vám řek, že nemám klíč”

“Tak fajn,” řekl Carella a bez dalšího slova dveře vykopnul. “K tomuhle máte taky povohní?” zeptal se Elliot.

Můžete mě žalovat,” řekl Carella a vyšel do uličky. U cihlové stěny byla plechová popelnice a dvě lepenkové krabice plné odpadků, postavené jedna na druhou. V jedné z nich Carella našel tenisku, kterou měl Elliot včera na noze. Vrátil se do ateliéru, ukázal tenisku Elliotovi a zeptal se: “Tohle jste .už někdy viděl?”

V životě ne.” n

“To jsem si moh myslet, že ne,” řekl Carella. “Pane Elliote, přestože riskuju, že to bude znít jako kecy nějakýho policajta z televizní obrazovky, rád bych vás důrazně varoval před pokusem opustit toto město.”

“Kam bych tak moh jet?” zeptal se Elliot.

“Kdo ví. Pokud je mi známo, jezdíváte s oblibóu do Bostonu. Uposlechněte mé rady a nevzdalujte se odtud, dokud za váma znova nepřijdu.” ‘

“A co si slibujete, že najdete na tý pitomý plesnivý tenisce?” zeptal se Elliot.

“Treba nějakej vosk, kterej se tak docela neztratil,” odpověděl Carella.

,|.ri| ÍJkolem sledovat od pěti hodin večer Fredericka Liptona byl pověřen policista Cotton Hawes. Ze sedanu stojícího na druhé straně ulice, naproti realitní kanceláři, pozoroval, jak Lipton zamyká dveře a pak jde podél celého bloku k místu, kde měl zaparkovaný kabriolet značky Ford. V bezpečném odstupu ho sledoval až k |bytu v zahradní čtvrti, k němuž to bylo od realitní kanceláře necelé tři kilometry. Tam potom čekal venku další čtyři hodiny, než se Lipton znova objevil, nasedl do forda a odjel do baru, pojmenovaného s blbostí vskutku originální: Hopsa hejsa. Poněvadž se Lipton s Hawesem nikdy nesešel a nevěděl, jak vypadá, a také proto, že reklama před barem slibovala tanečnice “nahoře bez”, usoudil Hawes, že může klidně jít dovnitř a pokračovat ve 464

sleáování tam. V baru ho nečekalo ani tak velké rozčarování, s jakým počítal. V tomhle velkoměstě poskytovaly tanečnice “nahoře bez” něco ještě lepšího než “bez” - nosily průhledné podprsenky nebo jen různé terčíky přikrývající bradavky. Štětky sice nerušeně šlapaly chodník a nabízely bohatý sortiment služeb, ale chraň bůh, aby ty své mléčné žlázičky vystavily pohledům nějakého zkoprnělého návštěvníka ze Sioux City či podobného Balíkova. Přesto však tu tanečnice zpravidla bývaly mladé a atraktivní, vášnivě se prohýbaly a svíjely při reprodukované rockové muzice, zatímco návštěvníci, vysedávající na striptýzech v prvních řadách, vrhali na ně roztoužené pohledy z vysokých stoliček lemujících barový pult. V baru Hopsa hejsa to však vypadalo poněkud jinak: tanečnice zde byly v nejlepším případě statné třicátnice, v průměru však věkově ještě statnější, povážlivě odrostlé akrobatice, kterou tu provozovaly, jakož i erotické odezvě, kterou se snažily vyprovokovat. Hawes seděl v unuděném tichu, zatímco důmyslný systém reproduktorů na něho útočil vlnami zesílených agresívních tónů a tanečnice, celkem čtyři dámy, vycházely jedna po druhé a natřásaly boky do rytmu v úvodním defilé kolem celého baru. Hawes stále poočku pozoroval Liptona, který seděl na druhém konci baru, a v duchu taxoval, že složitá reprodukční technika musela přijít podniku dráž než ty tancující dorostenky, jenže tohle bylo v Calm’s Pointu a ne v Isole; v okrajových čtvrtích velkoměsta se člověk musel spokojit s tím, co se mu nabízelo.

Zdálo se, že Lipton jednu tanečnici zná. Byla to asi pětatřicetiletá matrónka s peroxydově plavými vlasy a silikonowmi injekcemi vyztuženými prsy za průhlednými hvězdicovitými deklíky, s opulentní zadnicí, nápadně připomínající těžkotonážní clydesdaleskou koby lu z televizních reklam na pivo značky Budweiser. Když si odtancovala svůj výstup, klekla si vedle něho na barové pódium, chvilku si s ním něco štěbetala a pak si přišla sednout k jeho stolu vzadu v místnosti. Lipton jí objednal drink a skoro půl hodiny spolu hovořili. Po tomto oddechovém čase blondýna s námahou wklopýtala na barové pódium, aby uštědřila ještě trochu podívané na roztřásané sulcovité masíčko divákům, kteří jako jeden muž sledovali každý její pohyb fascinovaně vytřeštěnýma očima, jako by se jim dostalo vzácného privilegia sledovat přinejmenším primabalerínu Markovou tančící v Labutím jezeře, uváděném pro speciálně pozvané hosty. Lipton vyrovnal účet 465

a odešel z baru. Hawes ho bez velké lítosti, oč přichází, sledúval zpátky k bytu v zahradní čtvrti. Lipton zajel s vozem do jedné z privátních garáží v přízemí budovy, a pak ho bylo vidět, jak jde po schodech nahoru. Hawes usoudil, že sledovaný zřejmě stráví noc doma, a proto odjel zpátky do baru Hopsa hejsa, objednal si skotskou se sodovkou a čekal, až se mu, naskytne příležitost pohovořit si s macatou blondýnou.

Přitřel se k ní poté, co ukončila další taneční vystoupení unavené opáčko posledních tří, pěti nebo padesáti čísel, která na barovém pódiu absolvovala. Měla namířeno bud.’ na dámské toalety, nebo do šatny za barem, když jí zastoupil cestu, zdvořile se usmál a řekl: “Moc se mi líbilo, jak jste tančila. Smím vás pozvat na skleničku?”

Blondýnka řekla “Jistě” bez sebemenšího zaváhání, čímž jenom potvrdila jeho dohad, že k popisu její práce patří mimo jiné i povzbuzování návštěvníků ke konzumaci vodou okřtěných alkoholických nápojů, případně zázvorového piva, náležitě zpančovaného a vydávaného za šampaňské. Zavedla ho k témuž stolu, u něhož předtím seděla s Liptonem. Číšník se u nich objevil skoro bleskově a s napřaženou tužkou. Dívka si objednala dvojitou bourbonskou se sodovkou; na ošumělý trik se šampaňským nefalšovaní kořeni z Calm’s Pointu zřejmě ještě nepřišli. Hawes si poručil skotskou se sodou a pak se na blondýnu usmál a řekl: “Opravdu se mi líbí, jak tančíte. Pracujete tu už dlouho?”

“Vy jste policajt?” zeptala se blondýna. “Ne,” řekl Hawes užasle.

“Tak co jste? Lupič?” ” “To taky ne.

“Tak proč hrome nosíte bouchačku?” zeptala se tanečnice. Hawes si odkašlal. “A kdo vám to řek?”

“Nikdo, to říkám já. Na pravý kyčli. Všimla jsem si tý boule hned, jak jsme spolu mluvili v chodbě, a pak jsem o ni zavadila, když jsme šli sem ke stolu. Je to bouchačka, mně nic nenakukáte.”

“Je to bouchačka, máte pravdu.” “Takže jste policajt, jo?”

“Nejsem. Něco podobnýho, ale policajt ne,” řekl Hawes. “Ale? Co tím chcete říct? Soukromej detektiv?”

“Dělám nočního hlídače. V tý továrně na rohu Klein Avenue a Sixth.”

“A co děláte tady, když jste noční hlídač? Je přece noc.” Mám službu až od půlnoci”

“A to pokaždý,takhle nasáváte, než jdete do rachoty?” Pokaždý ne.”

“A kam jste to šel, když jste odtud před chvílí vypadnul?” zeptala se blondýna.

“Vy jste si mne všimla, jo?” odpověděl Hawes a usmál se v naději, že se mu podaří převést konverzaci do společenskosexuální roviny a vyhnout se dalším nebezpečně ožehavým otázkám.

“Všimla,” řekla blondýna a pokrčila rameny. “Jednak jste kus chlapa a jednak jste zrzavej, což tak docela běžný přece jen není. Říkaj vám lidi Zrzku?”

“Ne, mně říkají Hamp.” “Hamp? Co je to za jméno?” “To je zkrácený Hampton.”

“A to je vaše jméno nebo příjmení?” ,. , “Příjmení. Jmenuju se Oliver Hampton.” r`

“Aha, to už je mi jasný, proč si radši říkáte Hamp ” “A jak se jmenujete vy?”

“Máte to napsaný venku na programu. Nevšim jste si?” “Nějak jsem to přehlíd.”

“Rhonda Spearová”

“To je vaše pravý jméno?”

“Ne, pod tímhle jménem vystupuju jako tanečnice.” “A jak se jmenujete doopravdy?”

“Proč to chcete vědět? Abyste mi moh někdy po půlnoci zavolat a funět mi do telefonu?”

“Zavolat bych vám moh, ale do telefonu bych nefuněl.”

“Když jeden nefuní, tak ani nedejchá, a to se pak skácí a zatřepe bačkorama.” Usmála se, na jeden doušek zkonzumovala drink. a řekla: “Dala bych si ještě jednou dvojitou, když budete tak laskavej.”

,Jistě,” řekl Hawes a mávl na čišníka, aby jim přinesl ještě jednou totéž. “Kolik takovejch za noc vypijete?”

“Deset nebo dvanáct,” řekla. “Je to jen coca-cola,” dodala. “Jste přece policajt, tak moc dobře víte, že je to coca-cola.”

“Policajt nejsem a nevím, že je to coca-cola,” řekl Hawes.

“Já poznám policajta,” řekla Rhonda, “a vy poznáte coca-colu.” Zaváhala, podívala se mu přímo do očí a zeptala se: “Co ode mne chcete, pane poldo?”

4s7

Trošku si s váma popovídat, nic víc,” řekl Hawes. ° “

“O čempak?”

“O tom, proč říkáte policajtovi - jestli teda podle vás policaj:: jsem - že platí za whisky, kdežto podnik servíruje coca-colu:’ Rhonda pokrčila rameny. “A proč ne? Kdyby chtěli tenhle

pajzlík zavřít, mohli to udělat už moc a moc dávno. Jenže v tomhle revíru každej bere všema deseti, od poručíka až k tv nejnižší šarži. My dokonce sem tam hopsnem i bez podprsenek a nikdo nás nikdy s ničím neotravuje. Přišel jste si sem pro tohle, pane poldo?” zeptala se roztomile. “Pro svůj kousek koláče?”

“Já nejsem polda,” řekl Hawes, “a bylo by mi fuk, i kdybyste tu tancovala s holým zadkem a vypila k tomu dva demižóny cocacoly za večer.”

Rhonda se pojednou dala do smíchu jak mladá holka. Veselost jako by jí vyměnila tvář, objevil se v ní letmý záblesk toho, jak asi vypadala, když byla o hodně mladší a vláčnější. Smích odezněl, světlý obraz se zatměl. “Díky, drahoušku,” řekla číšníkovi, zvedla sklenici a řekla Hawesovi: “Možná že vlastně ani nejste policajt. A záleží na tom?”

“Na zdraví,” řekl Hawes.

“Na zdraví,” odpověděla a oba se napili. “A když teda nejste policajt, co ode mne chcete?”

“,Jste hezká žena,” řekl Hawes. ,

Hm - jo. Tó jo.” “

“A nepochybuju, že to víte,” řekl a sklopenýma, mlsnýma očima rychle přelétl po vzdouvavém poprsí s hvězdicovými deklíky. Dejte pokoj.”

” “Viděl jsem vás, když jste před chvílí mluvila s jedním tím chlápkem. Ten s váma určitě . . : `

^ “Viděl, jo?” No ovšem.” “

“Tak vy jste mě pozoroval, jo?”

“Jasně. A vsadil bych se, že ten se s váma určitě nechtěl bavit o tom, kolik tu stojí coca-cola.”

“Jak můžete vědět, o čem se chtěl se mnou bavit?”

“Taky to nevím. Chci jen říct, že tak hezká ženská jako vy …” Hm - jo. Tó jo.”

” “Musí přitahovat pozornost spousty mužskejch. Takže byste neměla bejt tak překvapená, že jsem mezi nima i já. To je vše”

, řekl a pokrčil rameny.

“Vy máte pane za ušima,” řekla Rhonda. “Tím spíš byste se měl stydět.”

” Zač?” “Za to, že jste ú policajtů” “Podívejte, kolikrát . . “

“Jste policajt,” řekla .kategoricky. “Nevím, po čem jdete, ale něco mi říká, abych vám popřála dobrou noc. At’ jste kdo jste, nekouká z vás nic než maléry.”

“Já jsem noční hlídač,” řekl Hawes. “

No jasně,” odpověděla Rhonda. “A já jsem Jackie Kennedyová. Jedním douškem vypila to, co ve sklenici ještě zbývalo, zeptala se: “S číšníkem to zařídíte, že?” a odkormidlovala od stolku tak rozvlněně, že jí kalhotky z purpurového saténu na té požehnané zadnici div nepraskly.

Hawes zaplatil za drinky a mazal pryč.

9 ^ ..

V sobotu dopoledne čekal Carella na zprávu z laboratoře o tenisce, kterou našel v krabici s odpadky u Elliota, a mezitím obtelefonoval tři nemocnice v nejbližším okolí, aby si zjistil, zda pánovi jménem Sanford Elliot neošetřili v některé z nich vymknutý kotník. Napadlo ho sice, že by měl zavolat všem lékařům, kte| mají v těchto končinách soukromou ordinaci, jenomže to samozřejmě nepřicházelo v úvahu; Carella věděl, že pokud nebude mít štěstí v některé nemocnici, bude se muset pátrání po téhle linii nadobro vzdát. Někdy ale člověk přece jen štěstí má. Na Carellu se usmálo v sobotu 24. dubna, když vytočil druhé číslo.

Lékař, který měl službu na póhotovosti v nemocnici Buenavista, byl Japonec a jmenoval se Yukio Watanabe. Řekl Carellovi, že tam momentálně zrovna moc napilno nemá a najde si chvilku, aby mohl knihu ošetřených pacientů projít; kdyby Carella zavolal před hodinou, byl by mu musel říct, a| neotravuje a kouká zavěsit, poněvadž ambulance byla plná obětí, přivezených ze tří aut, která se si’ukla na dálnici.

“Tolik krve jste v životě neviděl,” řekl Watanabe málem vesele , aspoň Carellovi to tak připadlo. “A kdy to vlastně mělo být - to, co vás zajímá? Záznamní knihu mám před sebou.”

“Někdy mezi osmým a patnáctým,” řekl Carella. a-r,^.a.. ,

468 j 46|

Tenhle měsíc?” “

,|o “

“Tak moment, už se na to dívám. Jakže bylo to jméno, co jste říkal?”

Sanford Elliot.” “

Na lince se rozhostilo dlouhé ticho. Carella čekal.

“Hledám to,” ozval se Watanabe. “Říkal jste vymknutý kotník?”

“Ano, vymknutý kotník.” “Zatím jsem nic nenašel.” U kterého data jste?”

” Tohle je z jedenáctého,” řekl Watanabe a znova se ponořil do “

ticha. Carella čekal.

Nenašel jsem nic,” řekl Watanabe konečně. “Víte jistě, že to “

bylo mezi těmahle dvěma daty?”

“Nemoh byste se, prosím vás, podívat ještě na pár dalších dní?”

Do kterého?” “

No ještě na ten další tejden, jestli máte chvilinku.” “

“My tu máme čas pořád, dokud nám sem nevleze nějaká ta rozbitá hlava,” řekl Watanabe. “No výborně - tady to máme. Sanford Elliot, je to tak?” ,.

: To je ono.”

” Watanabe byl zticha. Carella ho slyšel, jak obrací stránky. “Sanford Elliot,” řekl Watanabe znova. “Tady to mám.” “Kdy k vám přišel?”

V pondělí odpoledne. 19. dubna.” “

V kolik hodin?” “

Hned ráno. V sedm deset. Ošetřil ho doktor Goldstein.” Wata”

nabe se na moment odmlčel. “Vy jste mi ale přece říkal, že to byl vymknutý kotník.”

“A nebyl?”

“Podle toho, co tu stojí, tak ne. Ošetřili mu popáleniny třetího stupně. Nohu, kotník a lýtko levé nohy.”

“Ach tak,” řekl Carella. Pomůže vám to v něčem?” “

“Spíš jsem z toho perplex. Ale stejně vám děkuju.” “Nemáte zač,” řekl Watanabe a zavěsil.

Carella civěl na telefon. Nikdy není marné zacivět se na tele

fon, když člověka zrovna nic nenapadá. Bylo v tom něco fantasticky povzbudivého - v tom vědomí, že telefon sám o sobě je bezcenný, pokud nezačne řinčet zvonek. Carella čekal, kdy spustí. Místo toho ale vešel Miscolo a přinesl ranní poštu.

Ta dáma byla půvabná, o to nic, jenže nikdo nevěděl, která to je. Jasné bylo jen, čím je. Byla to filmová hvězda z dob němého filmu. A všechny filmové hvězdy z dob němého filmu se tvářívaly tak, že se dá dodnes okamžitě poznat, jakou měly profesi a do které éry němého filr|u patřily; poznají to dokonce i lidé, kteří nikdy žádný film s nimi neviděli. Nikdo z detektivů, zírajících na fotografii té dámy, nebyl dost starý na to, aby shlédl filmy, ve kterých hrála, ale okamžitě jim bylo jasné, že je to filmová kráska, a tak začali pátrat ve vzpomínkách, vyslovovat dávno zapomenutá jména a zkusmo je spojovat s fotografiemi, jež se objevují v časopisech a v novinách v doprovodu článků otitulkovaných “Jestlipak víte, co se stalo s …” a podobně.

“Gloria Swansonová?” zeptal se Hawes.

“Nesmysl, vím přece, jak vypadá Gloria Swansonová,” řekl Meyer. “Tohle sichr není Gloria Swansonová”

“Dolores Del Rio?” zeptal se Hawes.

! “Kdepak, Dolores Del Rio byla náramně sex ” řekl Carella. “A I y, popravdě řečeno, je dodnes. Viděl jsem její nejnovější fotografii minulej měsíc.”

“A co se ti vlastně na týhle holce nezdá?” zeptal se Meyer. “Já bych řek, že je sexy až dost”

“Poslyš, není to Norma Talmadgeová?” řekl Hawes.

“Kdo to je - Norma Talmadgeová?” zeptal se Kling. x,E..ca “Hele, vyhod’te někdo z cimry toho kojence, jo?” řekl Meyer. “Ne, fakt - kdo to je Norma Talmadgeová?”

“Že by to byla Marion Daviesová?” “To se mi nezdá,” řekl Carella.

“Jaká Marion Daviesová?” zeptal se Kling a Meyer zavrtěl hlavou.

“Co Janet Gaynorová?” zeptal se Hawes. “Kdepak.”

“Tak teda Pola Negri?”

- to vím, kdo je Pola Negri,” řekl Kling. “Ta hrála ve filmu Žena-upír.”

“Blbost, Ženu-vp|ra hrála Theda Bara,” řekl Meyer.

t7| ( 471 ; |, ..,

“Ahá,” řekl Kling. ^ |ir i| ” . Dolores Costello?” =|:;|, ..rroz

“Ne, to bych taky neřek.” “Mae Murrayová?” Taky ne.”

” Zazvonil telefon. Hawes zvedl sluchátko. “87. revír,” řekl, “u telefonu detektiv Hawes.” Chvilku mlčky naslouchal a pak řekl: “Zůstaňte u aparátu, ano? To je pro Carellu.” Podal Carellovi sluchátko a řekl: “Volají z laboratoře. Maj pro tebe zprávu o tý tvý tenisce.”

Přes sklo wkladní skříně Carella uviděl Sandyho Elliota. Stál ve svém krámě a byli tam s ním dva benzínoví fanýci. V jednom z nich Carella poznal Yanka, hromotluka pokuřujícího doutníky, s nímž v úterý mluvil. Yank se procházel sem tam po krámě, pozorně si prohlížel rozestavené sochy a nevšímal si moc Elliota ani druhého fanýka, který šermoval Elliotovi prstem před obličejem jak státní zástupce vypočítávající mu lumpárny, jichž se dopustil. Elliot se opíral o berle, vážně poslouchal, co mu fanýk říká, a občas přikyvl. Nakonec se druhý fanýk otočil zády k pultu, poklepal Yanka po rameně a oba z krámu vypadli. Carella se rychle uklidil do chodby vedlejšího domu. Když ti dva procházeli kolem něho, stačil si rychle prohlédnout Yankova kumpána byl to malý a sporý svalovec s obličejem pod’obaným od neštovic a houpavou námořnickou chůzí; vpředu na bundě měl velkými písmeny napsáno “Bejk”. Jak se od něho vzdalovali, Carella zaslechl, že Yank vyprskl smíchy. .

Počkal’ pár vteřin, než vylezl z chodby domu, a vešel k Elliotovi do krámu.

“Koukám, že jste tu měl dva milovníky umění,” řekl. “Jestlipak něco koupili?”

“Ne, nic.” ..| “

Co chtěli?”

“Co chcete vy?” zeptal se Elliot.

“Abyste mi odpověděl na pár otázek,” řekl Carella. “Odpověděl jsem vám už na všechno. Aspoň co jsem věděl.” “Ještě jsem vám nepoložil všechny otázky”

“Snad byste mě měl nejdřív poučit o mých právech.”

“Tohle je běžné vyšetřování, nikdo vás nehodlá zatknout, zadržet nebo jakkoli jinak omezovat, takže ty kecy. o nějakých prá

472

vech si laskavě nechte od cesty. Nikdo vám na žádná práva nesahá. Chci vám dát pár docela jednoduchých otázek a chci od vás pár stejně jednoduchvch odpovědí. Tak se laskavě račte rozhodnout, pane Elliote. Jsem tu protó, poněvadž vyšetřuju vraždu.”

“Já o žádný vraždě nic nevím.”

“Na místě zločinu se našla vaše teniska: ` “Kdo to říká?”

“Já to říkám. A taky policejní laboratoř. Jak se tam ta teniska dostala, pane Elliote?”

“Nemám tušení. Ty tenisky jsem před čtrnácti dny vyhodil. Někdo tu jednu musel vylovit z odpadků a sebraG”

“Když jsem ji včera z těch odpadků vylovil já, řek jste mi, že jste ji v životě neviděl. Tak takhle ne, pane Elliote: bucP je pravda jedno, nebo druhý. A kromě toho jste je nemohl vyhodit před čtrnácti dny, poněvadž když jsem za váma přišel předevčírem, měl jste jednu z nich na noze. Tak co mi teda povíte? Rozbalíte to rovnou tady, nebo si chcete udělat vejlet na policejní strážnici?”

|s :|| “Proč ale? Chcete mě obvinit z vraždy?” ‘

Možná” “

“Tomu se mi nechce věřit,” řekl Elliot. “Nejsem advokát, ale tolik vím, že na nikoho nemůžete podat žalobu, opírajíci se jen o tenisku, kterou jste našli v nějakým zatraceným opuštěným činžáku.”

“Jak víte, kde jsme tu tenisku našli?” “Čet jsem o tý vraždě v novinách.” “Jak víte, kterou vraždu vyšetřuju?”

“Ukazoval jste mi přece fotku, no ne? Na to člověk nemusí mít mozek jako Einstein, aby si dal dohromady článek z novin a …” “Vemte si klobouk, Elliote. Pojedete se mnou na strážnici.” “Zatknout mě nemůžete,” řekl Elliot. “Co si hergot myslíte? Že budete se mnou takhle špásovat? Nemáte nic, z čeho bvste mě moh obvinit.”

“Že ne?” řekl Carella. “Co říkáte třeba tomuhle? Je to z manuálu policejních předpisů: Pověřený policista smí zarknout určitou osobu i bez zatykače, má-li přiměřený důvod k víře, že byI spáchán těžký zločin a že jej spáchala zatčená osoba …”

“Na základě toho, že jste našli tenisku?” zeptal se Elliot.

“I v případě, že by se mělo později ukázat,“pokračoval Carella a nedal se přerušit, “že takový zločin spáchán nebyl, nebo v pří

47ó

padě že spáchán byl, nebyl spáchán zatčenou osobou. Takže podívejte, pane Elliote: vím, že byl osmnáctého dubna v noci spáchán těžký zločin, a vím, že se na místě činu našla součást oděvu, abych tu tenisku nazval úředně, která patří vám, což pro mne představuje přiměřený důvod k víře, že jste tam před vraždou či po vraždě byl. Tak či onak se domnívám, že mi to dává dostatečné oprávnění k tomu, abych vás zatknul. A řekl byste mi laskavě, jak jste si vymknul ten kotník? Nebo máte natrženou achillovku?”

Mám vymknutej kotník.” “

“Nechcete mi o tom něco povědět? Nebo si to schováme až k nám na strážnici?”

“Nehodlám vám nic vykládat. Vůbec nic. A jestli mě odvezete na strážnici, budete nucen mě poučit o tom, jaký mám práva. A jakmile to jednou uděláte, odmítnu vám odgověd’ na jakýkoli otázky a …”

Tím se začnem trápit, až tam budem.” “

“Zbytečně ztrácíte čas, pane Carello, a vy to dobře víte.”

Zírali jeden na druhého. Elliotovi pohrával kolem úst mírně povýšený úsměv, v očích měl nevyřčenou výzvu. Carella se rozhodl hozenou rukavici zvednout, přestože věděl, že to není nejlepší řešení.

Vy totiž nemáte vymknutej kotník,” řekl. “Podle záznamu “

v nemocnici Buenavista vám tam devatenáctého dubna ošetřili popáleniny třetího stupně. Což je hned to ráno po vraždě.”

V životě jsem v nemocnici Buenavista nebyl.” “

“Pak ale po tomhle městě chodí někdo, kdo si půjčuje vaše jméno, pane Elliote.”

” “Hm, možná.

Co kdybyste ten obvaz rozmotal a ukázal mi nohu?” “

“Ne, to nebudu dělat”

“Donutíte mě, abych si šel shánět další povolení?”

“Přesně tak, pane Carello. Proč se neseberete a neběžíte si pro ně rovnou?”

“Poslyšte, v jedný místnosti jsme tam našli zbytky ohníčku …” “Běžte si sehnat to povolení. My dva už spolu nemáme co mluvit” rs:í :.

“Přišel jste k tomu zranění tam, pane Elliote? Popálil jste si tu nohu tam?”

Nemám vám už co říct”

Já se vrátím.” “

Přibouchl za sebou dveře a vykročil do ulice. Nebyl rozluštění záhady ani o chlup blíž než ve chvíli, kdy do obchodu vešel. Existovala sice tři nezvratná fakta, kteřá dohromady tvořila jistý důkaz, jenomže to naneštěstí nebyl důkaz postačující k zatčení. Teniska nalezená v tom činžáku patřila nepochybně Elliotovi. Našli ji v koutě v místnosti, v níž byl také vychladlý popel z ohníčku, který si tam někdo nedávno rozdělal. A Elliotovi v nemocnici ošetřovali popáleniny devatenáctého dubna, hned to ráno následující po vraždě. Carella doufal, že se mu těmito třemi zdánlivě souvisejícími fakty podaří Elliota vystrašit tak, že bud’ sám učiní dobrovolné přiznání, nebo že vyžbleptne něco, co otevře dalšímu vyšetřování nadějnější perspektivy. Jenže Elliot mu na ten trik nenaletěl. Obvinění na základě pouhého existujícího důkazu shodí soud ze stolu a nebude na to potřebovat ani tři minuty. Navíc měl Elliot ochranu svých práv stoprocentně zaručenou; kdyby byl zatčen, musel být předem varován, že není povinen vypovídat nic, co by mohlo svědčit proti němu, a nepochybně by odmítl vypovídat vůbec, dokud by se nedostavil jeho právní poradce. A jakmile by jednou vkročil do policejní služebny advokát, nejspíš by Elliotovi poradil, aby mlčel. A byli by znova tam, kde začali: obvinění z vraždy založené na důkazu, který prokazuje pouze možnou přítomnost na místě činu.

Carella rychle kráčel k zaparkovanému vozu.

Byl si jistý jen jedinou věcí: pokud by Sanford Elliot opravdu nevěděl nic o tom, co se stalo v pátém patře činžáku čp. 433 v North Harrison 18. dubna v noci, nepochybně by všechny položené otázky ochotně a pravdivě zodpověděl. On však neodpovídal ochotně, a pokud odpověděl vůbec, tak Ihal. Což Carellovi znova připomnělo malou dámu s dlouhými hnědými vlasy, vyjukanýma hnědýma očima a tvářičkou anděla - lMary Margaret Ryanovou, tu nejlíbeznější mladou kůstku, jaká se kdy pokřižovala v anonymní temnotě nějaké zpovědnice. Mary Margaret Ryanová, bůh žehnej její duši, sdělila Carellovi, že ona a Elliot se vrátili z Bostonu v pondělí pozdě večer. Jenomže Elliotovi v nemocnici Buenavista ošetřili nohu v pondělí ráno. Z čehož plynulo, že by Mary Margaret měla pošeptat něco do ouška svému zpovědníkovi, až ho příště uvidí. Mezitím, vzhledem k tomu, jak byla Mary Margaret posledně vyděšená - hotovej uzlíček nervů “No prosím, jak si přejete,” řekl Carella vztekle a otevřel dveře.

474 l

zašitej do husí kůže - Carella usoudil, že by vůbec nemuselo být marné pokusit se ji vystrašit ještě mnohem víc, aby byla vyplašená jak poledne.

Zabouchl dvířka vozu, vrazil klíček do zapalování, přesvědčil se, že má vyhozenou rychlost, a nastartoval motor.

Malér byl v tom, že od ní Kling nedokázal odtrhnout oči. Stavil se pro Augustu přesně v šest, a přestože ho předem

varovala, že možná bude po celodennícn fotografování vypadat všelijak, vypadala víc než skvěle. Rusé vlasy měla trochu vlhké (přiznala se, že se narychlo osprchovala v koupelně, kterou má Jerry Bloom v ateliéru), když vyšla do recepční místnosti za Klingem; podala mu ruku a nastavila mu tvář k polibku Kling si teprve dodatečně uvědomil, že to vlastně od ní čekal. Tvář měla studenou a hladkou, bez sebemenší stopy po mejkapu, jen na očních víčkách měla světle zelené stíny a tenkou hnědou linku hned nad řasami. Vlasy měla zkartáčované z čela přímo dozadu a splývaly jí na ramena v jediném proudu. Byla v džínsech, na nohou měla sandály a na těle pletenou vlněnou vestičku. Podprsenku veškerou žádnou. Modrá kožená kabelka jí visela přes pravé rameno, ale hned si ji přendala na druhé, pravou rukou se do něho zavěsila a zeptala se: “Čekals dlouho?”

“Ne, zrovna jsem přišel.” “Něco není v pořádku?” “Proč? Jak tě to napadlo?” Že se na mě tak koukáš ” “Ne, to nic, VŠeCkO je prima”

Nedokázal ale od ní odtrhnout oči. Film, který spolu šli shlédnout, byl Bullittův případ, a Kling už ho viděl, hned jak přišel prvně do kin, ale Augusta byla celá žhavá vidět ho v doprovodu opravdového policajta. Kling váhal, zda jí má říct, že - opravdovej policajt nebo neopravdovej - když viděl Bullittův případ prvně, hezkou chvíli nevěděl, co se to tam na tom plátně hrome vlastně děje. Vyšel z biografu s pocitem vděčnosti, že to nebyl on, ten policajt, kterému ten zapeklitý případ přidělili, částečně proto, že by byl nevěděl, odkud jej má začít rozšmodrchávat, a částečně proto, že se mu z těch automobilových honiček motala hlava. Ani tentokrát mu nebylo jasné, o čem ten film vlastně je, jenomže to nebylo vinou uhozených motivací nebo náhlými zvraty komplikované zápletky. Krátce a dobře, nedíval se totiž na 4Q^,

film, ale díval se na Augustu. Když znova vyšli na ulici, byla už tma. Pár vteřin kráčeli mlčky a pak Augusta řekla: “Poslyš, myslím, že bvsme si měli něco říct na rovinu hned ted’.”

“A co?” zeptal se a začal mít strach, že se ted’ od ní doví, že je vdaná nebo zasnoubená nebo že žije s nějakým fotografem, co vydělává balík.

,Já to vím, že jsem krásná,” řekla. ,

Cože?” řekl. “

” Podívej, Berte,” řekla, “já jsem manekýnka a jsem placená za to, že jsem krásná. A strašně mi jde na nervy, že na mě v jednom kuse tak čučíš”

No dobrý, tak já už . . ” ” . “Ne, laskavě mě nech domluvit . . : ` “Já myslel, že už s tím seš u konce.”

“Nejsem. Chci, aby tohle mezi náma bylo jasný”

“To už je jasný,” řekl. “Ted’ to víme oba, že seš krásná” Zaváhal jen na malý moment a dodal: “A navíc ještě skromná.”

“Och, chlapečku,” řekla, “snažím se s tebou mluvit iako protřelá mrcha, a ty . . “

“Promiň, já nechtěl, aby ti to bylo trapný,” řekl. ,|Jenže je pravda, že …”

“No, co je pravda?” zeptala se Augusta. “Tak teda konečně vyrukujem s pravdou, platí?”

“Pravda je, že jsem si jaktěživ nevyšláp s tak krásnou holkou jako ty - to je pravda. A jsem z toho celej paf. Proto na tebe tak pořád čučím. To je pravda.”

“No dobře, ale paf bys z toho bejt neměl” “

Proč?” “Poněvadž já si taky myslím, že seš krásnej kluk,” řekla Augusta, “a čeká nás spolu hotový peklo, kdybysme měli věčně jen tak sedět a čučet jeden na druhýho: `

Pojednou zůstala stát uprostřed chodníku. Kling se jí pátravě zadíval do tváře s nadějí, že sí to tentokrát nevyloží jen jako repete prodiskutovávaného čučení.

, ,Já ti chci jen říct,” řekla, “že čekám, že budem hodné často spolu a že bych měla ráda jistotu, že se můžu klidně tu a tam třeba taky potit. Já se totiž taky potím, víš? Jako každej jinej: `

“No jasně, s tím já počítal - jasně,” řekl a usmál se. “Tak je to jasný, jo?” zeptala se.

I,

Nojasný” . …:^||da rfiíť

477

“A tecP pojd’ někam něco sníst,” řekla. “Mám hlad jak vlk.”

Byl to poručík Peter Byrnes osobně, komu se podařilo identifikovat obrázek hvězdy stříbrného plátna z dob němého filmu. Přirozeně, vždyf byl z celého pátracího oddělení nejstarší.

To je Vilma Bankyová,” řekl. “

Víte to jistě?” zeptal se Meyer. “

“Samozřejmě. Viděl jsem ji v Probuzení a taky jsem ji viděl ve Dvou milencíc6, tam hrála s Ronaldem Colmanem.” Byrnes si odkašlal. “Přirozeně, tenkrát jsem byl ještě úplně malej kluk.” “Přirozeně,” řekl Meyer.

Bankyová,” opakoval Hawes. “Tak pitomej polopatista přece “

snad bejt nemůže. Nebo jo?”

“Jak to myslíš?” zeptal se Byrnes.

Nechce nám tím přece snad říct, že to je banka?” “

“Vsadím se, že chce,” řekl Meyer. “To je tutovka, že chce.” Tohle mi byl čert dlužen,” řekl Byrnes. “Pověs to na nástěnku “

k těm ostatním obrázkům, Meyere. At, to vidíme pěkně vedle sebe, co už nám sem naposílál.” Pozoroval, jak Meyer připichuje fotografii připínáčky na konec řady za všechny předchozí. Dva Hooverové, dva Washingtonové, dvě japonské stíhačky Zero, a ted’ slečna Bankyová. “Fajn, a ted’ tomu zkusíme přijít na kloub,” řekl Byrnes.

“Je to v tom jejím příjmení,” řekl Hawes. “Možná že od nás čeká, že si složíme všechna ta příjmení.”

“A že nám to dohromady dá jméno té banky,” řekl Meyer. “Správně - no vidíš”

Hooverova-Washingtonova-Zero banka,” řekl B rnes. “Kruci” y fix - to zní! Jenže jsem o žádný takový bance nikdy neslyšel.”

Co dát dohromady křestní jména?” navrhl Hawes. “

“Johnova-Georgeova-Japonská banka,” řekl Byrnes. “Ještě lepší “

Zírali na fotostaty a pak se podívali na sebe. “Poslyš, neměli bysme . . “

“Mluv, já poslouchám.”

“Tak mazanej zas bejt nemůže. Když to dokázal vykoumat on, dokážem to vykoumat my taky.”

No jasně.” “

Takže příjmení to nejsou a křestní jména to taky nejsou.” “

Tak co to teda je?” zeptal se Byrnes. “

478

“Nevím,” řekl Hawes.

“Nedělej si iluze, Cottone, ten chlap je setsakramentsky mazanej,” řekl Meyer.

“To bych prosil, že je,” řekl Byrnes. Znova všichni zabodli oči do fotostatů. “J. Edgar Hoover,” řekl Hawes. “Správně “

|éf FBI.” “

“Správně” George Washington.” “

“Správně, dál.” “

Otec vlasti.”

Což je nám na nic,” řekl Byrnes. “

“Nic, jinými slovy nula. A Zero znamená nula,Křekl Meyer. “Přesně tak,” řekl Byrnes.

Začnem znova od začátku,” řekl Hawes. “První fotografie, “

která nám přišla, byl Hoover, mám pravdu?” «

“Hm, no.

“A pak teprv Washington a Zero,” řekl Meyer. “V pořádku, zkus to s asociacema,” řekl Hawes. ,Jak to myslíš?”

, “Zkus to s úplně volnejma asociacema. Jaký je první šlovo, který tě napadne, když řeknu Washington?”

Generál.” “

Prezident” ” , . Martha.”

” Mount Vernon.” “

” Dý sí - District of Columbia” Stát Washington.”

” “Počkat, vrafte se zpátky. Generál.” Revoluce.”

” Valley Forge.” “

Delaware.” ” a ,.|| | … “Třešeň,” řekl Meyer.

“Jaká třešeň?”

“Podfal přece třešňovej stromek, když byl malej, to jste se ve škole neučili?” 4;. .|

“Co to zkusit s tím prezidentem? K čemu by nás to dovedlo?” Hlava státu.”

” “Vrchní velitel.”

479

S tím se nikam nedostanem,” řekl Byrnes. “

“Co to zkusit s Hooverem?” FBI.”

” Federální úřad pro . . ” ” .

Federální!” zvolal Hawes a lusknul prsty. “Některá federální “

banka!” :|^3~ ,nr’ ::| “No,” řekl Byrnes a přikývl. Všichni zmlkli.

Federální banka ve Washingtonu?” “

“Proč by s tím pak otravoval nás?” “A co ta nula - to Zero?”

“Na Zero kašli, vrat,me se zpátky k Washingtonovi ” “Ba ne, moment, to Zero může bejt důležitý.”

“A v čem?”

To ještě nevím.” “

Tak to zkusíme. Zero.” “

Nula. Nic.” “

“Vejce.” Běž na dvě nuly. Nula od nuly pojde.” “

Nech si ty blbý vtipy.” n

“Ze. ” “Jaký zed?”

Tak to přece do telefonu říkaj v Anglii, ne?” “

“To jako místo Zero?Místo nula?To si nejspíš něco pleteš.” “

“Zero, Zero …

“Zero, jedna, dvě, tři, čtyři …” “Love,” řekl Meyer.

“Jaký ,love`?” ..a,,.” . “To se přece místo Zero, místo nuly, říká v tenisu.” Radši bysme se měli vrátit k Washingtonovi.”

Určitě to musí bejt federální banka ve Washingtonu,” řekl “

Byrnes. “Tak proč nám pak posílá fotku Washingtona - osoby? Když se nám pokouší označit nějaký konkrétní místo …”

Banka přece je konkrétní místo, ne?” “

“Jistě, ale bylo by přece jednodušší, kdyby nám poslal fotku Bílýho domu nebo kopuli Kapitolu nebo …”

“A jak víš, že stojí o to, abysme to měli jednodušší?”

“No dobrý, tak se podíváme, kam jsme se s tím zatím dostali, jo? Federální washingtonská Zero banka.”

“Neblbni, Cottone, to přece nedává vůbec žádnej smysl.”

“Já vím, že ne, ale v tomhle pořadí nám to přece chodilo, ne, tak možná . . : `

“Jaks na to přišel, že tu musí bejt.nějaký speciální pořadí?” “Ta banka přece přišla poslední, ne?”

“To přišla, ale …”

“A tak jsem ji tam taky připíchnul. Jako poslední”

“A Hoover zas přišel nejdřív,” řekl Meyer. “A co z toho?” “Jen to, že jsem ho připích jako prvního, na začátek řady.” “Federální washingtonská Zero banka. Vyložená pitomost, at’ o tom přemejšlím jak chci.”

“Dejme tomu, že Zero neznamená vůbec nic. Prostě nulu. Doslova nulu. Dejme tomu, že je v tom jen proto, aby se vyloučila. Ge se má prostě vypustit.”

Tak to zkus.” “

Federální washingtonská banka..” “

To je přece to, co jsem říkal hned,” řekl Byrnes. “Federální banka ve Washingtonu.”

“J|stli je ta banka ve Washingtonu, tak proč to potom říká nám. `

“Washington, Washington,” opakoval Hawes. “A jsme tam, kde jsme byli,” řekl Meyer.

I Washington.” “Prezident?” “Federální prezidentská banka?” “Blbost. To něco takovýho je?” Co takhle generální?”

” Federální generální banka? Co je to za hovadinu?” “

“Federální Marthina banka?” To už si caníš na vestu.”

” “|ím hrome ještě byl, kromě toho, že byl generál a první prezident Spojených …”

” První federální banka,” řekl Meyer. ,Jakže?”

, “První prezident, tak teda taky První posraná federální banka!”

To je ono,” řekl Byrnes. “

To by mělo bejt ono: ` “

První federální banka,” řekl Meyer a radostně se zašklebil. “

Podej mi telefonní seznam,” řekl Byrnes. “

Všichni byli přirozeně náramně hrdí na tu příkladně logickou

i 481

dedukci, která je k tomuto rozluštění záhady přivedla. Nadýmali se tím vědomím, že ted’ znají jméno banky a zároveň i přesné datum plánovaného přepadení. Rozjařeně začali listovat ve stránkách telefonního seznamu podniků, obchodů a institucí v pevné víře, že to ostatní už bude snadné.

Jen v Isole bylo Prvních federálních bank jedenadvacet a žádná z nich nebyla v oblasti spadající pod 87. revír.

Dalších sedmnáct Prvních federálních bank bylo v Calm’s Pointu.

Devět jich bylo v Riverheadu, dvanáct v Majestě a dvě v Bethtownu, což činilo celkem jednašedesát bank.

Někdy to není žádný med, když člověk maká v moc velkém velkoměstě.

. |4|°|Y1 ‘|ť . , 10 F .

Neděle. Jen se na tohle velkoměsto podívejte.

Je vůbec možné, aby je člověk neměl rád?

Skládá se z pěti částí a ty jsou si navzájem tak nepodobné jako cizí země, které nemají mezi sebou společného nic než státní hranice; spousta občanů Isoly skutečně mnohem líp zná ulice v Anglii či ve Francii než v Bethtownu, kam je to přes řeku co by kamenem dohodil. Rodáci z Isoly však také mluví zcela rozdílnými jazyky. Není na tom nic zvláštního, když vám přízvuk, s jakým se mluví v Calm’s Pointu, zní stejně exoticky a nesrozumitelně, jako kd,yž slyšíte mluvit Walesana.

Je možné, aby člověk to velkoměsto - tu šlumpráckou děvku a cuchtu - neměl rád?

Pravda, jsou to jen samé zdi. Velkoměsto vztyčuje budovy, jako vztyčovala armáda své palisády na ochranu proti indiánským kmenům, které už byly dávno podvedeny a dávno už odtud odešly. Velkoměsto zakrývá, zatajuje oblohu. Zaclání i výhled na své řeky. (Snad nikdy v lidských dějinách nezanedbávalo žádné velkoměsto tak macešsky krásu svých vodních toků nebo se k nim aspoň nechovalo tak Ihostejně. Kdyby řeky byly milenci téhle velkoměstské děvky, určitě by jí byli nevěrní.) Ta děvka člověka donutí, aby sledoval, jak před ním šalebně probleskuje v rychlých momentkách z úzkých průsvitů dlouh ch kaňonů tady klínek ý ,

vody, tamhle stroužek oblohy, nikdy panoramatický pohled, pořád jen zdi, které obklopují a svírají ze všech stran, ale přesto jak by ji mohl nemít rád, tu flirtující děvku s vlasy načpělými kouřem?

Je hlučná a je vulgární; po nylonkách jí utíkají oka a má kulaté podpatky (člověk tuhle dámu dostane naznak lichotivým slovem nebo světáckým cukrblikem, poněvadž je lačná na projevy pozornosti, vždy ochotná potěšit a celá žhavá dokázat, že koneckonců není o nic horší než většina ostatních). A taky zpívá moc nahlas, doprdele moc. Napříč přes obličej má šmouhu od rtěnky jak apel plný sprostoty. Zvedá sukně se stejnou odevzdaností, s jakou je i spouští; bručí, říhá, strká se, prdí, vrávorá, padá, je hulvátská, hnusná, proradná, nebezpečná, křehká, zranitelná, pitomá, umíněná, mazaná a ordinérní, ale není možné, aby ji člověk neměl rád, poněvadž když se vynoří z lijáku, páchnoucího benzínem a potem a kouřem a trávou a vínem a kytkama a jídlem a prachem a smrtí (o katastrofálně znečištěném vzduchu ani nemluvě), vznáší se v tom vtíravém smradu jak v oblaku vůně z toho nejdražšího parfému. Pokud se člověk ve velkoměstě narodil a vyrostl v něm, tenhle pach zná a motá se mu z něho hlava. To není pach, jaký mají všechna ta nedomrlá města, vesnice a městysy, které se jako velkoměsta jen tváří, ale kromě svých křupanských lokálpatriotů tím nikoho neoklamou. Skutečných velkoměst je na světě snad jen tucet a tohle velkoměsto, tahle děvka, k nim patří a není možné ji nemít rád, když za člověkem přijde s tutlaným ženským chichtotem, který se jí užuž hrozí rozlít po hloupinkaté tvářičce, vybublat z nějakého tajného holčičího vřídla a v podobě veselého smíšku vyprsknout z prostořeké pusy. (Pokud si člověk nedokáže velkoměsto personifikovat, znamená to, že nikdy v žádném nežil. Pokud k němu není s to chovat romantické a sentimentální pocity, znamená to, že je cizinec, který se teprve učí znát jeho řeč. Takový člověk by to měl zkusit s Filadelfií, tam by se mu líbilo). Aby člověk skutečné velkoměsto, tu děvku, jaksepatří poznal, musí si ji pustit na tělo - jinak to nemá smysl, jinak ji může rovnou poslat k vodě. Musí ji prostě do sebe vdechnout a zapomenout, že je na světě jiný vzduch.

Jen se na tohle velkoměsto podívejte.

Je vůbec možné, aby je člověk neměl rád?

483

:-

Obrázkové přílohy nedělních novín už psou přečtené a v bytě je ticho.

Muž sedící v lenošce je černoch, je mu sedmačtyřicet let, na sobě má tričko, plátěné kalhoty a domácí trepky. Je štíhlý a v poměru k obličeji má příliš velké oči, takže věčně vypadá trochu vyděšeně nebo překvapeně. Od požárního žebříku fouká do pokoje mírný vánek; na odpočívadle u žebříku si také jeho osmiletá dcera zasadila do krabice od sýra fazole, ve škole k tomu děti vedou. Pocit vlahého a příjemného dne muži připomíná, že se blíží léto. Zamračí se. Najednou je mu z toho ze všeho nanic, ale sám přesně neví proč. Jeho žena šla navšiívit sousedku z vedlejšího bytu a on si náhle vezme do hlavy, že na něho všichni kašlou, začne uvažovat o tom, proč mu vlastně žena nechystá večeři, proč tak dlouho žvaní u sousedky, když on začíná mít hlad a co nevidět bude léto.

Vstane z lenošky, snad posté si všimne, že potah je na několika místech prodřený a čalounění leze ven. Ztěžka si povzdechne. Ani ted’ ale neví, co ho tak pobouřilo. Podívá se na linoleum. Vzorek je ošlapaný dlouholetým přecházením a muž upřeně zírá na červenohnědou spodni vrstvu a díví se, kam se poděly všechny ty jasné barvy. Uvažuje o tom, ie zapne televizor a bude sledovat přenos baseballového utkání, ale ještě je moc brzo, zápas začne až později. Neví, co chce, neví si rady sám se sebou. A co nevidět bude léto.

Zaměstnaný je ten muž na záchodku, tam maká.

V jednom hotelu v centru města má na záchodku malý stolek pokrytý bílým ubrusem. Na stolku je srovnaná úhledná hromádka ručníků. Na stolku je taky hřeben a kar|áč. Je tam miska, do které muž, hned jak přijde do práce, položí čtyři čtvrtdolary. To dělá v naději, že diškerece, které dostává od pánů přicházejících si ulevit, budou přinejmenším stejně štědré. V zimě mu ta práce ani tak moc nevadí. Čeká, až se kunčafti vymočí, pak jim podá čistý ručník, okartáčuje jim kabát a snaží se nedat na sobě znát, že čeká na diškereci. Většina pánů mu ji dá. Někteří mu ale nedají nic. Večer co večer jde domů s nosem plným záchodových srnradů a v hodinách, kdy má volno, ho občas probudí šramocení krys, a ten zápach je tu pořád, a tak jde do koupelny, nasype si na dlaň hrstku soli, rozpustí ji ve vodě a šňupá ji, ale toho smradu se ne a ne zbavit.

V zimě mu ta fuška ani tak moc nevadí.

484

V létě, kdy nevětraná místnůstka páchne močí cizích lidí, napadá ho někdy, jestli stráví zbytek života tím, že bude roztřepávat složené ručníky a podávat je neznámým chlapům, s nadějí čekat na čtvrtdolarové diškerece a snažit se, aby nevypadal příliš dychtivě, snažit se, aby mu nevyčetli z obličeje, že ty čtvrtdolary jsou všechno, co ho dělí od chudinské podpory, všechno, co stojí mezi ním a ztrátou jakkoli nepatrné, ale přece jen lidské důstojnosti, která mu ješté zbývá.

A co nevidět bude léto.

Zachmuřeně stojí uprostřed obýváku a poslouchá, jak v kuchyni ukapává vodovodní kohoutek.

Když se za nějakých deset minut vrátí do bytu jeho žena, zmlátí ji do bezvědomí a ještě bezvládnou ji drží před sebou, třese s ní a ječí na ni, ječí na ni a třese s ní, a pořád ještě neví, co ho vlastně tak pobouřilo nebo proč se pokouší zabít jedinou osobu na světě, kterou má rád.

V parku, který je jen přes ulici od univerzity, sedí na dubnovém sluníčku čtyři tlustí chlapi u šachového stolku. Všichni čtyři mají na sobě tmavé pletené vesty. Dva hrají šachy a druzí dva jim kibicují, ale takhle už spolu hrají tolik nedělí, že se skoro zdá, jako by hráli čtyřručně; nikdo už nedokáže rozeznat hráče od kibiců a kibice od hráčů.

Chlapec, který vejde do parku, je běloch a je mu sedmnáct let. Št’astně se usmívá, bezstarostně si vykračuje a zhluboka, až do plic vdechuje příjemný jarní vzduch, pokukuje po děvčatech ve zkrácených sukýnkách, h’bí se mu, jaké mají nohy, a připadá si náramně čiperný, živý, mužný a silný, hotový donchuán.

Když prochází kolem šachovnice, u které sedí starci v hlubokém soustředění, pojednou se roztočí jako káča, zamete šachovnici rukou a srazí figury na zem. S úsměvem odchází a starci hekají a sbírají rozkutálené figurky a chystají se začít celou partii znova, ačkoli vědí, že jeden důležitý, klíčový tah je navždy ztracen. Odpoledne má dlouhou chvíli.

Je neděle, velkoměsto ztrácí tempo, dává si dolce far niente. Grover Park je uzavřen pro dopravu a cyklisté šlapou do pedálů na klikatě se vinoucích cestičkách, kolem záhonů forzýtií a mezi japonskými třešněmi. Smích nějaké holčičky se nese přes několik bloků. Je vůbec možné, aby člověk neměl rád tohle velkoměsto a jeho otevřené rázdné ulice, táhnoucí se od obzoru k obzoru? P

485

s

Sedí u kavárenského stolku naproti sobě. Ten mladší má na sobě rolák a džínsy. Starší je v tmavomodrém obleku a bílé košili, u krku rozepnuté, bez vázanky. Hovoří spolu polohlasně, skoro šeptem.

“Mrzí mě to,” říká ten v obleku. “Ale co můžu dělat, chápeš?” To je jasný, já vím,” odpovídá mu ten mladší. “Myslel jsem “

jen … když mi chybí tak málo, rozumíš?” “Málo, Ralphie, ale na kauf to nestačí “

“Podívej, chyběj mi jen pitomý dva dolary, Jayi.” “Dva dolary jsou dva dolary.”

“Myslel jsem, že bys to jednou pro mě udělat moh. Jde jen vo jednou.”

“Kdybych moh, tak ti helfnu, Ralphie. Jenže já nemůžu.”

“Páč já mám v pácu jít zejtra za mutrou, na návštěvu, rozumíš, a z tý vždycky něco vytáhnu.”

Tak za ní jdi dneska večír.” “

“Jo, já bych šel, jenže vona vodfrčela do Sands Spit. My tam máme ňáký příbuzný. Fotr ji tam dneska ráno vodvez.”

“Tak jí jdi zvizitýrovat zejtra. A až pudeš vod ní, tak si to přihas za mnou.”

“Nojo, Jayi, jenže … mně už začíná bejt šoufl, rozumíš?” “To je teda blbý, Ralphie.”

“To je. Ale hele, poslyš, já vím, že to není tvá vina.” “Tak hlavně, že to víš “

“To já vím, vím to.”

“Já prostě jedu ve kšeftu, to samý jako každej druhej.”

“Jasně že jedeš, to já vím, Jayi. Říkám snad něco? Já tě přeci neprosím vo žádnýho gratisáka. Kdyby mi nechybělo do ceny tak málo, netroufal bych si ti vo to říct vůbec.”

Dva dolary nejsou tak málo:` “

“Kdyby to byl kauf s cizím chlapem, tak neřeknu, Jayi, ale my se přece známe už dlouho, no ne?”

To je fakt” “

“A já jsem dobrej kunčaft, Jayi. To přeci víš.” ,Jo, to vím.”

, Tak mi přeci do zejtřka počkej, Jayi . . ” ” . “Nemůžu, Ralphie. Prostě nemůžu. Jak to jednou udělám pro

tebe, budu to muset udělat pro každýho cápka z ulice.”

“A kdo se to doví? Neřeknu to živý duši. Přísahám ti na to.” “To se prolákne. Ty seš fajn kluk, Ralphie, to ti říkám upřímně

a na rovinu. Ale helfnout ti nemůžu. Vědět, že nemáš prachy, tak jsem se s tebou ani nesešel. To mi věř”

“Nojo, ale tohle jde přeci jen o dva dolary.”

“Dva dolary tady, dva dolary támhle, vono se to sečte. Kdo nese riziko, Ralphie, ty nebo já?”

No ty, jasně. Jenže . . ” ” .

“Ty prostě vode mě chceš, abych ti lifroval herák zadarmiko.” “Ale houno. Chci jen, abys mi počkal do zejtřka, než vytáhnu z mutry prachy. Nic víc nechci: `

“Mrzí mě to, ale nejde to.”

“Hele, Jayi … Poslyš, Jayi, škemral jsem už někdy vo něco dřív? Přišel jsem za tebou už někdy bez prachů? Řekni pravdu.” “To ne, to je fakt”

“Stěžoval jsem si někdy, když jsem dostal pakl se sajrajtem, že v něm nebyla ani …”

“Tak moment, moment, zaraž, vode mě jsi žádnej zesrabenej sajrajt nikdá nedostal. Chceš vykládat, že jsem ti lifroval řidinu?” “Ale kde, vůbec ne. Kdo ti to řek?”

“Já myslel, že ty.” ,j K “Ne á ne.

Tak cos to říkal?” “

“To já myslel tenkrát, jak se vobjevil ten řídkej sajrajt v celým městě. Jak byly ty hicy. Loni v červnu. Pamatuješ na loňskej červen? To přeci bylo úplný peklo sehnat něco, co by bylo aspoň fifty-fifty. Tohle já myslel.”

“Hm, no, na ten loňskej červen se pamatuju.”

“Říkám přeci, že jsem si nikdá nestěžoval. Jako když to kolikrát bejvalo na draka. Nikdá jsem si nestěžoval”

No a co?” “

“Tak mi přeci pro jednou helfni, Jayi, a já . . ” “Nemůžu, Ralphie.”

,Jayi! Prosím tě” ,

Nemůžu.” “

“Jayi, hele . . “

Nejde to, Ralphie. Neškemrej.” “

“Přísahám ti, že zejtra ty prachy budu mít” Ne.”

” ,|du zejtra k mutře na návštěvu . . ” Ne.”

” “A ty prachy pro tebe seženu. Tak platí? Co říkáš? No hele …”

487

“Musím držet basu, Ralphie. Zajdi nejdřív za mutrou . . ” “Jayi, prosím tě. Jayi, mně je blbě, fakt. Prosím tě “

,Jdi za mutrou, pumpni jí vo prachy . . ” , . “Jayi, prosím tě!”

“A pak přijcP na kus kecu za mnou, jo?” »Jayi!”

“Zatím ahoj, Ralphie.”

|ero se rychle snáší na město, postupně pokrývá celé nebe nad Calm’s Pointem a vyplňuje purpurovými proužky štěrbiny mezi stříškami nad komínem a špicemi věží, žlutý svit se objevuje ve výřezu oken, neónové trubice explodují oranžově a modře, světelné reklamy uhánějí o závod po zdech budov ponořených do stínu, aby spolykaly vlastní prskající ohony. Dopravní světla blikají ostřejší červenou a jasnější zelenou, jak je zintenzívňuje rychle padající tma. Barva si žádá noc. Není možné, aby člověk neměl rád tohle třpytivé hnízdo démantů.

Pochůzkář neví, co si má počít.

Žena je hysterická a krvácí z řezné rány nad levým okem a pochůzkář neví, zda má jít nejdřív zatelefonovat pro záchranku, nebo vyběhnout po schodech nahoru a zatknout muže, který ji poranil. Jeho dilema řeší až seržant, který š|astnou náhodou přijíždí v hlídkovém voze, vystupuje a jde k blekotající ženě a pochůzkáři stojícímu před ní a naslouchajícímu s bezradným výrazem ve tváři.

Žena říká, že zranění jí způsobil její manžel. Nenaléhá však, aby na něho podali žalobu. Ne, to od policie nežádá.

Těžké ublížení na těle seržant pozná, zvláš| když je vidí na vlastní oči, to zas by se mu křivdilo, a tím, zda si madam přeje podat žalobu nebo ne, tím se netrápí. Je ale duben, je pěkná nedělní noc a jemu je mnohem milejší stát tady na chodníku a naslouchat ženě (je mimochodem docela hezká a má přes sebe přehozený jenom nylonový župánek, pod nímž má na nahém těle miniaturní bikinky, nic víc), než se škrabat bůhvíkam po schodech a zatýkat chlapa; který ji křápnul rovnou nad oko.

Žena je celá bez sebe, poněvadž jí manžel řekl, že ted’ se zabije sám. Praštil ji přes oko lahví od mléka a pak se zamkl v koupelně, začal napouštět vodu do vany a řvát, že ted’ se zabije sám. Žena nechce, aby se zabil, poněvadž ho má ráda. Proto taky vyběhla na ulici, prakticky nahá, a začala se shánět po nejbližším strážníkovi. Ten ted’ má jejímu manželovi zabránit, aby spáchal sebevraždu.

Seržant se trochu nudí. Pořád dokola ženu ujišt,uje, že člověk, který opravdu hodlá spáchat sebevraždu, to o sobě předem nikde moc nerozhlašuje, prostě se sebere a udělá to. Ale žena je hysterická a pořád krvácí a seržant má pocit, že by měl mladému pochůzkáři jít příkladem, ukázat mu, co má správný policista za takových okolností dělat. “Jdem na to, mladej,” říká mu a společně oba wrazí do činžáku, zatímco druhý pochůzkář, sedící za volantem hlídkového vozu, volá rádiem záchranku. Madam ochable sedí na blatníku. Teprve ted si všimla, že jí z otevřené řezné rány nad okem teče krev a zbledla jak stěna. Pochůzkář za volantem má dojem, že madam co nevidět omdlí, ale ani ho nenapadne, aby vystoupil z vozu.

Ve třetím patře budovy (byt číslo 31, jak jim madam sdělila), seržant tvrdě zabuší na zavřené dveře, čeká a naslouchá, zabuší znova a pak se otočí na pochůzkáře a řekne znova: “Jdem na to, mladej.” Dveře nejsou zamčené. V bytě je ticho, z koupelny se ozwá rachot napouštěné vody.

Hej - je tu někdo?” volá seržant. Žádná odpověd’. Pokrčí rameny, kývnutím hlavy - tentokrát mlčky - zopakuje to svoje ,

,Jdem na to, mladej”, a vyrazí k zavřeným dveřím koupelny. Sahá právě po klice, když se dveře otevřou.

Muž je nahý.

Vylezl zrovna z vany, do které pořád ještě natéká voda, a jeho sinale bílé tělo se mokře leskne. Voda ve vaně za jeho zády je rudá. Přeřezal si žíly na levém zápěstí a rána ted’ chrlí krev na podlahu z bílých dlaždic, zatímco za ním se řine do vany voda. V pravé ruce drží rozbitou láhev od mléka, pravděpodobně je tn pořád ta, kterou praštil svou ženu, a v momenté, kdy rozrazí dveře koupelny, máchne lahví seržantovi po hlavě. Seržant si v tom zlomku vteřiny uvědomí několik věcí najednou a jen jedna z nich je možnost, že bude v příštích okamžicích zabit. Je si vědom, že se chtě nechtě musí pustit do křížku s nahým mužem, je si vědom, že bude mít novou uniformu celou zapatlanou od krve, je si vědom, že se nesmí před pochůzkářem shodit, ale jaksepatří vytáhnout.

Muž ječí: “Dejte mi pokoj, nechte mě umřít,” a znova na seržanta zaútočí střepinatým spodkem rozbité láhve. Seržant je tlus

489

tý a funí, jak se zoufale pokouší odrazit každý nový výpad; pokouší se chytit muže za ruku, pokouší se uhnout z cesty těm trčícím skleněným řezákům, pokouší se vytáhnout revolver, pokouší se tohle všechno udělat najednou, zatímco muž ječí a bodá a šermuje lahví, aby zasáhl jeho obličej a krk.

Pak náhle zaduní otřesná exploze. Krvácející muž ze sebe vypraví poslední skřek a upustí láhev. Ta se roztříští na dlážkách a seržant s fascinovaně vytřeštěnýma očima přihlíží, jak se muž kácí naznak a padá do zkrvácené vody ve vaně. Seržant si stírá pot z horního rtu, otáčí se a za sebou vidí pochůzkáře, který drží v ruce služební revolver, z něhož se ještě kouří. Pochůzkář má hrůzou oči na stopkách. Upřeně civí na vanu, do níž muž zapadl pod hladinu zrudlé vody.

“Tos teda proved pěkně, mladej,” říká seržant.

Velkoměsto spí.

Ted’ už září jen pouliční lucerny a vrhají svůj sinalý svit na nekonečné míle opuštěných chodníků. Okna činžáků se pohroužila do tmy, výjimku tvoří jen koupelna, kde chvilku pomžourává světýlko a potom zhasne. A všude je ticho. Takové ticho.

Jen se na tohle velkoměsto dobře podívejte. Je vůbec možné, aby je člověk neměl rád?

11

Mary Margaret Ryanovou hledal bezúspěšně od sobotního odpoledne. Pokoušel se ji zastihnout v bytě v Porter Street, kde mu řekla, že bydlí, ale Henry a Bob mu sdělili, že se tam neobjevila a že nemají tušení, kde by mohla být. Poptával se pak po ní po všech podnicích v okolí, které mohla navštěvovat, a dokonce i zpovzdáli sledoval Elliotův obchod, aby nepropásl ani nepravděpodobnou šanci, že by se rozhodla zajít k němu. Dívka se ale neobjevila.

Te| bylo pondělí dopoledne, deset hodin, 26. dubna, a zbývaly čtyři dny do data, kdy hluchý slíbil ukrást 500 000 dolarů z První federální banky (ačkoli bůhví, kterou z těch mnoha si k tomu vybral). Carella se potloukal po Rutland Street a rozhlížel se po stříbrném motocyklu. Minulé úterý, při tom krátkém rozhovoru, Yank Carellovi řekl, že sem “přifrčel” před několika týdny a bydlí v bytě v Rutland Street. Adresu mu nedal, ale Carella se domníval, že nebude moc těžké byt najít - schovat něco tak velkého jako motocykl je skoro nemožné. De facto ani nečekal, že Yank nebo jeho přátelé budou něco vědět o tom, kde se Mary Marga Í ret Ryanová zdržuje; nebyla ten typ dívenky, která se scukne s gangem benzínových fanýků na těžkých motocyklech. Ale Yank a fanýk jménem Bejk byli toho dne, kdy Carella získal informaci z nemocnice Buenavista, u Elliota v krámě, a hádka, které přes I sklo výkladní skříně přihlížel, nevypadala tak docela bezvýznam! ně. Když už člověk neví, kam se ještě podívat, měl by se podívat všude. Mary Margaret Ryanová někde být musela; někde přece musí bejt každej, nemám pravdu, ty šašku?

Po patnácti minutách putování kolem bloku činžáků objevil tři motocykly přivázané řetězem ke kovovému sloupku zábradlí na chodbě v přízemí domu čp. 601 v Rutland Street. Zaklepal na dveře jediného bytu, ktery v přízemí byl, a zeptal se muže, jenž mu přišel otevřít, kde tu benzínoví fanýci bydlí.

“Jdete si na ně došlápnout?” zeptal se muž. “V kterém bytě bydlí?”

“V druhém patře hned zkraje,” řekl muž. “Byl bych jen rád, kdybyste je odtud vystrnadil.” r, e…

. Proč?”

“Poněvadž jsou to parchanti, s kterejma není oč stát,” řekl muž a zavřel dveře.

Carella vyšel po schodech do druhého patra. Stálo tam pár hnědých pytlů s odpadky opřených o zed’. Chvíli poslouchal za dveřmi. Zevnitř slyšel hlasy a tak zaklepal. Dveře otevřel bloncPák nahý do půli těla. Byl to obrovský statný chlap s festovními tvrdými svaly vypěstovanými dlouholetým cvičením s činkami. Byl bosý a džínsy mu k prasknutí obepínaly oblá stehna; podíval se na Carellu a neřekl nic.

“Já jsem od policie,” řekl Carella. “Hledám dva mládence, co si říkají Yank a Bejk.”

” Co jim chcete?” zeptal se blondák. “Potřebuju se jich zeptat na pár věcí”

BloncPák si ho pořádně prohlédl, pokrčil rameny, řekl: “Tak pojd’te,” a vedl ho dál do bytu. Bejk a Yank seděli v kuchyni u stolu a popíjeli pivo.

“Hele, hele,” řekl Yank. “

Kdo je to?” zeptal se Bejk.

490

!1R1

“Jeden pán od policie,” řekl Yank a dodal s výsměšnou zdvořilostí: “Nesmíte se zlobit, ale už jsem zapomněl, jak se jmenujete, pane policajt.”

Detektiv Carella.” “

“Carella, Carella - správně. A co byste od nás rád, pane Carella?”

“Viděl jste tu někde v okolí Mary Margaret?” zeptal se Carella. Koho?”

” “Mary Margaret Ryanovou.” “Tu já neznám,” řekl Yank. “A co vy?” zeptal se Carella. “Neznám,” odpověděl Bejk. “Já taky ne,” řekl blond’ák.

,Je to mladá holka, asi takhle vysoká,” řekl Carella a ukázal ,

rukou, “dlouhé hnědé vlasy a hnědé oči” “Ne, tu neznám,” řekl Yank.

Ptám se vás totiž proto . . ” ” . “My ji neznáme,” řekl Yank.

Ptám se vás totiž proto,” opakoval Carella, “že chodí sedět “

jako modelka Sanfordu Elliotovi, a …” ,;Toho taky neznám,” řekl Yank.

“Neznáte, jo?” . “Ne, neznám.”

” Nikdo z vás ho nezná?” “Ne, nikdo,” řekl Yank.

“Nenapadlo vás dodatečně nic k té fotce, co jsem vám ukazoval?”

“Ne, dodatečně mě nenapadlo nic,” řekl Yank. “Lituju.” Nepodíval byste se na tu fotku vy, Bejku?”

“, Na jakou fotku?” zeptal se Bejk. “

“Na tuhle,” řekl Carella a vytáhl fotografii ze zápisníku.

Podal ji Bejkovi a pozorně se mu zadíval do tváře a do očí a pomaličku mu začínal jít mráz po zádech z toho, co tam uviděl. Přes sklo výkladní skříně Elliotova obchodu vypadal Bejk jakžtakž inteligentně a civilizovaně, možná proto, že se tehdy vyjadřoval hlavně pomocí šermujícího prstu. Když ale tecP uslyšel jeho hlas a uviděl jeho oči, bylo Carellovi okamžité jasné, že má před sebou člověka jen o málo inteligentnějšího než kus dobytka. Naskočila mu z toho poznání husí kůže. Panebože, af mám vždycky radši na krku ty chytrý, pomyslel si. To radši beru tisíc 492

takovejch hajzlů, jako je hluchej, jenom mě ušetři blbců a primitivů. “Znáte ho?” zeptal se.

“Neznám,” řekl Bejk a hodil fotografii na stůl.

“V sobotu jsem mluvil se Sanfordem Elliotem,” řekl Carella. “Myslel jsem, že by mi možná on moh s touhle fotkou pomoct.” Sebral fotografii, založil ji zpátky do notesu a čekal. Ani Bejk, ani Yank neřekli jediné slovo. “Tak teda říkáte, že ho neznáte?”

“Jakže se jmenuje?” zeptal se Bejk.

“Sanford Elliot. Kamarádi mu říkají Sandy.” “Jakživ jsem o něm neslyšel,” řekl Bejk.

“Hm,” řekl Carella a rozhlédl se po místnosti. “Pěknej bejvák, to je váš?” zeptal se bosého blond’áka s nahou hrudí.

o mů .

“J , j

“Vy se jmenujete jak?”

“Proč bych vám to měl říkat?”

“Ty pytle s odpadkama na chodbě jsou přinejmenším na pokutu,” rekl Carella omrzele. “Chcete, abych začal bejt protivnej, nebo mi radši povíte, jak se jmenujete?”

“Willie Harcourt”

,|Jak dlouho už tady bydlíte, Willie?” “Asi rok”

“Kdy přijeli vaši přátelé?”

“Už jsem vám přece řek …” spustíl Yank.

“Ptám se vašeho kámoše. Kdy se k vám nakvartýrovali, Willie?”

“Je to pár neděl.”

Y f á)

Carella se otočil k Bejkovi a zeptal se: “Co jste to vytýkal Sandymu Elliotovi?”

Cožé?” řekl Bejk “

“Co jste vytýkal Sandymu Elliotovi.”

“Už jsme vám řekli jasně, že ho neznáme,” řekl Yank.

“Vy máte ve zvyku odpovídat, když se vás nikdo na nic neptá,” řekl Carella. “Momentálně se bavím s vaším přítelem. Co jste mu . vytýkal? Co to bylo za hádku, Bejku? Povíte mi to?”

“Vo žádný hádce nic nevím,” řekl Bejk. “Tak proč jste na něho řval?”

“Já? Vy jste se zbláznil.”

“V sobotu jste byl u něho v krámě a řval jste na něho. Proč?” “To jste si mě musel splíst s někým jiným,” řekl Bejk a zvedl láhev piva a napil se. .

493

Kdo jiný ještě v tomhle bytě bydlí?” zeptal se Carella.

” , “,Jen my tři,” řekl Willie.

To jsou vaše motorky dole pod schodama?” “

“No,” řekl Yank rychle.

“Kamaráde,” řekl Carella, “naposled vám chci říct . . “

Klíd.‘o - tak copak mi chcete říct?” zeptal se Yank, vstal od “

stolu a dal si ruce v bok.

“Hergwt, vy jste chlap jak hora, to já moc žeru,” řekl Carella a bez da|ších hovorů vytáhl revolver. “A tohle zas je speciál pro detektivy ráže .38,” dodal. “Je v něm šest patron a já střílím dobře. Ani mě nenapadne rozdat si to se třema gorilama. Koukejte si zas hačnout a sekat dobrotu, nebo vám to vpálím do nohy a prohlásím, že jste se pokusil o útok na příslušníka policejního sboru.”

Yank zamrkal. « .,,| |n|.; ,Ba,,|, “Hod’te sebou,” řekl Carella.

Yank váhal už jen na okamžik a pak si znova sedl ke stolu. Fajn,” řekl Carella, ale revolver zpátky do pouzdra nezastrčil. “

Držel ho dál v ruce a prst měl pod lu|číkem na spoušti. “Ta stříbrná motorka je vaše?” zeptal se.

,Jo ” ,

“A která je vaše, Bejku?”

.WaJ .|3 “

“Ta černá. .|| a| .,~.||,|| ,| d “A vaše?” zeptal se a otočil se k Williemu. :|

Ta červená” “

“Papíry od všech tří máte v pořádku?”

“Jen do toho,” řekl Yank, “nám žádnou posranou pokutu nenapaříte.”

“Pořád vám to ještě můžu spočítat za ty odpadky přede dveřma.”

Proč to děláte?” zeptal se najednou Bejk. “

“Co proč dělám?”

` “Že nás takhle sprdáváte. Co jsme sakra provedli?`

“Lhali jste mi, tvrdili jste, že jste v sobotu nebyli u Elliota v krámě. To jste provedli”

“To je tak strašnej zločin? No dobře, tak jsme tam teda byli.

No a co?”

“Kvůli čemu jste se s ním hádal?” Kvůli ceně jedný tý sochy,” řekl Bejk. “

Ten dojem to na mě zrovna nedělalo.” “

“Ale kvůli tomu to všecko bylo,” řekl Bejk “Hádali sme se kvůli ceně.” 1

“A jak jste pochodil?u Co - jak?”

” “Na jaké ceně jste se dohodli?” “Na žádný. Nedohodli jsme se.” “Jak moc se s Elliotem znáte?”

“Neznáme ho vůbec. Viděli jsme ve vejloze ty jeho panáky a tak jsme tam zašli. Jen tak, přeptat se.”

“A co mi povíte o Mary Margaret Ryanové?” “Jakživ jsem o ní neslyšel.”

” No jak libo,” řekl Carella. Šel ke dveřím, zmáčkl kliku a řekl: “Jestli jste měli v plánu zrovna ted’ odjet na západní pobřeží, radím vám, abyste to nedělali. A taky vám radím, abyste si z chodby odklidili ty odpadky.” Otevřel dveře, vyšel z bytu, dveře za sebou zavřel a šel ke schodům. Revolver vrátil do pouzdra teprve ve chvíli, kdy byl znova v přízemí. Zaklepal na dveře na konci chodby a otevřel mu stejný muž jako předtím.

“Došlápnul jste si na ně?” zeptal se. “Ne. Mohl bych na chvilku dál?”

I “

Měl jste si na ně došlápnout,” řekl muž, ale ustoupil stranou, aby Carella mohl vejít. Bylo mu přes padesát, měl na sobě tmavé kalhoty, domácí trepky a tričko s jakýmisi nárameníky. “Já tu dělám domovníka,” řekl.

“Jak se prosím jmenujete?” zeptal se Carella. “Andrew Halloran,” řekl domovník. “A “Carella. A jsem detektiv.”

“Tak proč jste je nesetřel, pane detektiv? Já s nima mám pej elný trable, pořád nějaký“maléry, já bych byl šfastnej, kdybyste e za něco jaksepatří setřel.

“Kdo za ten byt platí činži, pane Hallorane?”

“Ten svalovec. Jmenuje se William Harcourt. Říkají mu Willie. Nikdy tam ale není sám. Věčně za ním někdo přijíždí a zas od íž ,

dí, tak to jde v jednom kuse. Někdy jich je tam nakvartýrovanej třeba tucet na ednou, mužsk , ženský, těm je všecko jedno. Vožíj ý

raj se tam, fetujou, hulákaj, perou se mezi sebou, hned se sápou na každýho, kdo se jim pokusí říct slušný slovo. Parchanti jsou to, zatracená sebranka, já vám řeknu.”

“Nevíte, jak se ti druzí dva jmenují plným jménem?” “Který dva myslíte?” zeptal se Halloran.

494 495

“Bejka a Yanka.”

“Já si je pletu,” řekl Halloran. “Tři sem přijeli z -Kalifornie, je to pár neděl, a chvílema mi to dělá potíže je od sebe rozeznat. Mám dojem, že ti dva, co jsou tam nahoře s Williem …”

“Říkal jste, že přijeli tři?“zeptal se Carella a najednou si vzpomněl, že přesně tak mu to řekl Yank minulé úterý, když seděl na dřevěné židli, opřené o cihlovou zed’, před tím obchodem, kde se prodávaly plakáty. “My jsme tři a přifrčeli jsme sem ze západního pobřeží. Je už to pár neděL”

“No ano, tři jsou, říkám to správně. A taky mi tu vyváděj nejrůznější vylomeniny.”

“Můžete mi je popsat?”

“To se ví. Jeden je takovej malej pořez, vypadá trochu jako opice a v kotrbě toho možná nemá ani tolik, co ta opice …”

“Ten si říká Bejk.” | x|||r.|a| “. rza|t. | |ii. iiv ,

“Ten druhej má takový rkudrnatý vlasy a hustej černej plnovous. Přes levý oko má jizvu.”

“To je Yank. A co ten třetí?”

“To je takovej vysokej chlápek s tmavejma vlasama a knírem jak řídítka od bicyklu. Největší fešák ze všech, to se mu musí nechat. Toho už jsem tady ale pár dní neviděl. Naposled někdy minulej tejden. Ale že by už odjel definitivně, to se mi nezdá, poněvadž motorku má pořád ještě tady v chodbě.”

“Která to je motorka?” Ta červená”

u

“Já myslel, že ta patří Williemu.”

“Williemu? Ten by moh bejt šfastnej, kdyby se zmoh na kolečkový brusle.”

Carella vylovil z kapsy saka notes, vytáhl z něho fotografii a zeptal se: “Je tohle on? Ten třetí benzínovej fanýk?”

“Jo, to je Adam. To je on,” řekl Halloran.

“Adam - jak dál?” zeptal se Carella. x;.:;:: |, … | . a.;| . “Adam Villers.”

Zavolal do služebny z telefonní budky v dragstóru na nejbližším rohu a řekl Meyerovi, že se mu podařilo bezpečně identifikovat mrtvého mladíka z “případu Kristusek”, a požádal ho, aby obvyklou poptávkou na evidenční službě zjistil, co vědí o Adamu Villersovi, psáno V-I-L-L-E-R-S. Potom se zeptal, jestli mu mezitím někdo nevolal.

” ,” V

Volal řekl Meyer. ” olala ti tvá sestra a vzkazuje ti, abys nezapomněl, že má otec ve středu narozenin5’. Máš prej mu poslat gratulaci “

“Dík. Ještě něco?”

“Kling chce vědět, jestli bys neměl chuf vyr|zit si s manželkou do striptýzovýho pajzlu v Calm’s Pointu.”

“Co to meleš?”

“No - on klihuje jednoho chlápka kvůli těm vloupačkám, jenomže ten chlápek už ho zná, ví prostě, jak Kling vypadá ,

a Cotton to za něho vzít nernůže, poněvadž na tom každej pozná, že je policajt, hned jak vystr|í hlavu na ulici.”

“Řekni Klingovi, že mocrlentálně nemám nic lepšího na práci, než si vyrazit s Teddy do striptýzovýho pajzlLi v Calm’s Pointu. Krucifix, himlhergot!”

“Na mě se nevztekej, Stev,u | —.|…. . “Volal ještě někdo?”

“Tys dělal v březnu to přepadení na Ainsley Avenue? Tý ženský, co se jmenuje Charity IlZilesová?”

” “No, dělal.

“Osmdesátý osmý pátrací oddělení už pachat|le dopadlo, zrovna nám to hlásili. Ten chlap se přiznal ke všem |ločinům spáchanejm v minulým století, včetně loupeže u Brinka.”

“Prima, aspoň o jednu starost míň. Ještě něco?” Už nic.”

“Pošta žádná nepřišla?”

,,Jo, je tu další fotka od našeho záhadnýho koi espondenta.” “Co poslal dneska?”

” Co bys hádal?” zeptal se l|eyer.

Mary Margaret Ryanovou našel teprve těsně před půlnocí. Ve tři čtvrti na dvanáct začalo drobně mrholit, právě ve chvíli, kdy se znova zašel podívat do bytu v porter Street a do putyk a zapadáků v nejbližším okolí a měl tisíc chutí to vzdá| a jít domů. Pak ji ale najednou poznal, když |,šla ze dveří jednc|ho domu v Hager Street. Měla na sobě ar|ádní pončo, jaká se vyráběla pro vojáky za druhé světové války| zelenohnědě kropenaté a určené pro boj v džungli. Šla rychle, zřejmě s nějakým kvnkrétním cílem, a odhadoval, že se vrací do bytu, který nebyl ani cjva bloky odtud. Dohonil ji na rohu Hager Street a McKay Street.

“Mary Margaret,” řekl a dívka se prudce o#očila; oči měla

496 497

stejně vytřeštěné a zděšené jako ten den, kdy s ní mluvil poprvé. “Co chcete?” zeptala se.

“Kam jdete?” odpověděl otázkou. “Domů,” řekla. “Promiňte mi, já …” “Rád bych se vás zeptal na pár věcí “

“Na nic se mě neptejte,” řekla a vykročila dál po MeKay Street.

Chytil ji za loket a otočil ji tváří k sobě; podíval se jí shora do očí a zeptal se: “Čeho se bojíte, Mary Margaret?”

“Ničeho, dejte mi pokoj. Musím jít domů.” “Proč?”

“Poněvadž … balím. Odjíždím odtud. Pryč. Podívejte,” řekla nař‘kavě, “konečně jsem sehnala prachy, ktery potřebuju, a chci odtud vypadnout, tak mi laskavě dejte pokoj, jo? Nechte mě sakra, já chci pry|”

Proč ale?” “

“Mám tohohle města po krk” “A kam máte namířeno?”

“Do Denveru. Prej je to tam docela fajn. Kdekoli je to určitě lepší než tady.”

“Kdo vám dal peníze?”

“`jedna kamarádka. Dělá číšnici u Žlutý koblihy. A přijde si tam na spoustu peněz. Jen mi je půjčila, já jí ty prachy vrátím. Poslyšte, já chci chytit letadlo, rozumíte? Takže už musím jít. Nel’bí se mi tu. Nelíbí se mi tu nic, nemůžu už tohle město vystát. Jdou mi na nervy zdejší ulice, zdejší lidi, jde mi na nervy . . “

“Kde jste se schovávala?”

“Proč bych se měla schovávat? Měla jsem co dělat, abych schrastila ty prachy, dalo mi to dost zabrat. A taky jsem si musela ještě promluvit s fůrou lidí.”

“Nevykládejte, vy jste se schovávala, Mary Margaret. Před kým?”

” “Před nikým.

“Tak hergot už - před kým to chcete uprchnout?” “Před nikým. Fakt, před nikým.”

“Co dělal Sandy osmnáctýho v tom opuštěným činžáku?” ,Já nevím, o čem mluvíte: `

, “Vy jste tam byla taky?” “

Ne.” f |^ ;, a|5fiysfi: |.

“Tak kde jste byla?”

“Už jsem vám to řekla. V Bostonu. Oba jsme byli v Bostonu.” “A kde v Bostonu?”

“To vám neřeknu, já to tam neznám” “Jak si Sandy spálil tu nohu?”

“Spálil? On ji nemá spálenou, má ji …” “Nesmysl, má ji popálenou. Jak se mu to stalo?” “Tak to nevím. Prosím vás, já už musím . . `” Kdo zabil Adama Villerse?”

” “Adama? Jak … jak ví …?”

“Vím, jak se jmenuje, vím, kdy sem do města přijel, a vím taky, že jeho kámoši byli u Sandyho. Tak co mi o tom povíte tecP, Mary Margaret?”

“Prosím vás, prosím vás, já . . “

“Tak řeknete mi, co se tam stalo, nebo . . ?”

“Proboha, já … já … proboha,” řekla a pojednou si zakryla tvář rukama a začala vzlykat. Stáli tam na dešti, Mary Margaret plakala do dlaní a Carella ji pozoroval jen okamžik, než řekl: Nejlíp bude, když půjdete se mnou.”

“

T1 tři sem přijeli teprv před několika dny a to se ještě nedeli do party a ttm svým kamarádem, s tim avalnatým blonďákea, Já nevtm, jak se jmenuje. Mo a když se seznámili ae Sandym, přeepávali v tom činžéku v Harrison Street. Do krámu za ním tenkrát přišel Adam Yillera. Ten Adam, to byl aluAnej kluA|. Pite, nesmi se to paušalizovat, mesi benzínovejme. fanýkama teky bejvaj alu8ný chlapi, nemyslete ai. Qn sa opravdu poctivě anažll něcó dělat, někde ae upichnout nebo tak. A to ho stélo žlvot.

Do krBmu tenkrát zaěel jedině proto, eby Sendymu řek, žA ae mu ty jeho eochy moc liběj. Sandy je dobre| aochai`, fakt, nea4yslete ei, on je opravdu dobrej, sám jate přece ty panáky viděl, tak víte, že je dobrej. Jenamža zrovna moc neprodával, s to odlejvánt panátd do bronzu je atrašně drehý, a tak byl zkrétka e prachama na huntě, a možná prdvě pa|oto se mu 1íb11 Len nápad, a kterým ne něho Adam přiAel. Idem mu navrh, ža ti jeho kámoši, co s nime jezdi na motorkách, by vždycky mohll přibalit nňjakou sochu do těch raned, co a aebou vozej, a zkuait |i prodat - někde po ceatě, |et tak popojížděj, chápete? Řek mu, že mu eemozřejz| nemdžou zapletit tolik, kolik ei Sandy za panáka i|ekne v krámš, aIe na druhý atran8 zas, že by mu takhle mohli odprodat fdru věcí, že by na tom moh vydělat balík. Sandy byl ^ 499

pro a slibil, že za nima zajde - do toho vyglizenýho činžBku v Harrison Street, kde byll nakvartýrovaný, a že ei pohovoře o ceně, eby soh odhadnout, jeatli mu to bude atát za to. Adem véžně m,yelel … chci řict, že Adsm neměl tušeat, co me| v pácu ty drat|ý dve. Člov|k toho o benzinových fanýcich moc čte a peg si o ních u|slí bůhvíco, hrozný věci, ale Adam byl jinej, ten byl fajn. Adam Ly Sendyho penéky fakt baštil a př|dstevova? ai , že bysme na tom v8lchni mohii trhnout nějagý p|rachy. Proto nás

tam taky tea večír s sebou vzel.

Byli nakvertýrovan| v pdtým patře ve dvou cimrách. V jedq| byle matrace e v druhý ei uděleli uprostřed male| ohniL|ek. Ten ,

co mu řiksjí Yenk, zrovne néco spravovsl, nějngou soudáetkn od motoZky, když jsme tem přiAli. Co to bylo, to nevím, pa^ostě mu něco z t| motorky upadlo. Diěl v ruce kladivko e pokoušel se

z toho urezit n8jakej čudlík. No a tak |eme ei všichni eedli kolem toho ohníčku a Sandy jim nebid merijánku, jeetli si nechtěj dét L,oude, a tak jsms chvili hulili e Adam jim vyevětlll ten evůj náped, že by od Sandyho kupovali e ucčitou elevou panáky e po ceatě je prodáveli, no e aCrslal, že by |im to mohlo pogre|t vejdaje, co mej s tta oeetovánia. Ten, co mu říiej Sejk, řek, še si jednou těch penáků ve výloze v8imnul e L’e mu ta hoika pi|ipadele néramně scz,y.

V tý chvíli jsem pavně začala mít trochw nehnáno.

., Ale … no psoetě … psostě jees vyklédali dál, ne kolig tstcová socha pi|ijde. Adam byl pořéd do toho podniku celej žhavej a taziroval, kolik by měl Sandy za panáke doetat, když je teg nebo tak velke|, enežil. ae to vypočitat, chápete, proetě poetavit to ne eolidní obchodni zéklad. Hvůli tomu jame tam teky vlastně 811. Poněvadž ee zďélo, 3Ee by z toho moh nějakej vejver bejt, že by to aapois néjaký psechy mohlo hodit. Jenže pek nejednou zničehonic ee ten Bejg zeptal: Hele, moc-li chceě ae Lu.holku!

Páechny aás to překvepilo, aepoň myelím, že jo, rozumite mi? Poněvadž to přiělo tak zčietajaene, proetě … kdyi jeme mluvili o Sandyho eochéch a tak v8bec, a věichni jeme tam sed|li tak trochu upjatě e Len Bejk řeg: Hele, eedí8 si ns uěich? Iéoc-li chce8 zs tu holku?

Zs jakon holku? septel se Sandy. r-.. ., f« , Ze iuhle, řek Bejk a natBhnul ee a … a … ščouchnu7..|, m| do pa^eu, zapich mi do prsu prst. | |..

Tek bacha, de| si pohov, řek ^dam| de| tu pcacgu pryč| |n,|

Id.| |””|‘Jd M(° t,k S’Š’ = ^||Ď`iT …i

500

Bejtu, my jeme ei sem přišli promluvit vo sochách toho chláp>ca, jaený?

A Bejk řek Já bych ei radSi p|romluvil vo holce toho chlápgs. Sandy vetal a řeg Tak jdem, Nary Margsret, pojď, tedy ne|áme co hledet, jenže v tom momentě ho Bejg uhodil a pek ee to véecgo eemlelo. Já jsem mysltm začala ječet a Bejk mě taky p|raět11, a pořgdně, dal mi pěstí do žeber, bolí mě to tam na tom místě dodne8ke. A oni … Adam na ně začal řvét a Ysnk ho popad zezad u e přiméčg mu ruce k tllu e Be,pc zatím … Bejk přivlík Sandyho k ohni s etrhnul mu tenieku e vrezil mu nohu do plamsnff a křičel na něho, že a| ae ho přišt8 na něco zepLá, kolik to stoji, tak aby mu laekav& séčil slu8né odpovědět a nehrál si na žádnýho chytrolína. Sandy.omdlel a já zečala znóvu ječet, poněvadž … Sandy byl … celou nohu měl černou a …

e Bejk mě znova p|raštil a arazil mě na podlahu a v tý chvtli ee Adam Yankovi vyškubi|ul a chtěl mi pomoct. Ti dva se ele vi^hli na něho. Jak ěelmy. Jek žreloci. Ti taky útočí na sebe navzájem, to přece vite, že? V záchvatu zuřivoati, rozumíte? Hnali se za atm, honili ho na chodbě, ti^dve … pak jsem slyBela takový tlučení … jago když někdo tluče kledivem, teprv pozdějc |sem zjiatils, že doopravdy tlougli kiadivem, e el.yšela jsem, jag ddam křičf, a vyběhla jsem do chodby s uviděle, co

mu uděieli, a omdlela ,jsem. Nevim, co udě!ali |ě, když jsem byla v bezv8domí. Když jsem přlšla k sobě, tek |eem … hrozně jsém krvácele … ale oni už byli pryč, dtkybohu, konečně ut byli pryč.

Nevěděla jaem, co mám dělat. Sandy egoro nemoh jit a tam … tem v chodb8 byl mrtvej mužskej, v chodbě byl mrtvej Adam. Vzale jsem Sandyho ze ruku, dale ai ji golem krku, a tak jame škobrtali dold po echodech, ne|yslele |aem na nic, jedině jak se odtamtud dostat. Viděl jste ten barák? Na echodech se tem vále| kupy vgelijakýho avinstva, brodili jsme se v odpadcích jek někde ne dvoře v kafilérll. Přece |en jsem ho ale vyvedls na ullci, přfšerně ho to bolelo, panebože, skučel |eg zviře e ne|hli jsme chytit tazika, tam v těch kon|inéch člověk nechyti tazika nikdy. Nakonec jeme ele pfece jen |ednoho stopti a odvezla jsem ho ns kllniku do nemocnice Buenavieta, a tam mu tu nohn ošetřili, no e doufsli jsme, ie tím to máme věechao z krku, doufali jsme, že jsme ty … ty chlepy viděli naposled.

Oni ale hned druhej den přišli znova do grému. Že jako

prej nám moc raděj, ebyeme drželi hubu o tom, co se tam atelo| . nebo že prej by se to esmý mohlo stát i nám. Vymysleli jsme ei|;

501

tu historku o ceatě do Boatonu, věděli jame, že nás policie mdže vyčmuchat, bylo nám jeaný, že potřebujem alibi. Wo a pak …

pak jame čekali, kdy odjedou, modlili jame ae, aby odtáhli zpetky do Kaliforáie a dsli poko|, ebysme o nich už do amrti nealy|eli. Jenže teď náe zabijou. Nebo myslite, že ne?

Nebyl takovej cvok, aby se na ně vypravil sám.

Tři motorky byly ještě pořád připoutány řetězem ke kovovému sloupku zábradlí v chodbě - stříbrná, červená a černá. Carella a Meyer kolem nich rychle a tiše prošli s vytaženými revolvery v rukou a vysupěli po schodech do druhého patra. Stoupli si každý z jedné strany ke dveřím bytu 2A, pěkně tváří v tvář, a pak přitiskli uši na dveře a naslouchali.

“Kolik jich tam je?” zašeptal Carella.

“Co já slyším, tak nejmíň čtyři,” zašeptal Meyer. “Seš připravenej?”

Jak sto skautů ” “

Když člověk vykopává nějaké dveře, nejhorší je při tom to, že nikdy přesně neví, co může být za nimi. Může poslouchat třeba hodinu, může klidně rozeznat dva různé hlasy, nebo taky třeba pět nebo osm, a pak vrazit dovnitř a zjistit, že tam vartuje celá armáda, všichni vyzbrojení brokovnicemi s upilovanými hlavněmi a odhodlaní odprásknout a sfouknout člověka nejen ze schodů, ale až na ulici do odtokového žlábku u chodníku. Meyer jasně slyšel čtyři různé hlasy, což bylo podle Carellova odhadu přesně tolik, kolik jich slyšet měl. Byly to samé mužské hlasy a Carella měl dojem, že dva z nich poznává - jeden patřil Yankovi a druhý Bejkovi. Nepředpokládal, že benzínoví fanýci budou ozbrojení, ale neměl žádnou možnost si ověřit, jestli ten předpoklad odpovídá pravdě nebo ne. Nezbývalo nic jiného než tam na ně vpadnout. Nezbývalo nic jiného než je prostě sbalit.

Carella kývl na Meyera a Meyer mu kývnutí oplatil.

Carella couvl na druhou stranu chodby, sevřel revolver v pravé ruce, vzepřel se zády o protější zed’, prudce se od ní odpíchl a současně švihl pravým kolenem vzhůru, takže na dveře tvrdě dodupnul plochou podrážky přímo pod zámkem. Dveře se rozlétly dovnitř a Carella se tam vřítil za nimi. Meyer ho následoval zleva a v těsném závěsu. Bejk a Willie seděli u kuchyňského stolu a pili víno. Yank stál u ledničky a mluvil se svalnatým černochem.

502

Bejk odkopl židli za sebe, v tu ránu měl v ruce finku, zmáčkl knoflík a z nože vyskočila čepel. Vrhl se proti Carellovi s nožem trčícím ze zafaté pěsti a v tom okamžiku Carella vystřelil. První výstřel jako by na Bejka neměl žádný účinek. Pokračoval v útoku jako rozzuřený slon a Carella vystřelil znova a pak ještě jednou, ale Bejk se proti němu hnal pořád, až se nakonec na Carellu navalil a čísnul ho čepelí nože přes obličej a přes krk - ve zlomku vteřiny, než mu Carella tvrdě zabořil ústí revolveru rovnou do břicha a seškubl spoušt ještě jednou. Zazněla zdušená exploze. Razance střely doslova odkopla Bejka zpátky na kuchyňský stůl. Přelomil se o jeho hranu vejpůl, z úst mu vychrstla krvavá pěna a pak se skutálel na podlahu.

Nikdo se nehýbal.

Yank, stojící u ledničky se svalnatým černochem, vypadal na to, že se po|usí utéct. V očích měl zvláštní výraz, pohled člověka, který ví, že je v pasti a se vším je konec, že už nemá co ztratit, ai tu zůstane stát nebo se dá na útěk, že už nemá co ztratit. Meyer ten pohled poznal, poněvadž už ho v životě viděl nejmíň stokrát. Nevěděl, co jsou ti ostatní chlapi tady zač, ale bylo mu jasné, že Yank se pokusí utéct a právě proto by mohl být mimořádně nebezpečný.

Stočil revolver proti němu. “

“Ne, řekl. Nic víc.

Revolver se mu v ruce ani nezachvěl a mířil Yankovi na srdce. V Yankových očích se objevil nový výraz a nahradil ten zoufalý, do pasti chycený třpyt, který v nich byl ještě před necelou vteřinou. Tenhle pohled už Meyer taky viděl; ne, nic nového pod sluncem. Bylo v něm přiznání viny, byla v něm kapitulace, byla v něm úleva. Ted’ už věděl, že Yank zůstane stát přesně tam, kde stojí, dokud mu na zápěstích nezacvaknou pouta. Žádné další potíže už nebudou.

Willie Harcourt seděl u kuchyňského stolu s očima vytřeštěnýma hrůzou. Bejk mu ležel u nohou, byl mrtvý a tekla z něho krev a Willie si namokřil do kalhot, když střílení začlo. Bál se ted’ sebemíň pohnout, poněvadž si myslel, že by ho mohli zastřelit taky; navíc se styděl pohnout, poněvadž by při nějakém tom větším pohybování na něj mohlo prasknout, že má prolulané kalhotky.

“Je tady telefon?” zeptal se Carella.

“N-ne, tady n-není,” zablekotal Willie.

“Jak se jmenujete vy, pane?” zeptal se Carella černocha. “Frankie Childs. Já tyhle chlápky vůbec neznám, já s nima nemám nic společnýho. Přišel jsem sem jen na skleničku vína no fakt”

nTeče ti krev, Steve,” řekl Meyer. Carella si přitiskl na tvář kapesník. “No jo,” řekl a pokusil se lapnout dech.

12

Mládenci už se začínali bavit.

Koneckonců, když se už člověk s bankovními loupežemi musí špinit (a při své profesi, kdyby se rozkrájeli, se s nimi nešpinit nemohli), přece jen si to radši rozdá se zločincem, který má aspoň snahu vzájemný souboj nějak zpestřit. Aby ne - co je to za radost měřit své síly s nějakým idiotkem, jehož představa brilantně zaranžovaného přepadení spočívá v tom, že přikráčí do banky a div někomu nevyštouchne bouchačkou oko. Tohle mu mládenci museli přiznat - hluchý vnesl do jejich ponuré služebny aspoň špetku smyslu pro recesi, potřebnou jak sůl.

“Co myshš, že to je?” zeptal se Byrnes.

Hawes se podíval na fotostat, který přišel úterní ranní poštou, a řekl: “Ten se dost podobá Meyerovi”

“Akorát že Meyer nemá tolik vlasů.”

Nechápu, co je vám na tom pro srandu,” řekl Meyer a začal si “

obrázek náramně důkladně prohlížet. “Když už mluvíte o tom, komu se podobá, tak mně teda připomíná mýho strejdu Morrise z New Jersey.”

“Myslíš, že je to nějakej herec?” zeptal se Hawes. “Co? Strejda Morris? To je kalounkář, má galantérii” “Já ale myslím tohohle chlápka.”

Pochybuju,” řekl Byrnes. “Na herce vypadá moc inteligentně” “

Nno - nějakej herec by to možná moh bejt,” řekl Meyer. “

“Připomíná mi toho jednoho; co hrál v Nadějných vyhlídkách.” “Vypadá dost anglicky.”

Nebo co hrál v Ponurým dom|”řekl Meyer. “

“Vypadá jak nějakej anglickej advokát,” řekl Hawes.

“Není to náhodou Charles Dickens osobně?” otázal se Meyer.

504

“Možný to je. Anglický advokáti a anglický spisovatelé vypadají všichni stejně”

“Třeba je to nějakej slavnej anglickej vrah.” “Nebo nějakej slavnej anglickej sexuální maniak.” “Všichni Angličani jsou slavný sexuální maniaci”

“Vypadá na to, že je silně sexuálně založenej. To je fakt,” řekl Byrnes.

“To dělaj ty vlasy. Jak je má učesaný” “Taky se mi líbí, jakej má nákrčník.” .. “Chceš říct kravatu.”

“Jo, ale nákrčník taky.”

“Kdo to teda hrome je?” zeptal se Byrnes. “Kdo to hrome má vědět?” řekl Meyer.

Hluchý zvedl břidlicovou tabulku a zeptal se: “Zatím jste všichni rozuměli všemu?”

“Jasně,” řekl Harold. “Já jdu do trezoru s ředitelem banky …” “Jmenuje se Alton.”

“Já vím. Vybílím to tam a odvedu ho zpátky do kanceláře.”

“A mezitím,” řekl Roger, “budu už s Dannym ve voze přímo před venkovní přepážkou.”

“A ty, Florence?”

“Já budu ve voze se chcíplým motorem a budu stát tak, aby vůz kompletně blokoval vjezd na příjezdovku.”

“Až budem u ředitele v kanclu,” řekl Harold, “tak ředitele bacím a svážu ho.”

“V tý chvíli já už jsem venku z vozu,” řekl Danny, “a rozbíjím okno tý venkovní přepážky.”

“Já vyběhnu z ředitelovýho kanclu, projdu dvířkama a vypadnu tím rozbitým oknem ven.”

“Já ti pomáhám, až budeš prolízat skrz.” “Oba nastoupíme do vozu …”

“Já dupnu na plyn,” řekl Roger.

“,,Já vemu před vchodem do banky do vozu vás, pane Taubman,” řekla Florence.

“A padáme a frčíme - a kde jsme?” “

Perfektní,” řekl hluchý. “Máte ještě někdo nějakej dotaz?” “Vrátíme se rovnou sem - nebo kam vlastně?”

“Ne. Už mám pro nás pro všechny rezervovaný hotelový pokoje v Allisteru.”

505

“Proč tam?” “A proč ne?”

“Proč ne přímo tady v Remingtonu?”

“Tady je to strašná blechárna. Pro tyhle naše schůzky jsem to vybral jen proto, že je to tady nenápadný”

“Já taky myslím, že je to správný. Allister je přesně v centru všeho.”

“Přesně tak. Ty, Roger a Danny jste tři vážení obchodníci a samozřejmě se jdete ubytovat do jednoho z největších hotelů ve městě. Florence a já jsme manželé a přijeli jsme z Los Angeles. Ve tři hodiny se sejdem v Rogerově pokoji a tam si taky hned rozdělíme prachy. V sobotu ráno všichni vypadnem a každej si půjde po svým.”

Pět set tisíc dolarů,” řekl Harold a maličko hvízdl. “

Plus minus pár tisícovek,” řekl hluchý. “Má ještě někdo něja”

kej dotaz?”

,|Jediný, co mi na tom nesedí, je ten podraz,” řekl Roger.

Tím se netrap, to přenech mně,” řekl hluchý. “Nikdo z vás se “

nemusí starat o nic jinýho, než aby v pořádku splnil svůj úkol. Řek bych, že sto tisíc dolarů je na to tvoje pohmožděný svědomí docela slušná náplast” .

“Ale stejně…”

“Už o tom nechci nic slyšet, Rogere. Jestli v tom s náma nechceš jet, řekni to rovnou a hned tecP. Naostro to celý rozjedem až ve čtvrtek a teprv pak vám taky řeknu, o kterou banku konkrétně jde. Klidně se ještě můžeš trhnout. Jenom musíš bejt natolik slušnej, abys to udělal hned ted’, dokud ještě mám čas si za tebe najít náhradu.”

“No, já myslím, že se mnou můžete počítat,” řekl Roger. “Žádný ,myslím`, Rogere. Jo nebo ne?”

,JOK ,

“Fajn. Dělá ta levárna těžkou hlavu ještě někomu jinýmu?” Mně prostě dělá starost jen číslo jedna,” řekl Danny.

” Nikdy jsem nepotkala chlapa, kterýmu by se dalo důvěřovat,” “

řekla Florence, “a taky nečekám, že někdo bude důvěřovat mně.” “Co ty na to, Harolde?”

,Já chci těch sto tisíc dolarů,” řekl Harold jednoduše. ,

Takže jsme se všichni dohodli. Platí,” řekl hluchý. “

Pochůzkář Mike Ingersoll přišel to odpoledne do služebny ve čtyři hodiny. Ve službě byl vystřídán právě před čtvrt hodinou a už se stačil hodit do civilu - do hnědých kalhot, žluté sportovní košile a popelínové bundy se zipem. Kling seděl u svého psacího stolu s paní Ungermanovou a ukazoval jí fotografie nejrůznějších kriminálníků v naději, že by přece jen snad mohla identifikovat muže, s kterým si minulý čtvrtek v noci na malou chvilku zatancovala. Mávl na Ingersolla, aby šel dál, a Ingersoll mávl na Klinga, že jako když je zaneprázdněný, tak nic, a Kling na něho mávl ještě jednou, že jako klidně, to je v pořádku - a celá tahle pantomima přiměla paní Ungermanovou, že se zvědavě otočila k lafkovému brlení.

” Dobrý den, paní Ungermanová,” pozdravil Ingersoll a mile se na ni usmál.

Paní Ungermanová se na něho podívala celá štajf. “Já jsem pochůzkář Ingersoll,” řekl.

, ,Ach tak,” řekla. “No ovšem, promiňte. Já jsem vás bez té uniformy nepoznala.”

“Za moment jsem ti k dispozici, Miku,” řekl Kling.

“Nic, nic, jen nepospíchej,” řekl Ingersoll a odklátil se k nástěnce, kde si začal prohlížet obrázkovou galérii, kterou jim naposílal poštou hluchý. Nic o tomhle případu nevěděl a myslel, že ty fotostaty jsou jen nějaká legrácka, nějaká hra, kterou detektivové čistě pro zábavu a ukrácení dlouhé chvíle hrají mezi sebou ve zřídlé atmosféře druhého patra policejní strážnice. U Klingova stolu si paní Ungermanová dál čile prohlížela fotografie známých lupičů a vrtěla hlavou. Nakonec vstala a Kling jí poděkoval, že se obtěžovala a ztrácela s tím čas. Paní Ungermanová zamávala pacičkou na Ingersolla, zašveholila: “To mám radost, že jsem vás zas viděla,” a vyšla ze služebny do chodby.

“Byla ti něco platná?” zeptal se Ingersoll, když přistupoval ke stolu.

Starou belu.” “

Ingersoll si přistrčil židli a posadil se. “Máš minutku?” zeptal se.

“Jen prosím tě nezačni s tím, že máme na krku další vloupačku.”

“Ne, nic takovýho,” řekl Ingersoll a zaiukal to kótníky na stůl. “Tenhle tejden byl mimořádně klidnej, díkybohu. A o tom bych si taky právě s tebou chtěl promluvit” Ingersoll se chvilku odmlčel,

pak přesunul své těžiště, naklonil se bhž ke Klingovi a ztlumil hlas, jako by se chtěl pojistit, že ho nikdo nezaslechne ani tady, v posvěcených zdech detektivní služebny. “Hele, co bys tomu říkal, kdybysme na toho šampióna ve vykrádání kvartýrů nastražili past?” zeptal se.

“Jako že by v některým tom prázdným bytě někdo číhal?” “No rávě. , ^z . : , , “| , P “

“Na to už jsem myslel, Miku, ale pochybuju, že by to bylo něco platny’.”

“Proč myshš, že ne?”

“Podívej, jestli to dělá někdo z těch baráků nebo z nejbližšího okolí, tak to tam sichr v jednom kuse merčí. To dá rozum, ne? A takovej chlápek ví, kde se co šustne, natož aby mu ušlo, že tam někde máme nasazenýho svýho člověka.”

“A možná že zrovna ne. Kromě toho jsme se s tím momentálně dostali do slepý uličky. Za pokus stojí všecko.”

“No, jednu menší stopu jsem našel, to přece víš. Počkáme radši, co se tam bude dít, než se rozhodnem celou noc trčet . . : `

“O jakou stopu jde, Berte?” zeptal se Ingersoll a vytáhl notes. “O něco, co bych měl vědět?”

“Ten chlap ztratil v bytě tý Blairový propisku.”

“Jo, ta Blairová - to je hezká holka,” řekl Ingersoll.

To je,” řekl Kling a doufal, že to zní patřičně Ihostejně. “A ta “

propiska mě mimochodem dovedla k bejvalýmu kriminálníkovi. Jmenuje se Fred Lipton a seděl už dvakrát”

“Zač? Za vloupání?”

“Ne. Jednou to bylo výtržnictví a podruhý padělatelství první«

ho stupně. u:aiJ.(t.Ff: `Is J|: , “Bydlí někde tady?”

“Ne, bydlí v Calm’s Pointu.”

“A kde přesně? Já náhodou taky bydlím v Calm’s Pointu, to přece víš.”

“Je zaměstnanej v realitní kanceláři v Ashmead Avenue a bydlí v činžovním domě v zahradní čtvrti na rohu Ninety-eighth a Aurora Street”

To je kousek od nás,” řekl Ingersoll. “Nemoh bych tam pro “

tebe něco udělat?”

Na tobě každej hned vidí, že seš policajt,” řekl Kling a usmál se.

n CO tlm ChCeš řlCt?” 34’i4|:|:|ETt | l3Ti|? t!rJfl :=k’

“Ten Lipton se přátelí s jednou tanečnicí z baru Hopsa hejsa.” “Jo, ten podnik já znám. Pěknej pajzl.”

“Hawes se tuhle v noci pokusil z tý hopsandy něco vytáhnout, jenže ona v tu ránu poznala, že je policajt”

“No, on fakt trochu vypadá jako polda,” řekl Ingersoll a přikývl. “Vážně nechceš, abych ti to tam omrk levým okem?”

“Uvažoval jsem,sže bych o to požádal Willise.”

“Tak to jo, ten na to bude perfektní,” řekl Ingersoll. “Ale mezitím - nemohli bysme přece jen políčit něco rovnou tady? Pro případ, že proti tomu Liptonovi nic neseženeš?”

“Vážně si myslím, že by to byla zbytečná ztráta času, Miku.” “Naposled vyloupil ty Ungermanovy, vid’? A to bylo před pěti dny, Berte. To je od toho chlapa novinka - prvně si dal takhle dlouhou pauzu.”

“Možná že si dal trochu pohov proto, že si ho ta stará paní prohlídla.”

“No a co? To s tím nemá nic společnýho. Nebude se přece podruhý vracet do stejnýho bytu.”

“To ne, to máš pravdu.”

“Na mě to dělá dojem, Berte, že se těch bytů snaží vybílit co nejvíc, prostě kolik toho stihne, dokud jsou lidi ještě na zimních dovolených.”

“Ted’ ti přesně nerozumím, Miku.”

“Podívej se na ten jeho modus operandi, Berte. Dvanáct bytů v únoru a v březnu a tři další za posledních … za jak dlouho to bylo? Za čtrnáct dní?”

Tak nějak, no.” “

“No vidíš - ted je ještě duben, lidi pořád ještě trochu jezděj ven. Jakmile se překulíme do května a do června, většina jich už bude sedět doma. A to bude trvat až do letních měsíců, je ti to jasný? Takže tomu chlápkovi nezbejvá moc času, než bude mít utrum. A u téch Ungermanovejch mu sklaplo, na to nezapomínej. Jak to odhaduju, můžem čekat, že vystrčí hlavu z díry znova a hezky brzo.”

“A co teda navrhuješ?” “

Vypůjčil jsem si tam v okolí na kus řeči pár domovníků a zjistil jsem, že v týhle chvíli jsou nájemníci odjetý ze tří nebo čtyř bytů. Odhaduju, že bysme mohli přinejmenším ve dvou bytech číhat každou noc, a možná i ve víc, kdyby ti poručík dal pár lidí na výpomoc. Budem ty byty obsazovat střídavě, vezmem si tam 508

přenosný vysílačky a budem pořád navzájem ve spojení - no a uvidíme, co nám to hodí, co si o tom myslíš?”

“Předně se mi nezdá, že by nám poručík dal někoho navíc.” “A co kapitán Frick? Myslíš, že bych ho moh požádat?”

“`Já bych to nedělal, Miku. Jestli to chceš zkusit takhle ve dvou , ty a já, tak jsem pro. Ale garantuju ti předem, že nám žádnou výpomoc nedaj. Tady se pořád něco mele a všichni chlapi jsou zapřažený až nad hlavu.”

“Tak dobrý, chceš se do toho dát?” “Kdy začnem?”

“Dneska večír?” Fajn, platí”

” “Co víš, možná že budem mít kliku. A když ne; zkusíme to zejtra v noci znova. Na odpolední směnu, od čtyř do půlnoci, nastupuju až někdy od příštího tejdne, ale i pak jsem ochotnej v tomhle vartování pokračovat, dokud toho zatracenýho parchanta nedostanem.”

“To je všechno pěkný, ale nezapomínej, že se taky musíriie tu a tam vyspat,” řekl Kling a usmál se.

“Až toho chlapa chytnem, můžem si dát všichni lehy,” řekl Ingersoll a oplatil mu úsměv. “Podívej, Berte, já bych to taky rád dotáh aspoxi tam, kam ty. Proto mi tak moc záleží na tom, abych ho dopadnul, poněvadž by mi to mohlo dopomoct k zlatýmu odznaku. Stačila by na to možná i jen asistence při dopadení. Jsem už u policie dvanáct let, dvakrát jsem byl vyznamenanej za statečnost a pořád beru jen těch pitomejch jedenáct tisíc ročně. Nejvyšší čas, aby člověk koukal kapku se zmátořit, no nemám pravdu? Navíc jsem rozvedenej - tos věděl?”

“Ne, to jsem nevěděl.”

“No jsem. Takže cvakám alimenty a taky bych se rád znova oženil, uvažuju o tom, že do toho praštím podruhý. Našel jsem si fajn holku a chci si ji vzít. Kdyby se nám tenhle případ podařilo společně rozlousknout, moc by mi to helflo, Berte. To ti říkám jak brácha.”

“Já ti rozumím, co chceš říct, Miku.” “Dokážeš pochopit, jak to cítím?”

j ” “To víš, že o

“Tak hele, já si všechny ty byty ještě jednou oiuknu, abych měl jistotu, že se třeba někdo z těch lidí nečekaně nevrátil. A pak teprv ti ještě zavolám a řeknu ti, kde se přesně sejdem, platí?”

Prima.” “

“O ty vysílačky je požádáš sám, nebo se o ně mám postarat?” “Nač budem potřebovat vysílačky?”

“No podívej, ten chlap byl při tý poslední fušce trochu moc bezstarostnej. Co když tentokrát přijde s bouchačkou, kdo ví? Kdyby nás tam měly potkat nějaký maléry - no, je dobrý vědět, že jsme navzájem pořád v kontaktu.”

“Já ty vysílačky opatřím,” řekl Kling. “Výborně. Takže ti ještě zavolám “

“Nashle,” řekl Kling a pozoroval Ingersolla, jak prochází dvířky v lat,kovém brlení a jde chodbou ke schodům z železných plátů. Najednou mu začalo vrtat hlavou, proč si vlastně Ingersoll myslí, že má tak malé šance na povýšení, když se chová jako nějaký zatracený komisař už ted’.

Hal Willis byl zkušený policajt a navíc chytrý. V baru Hopsa hejsa ten večer hovořil s Rhondou Spearovou skoro čtyřicet minut a během konverzace za ni zaplatil šest drinků. Na konci té sáhodlouhé besedy si ale musel přiznat, že z ní vytáhl velké nic.

Willis nevypadal na policajta a revolver u sebe taky neměl, poněvadž ho předem varovali, že Rhonda na železářské zboží reaguje jak magnet, a je marné něco zapírat. Přestože jí kladl navenek zcela nevinné otázky, věděl s jistotou, že mu ani na jednu neodpověděla na rovinu. Mohl jen předpokládat, že Hawesův zmetkovitý pokus dostat se jí na kobylku pro ni byl postačujícím varováním, aby se nepouštěla do dalších rozhovorů s muži , kteří nepatřili ke stálým návštěvníkům podniku. Když si člověk není jistý, kdo je policajt a kdo ne, je nejlepší chovat se tak, jako když všichni jsou. Zvlášt když má člověk co skrývat. A to taky bylo to jediné, s čím Willis odcházel: intuitivní pocit, že Rhonda Spearová toho má ke skrývání zpropadeně moc.

Kromě tohoto poznatku byl celý večer totální prohra.

A o nic úspěšnější noc nebyla ani pro Klinga a Ingersolla; pro ty byla jen delší. Seděli každý v jednom prázdném bytě, vzdáleni tři budovy od sebe, a čekali, jestli se lupič objeví. Spojení vysílačkami bylo v nejlepším případě dost útržkovité, ale přece jen se jim podařilo zůstat v kontaktu a pár občas prohozených vět jim přinejmenším nedovolilo usnout. Z bytů odešli teprve v sedm hodin ráno a rozřešení případu nebyli o nic blíž než večer, kdy se na tu číhanou vypravili.

5t0 511

13

Ve dvě hodiny deset minut, krátce poté, co byla doručena odpolední pošta, zazvonil ve služebně telefon a Carella jej zvedl.

“87. pátrací oddělení, u telefonu Carella,” řekl. :*a-: “Dobré odpoledne přeju, pane Carello.”

Poznal hlas okamžitě a zašermoval rukou na Meyera, aby zvedl sluchátko druhého aparátu.

” Dobré odpoledne,” odpověděl. “Už jsem vás dlouho neslyšel.” Už vám doručili poštu?” zeptal se hluchý.

” “Zrovna před momentem.” , . “A už jste ji otevřel?”

“Ještě ne.”

“Tak snad abyste to udělal, ne?”

“Mám takovej pocit, že už vím, co v ní bude: ` Možná že vás překvapím.”

” “Ani bych neřek,” odpověděl Carella. “Z toho, co nám pořád posíláte, se už stal zaběhanej stereotyp.”

Máte tam tu obálku?” “

“Jo, mám,” řekl Carella a vylovil velkou hnědou obálku z hromádky ostatní pošty. “Mimochodem, upozorňuju vás, že se píšu Stephen s p-h, a ne s v, jak mi píšete vy.” ||

” Och promiňte,” řekl hluchý. “Tak tu obálku otevřte, proč váháte?”

Počkáte mi na lince?” “

“Samozřejmě,” řekl hluchý. “Ale ne zas moc dlouho. Nemůžem riskovat, že zjistíte, odkud volám, a pověsíte se nám na paty, to je snad jasný, ne?”

Carella utrhl chlopeň obálky, sáhl dovnitř a vytáhl z ní fotostat:

” Tomu říkáte překvapení?” zeptal se do telefonu. “Mimochodem - co je to za chlápka?”

Vy to vážně nevíte?” “

“Nerozluštili jsme ani jeden z těch obrázků, co jste nám poslal. Prostě nevíme, co to má znamenat,” řekl Carella.

“Ted’ teda myslím, že lžete,” řekl hluchý a zavěsil.

Carella čekal. Věděl, že do několika minut telefon zazvoní znova, a nemýlil se.

” 87. pátrací oddělení,” řekl, “u telefonu Carella.”

“Promiňte, ale to preventivní opatření bylo nutný,” řekl hlu

chý. “Mám sice svoje pochybnosti o tom, jak úspěšně zjišfujete telefonní čísla, z kterejch se vám volá, ale trochu opatrnosti navíc nemůže bejt v dnešní době na škodu: `

“Co prosím vás má ta obrázková galérie znamenat?” zeptal se Carella.

“Ale ale - pane Carello? Že bych se ve vás tak zklamal?”

“Já to ale myslím vážně. Říkáme si tu, že jste se tentokrát asi pomát na rozumu. Nechcete nám trošku pomoct? Jen třeba nějakou narážkou nebo tak.”

“Kdepak, nic takovýho,” řekl hluchý. “Je mi líto, ale budete se prostě muset víc snažit”

“Nezbejvá už totiž moc času, víte? Dneska je středa a vy máte tu svou velkou akci naplánovanou na pátek, je to tak?”

“Je, to říkáte přesně. Snad abyste si to datum dal do kroužku, pane Carello. Tak na ně aspoň nezapomenete.”

Už se stalo.” “

“Výborně. V tom případě už jste tu záhadu napůl rozluštil.” ,,Jak tomu mám rozumět?”

“Přemejšlejte o tom,” řekl hluchý a znova zavěsil.

Carella se nad tím zamyslel. Měl dost a dost času, poněvadž znova se hluchý ozval až v půl čtvrté.

“Copak s váma bylo?” zeptal se Carella. “Odvolali vás na nějakou důležitou poradu?”

“To ne, ale rád vás napínám,a udržuju v nejistotě,” řekl hluchý. “To se vám daří, to se vám fakt daří “

“Co jste si z toho posledního obrázku vybral?”

“Nemám tušení, kdo to je. Dokonce nevím ani, co je zač ta ženská. Hoovera a Washingtona jsme poznali, pochopitelně … nemáte doufám v plánu přepadnout FBI?”

“Ne, nic tak chytrýho to není “

“Napadlo nás, jestli třeba nechcete přiletět do Washingtonu v japonským Zeru a rozbombardovat . . “

“Vida - tak zero, tu nulu, jste poznali, co?”

“Tu jo. Na Orient my se tu zorientovat dokážem.”

“Ty slovní hříčky si odpusfte,” řekl hluchý a Carella by přísahal, že to s ním v té chvíli trochu škublo.

“Jenže nic z toho nám nedává žádnej smysl,” řekl Carella. “Hoover, Washington - to je ten chlápek s těma kotletama. Co nám tím ale chcete říct?”

“Vážně vám to připadá tak těžký?”

5l2 5I3

“No vážně.”

“V tom případě prostě budu muset brát fakta tak, jak jsou, pane Carello.”

“Jaký fakta?”

“Fakt, že prostě nestačíte . . ” “Dobře, ale pořád ne . . “

“Fakt, že nejste schopný mi to překazit” “A vy chcete, abysme vám to překazili?”

“Byl bych rád, kdybyste se o to aspoň pokusili “

“A proč?” ||:r|” “To máte jak mezi zvířaty, pane Carello. Delikátní symbióza, která nám oběma umožňuje zůstat naživu. Můžete to třeba nazvat začarovaný kruh,” dodal a tentokrát Carella to slovo zaregistroval, tentokrát si uvědomil, že ho hluchý použil záměrně. Kruh.

“A co jako - mám to tak nazvat?” zeptal se Carella.

“Moc bych vám to doporučoval. Jinak se prostě budete muset spokojit s nulou - se zerem,” řekl hluchý a zavěsil.

Carella rychle odložil sluchátko do vidlice, vytáhl horní zásuvku psacího stolu a vyndal z ní telefonní seznam města Isoly. Ta nula znamená kruh; to mu hluchý právě řekl. A jestli si dobře vzpomíná na adresy, které přelétl očima při svém prvním nahlédnutí do seznamu, pak …

Rychle ujížděl prstem po stránce: ,

PRVNÍ FEDERÁLNÍ BANKA Ústředí Highland 1265………………………… ……. 380-1764 | 304 S 110………………………………………………………………. 780-3751 60 Yates Av…………………………………………………………… 271-0800 4404 Hrsy Blvd…………………………………………………… 983-6100 ; 371 N 84………………………………………………………………… 642-8751 14 VnBur Okr……………………………………………………… 231-7244

órpprr.

Carella prošel všechny adresy v telefonním seznamu Isoly a pak si ještě vyhledal všechny První federální banky i v dalších čtyřech telefonních seznamech. Měl dojem, že v tívahu přichází jen jediná. Zapnul si košili u krku, utáhl si kravatu a právě byl na odchodu ze služebny, když se z pánského záchodku na chodbě vrátil do místnosti Meyer. , Kam se ženeš?” zeptal se Meyer. “

Do knihovny,” odpověděl Carella. n

Tak vida, kdo to je. No vida.

Pán se zálibně načesanými vlásky nebyl nikdo jiný než

MARTIN VAN BUREN 1782-1862

OSMÝ PREZIDENT SPOJENÝCH STÁTŮ

AMERICKÝCH

Ve velkoměstě, kde ulice, avenue, bulváry, mosty, letiště, střední školy a dokonce i dostihové dráhy jsou pojmenovány po někdejších prezidentech, nebyla vlastně žádná velká čest mít po sobě pojmenovaný pouhý okruh - ale na druhé straně zas - kdo si dneska na Van Burena ještě vůbec vzpomene? Leda pár lokálpatriotů v Kinderhooku ve státě New York, kde se narodil. Tak či onak, na Van Burenově okruhu číslo 14 byla pobočka První federální banky. Konečně to všechno dávalo smysl - přinejmenším Carella si myslel, že to smysl dává. A přesně to byl také důvod, proč mu to najednou začalo dělat starosti. Když dává smysl všechno, nedává smysl nic. Co může hluchý sledovat tím, že jim sděluje přesnou adresu banky, kterou hodlá vyloupit v den, jehož přesné datum už taky předem oznámil? Symbióza nesymbióza, tady se na ně docela jistě šilo něco jiného. Jenže Carella nedokázal uhodnout co.

Byt žije jen tehdy, když jsou v něm lidé, kteří v něm bydlí. Jakmile jsou pryč, změní se byt v pouhou sbírku náhodně shromážděného majetku, a ta v sobě nemá ani špetku života. Policistovi, sedícímu ve tmě v tichých a nekonečných nočních hodinách, připomíná byt hřbitov nábytku.

Na adrese Richardson Drive 648 seděl tu noc Bert Kling. Uvelebil se v lenošce v obýváku, odkud bylo vidět na dveře vedoucí do bytu z chodby, na klíně měl vysílačku a v pravé ruce držel revolver. Měl setsakra co dělat, aby neusnul. Tu a tam, aby si trochu zpříjemnil to jednotvárné dřepění, zavolal vysílačkou Mika Ingersolla, který trčel v druhém prázdném bytě na Ri 514 515

chardson Drive číslo 653, na protější straně ulice. Rozhovory, které spolu vedli, byly ale skoro stejně otravné jako to osamělé

, separátní hlídkování.

“Haló, Miku?”

“Já tě slyším, Berte.”

|‘x9|f °Iil|%:Fx2d’|Ebd “Jak to tam vypadá?”

Tady je klid: ` ` Tady taky.”

” “Ozvu se zas za chvíli “

Deset minut před půlnocí zazvonil telefon. Kling sedící ve tmě při prvním zazvonění div nevyskočil z křesla a teprve pak si uvědomil, že je to telefon. Poslouchal: telefon zazvonil šestkrát a potom zmlkl. Po pauze, která tak tak stačila na nové vytočení čísla, začal telefon vyzvánět znova. Tentokrát zazvonil čtrnáctkrát, než ztichl. Volat mohl někdo, kdo nevěděl, že nájemníci bytu jsou pryč; zavolal prvně, napadlo ho, že se třeba při vytáčení čísla spletl, a zkusil to ještě jednou. Stejně dobře ale mohl volat i lupič, který si chtěl zjistit - a pak se o tom ještě ubezpečit - zda se nájemníci opravdu dosud nevrátili. V tom případě ted.’ potřebnou informaci měl a mohl se přikrást po špičkách, odemknout dveře z chodby, vniknout do bytu a loupit, až se budou hory zelenat.

Kling čekal.

V půl jedné se mu Ingersoll přihlásil vysílačkou. |t “Haló, Berte? Děje se tam něco?”

“Před chvílí mi tu zvonil telefon, ale nic víc.” “

“Tady taky nlC.

“To vypadá na zatraceně dlouhou noc, Miku.” ,: sll||F:.| “O nic delší než ta poslední,” řekl Ingersoll.

“Já se ti ozvu.” Fajn.”

Hovořili spolu přibližně každých čtyřicet minut. A za celou noc se ani do jednoho z obou bytů nepokusil žádný lupič vniknout. Jakmile se na východním nebi objevil první proužek světla, zavolal Kling Ingersolla a navrhl mu, aby to sbalili a šli domů. Ingersoll si povzdechl a řekl: “Hm, nic lepšího se asi nedá dělat. Nezašel bys někam na kafe, než vyrazíme domů?”

” Dobrej nápad,” řekl Kling. “Počkám na tebe dole před barákem.”

V ulici parkoval policejní hlídkový vůz. Stál na Richardson

516

Drive před číslem 657, což byla budova, | níž bydlela Augusta. Kling a Ingersoll k němu rychle zamířili. |olicista, který seděl za volantem, je poznal a zeptal se jich, jestli je sem posílají z pohotovosti.

“Proč z pohotovosti?” zeptal se Kling. “Někdo tu vybílil byt. Tady v tom domě G “Ty si děláš srandu,” řekl Kling.

“Když jde o vloupání, nemám ve zvyku vtipkovat,” řekl polda uraženě.

Kling s Ingersollem vešli do budovy a zaklepali na dveře u do-, movníka. Otevřela jim žena v koupacím |lášti a řekla jim, že manžel šel nahoru do bytu 6D s nějakýW pánem od policie. Kling s Ingersollem vyjeli nahoru výtaheiri, vystoupili v šestém patře, rozhlédli se po chodbě a hned vykročili doleva, kde kolega poldy sedícího dole ve voze zkoumal dveře | panty, jestli na nich nejsou škrábance nebo jiné stopy po páčidle. Domovník stál vedle něho.

“Našels něco?” zeptal se Kling.

“Vůbec nic, všecko čistý, Berte,” řekl ochůzkář. “Ten chlap ” p určitě musel mít klíč.

“Mrkni se na to, Miku,” řekl Kling. Oto|il se na pochůzkáře a zeptal se: “Už jsi to hlásil, Leo?”

|;č “To zařídil Henry, co je dole. Věděli jsrne, oč frčí, poněvadž tady šéf,” ukázal na domovníka, “už předtíW tu nahoře byl. De facto jsem myslel, že seš detektiv, kterýho to sem poslali vyšetřit”

“Ne,” řekl Kiing, zavrtěl hlavou a vešel předsíní do bytu. Ingersoll kráčel hned za ním. Byt byl naprosto stejný jako ten, ve kterém v jedenáctém patře bydlela Augusta, takže přesně věděl, kde je ložnice. Všude byl nepopsatelný brajgl, šatstvo nastlané po celém pokoji, zásuvky vytahané z prádelníků, vysypané a pohozené dnem vzhůru.

Něco tu chybí,” řekl Ingersoll. “

“A co?”

“Není tu žádný kotě”

Přistoupili k prádelníku. Kling, pamětliv zkušenosti, kterou udělal pan Angieri, se podíval za prádelník, jestli tam snad kotě nezapadlo.

” Počkej, tady je,” řekl Ingersoll.

Kotě tentokrát byla malá skleněná figurka, celá bílá a s modrou mašličkou kolem krku. Stála hned vedle soupravy hřebenů

517

a kartáčů z pravého stň‘bra, kterou zřejmě lupič bůhvíproč neměl v úmyslu ukrást.

“Tak se mi zdá, že mu živý kot’ata došly,” řekl Ingersoll. “Možná že by se z toho ale daly sejmout nějaký otisky prstů,” řekl Kling.

To pochybuju.” “

“Hm, asi ne, na to je moc mazanej “

“Že to je ale parchant, co říkáš?” ozval se Ingersoll. “Sedíme ve dvou bytech tak blízko od něho, že bysme na něj mohli doplivnout, a on má nervy na to, aby vybílil zrovna tenhle bejvák. Kristepane!”

“No co, promluvíme si se správcem,” řekl Kling.

Domovník se jmenoval Phillip Trammel. Byl to št’hlý pán, který už jistě oslavil šedesátiny. Měl na sobě overal s kšandičkama a modrou bavlněnou pracovní košili.

“Jak jste to vloupání objevil?” zeptal se ho Kling.

“Šel jsem nahoru sebrat odpadky. V tomhle baráku totiž nemáme vlastní spalovnu. Většina nájemníků to dělá tak, že nechávají odpadky před služebním vchodem v pytlech z umělý hmoty, já to obejdu a dopravím je dolů do sklepa. Prostě menší služba nájemníkům, to tady tak praktikujem, rozumíte? Tím nechci říct , že by to byla domovníkova povinnost chodit po patrech a sbírat odpadky, ale mně to nevadí, to je prostě taková menší služba navíc.”

“No a co pak?”

“Uviděl jsem, že dveře bytu 6D jsou otevřený, a hned mi to bylo jasný, tady už totiž jeden byt vyloupili, slečně Blairový, je to něco přes tejden, co se to stalo, a tak teda jsem do toho otevřenýho bytu vlez a trochu jsem se v něm porozhlídnul. To se ví , někdo tam zafungoval. No a tak jsem zavolal na policii a vy jste přijeli.”

“,Jo, my jsme přijeli,” řekl Ingersoll a povzdechl si. ,

14

Když máte co dělat s člověkem, který vám pošle fotografii fotbalového týmu, nezbývá vám než věřit, že je to blázen - pokud si ovšem nebudete myslet, že vám je jasné, jakým způsobem ten člověk uvažuje. Mládenci z 87. pátracího oddělení si nedělali 518

iluze, že by jim myšlenkové pochody, odehrávající se v hlavě hluchého, mohly být jasné dřív než za nějakých milión let. Poněvadž ale ted’ měli k dispozici poměrně značné množství poznatku, z nichž mohli při svém spekulování vycházet, chopili se nejnovějšího fotostatu s pocitem, že mají aspoň takovou perspektivu, jakou mívají vědci.

Jestliže Washington znamenal První … A Hoover znamenal federální …

A Vilma Bankyová znamenala banka … Co potom mohl znamenat fotbalový tým?

Van Buren samozřejmě znamenal pouze Van Burena, což jim nijak zvlášt’ nepomohlo.

Ale Zero - nula - znamenala kruh, přesněji řečeno okruh. Takže co potom mohl znamenat fotbalový tým? “Proč nám neposlal třeba baseballový tým?” zeptal se Meyer. “Nebo hokejový tým,” řekl Carella.

“Nebo třeba basketbalový, plavecký, ragbyový nebo lacrossový tým,” přisadil si Hawes.

“Proč zrovna fotbalový?”

“Co se nám tím pokouší říct?”

“f i “Už nám řekl všecko, co potřebujem vědět”

f “Možná že chce říct, že je to pro něho všechno jen hra.”

“Proč ale zrovna fotbalová hra?” “A proč ne? Hra jako hra.”

“Pro hluchého sotva.”

“Dokonce ani není fotbalová sezóna.” “Kdežto baseball se hraje zrovna ted’.” “Tak proč ten fotbal?”

“Tak či onak už riám stejně řekl všechno.” “Volal někdo na osmdesátý šestý?”

“Já. Včera odpoledne.”

“Budou zejtra tu banku hlídat?”

“Spolehni se. Těch tam bude jak vší na košili.”

“Možná že chce do tý akce nasadit jedenáct chlapů,” řekl Hawes.

Proč myslíš?” “

“No přece fotbalovej mančaft. Jedenáctka.”

“To ne, ale moment,” řekl Carella. “Co je ta jediná věc, kterou nám zatím ještě neřekl?”

“Už nám to řek všechno. Datum, jméno banky, adresu …”

519

“Ale ne čas. Neřekl nám v kolik” | V jedenáct,” řekl Hawes.

n

“V jedenáct hodin,” řekl Meyer. n

Tak je to,” řekl Carella a sáhl po telefonu. “Kdo má tu záležitost na starosti na osmdesátým šestým?”

Policisté z 86. revíru se na chlup podobali policistům z 87. revíru - jedině že měli jiná jména. Policisty, stejně jako příslušníky všech ostatních menšinových skupin, Ize od sebe jen těžko rozeznat. Než jim Carella zavolal, detektiv první třídy Albert Schmitt už navštívil pana Altona, ředitele První federální banky. Ale ted’, když obdržel novou informaci o chystaném přepadení, rozhodl se ho navštívit radši ještě jednou.

Pan Alton byl důstojný páneček s prořídlými bílými vlasy a bylo na něm jasně vidět, že se ještě docela nevzpamatoval z první návštěvy, kterou ho policie poctila. Nynější nová návštěva, oznamující mu přesný čas, kdy bude banka vyloupena, maličko přispěla k zmírnění jeho zažívacích potíží.

“Jednu věc ale nechápu,” řekl. “Co je vede k tomu, že nám tak přesně sdělují, kdy to chtějí provést?”

“Hm, to mně není taky jasné,” řekl Schmitt zamyšleně. nDost možná, že to nakonec neprovedou vůbec, pane řediteli. Možná že je to jen takovej zbytečně nafouknutej humbuk, kdo to má vědět?”

;|a: s|:|-f… “Říkáte ale přece, že ten člověk už toho má v policejním rejstříku …”

“To ano, měli jsme s ním potíže už dřív. Já teda osobně ne, ale pátrací oddělení. Proto taky děláme všechna tahle preventivní opatření “

nVíte, já nevím,” řekl pan Alton a potřásl hlavou. “Pátek je den, kdy nevíme, kde nám hlava stojí. V pátek proplácíme mzdové šeky tří velkých podniků. Jestliže nahradíte …”

“To je právě to, oč mu jde, pane řediteli, aspoň si to myslíme. O ty výplaty.”

“Jistě, ale jestliže nahradíte moje úředníky od přepážek svými lidmi, jak potom dokážeme nával klientů zvládnout?”

“A posloužíme jim snad líp, když tomu člověku dovolíme, aby odtud odešel s půl miliónem dolarů?”

“Ne, to jistě ne, ale …” Alton znova potřásl hlavou. “V kolik hodin tu vaši lidé budou?”

nV kolik otvíráte?” V devět.”

n

“Spolehněte se, to už tady budem,” řekl Schmitt.

Ve služebně 87. pátracího oddělení si mládenci vykládali vtipy o hluchých. Možná proto, že cítili v kostech, že se toho svého hluchého co nevidět zbaví jednou provždy.

“To si jeden chlápek koupí naslouchadlo, jasný, jo,” říkal právě Meyer, “a vykládá kamarádovi, že je s ním náramně spokojenej. ,Vůbec nelituju, že jsem si ho koupil. V životě jsem neutratil prachy za nic lepšího,` povídá mu. ,Než jsem si tu mušličku strčil do ucha, bejval jsem hluchej jak pařez. Ale ted’, když jsem nahoře v ložnici a v přízemí se mi začne vařit voda na čaj, slyším to v tu ránu. Když nějakej aut,ák zahne k nám na příjezdovku, slyším ho už na kilometr. Jak ti říkám, v životě jsem neutratil prachy za nic lepšího. Ten jeho kamarád přikejvne a zeptá se ho: ,A kolik si za ně dal?”` Chlápek se podívá na hodinky a povídá: ,Tři čtvrtě na dvé “`

Jt! Zazvonil telefon.

Kling ho se smíchem zvedl a řekl: n87. pátrací oddělení, detektiv Kling.”

nTo jsem já, Berte.”

“Ahoj, Augusto: ` ° “Pak znám ještě o tom chlápkovi,” vykládal Hawes, “co hraje nádherně na housle. Kde na ty housle zahraje, všude se lidi přestanou rvát, psi a kočky na sebe přestanou cenit zuby a vystrkovat drápy, prostě ten chlápek si už o sobě myslí, že je hotove světovej mírotvorce.” 1

“Já tady s tím budu hotová asi za půl hodiny, Berte,” řekla Augusta. “Jak brzo můžeš vypadnout?”

“Dřív než ve čtyři nemůžu,” řekl Kling. “Proč se ptáš?” “Myslela jsem, že bysme se mohli dneska odpoledne pomilovat.”

“No a tak se sebere a jde do Spojených národů,” vykládal Hawes, “a oni mu na zkoušku zaplatěj cestu do Afriky do džungle, poněvadž si myslej, že by tam moh zahrát tý divoký zvěři, no jako těm šelmám, a že by se třeba přestaly rozsápávat a požírat navzájem, a kdyby to jako vyšlo, tak že mu zaplatěj turné kolem světa, aby těma fidlátkama všude nastoloval mír.”

“Ehm … aha,” řekl Kling a hodil okem po ostatních policis

520 ‘ 52l

tech, “no, hádám, že bych se odtud moh trhnout o chvilku dřív. Kde seš ted?”

“Já . . “

“Moment, jen co si najdu tužku.”

“No a v tý nejneproniknutelnější džungli si stoupne pod obrovskej korkovník, vyndá si ty housličky a dá se do hraní,” vykládal Hawes.

“Tak říkej,” řekl Kling do telefonu.

“Zvěř se kolem něho začne shromažd’ovat - lvi, nosorožci, hroši, šakalové, žirafy - všecky zvířata, co v džungli žijou. A z těch housliček se line ta nádherná hudba a ty zvířata si sednou do kruhu kolem něho, obejmou se navzájem tlapama a pařátkama, nemordujou jedno druhý, kdepak, všechny seděj a pěkně mírumilovně poslouchaj.”

“Jo, mám to zapsaný,” řekl Kling do telefonu.

“Jenže jak ten chlápek hraje furt dál,” vykládal Hawes, “jeden leopard se mu vyplíží po větvi stromu rovnou nad hlavu, zničehonic na něho hupsne a sežere ho zaživa.”

“Tak za půl hodiny na shledanou,” řekl Kling a zavěsil. “Zvířata jsou z toho celý zděšený,” vykládal Hawes. “Lev vykročí z toho kruhu a povídá tomu leopardovi: ,Proč jsi to udělal, ty jeden? Ten člověk přijel až z daleký Ameriky, vážil cestu sem k nám do divoký džungle, přivezl si s sebou housličky a tak krásně nám tu na ně hrál, že jsme se přestali rozsápávat a požírat navzájem. Jaks moh něco tak strašnýho spáchat, ty jeden?` A leopard udělá z pracky mističku, přiloží si ji za ucho a povídá: ,Jak prosím?!”`

Všichni vyprskli smíchy. Kromě Klinga.

“Jestli se tu zastaví Mike Ingersoll,” prohlásil zakaboněně jako detektiv vyšetřující mimořádně důležitý případ, “řeknéte mu, že jsem v bytě u tý Blairový”

U Augusty Blairové v bytě, v tichu a přítmí ložnice, se pomilovali.

Tak moc fajn to zas nebylo.

“Co je s tebou?” zašeptala Augusta. “Nevím,” zašeptal Kling.

“Dělám něco špatně?” « “Ne, to ne.

“Poněvadž jestli snad . . “

“Ne, Augusto, fakt ne.” Tak čím to teda je?”

” “Víš, já z tebe mám asi trochu strach.” á|’ .. “

Strach?” “Nojo. Pořád si v duchu myslím: co takovej pitomej vořech z Riverheadu hledá v posteli u takový krásný manekýnky?”

“Ty nejseš žádnej pitomej vořech,” řekla Augusta, usmála se a přejela mu konečky prstů po puse.

“Ale připadám si jak pitomej vořech.” “Ale proč?”

“Poněvadž seš tak krásná.”

“Jestli s tímhle ještě začneš, Berte, tak tě bacím kladivem rovnou do hlavy.”

“Od koho to víš o tom kladivu?” “A co?”

“No o kladivu. Že je to pro ženskou ta nejlepší zbraň” To jsem nevěděla.”

” Chvíli oba mlčeli. “Uvolni se,” řekla.

“Jenže já fakt myslím, že v tom to právě je,” řekl Kling.

“Jestli chceš, abych byla ošklivá jak noc, tak to taky dokážu. Hele,” řekla a udělala na něho grimasu. “Jaká jsem?”

Krásná.” “

“Hrome - kde mám to kladivo?” řekla a vstala nahá z postele a vycupkala z ložnice. Slyšel ji, jak štrachá po kuchyni a hledá. Když se vrátila, držela skutečně v ruce kladivo. “Užs byl někdy bacenej kladivem?” zeptala se, sedla si vedle něho, natáhla dlouhé nohy na postel, zkřížila je jak indiánská squaw, hlavu pořád neskloněnou a záda neohnutá, a kladivo sevřela v pravé ruce.

” Nebyl,” řekl. “Bacenej už jsem byl mockrát, ale kladivem ještě ne.”

“A postřelenej jsi už byl?” Byl “

” ” Tady semhle?” zeptala se a ukázala kladivem na jizvu, kterou měl na rameně.

« “No, tam.

Bolelo to?” “

Bolelo.” “

‘“To ti na to musím dát pusu,” řekla a ohnula se v pase tak, že se nad něj naklonila, zlehka ho políbila na rameno a pak se

522 | 523

znova posadila rovně. “Ty nevíš, s kým máš tu čest Já jsem nahounká vrahounka a na tebe vezmu kladivo, ty nádivo,” řekla.. “,,Ještě slovo o tom, jak mi to sluší, a bác; tvoji páni kolegáčkové budou vyšetřovat vraždu. Jasan?”

,Jasan,” řekl Kling.

“Tohle je obligátní erotický špásování,” řekla. “Do deseti minut tě chci dostat do varu. A jestli ne, jestli budeš dál takovej pařez, rozklepnu ti lebku jednou rychlou rankou. No fakt,” řekla, “jedna rychlá ranka by nemusela bejt pro začátek marná,” a bleskově se nad něj sklonila a vyplázla špičku jazyka. “Se mi zdá, že ti začíná svítat, nádivo,” zabrumlala. “To asi dělá to zatracený kladivo.” “Asi,” špitnul Kling.

Pojednou švihla hlavou na polštář, natáhla nohy a pšikulila se těsně k němu. Kladivo pořád držela v pravé ruce. “Hele, ty,” zašeptala, “špicuj slechy.”

“Mám je našpicovaný”

“My dva na sobě začínáme pěkně viset. Za chvíli se nedokážem jeden bez druhýho obejít” =—=Itc . ,

“Já vím.”

“A já jsem z toho pěkně paf,” řekla a lapla po dechu. “Tohle se mi ješté nikdy s žádným mužským nestalo. Věříš mi to, Berte?” “Věřím.”

“A tecP se spolu budem znova milovat” “To víš, že budem, Augusto.”

“A ted’ se spolu budem prima milovat” “To víš, že prima.”

“Tak mě k sobě přimáčkni,” řekla a kladivo jí vyklouzlo z ruky. Za tu dobu, co spolu byli v posteli, zazvonil telefon čtyřikrát Augustina služba pro nepřítomné účastníky pokaždé hovor vzala hned při prvním zazvonění.

Co když je to něco důležitýho,” zašeptal Kling po posledním n

zazvonění. Nemůže bejt nic důležitějšího než ty,” zašeptala a okamžitě “

vyskočila z postele a zmizela v kuchyni. Když se vrátila, nesla malou lahvičku šampaňského. c|||||:

To je přece nápad,” řekl. “Jak to víš, že mám žízeň?”

” .- . Otevři ji a já zatím vymyslím nějakej přípitek.”

” “Zapomnělas na sklenice.” atw :’, _ Milenci sklenice nepotřebujou.”

” To má babička by se z flašky nenapila. Zaboha ne.” “

“A je tvá babička milenka?” a to se zeptej dědečka.

Kling vyviklal zátku palcem.

“Máš vymyšlenej ten přípitek?” zeptal se. “Hele, hele, leješ do postele.”

“Tak pojd a vymysli někoho, komu bysme mohli připít” “Co třeba Mitchellovejm? Johnovi a Martě?”

“Proč ne? Tak na . . ” °°

“A co takhle připít si na nás?” zeptala se Augusta. Vybraným pohybem si od něho vzala láhev, vysoko ji zvedla a řekla: “Připíjím Bertovi a Augustě. A taky …” Na vteřinu zaváhala.

Copak?” Vážně a pátravě mu hleděla do tváře a láhev stále ještě držela v pozdvižené ruce. “A taky - přinejmenším na tu možnost aby nám to vydrželo pořád,” řekla a rychle, skoro plaše přiložila láhev ke rtům, napila se z dlouhého skleněného hrdla a podala láhev zpátky Klingovi. Nebyl s to odtrhnout oči od její tváře. Upřeně ji pozoroval a řekl: “Tak teda na nás a na to, aby nám to vydrželo pořád!” A napil se.

, Omluv mě,” řekla Augusta a vyšla z místnosti.

“Ty už chceš jít, jo?” zeptal se Kling. “Po všech těch li’beznejch řečičkách o . . “

,Já jdu jen do koupelny,” řekla Augusta a uchichtla se. “V tom případě se zeptej na tý svý službě, kdo to volal.” “A proč?” . .….||,;r |.,.. “Víš přece, že jsem policajt” |

“Čert aby vzal telefon,” řekla Augusta.

Přesto ale vytočila číslo služby pro nepřítomné telefonní účastníky a pak Klingovi oznámila, že ten třetí telefon byl pro něho. .

“A kdo to byl?” zeptal se.

“Nějakej Meyer. A vzkazuje ti, že paní Ungermanová je připravena s jistotou identifikovat toho lupiče. Ví už zcela bez ečně kdo to byl.” p ‘

Bylo už za pět minut čtvrt na dvanáct, když Kling zaklepal na dveře bytu Mika Ingersolla v Calm’s Pointu. Nejdřív zevnitř uslyšel hlasy a potom kroky blížící se ke dveřím.

Kdo je?” zeptal se Ingersoll. “To jsem já. Bert Kling.”

524

525

“Kdo?” “Kling.” “Ach tak. Promiň. Moment, Berte.”

Kling slyšel, jak ze zdířky vyklouzl vyháknutý zajišt’ovací řetízek a jak při otočení klapl zámek. Ingersoll, který měl na sobě pyžamo a trepky, otevřel dveře dokořán a zvolal: “Ahoj, co se děje? Pojd dál.”

“Já vím, že už je pozdě,” řekl Kling. “Nespals ještě, nebo už jo?”

“Ale kde, zrovna jsem se koukal na zprávy v televizi” “Seš tu sám?”

“No jo,” řekl Ingersoll. “Jen pojcf, pojá. Dáš si pivo?” “Nedám, Miku, díky.”

“Ale nebude ti vadit, když já si dám?” “Jen si posluž”

“Udělej si pohodlí,” řekl Ingersoll. “Za moment jsem tu: `

Kling šel do obýváku a sedl si do křesla stojícího před televizí. Na televizoru ležel Ingersollův služební revolver i s pouz|rerrl a hlasatel právě mluvil o nejnovější stávce městských popelářů. Na kraji stolu, hned vedle křesla, ležela v popelníku cigareta. Na bílém filtru na konci byla šmouha od rtěnky. Kling slyšel, jak Ingersoll v kuchyni zavírá ledničku. V příštím okamžiku se vrátil do obýváku, hodil okem po zavřených dveřích na druhém konci místnosti, naklonil si láhev s pivem ke rtům a napil se. Hřbetem dlaně si rychle otřel ústa a pak se zeptal: “Jdeš kvůli tomu případu? Něco novýho?”

“Řek bych, že jo, Miku.” Snad ne další vloupání?” “

” “Ne, to ne.

Tak co?” “

“Podařilo se nám s jistotou identifikovat lupiče. Omyl je vyloučenej,” řekl Kling.

“Fakt? No to je ohromný”

“To záleží na tom, na ktgrý židli sedíš, Miku.” “Jak to myslíš?”

“Dneska večer zavolala do služebny paní Ungermanová. Já jsem tam zrovna nebyl, ale mluvil jsem s ní jen ted’, před malou chvilkou.” Kling se odmlčel. “Řekla mi, že už ví, kdo to byl - ten lupič. Nemohla si to předtím pořád dát dohromady, poněvadž ho viděla jen v …”

Neříkej to, Berte.” “

“… poněvadž ho viděla jen v uniformě. Ale tuhle, když byla u nás ve služebně …”

“Nech toho, zaraž, Berte.” “Je to pravda, nebo ne?” Ingersoll neodpověděl. “Miku? Je to pravda?”

“At` je nebo ne, můžem si o tom pohovořit,” řekl Ingersoll a udělal krok směrem k televizoru.

“Nechod.’ pro tu bouchačku, Miku,” varoval ho Kling a vytáhl vlastní služební revolver.

“Tohle by sis snad moh odpustit, Berte,” řekl Ingersoll dotčeným tónem člověka, jemuž se křivdí.

“Myslíš? Běž tamhle naproti, Miku. Stoupni si ke zdi.” “No přece, co blbneš . . “

Marš ke zdi!” . “

“No tak jo - co se hergot rozčiluješ?” řekl Ingersollóa pozpátku odcouval ke zdi.

“Jaks to udělal, Miku? Tos ukrad u nás ve služebně celou soupravu paklíčů?”

“Ale ne.”

“Tak jak ses k těm klíčům dostal?”

“Vyšetřoval jsem loni v říjnu tu černou loterii. Vzpomeň si, jak od nás na ten případ nahnali spoustu tidí . . “

“Jo, to si vzpomínám.”

“Zařizovali jsme kvůli tomu případu odposlouchávání po celým městě. Dělal jsem tehdy s chlapama z technický služby, co do těch telefonů ty mikrofony namontovávali. No a tehdy jsem si od nich ty klíče opatřil.”

“V čem jiným se ještě vezeš, Miku? Máš na krku jen ty vloupačky do bytů?”

“V ničem, přísahám ti!”

“Nebo ještě taky prodáváš drogy školákům?” “Prosím tě, Berte, kdo si myslíš, že jsem?” “Prachsprostej zlodějíček!”

“Potřeboval jsem prachy!” “To potřebujem všichni!”

“No hele, tak mi jmenuj jedinýho poldu v revíru, kterej nebere úplatky. Odkdy se ty tváříš jak nějaký posraný lilium?”

“Nikdy jsem od nikoho nevzal ani šesták, Miku.”

S

“Kolikrát ses kde nažral na oučet podniku?”

|í “To chceš srovnávat kafe zadarmo s celou sérií vyloupenejch bytů? Kristepane! Kde to jsme?”

,Já ti jen chci říct . . ” ) . “Co mi chceš říct? Poslouchám, Miku.”

V pokoji se rozhostilo ticho. Ingersoll pokrčil rameny a řekl: “Podívej, měl jsem nejlepší vůli tě z toho ze všeho vynechat. Proč myslíš, že jsem to hlídkování v kvartýrech navrhnul? Nechtěl jsem, aby si někdo myslel, žes v tom jel se mnou. Byl jsem …”

To hlídkování byla jen kouřová clona,” vypálil na něho Kling. ),

“Proto jsi mermomocí chtěl ty vysílačky, co? Abych si myslel, že sedíš pěkně potmě tam, kde sedět máš - a tys zatím vykrádal byt o blok dál. A to skleněný kotě! ,Tak se mi zdá, že mu živý koiata došly,`řek jsi to přece takhle, Miku, vid? Houby mu došly. Prostě jsi s sebou tu poslední noc nemoh vzít živý, poněvadž i takovej hlupák jako já by si byl musel všimnout, že máš v kapse kabátu nějakou zatracenou kočku.”

“Berte, věř mi . . “

“Ale jo, já ti věřím, Miku. Je to otázka, jestli ti bude věřit poručík. Zvlášt’ až si poslechne to, co mu poví Fred Lipton.”

S Fredem Liptonem já nemám nic společnýho.” ))

“Ne? No dobrý, to si zjistíme za malou chvilku, spolehni se. Hawes ho v tomhle momentě nejspíš zrovna zatýká. Můj odhad je, že ti dělal ze8. Dělal nebo nedělal, Miku?”

Už jsem ti řek, že ho neznám: ` ))

“Tak proč ses tak snažil, abysme po něm dál nešli? Jaks to proved - tos dal Rhondě Spearový popis všech poldů vd nás ze služebny? My už jsme si pomalu mysleli, že ta ženská je nějaká zatracená jasnovidka!” Kling se odmlčel a pak řekl: “Zavolej na ni, af vyleze, at’ se neschovává, Miku. Stejně ji budeme muset vzít s sebou.”

Co? Koho?” ,|c||

7) s?j ..

“Tu sazi, co je ve vedlejším pokoji. Je to přece Rhonda Spearová, no ne?”

“Ne, tam nikdo není …”

“,Je to přece ta, cos mi o ní vykládal? Ta hezká holka, co .se s ní chceš oženit, vid’, Miku? A kvůli tomu ženění ti přece tak strašně záleželo na tom, abys toho lupiče dopadnul, nevzpomínáš si?” Berte . . “

” .

“No, tak ted jsme ho dopadli. Co kdybys mě představil nevěs

s28

tince? Slečno!” zavolat. “Polezte odtamtud ven a s rukama nad hlavou, ano?” )) Nestřílejte,” řekl ženský hlas za zavřenými dveřmi. Dveře se otevřely. Buclatá blondýna v modrých šatech, oblečených přes dlouhou růžovou noční košili, vešla do obwáku. Ruce držela nad hlavou a rty se jí třásly. “Jak se jmenujete, slečno?” zeptal se Kling. “Ktery jméno chcete vědět?” zeptala se. Cože?” ), “Umělecký nebo občanský?” “Jste Rhonda Spearová?” “Ano.” “Tak se oblečte, slečno Spearová. A ty taky, Miku.” “Berte, proboha … nech mě aspoň, at| se vzpamatuju.” “A proč?” zeptal se Kling.

Film pro Teddy Carellovou vůbec nebyl. Přímo se hemžil artistními záběry, ve kterých herci hovořili z úkrytů za vázami, stromy, stínidly lamp nebo dokonce i za slony, takže se zdálo

) jako by se naschvál rozhodli skrývat před ní své rty, aby najust nevěděla, co se na plátně děje. A když zrovna náhodou nehovořili se zakrytými tvářemi nebo nebyli otočení zády k divákům, pronášeli poznámky či komentáře) důležité pro pochopení zápletky, mimo záběr - jejich hlasy zaznívaly z neviditelna jako doprovod k záběrům řítících se lokomotiv či blikání dopravních světel.

Teddy se filmy obvykle L’bily, pokud ji ovšem nikdo nenutil dívat se na výstřelky, v nichž si tak libuje kamera nové vlny. Dnes večer ale právě tuhle smůlu měla. Seděla vedle Carelly a zírala na plátno naprosto bezmocně, neschopná “slyšet” celé dlouhé sekvence a scény. Ulevilo se jí, když film skončil, a mohli se zvednout a z biografu odejít.

Když vycházeli z domova, bylo málem vlahé počasí a rozhodli se; že do biografu na Dover Plains Avenue, vzdáleného šest domovních bloků, půjdou pěšky. Na zpáteční cestě už to bylo horší, poněvadž teplota mezitím trochu poklesla, ale přece jen ještě bylo docela příjemně, a tak nijak zvlášt’ nepospíchali kolem starých stromů, prostírajících větve nad wlidněnými riverheadskými chodníky. Carella se dokonce vysloveně loudal. Teddy hořela netrpělivostí, aby už byli doma a mohla se ho začít vyptávat na všechno, čemu ve filmu nerozuměla, ale Carella zhluboka vde 529

choval noční vzduch a vykračoval si tak, jak si vykračují staří pánové za nedělních dopolední v parku, uprostřed hejna holubů, jejichž cupitání bezděky napodobují.

Útok přišel bez výstrahy.

Někdo ho udeřil ze všech sil pěstí do obličeje a Carellu to zaskočilo tak, jako kdyby vypuklo zemětřesení. Sahal po revolveru, když ho druhý útočník uhodil zezadu. Třetí chlap vyrval Teddy kabelku, přesně v okamžiku, kdy první útočník znova zabořil zafatou pěst do Carellova obličeje. Chlap za ním se rozmáchl klackem. Carella už vyškubl revolver ze svrchníku, když ho rána klackem zasáhla zezadu nad ucho. Zaduněl výstřel, který se v tiché předměstské ulici rozlehl jak exploze, a pak ho klacek udeřil znova, tentokrát tvrdě a do týla, a Carella se zhroutil jak podt,atý na chodník.

Rozpaky byly skoro horší než bolest. O půl hodiny později vysvětloval nevěřícímu dozorčímu v hale na strážnici 103. revíru, že je policista a že byl i s manželkou přepaden cestou domů z biografu. Útočníci jeho ženě ukradli kabelku a náramkové hodinky a taky jemu ukradli hodinky a náprsní tašku a navíc, což se skoro styděl přiznat, i služební revolver.

Dozorčí si všechny ty údaje zapsal a slíbil, že mu dá vědět. Carella si připadal jako výstavní blbec.

15

. Ten den byl celý nějak na levačku.

Od River Harb foukal do služebny rozjařující větřík a zářivé slunce zalévalo svým svitem avenue a ulice; květen stál za rohem a duben, jak se zdálo, už v tom jásavém souboji podlehl.

Hluchý se jim už ale žádným způsobem znova neozval. Dopolední .poštu už měli na stole a nebyla v ní žádná hnědá obálka adresovaná Carellovi, žádná druhá fotografie fotbalového týmu. Šlo jen o nějaké přehlédnutí, nebo jim tentokrát záměrně nic neposlal? Skrýval se snad za tím nějaký hlubší význam? Détektivové z 87. pátracího oddělení nad tím hloubali asi tolik jako proktologický kongres nad problematikou ústní hygieny. Předali prostě případ neohroženým zastáncům zákona z 86. revíru; at si lámou hlavinky zas oni.

Hodiny na chodníku před bankou ukazovaly devět hodin dvanáct minut. Hluchý seděl na lavičce v parčíku, kolem něhož vedl Van Burenův okruh. Porovnal si čas s vlastními hodinkami a vykoukl do ulice. Do tří minut, pokud pancéřovaný nákladní vůz přijede přesně tak jako každý jiný pátek, bude do banky dopravena hotovost postačující k úhradě výplatních šeků z McCormickovy, Meredithovy a Holtovy továrny. A v jedenáct hodin už ty peníze budou zase vyzvednuty, budou fuč a pryč, pryč a fuč, navzdory veškerému úsilí těch policajtů na baterku, kteří už v téhle chvíli sedí v bance. Hluchý je viděl, když pár minut po deváté přišli - tři detektivové, chlapi jak řimbaby, a s nimi i jedna policejní dáma; nepochybně proto, aby vystřídali bankovní úředníky u přepážek. Věřil jim, že mají aspoň tolik inteligence, aby si uvědomili, že může případně banku přepadnout i v jinou dobu než v ohlášených jedenáct hodin, ale to snad by se - doufal dovtípil i absolvent pomocné školy. A kromě toho jsou stejně vedle jak jedle. Banka totiž bude vyloupena v jedenáct. Af byl hluchý jaký byl, puntičkářsky si potrpěl na to, že co jednou řekl, to platí. Když se člověk musí zahazovat s přiblblíky, jinak se to ani dělat nedá.

Ulicí přijížděl pancéřovaný náklad’ák.

Zastavil u chodníku před bankou. Řidič vystoupil, rychle vůz obešel a s puškou v ruce si stoupl ke dveřím v zadní stěně karosérie. Postranní dvířka se otevřela směrem do chodníku, z vozu vystoupil druhý hlídač a připojil se ke svému kolegovi. Revolver měl ještě v pouzdře. Klíčem, ktery měl připevněný řetízkem k opasku, odemkl zadní dveře náklad’áku. Potom vytáhl z pouzdra revolver, sevřel hlaveň v ruce a pažbou tvrdě zabušil na dveře. Bouchnul na ně dvakrát, což bylo pro hlídače uvnitř znamení, aby dveře odemkl zevnitř. Zadní dveře náklad’áku se otevřely. Hlídač s puškou v ruce kryl své kolegy, když vynášeli dva pytle s penězi z náklacPáku na chodník. Po schůdkách vystoupil z vozu i hlídač, který dosud seděl uvnitř zamčený s penězi. V ruce měl revolver a chopil se jednoho pytle. Druhý hlídač zvedl druhý pytel. Když kráčeli k otáčecím dveřím banky, hlídač s puškou měl pod kontrolou celý chodník. Nepochybně to měli dokonale nacvičené a stejně nepochybně to dokonale fungovalo.

Jakmile zmizeli v bance, hluchý pokývl, usmál se a rychle zamířil k telefonní budce na rohu. Vytočil své vlastní číslo a hned při druhém zazvonění kdosi aparát zvedl.

531

“Haló?” řekl nějaký hlas. “To je Kerry?”

“Ano.” Tady Taubman.” “

“Prosím, pane Taubmane.”

“Peníze jsou tu. Můžeš si pro ně se všemi ostatními hned přijít”

“Díky, pane Taubmane.”

V telefonu se ozvalo cvaknutí. Hluchý se stále ještě usmíval, když zavěšoval sluchátko na hák a vracel se na své velitelské stanoviště na lavičce v parku.

Detektiv Schmitt z 86. revíru dával v bance ještě jednou a naposled potřebné instrukce panu Altonovi. Hodiny na zdi naproti přepážkám bankovních úředníků ukazovaly devět hodin a jednadvacet minut.

“S ničím si nemusíte dělat starosti,” řekl Schmitt. “K okénkům číslo jedna a dvě jsem dal dva zkušené detektivy a stejně zkušená policistka sedí u venkovní přepážky, u té, co tam klienti zajíždějí ve vozech. A přepážku číslo tři si vezmu na starost sám.”

“Dobře, děkuji vám,” řekl pan Alton. Na okamžik zaváhal a nervózně se rozhlédl po bance. “Co mám ale mezitím dělat já?” “Věnujte se prostě své práci jako obvykle,” řekl Schmitt. “Snaž

te se zbavit té nervozity. Není důvod, abyste své klienty jakkoli znepokojoval. Máme všechno naprosto pod kontrolou. Můžete mi věřit, pane Altone, že když jsou uvnitř čtyři naši lidé, každý si rozmyslí tuhle banku vyloupit”

. Schmitt měl pravdu. Přestože si toho nebyl vědom.

V devět hodin třicet sedm minut Kerry Donovan s hlavou oholenou tak, že se mu na slunci leskla jako koleno, a s novým, ale přesto náramně důstojným knírem pod nosem, vstoupil do banky. V ruce nesl velký a hranatý černý kufr. Zeptal se hlídače, kde je ředitelská kancelář, a hlídač se ho zeptal, zda je předem ohlášen. Donovan řekl, že ano, že sem minulý týden volal a domluvil si s panem Altonem schůzku. Hlídač se ho zeptal, jak se jmenuje, a Donovan odpověděl: “Dunmore. Karl Dunmore.”

“Okamžik, pane Dunmore,” řekl hlídač a mávl na jednu z bankovních úřednic, dívku, které mohlo být něco přes dvacet. V několika vteřinách byla u nich. .| ;f,;;r,u|:|ss .:a..~.,. ,

“Pan Karl Dunmore přišel za panem ředitelem,” řekl hlídač. “Moment, prosím,” řekla dívka a vydala se přes celou bankov

ní dvoranu dozadu, kde vešla do ředitelovy kanceláře. Vynořila se z ní téměř vzápětí, vrátila se k čekajícímu hlídači a Donovanovi; mezi nimiž se zatím stačila rozproudit zdvořilá konverzace o tom, jaké je dnes venku pěkné počasí, a požádala Donovana, aby ji laskavě následoval. Donovan za ní kráčel přes celou dvoranu a prošel kolem hluchého, který stál u jednoho ze dvou stolků tvořících ostrůvek uprostřed a vyptňoval formulář pro vkladatele. Dívka otevřela dveře ředitelské kanceláře, pokynula mu, aby šel dál, a zavřela za ním dveře.

Hluchému pojednou přišlo docela líto, že Kerry Donovan neví, že banka je plná policistů.

“Těší mě, že vás poznávám, pane Dunmore,” řekl ředitel Alton a napřáhl pravici.

“A já jsem rád, že jste si pro mě našel čas,” řekl Donovan. “Copak jste mi to přinesl?”

“No, když jsme o tom spolu mluvili telefonem, napadlo mě, že by snad jednání mohlo prospět, kdybych vám přinesl ukázat plány a miniaturní model té naší chystané výstavby. Je mi jasné, že stavební úvěr, o který žádáme, je mimořádně vysoký, ale doufám, že mi dáte za pravdu v tom, že naše vyhlídky na zisk jsou zcela realistické. Mohl bych to dát sem na váš stůl?” zeptal se Donovan a rychle si uvědomil, že model je pra psací stůl pana Altona, zavalený nejrůznějším nepořádkem, příliš velký. “Nebo by snad bylo lepší to dát na podlahu,” řekl improvizovaně. “Semhle pak můžeme plány rozvinout, aby na ně bylo líp vidět.”

, ,Jistěže,” řekl pan Alton. “Jak si přejete.”

Donovan otevřel černý kufr a opatrně z něho vyndal miniaturní model čtyřiceti domů bytové výstavby, na němž se v roztomilém zmenšení vinuly i cesty, rostly malinkaté stromy, stály pouliční lucerničky a požární hydrantky. Položil model na podlahu před psacím stolem a pak sáhl do kufru pro plány stočené do velkého svitku. Stáhl z nich gumičku a na podlaze plány rozvinul.

” Kdybyste mi mohl něco půjčit, abych to tady na té jedné straně zatížil,” řekl.

“Bude vám stačit tohle?” zeptal se pan Alton. , ,

,Jistě, děkuju,” řekl Donovan a přijal nabídnuté těžítko z brou

533

šeného skla “Potřebuju jen něčím zatížit tady ten volný konec.” ,Já rozumím,” řekl pan Alton.

, “Kdybyste ted’ laskavě šel sem, pane řediteli, odtud |na to budete líp …”

“Kde tu výstavbu hodláte realizovat?” zeptal se pan Alton, když obcházel stůl a přistupoval k Donovanovi.

“To už jsem vám myslím říkal, hned jak jsme o tom poprvé . . ” “já vím, ale pochopte, my jednáme s tolika . . “

“Je to v Sands Spit, pane řediteli “

“A pokoušel jste se požádat o stavební úvěr přímo tam?”

“Ne. Všechny kanceláře máme tady v Isole, pane řediteli. Mysleli jsme, že bude lepší, když budem jednat s místní bankou.”

,Já rozumím.” ,

“Tady ten horní plán představuje schéma celé výstavby. Když jej porovnáte s modelem . . “

Pan Alton ted stál vlevo od Donovana, hned vedle něho, a díval se na model položený na podlaze. Donovan se narovnal, vytáhl z kapsy pláště revolver a přitiskl ho panu Altonovi k hlavě.

“Ani slovo, varuju vás,” řekl. “Přepadli jsme banku. Dělejte přesně to, co vám budu říkat, jinak vás zabiju.”

Pan Alton se s třesoucími rty zacivěl do ústí revolveru. Hluchý záměrně Donovana vyzbrojil koltem ráže .45 - zbraní která působí přímo děsivě. ,

” Rozuměl jste?” zeptal se Donovan. “Ano. Ano, rozuměl.”

“Fajn. A tecf spolu půjdem do trezoru,” řekl Donovan, zůstal stát a rychle zaklapl otevřený kufr. “Jestli cestou někoho potká.

me, řeknete mu, že jsem přišel přezkoušet poplašný zařizení. A jestli bude někdo v trezoru, požádáte ho, aby odešel, a nechal nás tam o samotě. Jasný?”

“Ano.” “Nikomu nebudete dávat žádný znamení, nikomu se nebudete pokoušet naznačit, že se děje něco mimořádnýho. Varuju vás, pane Altone. Za přepadení banky by mě čekal doživotní kriminál, a tak si nebudu dělat vůbec žádný výčitky svědomí, když vás na fleku zastřelím. Ted’ dám revolver zpátky do kapsy, ale odtamtud na vás budu mířit dál, pane Altone, a zastřelím vás přes kapsu, jestli na někoho jen mrknete. Jste připravenej?”

“Ano, jsem.” «

“Tak jdem.

534

Od stolku tvořícího ostrůvek uprostřed bankovní dvorany viděl hluchý, jak Donovan a ředitel Alton vycházejí z kanceláře a jdou k trezoru. Donovan se usmíval a přátelsky něco brebentil, černý kufr držel v levé ruce a pravačku měl zabořenou v kapse pláště. Oba muži vešli do trezoru a hluchý rychle vykročil k otáčecím dveřím vedoucím před banku. Podle předem stanoveného grafikonu měl druhou fázi ,plánu odstartovat teprve ve chvíli, kdy Donovan trezor opět bezpečně opustí a vrátí se do ředitelovy kanceláře. Místo toho však vyšel z banky hned ted, a to, že se objevil na chodníku, bylo znamením pro dvě auta, čekající na druhé straně malého parku. Viděl, jak se Rudy Manello odlepuje s prvním vozem od kraje chodníku. Vůz řízený Angelou Gouldovou ho sledoval v těsném závěsu. Netrvalo to ani minutu, než Rudy obloukem objel ulici a zahnul na příjezdovku vpravo od banky. Angela v druhém voze jela pořád hned za ním, a jakmile se vuz octl napříč přes ústí příjezdovky, takže vjezd na ni zablokoval, vypnula motor a začala předstírat bezmocné ženské pohoršení nad technickou závadou. O zlomek vteřiny později vystoupil z prvního vozu John Preiss a kovářským kladivem vytřískl sklo venkovní přepážky.

V další vteřině byli oba, Preiss i Rudy, po smrti. Zastřelila je policistka střílející z roztříštěného okénka. Kerry Donovan, který byl stále ještě v bankovním trezoru a cpal do černého kufru balíčky odpočítaných a páskou přelepených bankovek, výstřely uslyšel a bylo mu hned jasné, že něco zkrachlo. Upustil bankovky, které držel v ruce, vyřítil se z trezoru, uviděl, že žena u venkovní přepážky svírá v ruce zbraň, a v panice si uvědomil, že tudy, jak to určoval plán, uprchnout nemůže. Rozběhl se k otáčecím dveřím vedoucím ven z banky, ale v té chvíli ho srazily kulky z revolverů tří detektivů, sedících u peněžních přepážek uvnitř v bance.

Venku před ‘ bankou Angela Gouldová všechno to střílení uvnitř uslyšela a okamžitě nastartovala vůz. Propadla takové pa-, nice, že by byla nezastavila a nevzala hluchého do vozu ani v případě, že by byl na chodníku čekal, jak čekat měl. Jenže ten v té chvíli už seděl v taxíku, půl kilometru odtud, a ujížděl na schůzku s druhým týmem.

Ten den byl pořád ještě celý nějak na levačku. Jen s tím rozdí- ‘ lem, že ted’ to bylo ještě horší.

535

Když Albert Schmitt z 86. revíru zatelefonoval Carellovi a oznámil mu, že pokus o vyloupení banky zmařili, Carellu to spíš poněkud překvapilo.

“To myslíš vážně?” zeptal se a podíval se na hodiny na zdi. “Vždyf je teprv půl jedenáctý”

“To je pravda,” řekl Schmitt. “Prostě udeřili dřív.” Kdy?”

” “Už je to skoro hodina. Do banky vpadli asi v devět čtyřicet. Kolem desátý už bylo po všem.”

“A co to bylo za lidi? Kolik jich bylo?”

“Jeden přišel dovnitř a dva přijeli k venkovní přepážce. Nevím , jakej měli plán, ale jak mohli vůbec čekat, že jim to vyjde, to je prostě mimo moje chápání. Zvlášt’ po všem tom varování předem. Já tomu prostě nerozumím, fakt ne.”

“A co to bylo za chlapy? Ty, co se o to pokusili?” zeptal se Carella.

“U mrtvých jsme našli průkazy totožnosti . . ” “Všichni jsou po smrti?”

“Všichni tři. Rudy Manello, John Preiss a Kerry Donovan. Říkají ti ta jména něco?”

“Vůbec nic. Neměl některej z nich naslouchátko?” “Co jestli neměl?”

“Naslouchátko. V uchu ” “Ne, to neměl.”

“Je některej z nich vysokej blond’ák?” Ne.”

” “Tak v tom případě fouknul.” Kdo?”

” “Chlápek, kterej to všechno vymyslel a zorganizoval.”

“Ten už toho tak vymyslel,” řekl Schmitt. “Můj šestiletej kluk by takovouhle akci naplánoval líp. Vždyt’ to je, jako by se vůbec nic nestalo, Carello. Sklenář už dokonce znova zasklil to vyražený okýnko - ještě než jsem z banky odešel. Svoje lidi jsem odvolal, poněvadž už odcházeli dokonce i ti fešáci z bezpečnostní služby. Krátce a dobře, ted’ na to můžem klidně zapomenout. Zkrachlo jim to a máme to z krku.”

” Tak fajn,” řekl Carella, “fajn,” a zavěsil s pocitem mírného zklamání. Ve služebně bylo nezvyklé ticho, otevřenými okny sem z ulice zaléhal pouze hluk vozidel, který po ránu ještě nebyl tak velký. Carella si sedl ke stolu a srkal kávu z papírového šálku.

536

Tohle se hluchému nepodobalo. Pokud si ho Carella představoval správně (jenže on si ho pravděpodobně představoval špatně), “

delikátní symbióza”, o které mluvil, závisela na mnoha vzájemně splývajících a vzájemně se doplňujících prvcích.

Hluchý sám k nim patřil, a nikoli v poslední řadě. V této chvíli bylo už skoro zřejmé, že při každé akci pracuje s jínou, speciálně vybranou partou, asi tak jako džezový sólista, který si na turné vybírá v různých městech pokaždé jiný doprovod. Žádný z členů part, které už v minulosti dopadli, nebyl s to určit totožnost svého vůdce; hluchý se jim představil jednou jako L. Sordo a podruhé zas jako Mort Orecchio - a to první jméno znamená “hluchý” španělsky, to druhé zas znamená “mrtvé ucho” italsky. Dokonce i to naslouchátko mohl být pouhý trik, přestože, se vždycky obtěžoval s tím, aby jim sdělil, že trochu nedoslýchá. Af už to ale byl kdokoli, zločiny, které naplánoval, měly vždycky až příliš originální koncepci a šlo při nich vždy o obrovské sumy peněz.

Jenomže plánování a uskutečňování zločinů hluchému nestačilo. Druhý prvek symbiózy spočíval v tom, že policii vždycky předem oznámil, co chystá, a to dlouho předtím, než to provedi. Carella se zprvu domníval, že to svědčí jen o jeho nadutosti a přehnaném sebevědomí, ale později pochopil, že hluchý používá policie jako jakési d|uhé “pracovní” party, mnohem větší než základní skupina, ale k úspěšnému spáchání zločinu stejně nezbytné. To, že při dvou předchozích pokusech neuspěl, bylo v obou případech čistě věcí náhody. Byl chytřejší než policie a policie využíval a dokonce policii říkal, že ji k realizaci svých plánů využívá, a tady ke dvěma předchozím přistupoval do hry třetí prvek.

Věděli, že jich využívá, ale nevěděli jak; věděli, že jim toho o chystaném zločinu říká spoustu, ale ne dost; věděli, že udělá to, co předpověděl, ale ne přesoě - a tak policie většinou reagovala jak valná hromada venkovských balíků odněkud z Kocourkova. A její postup hluchého zpětně utvrzoval v předpokladu, že policisté jsou mimořádně neschopní. Jakmile se na tuto nezpůsobilost, kterou ted’ jasně předvedli, jednou spolehl, začal být čím dál drzejší a troufalejší. A čím byl on odvážnější, tím víc chybných kroků dělali těma svýma platfusáckýma nohama oni. Opravdu - byla to velice delikátní symbióza.

To, co ale hluchý předvedl tentokrát, bylo jaksi hluboko pod

537

jeho úrovní; prostě se mu to nepodařilo. Nejšupáčtější zlodějíček z revíru by dokázal rozhlásit, že vyloupí banku v jedenáct a pak ji vyloupit v půl desáté - stejně dobře jako on. To přece umí vykoumat kdekdo. Taková mrňavá, ubohoučká lež mohla sotva stát za to, aby jim ji oznamoval ve dvou vyhotoveních. Hluchý ale přesto považoval za nutné sdělovat jim všechno kolem téhle akce dvojmo. Zřejmě byl přesvědčen, že jim předvede největší výkon v dějinách kriminálnického snažení, dostatečně gigantický na to, aby nebyl zvěstován pouze jednou, ale raději rovnou dvakrát - jako když si někdo dá natisknout na plakát 50 TANE|NIC 50.

Carella zvedl papírový šálek a usrkl trochu kávy. Byla už skoro stu.dená. Jediným douškem spolkl to, co v šálku ještě zbývalo, a vzápětí se div nezadusil, šokován mimořádně brilantním nápadem, který ho osvítil tak náhle, že z toho celý zkoprněl: hluchý jim neřekl dvakrát všechno. Pravda, řekl jim dvakrát skoro všechno, ale fotostat označující hodinu přepadení přišel jen jeden! Carella odšoupl židli a sáhl po saku. Přinesl si s sebou dnes ráno do práce jiný revolver, první revolver, který kdy vlastnil, ještě v době, kdy u policie začínal jako pochůzkář. Ted’ ho vytáhl z pouzdra, překvapilo ho, jak nezvyklý je to pocit držet ho zas v ruce po tak dlouhé době, a začal doufat, že ho nebude muset použít, začal doufat, že se snad přece jen v něčem mýlí. Hodiny visící ve služebně ukazovaly tři čtvrtě na jedenáct a Carella si uvědomil, že ted’ konečně ví, proč vůbec jim ty fotografie chodily dvojmo. A nijak, ani v nejmenším to nesouviselo s jeho dvojčaty nebo s přehnaným sebevědomím hluchého.

. Kuriózní bylo, že to souviselo výhradně s hrou zvanou zločin ,

ale hranou podle striktně dodržovaných pravidel.

Otáčecími dveřmi prošel deset minut před jedenáctou, zamířil rovnou k bankovnímu hlídači a otevřel náprsní tašku.

“Detektiv Carella z 87. pátracího oddělení,” řekl. “Rád bych prosím mluvil s panem Altonem.”

Hlídač si důkladně prohlédl policejní odznak, připíchnutý do kožené chlopně naproti služební legitimaci. Přikývl a řekl: “Pojdte laskavě se mnou,” a odvedl ho na druhý konec bankovní dvorany ke dveřím, které byly hned vedle trezoru. Diskrétně na ně zaklepal.

“Ano?” ozvalo se zevnitř.

i .:…:.:

To jsem já, pane řediteli. Corrigan.” “

Vstupte,” řekl pan Alton. “

Hlídač vešel do kanceláře, zdržel se tam jenom pár vteřin a znova se objevil. “Můžete jít rovnou dál, pane Carello,” řekl. Ředitel Alton seděl za psacím stolem, ale hned vstal a podal mu ruku. “Dobrý den,” řekl.

“Dobrý den, pane řediteli. Promiňte - jsem detektiv Carella z 87. pátracího oddělení” Znova ukázal odznak a služební legitimaci a pak se usmál. “Jak se cítíte po tom všem poprasku, který jste tu měli?” zeptal se a přitáhl si křeslo k psacímu stolu a posadil se.

Ted’ už mnohem líp,” řekl pan Alton. “Co jste si ráčil přát, “

pane Carello?”

“Promiňte, pane řediteli, nezdržím vás víc jak pár minut. My jsme to pátrací oddělení, které zachytilo počáteční informace o chystaném přepadení a teprve později jsme celou věc předali 86. revíru. Náš poručík mě požádal, abych se tu zastavil a doplnil tenhle kontrolní dotazník, pokud proti tomu nebudete mít námitky K

O jaký kontrolní dotazník jde?” zeptal se pan Alton. “

“Opravdu vás nerad obtěžuju problémy kolem kompetence různých policejních oddělení, pane řediteli, ale bohužel přesně o tohle jde, a doufám, že se mnou budete mít trpělivost. Abyste rozuměl, přestože byl případ předán jinému pátracímu oddělení, neznamená to ještě, že už oficiálně nepatří nám. Tím chci říct, že máme zájem na tom, abychom ho definitivně uzavřeli”

“Nevím, jestli vám přesně rozumím,” řekl pan Alton.

“My za něj totiž zodpovídáme, pane řediteli. To je docela jednoduché.”

“Hm, ano,” řekl pan Alton, ale pořád ještě vypadal nechápavě. “Ty otázky slouží jen k tomu, abychom se ujistili, že 86. pátrací oddělení postupovalo ve všem podle předpisů a služebních instrukcí. |eknu vám to upřímně a bez okolků, pane řediteli, Pojišt’ujeme se tím pro případ, že by později došlo k nějakému prošetřování nebo tak. To jako myslím seshora, prostě od nadřízených.”

“Hm, ano,” řekl pan Alton a zdálo se, že konečně chápe. “Co je to za otázky?”

“Je jich jen pár, pane řediteli,” řekl a vytáhl z kapsy přeložený papír. Rozevřel jej a položil na psací stůl. Na listu byla strojem

538 539

napsaná řada otázek. Vyndal si propisku, rychle přelétl očima první otázku a zeptal se: “Kolik policistů bylo v bance v okamžiku, kdy došlo k pokusu o vyloupení?” ” Čtyři,” řekl pan Alton. “Znáte jejich jména?” “Celou operaci řídil detektiv Schmitt. Ostatní jménem ne-znám.” “To si ostatně mohu zjistit na 86. oddělení,” řekl a napsal si na list pokrytý strojopisem jméno “Schmitt”. Hned nato přešel k další otázce. “Chovala se k vám policie po celou tu dobu slušně a zdvořile?” “Ale ovšem, samozřejmě že ano,” řekl pan Alton. Připsal vedle otázky slovo “Ano” a pak se zeptal: ;,Měl některý z policistů v době, kdy byli v bance, přístup k hotovosti?” “Ano. Ti, co seděli u peněžních přepážek” “Udělali jste už kontrolu částek, které jim prošly rukama? Myslím po odchodu policistů z banky.” “Ne, to ještě ne, pane Carello.” “A kdy ji hodláte provést?” “Dnes odpoledne.” “Mohl byste mi pak laskavě zavolat - až s tím budete hotovi? Telefonní číslo mám FRederick 7-8025:` “Ano, to mohu udělat ” “Chci to od vás jen proto, abych věděl, že je to všechno tady,” řekl a usmál se. “,Jistě,” přikývl pan Alton. “Už těch otázek zbývá jen pár. Vstoupil některý z policistů do trezoru? Myslím během té doby, kd b li v bance?” « y y “Ne. “Pane řediteli, mohl byste mi sdělit přesnou výši hotovosti , kterou vám dnes ráno do banky přivezli “Pět set tisíc tři sta dolarů” “Po přepadení jste peníze přepočítali?” “Ano.” “Kdo je přepočítával?” “Můj náměstek, pan Warshaw.” “Bylo tam všechno?” “Do posledního centu.” “Takže pachatelé naprosto neuspěli” “Naprosto ne” `kiw‘4i tiá\ E .ti “Dobrá. Budu později ještě chtít od pana Warshawa podpis jen aby mi potvrdil, že po pokusu o přepadení a po odchodu policistů z banky peníze přepočítal …”

“No totiž … oni byli pořád ještě v bance, když ty peníze počítal: `

“Ale v trezoru ne?” “Ne, v trezoru ne.”

“Tak to je stejně v pořád|Cu, pane řediteli. Jde jen o to, abych ten údaj měl potvrzený, o nic víc. A ted můžeme zajít do trezoru, ne?”

“Do trezoru? Proč?”

“Musím splnit příkaz, ktery mi náš poručík dal.” “A jaký příkaz vám váš poručík dal, pane Carello?”

“Požádal mě, abych se přesvědčil, že tam peníze jsou a že jsou v pořádku.”

To jsem vám přece právě řek.” “

“Požádal mě, abych se o tom osobně přesvědčil.” “A jak, prosím vás?”

“Tím, že je přepočítám.”

“Ale to je absurdní,” řekl pan Alton a podíval se na hodinky. “Za malou chvilku začneme hotovost rozdělovat úředníkům u přepážek. Svědomité přepočítání by vám trvalo …”

“Zvládnu to rychle, bucPte bez obav, pane řediteli. Bude vám vyhovovat, když zajdeme do trezoru hned ted’? Abych se do toho moh dát a neodkládalo se to . . : `

“Ne, to asi nebude možné,” řekl pan Alton. “Proč ne, pane řediteli?”

“Už jsem vám to přece pověděl. Jsem ochoten vyjít vstříc všem požadavkům vašeho oddělení, ale ne ted’, kdy by to znamenalo další narušení normálního průběhu našeho pracovního dne. Měl jsem tu už dnes v bance dost zmatku a opravdu nemohu potřebovat …”

“Chápu, pane řediteli, ale tohle není jenom požadavek policejního oddělení. Abych mohl vyšetřování uzavřít a podat poručíkovi uspokojující …”

“Podívejte, snad by bylo nejlepší, kdybych si o tom s vaším poručíkem promluvil sám,” řekl pan Alton a sáhl po telefonu. “Jaké číslo jste říkal, že to je?”

Nedotýkejte se toho telefonu, pane řediteli.” “

Muž držel v hrsti revolver a mířil jím řediteli Altonovi přímo

54t

na hlavu. Pana Altona se na okamžik zmocnil děsivý pocit déjá vu. Hlavou mu prolétlo: ne, tohle přece není možné, něco takového se přece nemůže stát v jednom dni dvakrát, a pak slyšel, jak mu ten muž říká: “Dávejte dobrý pozor na to, co vám ted’ povím, pane řediteli. Půjdem te|P spolu do trezoru a každému, koho bychom cestou nebo přímo v trezoru potkali, řeknete, že jsem detektiv Carella z 87. pátracího oddělení a že jdeme odnést hotovost do vaší kanceláře, kde bude přepočítána tak, jak to vyžadují policejní předpisy. Řeknete-li cokoli jiného, udělám vám d’urku do tý vaší posraný palice. Rozuměl jste, pane řediteli?”

Pan Alton si povzdechl a pípl: “Ano, rozuměl.”

Hluchý stál u stolků tvořících ostrůvek uprostřed bankovní dvorany a viděl odtamtud, jak Harold a pan Alton vycházejí z ředitelské kanceláře. Harold měl pravou ruku v kapse pláště, nepochybně v ní svíral pažbu revolveru. Hluchý je pozoroval, když vešli do trezoru. Na tiskopis pro vyzvednutí vkladu, který ležel před ním, napsal datum a číslo svého účtu. Do příslušné řádky pak vypsal slovy Pět set tisíc dolarů 00 centů a do druhého políčka napsal výši částky ještě jednou, tentokrát čísly: $ 500 000. Formulář podepsal D. IZ. Taubman.

V té chvíli už pan Alton vycházel z trezoru a nesl pytel s penězi. Harold šel těsně za ním a nesl druhý pytel. Pravou ruku měl ale pořád v kapse pláště. Společně pak vešli do Altonovy kanceláře. Dveře se za nimi zavřely a hluchý vykročil k východu z banky.

Měl pocit, že může být sám na sebe pyšný. Lidové přísloví sice říká, že blesk nikdy nebije dvakrát do stejného místa, a zvlášt, ne v rozmezí půldruhé hodiny. Harold ale přesto už v téhle chvíli má všechny ty báječné prachy pod palcem, už jsou jeho, a v několika příštích vteřinách (jakmile hluchý vyjde před banku), Danny a Roger zajedou s vozem před venkovní přepážku, k okehku pro klienty, kterým se nechce vystupovat z auta. Florence zaparkuje druhý vůz tak, aby zablokoval vjezd na příjezdovku, a celé přepadení se bude od začátku do konce opakovat znova. Jediný rozdíl bude v tom, že tentokrát všechno vyjde. Vyjde to, poněvadž to už jednou zkrachlo, a nikoho přece ani ve snu nenapadne, že podstatnou částí nějakého plánu by mohlo být právě zkrachnutí. Tecf, když troufalý pokus o vyloupení banky selhal, sedne si každý spokojeně na zadek a bude si lebedit, jaký je vlastně pašák. Až bude v příštích několika vteřinách okénko ven kovní přepážky roztříštěno podruhé a poplašné zařízení se rozřinčí na 86. pátracím oddělení a v kanceláři bezpečnostní služby, hluchého by vůbec nepřekvapilo, kdyby to všichni pokládali za nějaký omyl. Byl ochoten se vsadit, že v kanceláři ředitele Altona okamžitě zazvoní telefon a volající se zeptá, zda jde skutečně o poplach nebo o nějakou technickou poruchu. Tak či onak, ve chvíli, kdy uslyší řinkot tříštěného skla, bude už Harold z kanceláře venku, a než se policie ozve, budou už všichni ujíždět z místa činu. Bylo to až trochu mo| jednoduché. A přesto to bylo rozkošné. Došel k otáčecím dveřím a začal jimi procházet. Nějaký muž do nich právě vešel v opačném směru, z ulice. Bylo to už hezky dávno, co hluchý Carellu viděl a stál mu tváří v tvář. Když ale člověk jednou po někom střelí z brokovnice a ten někdo mu ten kompliment později oplatí z detektivního speciálu ráže .38, dá se sotva předpokládat, že někdy zapomene, jak ten dotyčný vypadá. Hluchý okamžitě poznal, že muž vcházející do banky je detektiv Steve Carella, kterého večer předtím jeho kum-páni ztloukli a okradli o služební legitimaci. V tom zlomku vteřiny, kdy ho poznal, stál už ale hluchý před bankou, zatímco Carella vykročil z kolotoče otáčecích dveří do bankovní dvorany a šel rovnou k hlídači. Carella ho neuviděl. Jakmile se však hluchý objevil na chodníku, bylo to pro Roge-ra a Dannyho znamení, aby nastartovali vůz a rozjeli se s ním k venkovní přepážce, což také hned udělali s pohotovostí, z níž hluchému přeběhl mráz po zádech. A právě tak to bylo znamení i pro Florence, aby se také rozjela a zablokovala druhým vozem vjezd na příjezdovku; hluchý s hrůzou pozoroval, že si svou roli nastudovala až příliš dobře a začíná ji předvádět bez sebemenší ztráty tempa. Carella mezitím hovořil s bankovním hlídačem, který se tvářil naprosto konsternovaně - nebylo divu, jestliže se mu během patnácti minut představili dva různí detektivové a prohlašovali o sobě, že jsou jedna a táž osoba. Hluchému došlo, že pryč a pryč je všecko, pryč jsou mé naděje. A tak udělal to, co by v té situaci udělal každý rozumný mistr zločinu. Vzal nohy na ramena a padal. Tempem. V několika příštích okamžicích se toho stalo moc najednou. Carella, který šel za hlídačem k ředitelské kanceláři, uslyšel, jak se napravo od něho s řinkotem vysypalo sklo. Otočil se po 542 543

hluku a spatřil muže rozbíjejícího okénko venkovní přepážky kovářským kladivem. Udělal to, co by v té situaci udělal každý rozumný a zkušený detektiv. Vytrhl revolver, střelil po muži s kladivem, přiskočil k pultu přepážky a přes něj vystřelil po druhém muži, sedícím venku za volantem vozu. V tom okamžiku vyběhl z ředitelské kanceláře třetí muž, nesoucí dva pyde s penězi. Bankovní hlídač, kterému se mátožilo v hlavě, že tohle všechno přece - před chvililinkou - už jednou zažil, prožil a přežil, vyviklal posléze také revolver z pouzdra a začal pálit po muži s penězi, který se mu předtím představil jako ten první detektiv , Carella; bylo to všechno strašně zmatené, čert aby se v tom vyznal. Trefil dveře trezoru, trefil dveře ředitelské kanceláře a nakonec trefil i pana Warshawa, ředitelova náměstka, a to do pravé paže. Netrefil však ani jednou muže vlekoucího pytle s penězi. Muž jeden pytel odhodil, z kapsy pláště vyškubl revolver a začal kropit kulkami prostor uprostřed dvorany. Přeskočil pult a hnal se k rozbitému okénku venkovní přepážky, když ho Carella střelíl do nohy. Muž se otočil jak na obrtlíku, ale snažil se dovléct k okénku; zároveň vystřelil po Carellovi, odstrčil zděšeného úředníka od venkovní přepážky stranou, a pokusil se prosoukat mezi střepy roztříštěného skla ven na příjezdovku, k jednomu ze svých kompliců, který už ležel mrtvý a zhroucený na volantě vozu. Carella druhým výstřelem srazil prchajícícho k zemi a vzápětí přeskočil pult sám a řítil se k rozbitému okénku. Muž, který je rozkřápl kovářským kladivem, byl těžce zraněn a pokoušel se doplazit po příjezdovce k místu, kde stál druhý vůz. Motor vozu ale pojednou naskočiL Carella se vyklonil ven a vvstřelil po autu, které se právě uškublo z fleku, až pneumatiky zakvilely, a řítilo se pryč. Jedna z bankovních úřednic pronikavě zavřeštěla. Jakýsi uniformovaný policista vpadl do banky a začal střílet po Carellovi, který na něho zařval: “Já jsem polda, vole!” A pak už se banka zahemžila policisty z 86. revíru a lidmi ze soukromé bezpečnostní služby, které sem všechny přivolalo poplašné zařízení dnes už podruhé. Dva domovní bloky od banky přejela žena, řídící prchající vůz, křižovatku na červenou a zastavil ji dopravní strážník. Pokusila se ho zastřelit revolverem ráže .22, který vytáhla z kabelky, a tak ji dopravák vzal po hlavě tím svým bílým klacíkem, a zacvakl jí na zápěstích želízka.

Jmenovala se Florence Barrowsová.

Florence kdysi řekla hluchému, že se nikdy nesetkala s mužem, kterému by mohla důvěřovat, a že také nečeká, že někdo bude důvěřovat jí.

A tak detektivům pověděla, co věděla. Všecinko.

“Jmenuje se Taubman,” řekla, “a scházeli jsme se v pronajatém pokoji v hotelu Remington. Jestli vás to zajímá, tak to byl pokoj číslo 604. Prvně v životě jsem ho viděla, když mě kontaktoval kvůli téhle plánované akci. Předtím jsem ho neznala. A nic jiného o něm nevím.”

Tentokrát ho tedy měli. Tentokrát ano.

Nečekali, že snad někoho najdou v hotelu Remington, a taky tam nikoho nenašli. Aspoň ale že konečně věděli, jak se jmenuje. Začali listovat ve všech telefonních seznamech celého velkoměsta, povzbuzeni tím, že Taubmanů v nich bylo jako šafránu, a rozhodnuti jít po jednom každém z nich s neochvějnou houževnatostí a vytrvalostí, dokud nedopadnou toho pravého - i kdyby to mělo trvat věčně.

Tak dlouho to ale zdaleka netrvalo.

Detektiv Schmitt z 86. pátracího oddělení zavolal ve chvíli, kdy ještě pořád procházeli telefonní seznamy a pořizovali si soupis všech Taubmanů.

“Těbůh, tak co na to říkáš ted’?” zeptal se Carelly. “Ten parchant se to fakt pokusil uhrát v těch jedenáct, co?”

No - to pokusil,” řekl Carella.

“Slyšel jsem ale, že vám stejně frnknul,” řekl Schmitt. ,;To máš pravdu, jenže jsme mu na stopě |

“Fakt? Co jste zjistili?” “Víme, jak se jmenuje.”

“No prima! A byl už trestanej?”

To si zrovna ted’ zjišfujem na ÚKI.”

“Fajn, fajn. A jak se jmenuje? Néjaký běžný jméno?”

“V telefonním seznamu Isoly je jich jen jedenáct. A v Calm’s Pointu pět. V ostatních seznamech to teprve hledáme, ale pracuje se na tom.”

“A jak se teda jmenuje?” zeptal se Schmitt. Taubman.”

” Fakt?” “No fakt,” řekl Carella. Schmittovi se totiž právě vloudila do

hlasu jakási zvláštní intonace - jako když se něčím dobře baví a zároveň tomu nemůže věřit.

544 |5 .

“Co se ti na tom nezdá?” zeptal se ho Carella rovnou. “Poslyš, neříkals, že ten chlap je hluchej?”

No říkal. A co . . ?” ” .

“Poněvadž, víš … aspoň myslím, že víš … anebo možná neV S.”

“A Co?”

“To je totiž německy. Taubman.” “Vážně?”

“To znamená hluchý muž. ,Der taube Mann.` Prostě hluchej. Jenomže německy.” _ ,Já rozumím,” řekl Carella.

, No jo,” řekl Schmitt. “

Tak ti děkuju,” řekl Carella. “

” Nemáš zač,” řekl Schmitt a zavěsil.

Carella položil sluchátko do vidlice a pojal rozhodnutí dát se k hasičům. Pardon, k požárníkům.

HL UCHÝ

- McBAINŮV PROFESOR MORIARTY

Slýchávám, že se touží po soudních příbězích s důmyslným agentem.

VLADISLAV VANL|URA / HRDELNÍ P|E ANEBO PŘÍSLOVf

Na citát z Vančury, který už svou formulací je ironie sama, Ize navázat: důmyslnost pátračů ze stránek detektivních příběhů roste s obtížností zmáhaných úkolů. G|ím důmyslnější přestupník zákona, tím důmyslnější musí být i ten, kdo má jeho “nekalé rejdy” odhalit a překazit.

Skutečnost, že pro spisovatele detektivek není výhodné posílat proti sobě do beletristického ringu protivníky z příliš rozdílných váhových kategorií, si uvědomil už Arthur Conan Doyle, zasloužilý průkopník žánru, před nějakými devadesáti lety, tedy v době, kdy památné pátračské duo Holmes-Watson bylo dávno štastně objeveno a rok od roku si vysluhovalo větší oblibu u čtenářů na obou stranách Atlantiku, ale kdy už také - a Doyle to vycítil dřív než čtenáři - začal stereotyp zaběhaných příběhů poněkud chřadnout. Holmesovi a Watsonovi protihráči z druhé strany čáry sice pocházeli z nejrůznějších vrstev (vedle arcivévodů na šikmé ploše, třeskutě naivních diplomatů, kleptomanských manželek opor viktoriánské společnosti, sklerotických plukovníků na penzi a exotických imigrantů z nejvzdálenějších končin tehdejšího britského impéria mezi nimi figurovali i uprchlí trestanci, rázovití pepani z londýnských loděnic a spíš ochmelkovsky bodří než d’ábelsky prohnaní pivovarští sládkové), ale zpravidla šlo o zločince v optimálním případě středního formátu, o příležitostné defraudanty, amatérské lupiče, jednorázové mstitele, vášnivce zaslepené adrenalinovou vlnou či podobně. To všechno bohužel - bohužel pro autora, od něhož publikum žádalo, aby o těch domácích kutilech zločinu psal stále zajímavější příběhy. Doyle pochopil, že tady někde se dopouští opakované chyby, že s takovými se nedá natrvalo vystačit: jejich nevalný inteligenční kvocient začal pozvolna znehodnocovat cenu soubojů s nimi - Holmesova povzneseně zdrženlivá logika tyto padouchy drtila ve valčíkovém rytmu a s lehkostí parního válce. Navíc právě tehdy Doyle začal honit několik zajíců najednou: vzal si do hlavy, že musí holmesovský cyklus rychle ukončit a jeho hrdinu zlikvido 547

vat, aby mohl nerušeně psát jinou, “tu pravou” literaturu, po níž jeho srdce toužilo; zároveň si však přál mít toto překotné finále na úrovni, chtěl nasadit dramatické furore a přijít v něm s něčím

, co jeho čtenáři dosud neznali a nečekali. Pravděpodobně prolnu

tí obou těchto pohnutek, samo o sobě vlastně rozporné (původně snaha rozbít stereotyp + pozdéjší přechodné, za čas klopotně napravované rozhodnutí Holmese zlikvidovat), přivedlo Doyla na nápad vytvořit jakéhosi velmistra vší špatnosti, šedou eminenci zločinu, obdařenou mimořádnými, leč naveskrz zvrhlými schopnostmi, programově postavenými do služeb zla - postavu, o níž by čtenář byl ochoten uvěřit, že v ní Holmes prvně a naposled v životě našel sobě rovného protivníka. Vymyslel pro ni i zlověstné, funebrálně znějící jméno Moriarty, profesor Moriarty. (Mors je latinsky smrt a ars - v anglické podobě art znamená umění.) Jaký měl být, dovídáme se z Holmesova stísněného hlasu, když o něm s netajeným respektem a v ponurých superlativech referuje Watsonovi: “Napoleon zločinu, největší intrikán všech dob, organizátor kdejakého d’ábelského kousku, mozek, který řídí podsvětí, mozek, který je s to vážně ovlivnit osudy celých národů: ` Informaci doplňují zmínky o Moriartyho kariéře, kterou opustil, aby se mohl plně specializovat na podnikání ve zločinu: “Tento muž, jehož příroda obdařila fenomenálním matematickým talentem a který v jedenadvaceti letech napsal pojednání o binomické poučce, za něž sklidil obdiv po celé Evropě a dostal katedru matematiky na jedné z menších univerzit . . Což není váženým autorem knihy Dynamika asteroidv, která se povznáší do tak éterických výšin čiré matematiky, že se údajně nenašel člověk, jenž by o ní byl s to napsat do odborného tisku kritiku?” Corruptio optimi pessima, z těch nejlepších se stávají nejhorší darebáci - tak vyznívá neradostný refrén Holmesova referátu o zvrhlém profesorovi, o jehož skryté aktivitě uvádí i četné podrobnosti: “Je aranžérem … skoro všeho, co v Londýně nebylo vypátráno. On sám toho dělá málo. Jenom plánuje. Sedí nehybně jako pavouk uprostřed sítě, ale ta sít’ má tisíc vláken a on bezpečně reaguje na sebemenší záchvěv každého z nich . . ” Moriarty všechny své pikle uskutečňuje prostřednictvím agentů, takže je prakticky nepolapitelný. Nejen jeho jméno, ale i pouhá existencc zůstávala dlouho v anonymitě: působnost nějakého mimořádně schopného a rafinovaného řídícího centra londýnského zločinti musel Holmes nejdřív vydedukovat na základě teoretické 548

‘ úvahy a teprve letmá stopa, zachycená až později, ho tisícerými oklikami zavedla k osobě dábelského profesora. Charakteristiku

i podávanou zkoprnělému Watsonovi uzavírá Holmes krajně em, faticky: “Ten člověk je génius zla, Watsone. Jestli mě ale nepřipraví o život darebáci menšího kalibru, přijde den, kdy s Moriary.

tym změříme své síl !”

A tak se tedy zrodila postava geniálního, přímo ukázkového superpadoucha detektivní fikce. Doyle ji vymyslel, impresívně ji ocharakterizoval a v povídce Poslední případ i uvedl do děje, ale - popravdě řečeno - oživit ji v próze a vytvořit z ní věrohodný typ se mu už tak docela nepodařilo. Ve chvíli, kdy měl Moriarty předem halasně vytroubenou inteligenci a nevyčerpatelnou mozkovou kapacitu názorně předvést, nedokázal pro ni Doyle najít objektivní korelát v jeho jednání, a v praxi Moriartyho vystoupení dopadlo tak bezbarvě, banálně a doslova primitivně, že se s předchozími charakteristikami ocitá v rozporu nápadném na první pohled (a to se Doylovi nestávalo často, na to byl už tehdy příliš zkušený autor). Například instrukci odklidit Holmese z cesty uvádějí Moriartyho lidé ve skutek tak, že se jej pokusí l. zajet vozem, taženým párem koní, 2. zabít cihlou shozenou se střechy, 3. utlouct sbuškem, jímž se ohání ruka najatého hromotluka. Trochu moc “důmyslnosti” najednou! A že by na takováhle padoušství bylo třeba mozku profesora matematiky? V jiné scéně souboje Holmes-Moriarty zase s překvapením zjistíme, že tento “anonymní pavouk”, tento “mozek v pozadí”, běhá in persona po nádraží a téměř hystericky skřípe zuby za vlakem, v němž mu Holmes s Watsonem ujíždějí před nosem. K Réichenbašským vodopádům ve švýcarských Alpách, kde má dojít k závěrečnému zúčtování a kde se má rozhodnout kdo s koho, přijde pak ten ,génius zločinu” nalehko, beze zbraně a přefouknutá duhová , bublina jeho superinteligence definitivně praská ve výjevu, v němž Holmese “sevře dlouhými pažemi”, pokusí se ho přeprat jako zbůjnický školák a shodit do propasti. Jaký div, že se mu to nepodaří a Holmes shodí do propasti jeho! K záchraně Moriartyho papírové přízračnosti nestačil Doylovi ani pokus o démonizaci dobových technických vymožeností, s nimiž zlý profesor pracuje, af už to byl zvláštní vlak, který si dal urychlené vypravit ke stíhání uprchlíků, nebo zlověstná vzduchovka, “podivuhodná a jedinečná zbraň, nehlučná puška s razantním účinkem”, kterou pro něho zkonstruoval slepý německý mechanik von Herder.

549

Tento pro Doyla netypický nezdar ve vytvoření postavy, jejíž koncepce byla nepochybně originální, souvisí s tím, že Moriartyho uvedl do holmesiád přece jen příliš překotně a jednoúčelově (k likvidaci Holmese v první, později odvolané a popřené verzi jejich vzájemného souboje) a spíchl ho horkým perem, nebot’ ho od počátku považoval především za “mouřenína”, který musí splnit v první řadě to, co je od něho žádáno. A tak zůstalo při těch přehnaně sytých barvách, jimiž ho začal malovat - život, ani románový, mu už nevdechl. Situace, do nichž Moriartyho exponoval, patří navíc k nejslabším místům holmesovských příběhů, k těm, v nichž Doyle jako autor sám tápal a dvakrát krkolomně a nastavovaně měnil do té doby spontánní plán cyklu., Tak či onak, více či méně zdařilá, přežila v povídkách a románech o Holmesovi a Watsonovi - díky jiným jejich kvalitám a nesmírné popularitě - i postava profesora Moriartyho. Přinejmenším nápad byl tu.

Už před devadesáti lety.

Je známo, že autoři detektivek nejen “kanibalizují” sami sebe (rozpisují krátké povídky v romány, zpracovávají nosnou zápletku ve dvou či třech variantách), ale přejímají i nápady jeden od druhého v takové míře a s takovou pohotovostí jako v žádném jiném žánru. Jakmile jeden z nich vyrukuje s něčím novým, vzápětí se to objeví i jinde, třeba v poněkud modifikované či zamaskované podobé. Takovou vítanou, horlivě přebíranou (a na růžový olej honorářů do sucha lisovanou) akvizicí žánru se stala i postava “velmistra zločinu”, jejímž prototypem byl právě Doylův problematický profesor Moriarty. O podobnou figuru se pak později, zvláši v desátých a dvacátých letech našeho století, pokusila celá řada spisovatelů detektivek s lepším či horším výsledkem.

Vytvořit postavu velkého protivníka zákona, netuctového plánovače netuctových zločinů se pokusil - přibližně sedmdesát let

| Neposkytl mu ostatně ani dost prostoru: profesor Moriarty přímo vystupuje pouze ve dvou povídkách, Poslední případ a Prázdný dům (tam v retrospektivé, v níž Holmes líčí “definitivně správný” průběh událostí), a v jednom románu Údolí strachu. Jinde jsou o něm v holmesovských eskapádách jen okrajové zmínky.

po zrození Moriartyho - i současný americký detektivkář Ed McBain ve třech svých příbězích o 87. revíru, které český čtenář nachází pohromadě v této kriize.’

Jeho pravé jméno zatím nepadlo, snad proto, že série příběhů o něm není, zdá se, ještě ukončena. McBain mu říká the deaf man (hluchý) a v jednotlivých knihách varíruje tuto přezdívku v různých jazycích: v první se “hluchý” představuje španělsky (EI Sordo), v druhé italsky (Mort Orecchio), y třetí německy (Herr Ta ubman).

S postavou “hluchého” McBain debutoval v knize Provokatér (‘The Heckler, 1960), ale lakonická, skrze zuby procezená poznámka “Příště”, kterou zločinec na konci příběhu komentuje krach složitě naplánované akce, nemusela ještě nutně znamenat, že autor má s “hluchým” dalekosáhlejší záměry. Zločinec tam jenom - na rozdíl od jiných příběhů o 87. revíru - nebyl dopaden. (Podobných vybočení ze zavedené rutiny se však v McBainových detektivkách objevuje víc - v jednom příběhu je dokonce rozluštění odloženo až do jiné knihy - a při jejich premiéře se nedá říct předem, zda jde o jednorázové ozvláštnění, nebo o počátek pokusu o něco nového, který bude využit a rozvinut v pozdějších kniháchJ

Druhé entrée předepsal McBain “hluchému” až po osmi letech, v románu Poldové (Fuzz, 1968), jednom ze dvou tří příběhů, v nichž se vyskytuje postava vraždícího snajpra a v nichž nám nic nebrání spatřovat možná podvědomý autorský ohlas na sérii politických atentátů, ke kterým přibližně v té době v americkém veřejném životě došlo.

Po dalších pěti letech se “hluchý” objevil potřetí a zatím naposled v knize Nenf hluchý fako hluchý (Let’s Hear It for the Deaf Man, 1973) a McBainovi čtenáři pojednou měli v ruce jakousi volnou trilogii, utopenou ve více než třech desítkách ostatních knih o 87. revíru, trilogii spojenou postavou “hluchého”, ale jinak opět zalidněnou už dobře známými detektivy z 87. pátracího ‘ O tom, že McBain má “svého” Conana Doyla dobře přečteného, nesvédčí jen analogie Moriarty - hluchy’. V románu Provokatér využívá ve zmodernizované podobě a s výslovným uvedením pramene navíc i Doylova triku z povídky Spolek rudovlasých (vyvolání bombastické, leč v podstatě nedůležité akce k odpoutání pozornosti od závažné akce menší). Ani to však není výpůjčka číslo jedna: už v knize Brokovnice (1968) McBain vynalézavě a vkusně renovoval starou zápletku z první části Doylova Údolf strachu (vražda provedená způsobem, který ztěžuje jednoznačnou nebo aspoň okamžitou identifikaci obéti).

551

oddělení, kteří v ní “hluchému” sice dosud vždy dovedli zmařit nebo alespoň zčásti překazit jeho obludné zločinné machinace, ale kteří jej zatím ani jednou nedokázali dopadnout.

Co vlastně o “hluchém” z těch tří příběhů víme? Předně to, že není hluchý, nýbrž jen nahluchlý (“slightly deaf”, “a little hard of hearing`|. McBain ho zvenčí popisuje až akribicky; poví nám o něm, že je štíhlý vysoký blond’ák, potrpí si na sportovní oblečení a černý humor, rád hraje nejrůznější hry (od pokeru se svými kumpány až po člověče, nezlob se s policií), má sebejisté, arogantní vystupování a v uchu nosí naslouchátko. Zároveň ale o něm říká jen tolik, kolik sám chce. Jednou jeho hluchotu zdůrazňuje víc, podruhé méně a na několika místech dokonce jemně naznačuje, že i nedoslýchavost možná patří jen k jeho masce, že je otázka, zda ji “hluchý” z nějakého dosud nevysvětleného důvodu jenom nepředstírá. I tento výběrově servírovaný dosavadní portrét se však knihu od knihy poněkud mění a prochází výkyvy: tak v Provokatérovi je například charakteristika prachsprostého lupiče, vraha a žháře rozšířena ve scéně předvádějící jeho vztah k ženám, která, ačkoli ji McBain dost lacině zpřízračnil až do kýčovitosti, posunuje “hluchého” na úroveň vysloveně patologického případu, jenž nemá daleko k “člověku-bestii” z naturalistických románů: Stupeň jeho cynismu, otrlosti a moral insanity vůbec je zatím snad nejnápadněji demonstrován v třetí knize (Není hluchý jako hluchý), kde zopakovaná scéna generální instruktáže před akcí je jednou z nejbrilantnějších ukázek McBainovy spisovatelské dovednosti: nic dlouze nerozvykládává; nic nevysvětluje, jen ostře a přesně “střihne” scénu tak, že mluví sama za sebe. (Teprve po vteřině, jako v náhlém prozření, ‘ čtenáři dojde, že jména lidí, do nichž “hluchý” hustí svou zločineckou latinu, jsou pojednou jiná a pochopí zvrhlost plánu, spočívajícího v tom, že první komando je od začátku předem odepsáno a chladnokrevně posláno na smrtJ

Pokud jde o zločinné komploty “hluchého” (pokaždé si jimi snaží opatřit “velké peníze” - pověstné big money - a k menším akcím se uchyluje jen tehdy, když potřebuje prostředky na průběžné výdaje), vycházejí v McBainově podání opravdu z dost originálních nápadů a excentrických koncepcí a často jsou tak přílišsložiré, že jsou až prosté. McBainovi potom mnohdy postačí pouhá parodie, aby ukázal, jak je podobciá koncepce velkoryse originálního zločinu de facto absurdní: desítky spletitě promyšle ných a načasovaných jednotlivostí sice klapnou, ale jako celek akce nakonec ztroskotá na nějakém nepředvídatelném detailu: muži, který dostal nutkavou chul na zmrzlinu (v Provokatérovi), na čiročiré náhodě, jež stopne prst listující v telefonním seznamu (v románu Poldove|; na tom, že Carella je přece jen o maličko chytřejší, než se “hluchý” ve své aroganci domnívá, a na poslední zvonění se dovtípí, proč jim záhadné fotostaty chodily poštou dvojmo (v knize Není hluchý jako hluchy|. Parodie je jemně a průběžně přítomna i v neuzlových situacích, tam, kde “hluchý” dělá vědu z jednoduchých věcí, jak je tomu například ve směšné lekci o permutacích, kterou udílí Rafovi v sedmé kapitole Provokatéra. Takových míst, kde k porodu pracují hory a na svět přichází titěrná myš, je ve všech třech knihách víc.

Bylo by asi zbytečné uvažovat už dnes, do jaké podoby McBain postavu “hluchého” v dalších příbězích o něm dotáhne (budou-li následovat) a jaký bude její konec. Zatím si dal velmi obezřele záležet na tom, aby si v ničem předčasně nesvázal ruce; nedopovězeného zůstává mnoho a záměrně přetrvávající dílčí utajenost a nejednoznačnost dosavadního portrétu “hluchého” nevylučuje možnost nejnečekanějších zvratů. A jestliže autor odkládá ukončení postavy z románu do románu, proč by stejně tak čtenář nemohl prozatím odložit svůj konečný soud o ní? Rozhodující pro tuto chvíli myslím je, že příběhy s “hluchým” patří mezi zdařilé příběhy o 87. revíru, že uvedení zmodernizované verze profesora Moriartyho nesnížilo zajímavost a přitažlivost McBainových knížek, tedy právě ty kvality, které jim získaly takovou oblibu.

Nevím, zda je třeba zvláši připomínat, že nedopadení “hluchého” je z jedné knihy do druhé pouze odročováno a že tu samozřejmě jde jenom o konvenci hry, při níž se spisovatel nemůže předčasně zbavit postavy, o které v budoucnu patrně hodlá ještě. psát. Z jeho tří dosavadních a dočasných upláchnutí rozhodně nelze vysuzovat, že na “hluchého” je spravedlnost krátká a že v příbězích o něm - pro jednou - nakonec slavně zvítězí zlo. I když člověk nikdy neví, odvažuji se proroctví, že něco takového si nemúže dovolit ani autor tak populární jako McBain. To by mu stěží prošlo. To by na něho čtenáři poslali stížnost přinejmenším do OSN. Takže lze zůstat bez obav: ovšemže nakonec slavně zvítězí spravedlnost, to platí i v detektivkách bez výjimky, jenom je někdy třeba si na to nějaký čas počkat.

5S2 | 553

Detektivové z 87. pátracího oddělení (87th Squad), bojující proti kriminalitě v 87. revíru (87th precinct), zůstávají vcelku pořád tou starou partou, s níž jsme už i v Čechách, na Moravě a na Slovensku důvěrně obeznámeni. Léty příliš nezmoudřeli, ale také nejsou - většinou - o moc hloupější, než bývali. Někteří se nemění skoro vůbec, třeba sympatický plešatý žid se “zrcadlovým” jménem a příjmením Meyer Meyer (má jen potíže s nesvědomitou pisatelkou krásné prózy), černošský detektiv-fotřík Arthur Brown, komisně sucharský Hal Willis, dříč Cotton Hawes či Portorikán Delgado; bez vývojových perspektiv odklepává roky do důchodu i měkký šéf, poručík Peter Byrnes, kterému zatím už odrostl nezdárný syn a přestal zlobit s drogami; Murchison se dál vzteká a dřepí v přízemí u domácí telefonní ústředny; stejní zůstávají i Tydliták a Tydlitek z oddělení pro vyšetřování vražd, ta nerozlučná, s rýmou stále zápolící a posmrkávající dvojice Monoghan a Monroe.

Jiní se naopak vyšvihli do popředí autorského zájmu a “dějí se věci” s nimi i kolem nich: tak třeba z Miscola, který dřív pořád jen vařil kávičku a doplňoval zásobu toaletního papíru na WC, stane se úspěšný vyřizovač závažných telefonických vzkazů a jeho sebevědomí rapidně stoupne; věčně pérovaný a ut|ápnutý pochůzkář Dick Genero v knize Poldové při dramatické akci se zbraní v ruce dokáže, že i on nosí v torbě maršálskou hůl, a když maminka jinak nedá, vyrazí vzhůru za kariérou; nenápadný Mike Ingersoll v našem posledním příběhu u policie končí (jeho případem jako by McBain přes rameno odpovídal kritikům, kteří mu občas vytýkali, že americkou policii mírně idealizuje); na scéně se objevují i barvité a jaksepatří hnusné figury policejních informátorů z podsvětí, které v raných knihách o 87. revíru byly jen střídmě exponovány (v tomto trojsvazku je to například zimomřivý holčičkář Fats Donner).

Další příslušníci 87. pátracího oddělení zas na sebe málem v každé knize nabalují nové a nové epizodní avantýry a tak se zvýrazňuje jejich osobní profil. Pokud jde o notorického prvního milovníka revíru, Berta Klinga, jehož nepsané životní kredo zní Frauendienst ist Gottesdienst (Služba dámám - služba bohu), ten nabaluje především stále nové slečny: v knize Poldové ho zastihujeme ještě na válendě vysokoškolačky Cindy Forrestové (jeho předchozí milenka, Claire Townsendová, byla za ošklivých okolností zabita v románu Madam, madam, udělal jsem to já; Lady, Lady, I did it!, 1962, česky nevyšel), zatímco v příběhu Není hhrchý jako hluchý už sledujeme plachý rozpuk jeho dalšího zástoje - tentokrát se zelenookou manekýnkou Augustou Blairovou, s kterou se později - tolik snad dopředu prozradit lze - v knize Dokud budete oba živi skutečně ožení, byt| za okolností též pramálo idylických.

Smůlu má ve všech třech knihách o “hluchém” detektiv 2. třídy Steve Carella. Přestože v posledním příběhu zabrání nakonec nejhoršímu právě on, sehrává v nich jinak trapné role, v nichž střídavě alternuje za hloupého Honzu a obětního berana. V prvním příběhu ho “hluchý” div nezabije, ve druhém se mu zadrhne revolver pod kabátem, je polit benzínem a jen o chlup unikne upálení, ve třetím dostane aspoň nekřesfansky “nabančeno”, když se vrací se svou hluchoněmou manželkou Teddy z biografu, a dokonce je mu ukraden - ta ostuda! - služební revolver. Polehčující okolnost pro něho lze spatřovat jedině v tom, že v posledním příběhu si “hluchý” vybere za terč svého perverzně zlomyslného škádlení přímo a osobně především jeho. Ve zmíněné už finální situaci - dva Carellové na scéně - má však osudem krutě pronásledovaný Stephen Louis posléze přece jen vrch.

Strukturu konvenční detektivky McBain značně zadaptoval a přizpůsobil sklonům a temperatuře své autorské individuality hned, když o 87. revíru začal psát, a většině těchto svérázně osobitých deviací, mezitím mnohokrát vyzkoušených a osvědčených v praxi, zůstává věrný i v trilogii o “hluchém”. Jednou z nich je například netradiční pojetí zápletky, která u něho někdy spíš připomíná policejní román (roman policier) z minulého století než moderní detektivku. Tak třeba v knize Poldové je pravděpodobně vůbec nejmarkantnější ukázka toho, kam až je McBain ochoten proti všem zásadám konvenční zápletky jít. Tady v řetězu prostě chybí článek, logika je na nule - mám ted’ na mysli motivaci setkání všech se všemi v krámě Honzy Krejčího -, poněvadž tam, kde rozhoduje náhoda, bodnutí prstem do telefonního seznamu, tam se nedá o zápletce, natož logické, vůbec mluvit. (To, že má Honza Krejčí ve jméně stejné iniciály jako starosta Isoly, na věci nic nemění.) Právě román Poldové má ale jinak takový spád, že čtenáři tato “protipředpisovost”, hraničící až s nehorázností, celkem nevadí.

555

McBain si je ale věrný i v maličkostech, v nichž se mu zalíbilo: v žádné z novějších knih se například nevzdává s ých obligátních piktogramů. Někdy jsou plně funkční, někdy jen částečně, někdy je to jen taková hra. Jednou v knize reprodukuje formulář policejního hlášení, podruhé jízdní řád, potřetí pitevní nález, počtvrté anonymní dopisy slepené z vystříhaných novinových titulků, popáté nějaký plánek nebo třeba i faksimile dopisu, prostě cokoli, co nějak opticky stvrzuje a zvýrazňuje fiktivní autentičnost příběhu. Kniha Provokatér se piktogramy nejrůznějšího druhu jen hemží.

Něco se však v historiích o 87. revíru přece jen zhoršilo, a to podstatně: stále horší a děsivější je brutální tvář velkoměstské zločinnosti, kterou McBain registruje v tristní shodě s čím dál otřesnější americkou skutečností. Kronikářem sociálního milieu, společenských mravů a hlavně nemravů byl ve svých detektivkách od počátku, ale to, co zaznamenává, mnohdy jen jakoby na okraji, v příbězích z posledních let, není už ani tak černá kronika jako spíš hotová sezóna v pekle moderního velkoměsta, které pod náporem kriminality doslova praská ve švech. Před nějakými čtyřiceti lety James Hadley Chase, když se rozhodl prokopnout buben dřív tabuizovaných situací a skoncovat s akademickou detektivkou (v análech žánru se za pionýrské dílko tohoto druhu pokládá jeho kdysi famózní kniha Žádné orchideje pro slečnu Blandishovou, No Orchids for Miss Blandish, 1939), musel takové případy a hrůzy pracně shledávat a lepit na sebe za vydatné pomoci neskrupulózní fantazie; dnes je McBain do svých knížek prostě přepisuje z amerického denního tisku. Dvojice infernálních “recesistů”, putující ulicemi noci, v rukou plechovku s benzínem, jímž nejdřív polévají a pak zapalují blaze pospávající opilce a bezpřístřešné tuláky (z 2. knihy), nebo “případ Kristusek” (z 3. knihy) jsou cosi bezprecedentního - noční můra, zlý sen. |asto už není jednoduché přesně se zorientovat, zda při defilé této galerky máme před sebou pachatele duševně nemocné nebo individua, posedlá nepřfčetným amokem deshumanizace do té míry, že hyenismus je pro označení jejich jednání pravděpodobně příliš eufemistické slovo. Tady zůstává rozum stát a srdce křehne. Je myslím jasné, že McBain tyto excesy neeviduje pro zvýšení senzačnosti svých knížek. Nemá toho zapotřebí. Spíš je natolik poctivý, že před nimi odmítá zavřít oči a tvářit se, že nevidí a neví, že také |ohle se kolem něho děje na každém kroku, a tak - bez honby za atraktivními šoky a aniž by si v tom liboval - vpouští občas do svých fiktivních příběhů skutečnost takovou, jaká je. Jaká bohužel je.

Jak vidět, ani psaní detektivek není v dnešní Americe vždy jen utěšená kratochvíle, není-li autor ochoten přistoupit na rozvod s realitou od stolu i od lože.

Spisovateli Evanu Hunterovi je ted’ dvaapadesát let a pod pseudonymem Ed McBain napsal od roku 1956, kdy vyšla první (byl to román Poldožrout, Cop Hater), už třiatřicet knížek o fiktivním 87. revíru ve fiktivním americkém velkoměstě pojmenovaném Isola.

Je to psavec; ale v jeho případě by myslím nebylo zcela správné klást rovnítko mezi toto jadrné české slovo a nečeské slovo grafoman. Jen holý výčet Hunterow ostatní spisovatelské činnosti je neuvěřitelně rozsáhlý. Co nejstručněji: několik dalších románů publikovaných také pod pseudonymem McBain, ale v nichž se zabývá jinou tematikou než 87. revírem; nejméně čtrnáct románů, které vydal pod vlastním jménem, tedy jako Evan Hunter; scénáře pro televizní seriály a scénáře filmové; stovky povídek a novel nejrůznějšího zaměření, publikovaných v nejrůznějších časopisech, magazínech a antologiích (detektivky, horrory, sci-fi, ale jsou mezi nimi i povídky zamilované, psychologické, historické, ba i povídky z Divokého západu; pokud vím; nepíše však špionážní); celá řada románů, které zamlada vydal pod pseudonymem Richard Marsten; právě zahájená série Benjamin Smoke Mysteries, ze které zatím vyšel první román Where There’s Smoke, 1975 (název je slovní hříčka kontaminující detektivovo příjmení Smoke = Kouř s příslovím Není kouře bez ohníčku) a jejímž protago|nistou je penzionovaný osmačtyřicetiletý policejní poručík … Ale dost, vzdejme to.

Podívejme se raději na osm jeho posledních příběhů o 87. revíru, tedy na ty, které vydal po roce 1970, po knize Skládačka (Jigsaw), jíž byl uzavřen první odeonský trojsvazek jeho vybraných románů (Třikrát 87. revír, 1973). Především je to kniha Ahoj, ahoj, je tu celá parta (Hail, Hail, the Gang’s All Here!, 1971), která u nás vyšla slovensky pod názvem Noc a deň v Revue svetovej literatúry v roce 1975, přiběh spletený z celé řádky drobných případů, vážných i prkotinových, řešených během čty S56 557

řiadvaceti hodin, v němž vystupují všichni detektivové z 87. pátracího oddělení zároveň; po něm následoval román

Když umřela, byla to Sadie (Sadie When She Died, 1972), kde skoro neexistující tajemství je nahrazeno překvapivě hlubokým vhledem do mentality “emancipované” americké ženy, do bludiště hypertrofovaně nenasytné vášně, kniha, která patří k nejméně papírovým z celého cyklu; pak to byl román At’ žije šéf! (Hail to the Chief, 1973), tvrdý příběh o zběsilé vražedné krutosti pouličních výrostkovských gangů válčících mezi sebou; dál kniha

Není hluchý jako hluchý (Let’s Hear It for the Deaf Man , 1973), jejíž překlad nalezne čtenář v tomto svazku;

Prachy(Bread, 1974), česky vyšlo v nakladatelství Mladá fronta v roce 1977;

Pokrevní přízeň (Blood Relatives, 1975) o vraždě dospívajícího děvčete, vyrůstajícího po smrti rodičů u příbuzných, příběh, v němž hraje velkou roli dívčí deníček-důvěrníček, nalezený velkoměstským tulákem na skládce odpadků;

Dokud budete oba živi (So Long as You Both Shall Live, 1976, název je citace z oddávací formule), román, v němž se Bert Kling přece jen žení a nevěsta je o svatební noci záhadně unesena z hotelovéhó pokoje; a konečně

Dávno jsme se neviděli (Long Time No See, 1977) o sérii dlouho nevysvětlitelných vražd slepců a zároveň i McBainova jízlivá polemika s jeho úspěšným kolegou-detektivkářem Rossem Macdonaldem, jinak též kniha, v níž Carellova manželská věrnost povážlivě zabalancuje nad propastí, leč posléze všem svodům ze strany přepůvabné civilní zaměstnankyně vojenské správy ctnostně odolá . .

Ještě o jedné věci bych se chtěl zmínit. Nevšední obliba a popularita McBainových detektivek nejen u nás, ale všude na světě, mohla by snad některé čtenáře svádět k domněnce, že - když píše i vážnou prózu - jde o jednoho z nejvýznamnějších současných amerických autorů. Rád bych jim ténto drobný blud rozmluvil: není tomu tak.

Román Džungle před tabulí (The Blackboard Jungle, 1954), který v roce 1976 u nás vyšel česky v nakladatelství Svoboda, předstawje s největší pravděpodobností to nejlepší, co kdy tento

autor - v tomto případě pod svým pravým jménem Evan Hunter - napsal. Ani jeden z jeho ostatních, seriózně míněných románů se Džungli před tabulí zdaleka nevyrovná. Tam, kde je v jeho detektivkách všechno přirozené, spádné, břitce naaranžované a technicky perfektně zvládnuté, začíná v jeho vážné próze skoro pravidelně cosi selhávat; hluchá místa jsou patrná na první pohled. Chlapská bujarost, bodrá ironie, okaté gesto - vše, co v detektivkách tak zdárně funguje, tady náhle přestává stačit. Jakmile autora nežene vpřed zrychlující se tempo vyprávěného příběhu, jakmile stavba knihy musí vycházet ještě z něčeho jiného než z děje, jakmile už ryze epická fabulace není alfou a omegou, jako by na Huntera padalo jakési břemeno, jako by do jisté míry i ztrácel gusto z psaní: psychologie je pojednou šedě přízemní, těžkopádně předůkladná, scény jsou v detailech často jaksi “přestínovány” a někdy i dost tvrdě sesazeny k sobě. Iluze životnosti většinou zůstává, ale obraz se neprohlubuje a nenabývá dalších vrstev a dimenzí, spíš jen rozpačitě bytní a do některych scén se kupodivu prodere i zdlouhavost nebo naopak zas úprkovitá románkovost.

Tím, co tu říkám, nechci snižovat to, co Hunter umí. K jeho brilantní profesionalitě v lehčích žánrech chovám respekt, jaký si zasluhuje; jako překladatel jsem ji ostatně měl možnost poznat hodně zblízka. Ani psát detektivky není totiž tak snadné, jak se tomu, kdo je čte, někdy zdá. Je však nutné, chceme-li si zachovat smysl pro úměrnost a relace hodnot, neplést si Evana Huntera - Ed McBaina - se Saulem Bellowem. Ani Johnem Updikem. Ani Philipem Rothem. Ani Bernardem Malamudem.

Na jeho úrovni - a to už se zas vracím spíš k jeho detektivkám = píše v současné době ve Spojených státech přinejmenším několik desítek autorů (a pár stovek jich píše na úrovni jen o málo horši). Rozdíl je pouze v tom, že některé z nich známe u nás z překladů poněkud méně, případně vůbec ne. Je ale třeba aspoň z doslechu vědět o jejich existenci, abychom si z neinformovanosti nevytvářeli pro domácí potřebu iluzorní velikány.

Ne tedy velký spisovatel, ale dobrý spisovatel sui generis. Ve svém žánru.

Jako detektivkář v mnoha ohledech skoro ideální. A jako takového bychom ho měli také přijímat.

Prosin.ec 1977 Jan Zábrana

598

ed m|bain

3X I STE|E C|l.l| E L LA. A. SPUL.

Vybral, z anglickýcó originfiiů The Heckler (Permabooks, New York 1961), Fuzz (A Signet Book, New York 1968) a Let’s Hear It for tbe Deaf Man (A Signet Book, New York 1974) pi|eložil a doslov napsal Jan Zábrana. Vazbu navrW Miloš Novák. Gra6cky upravila Hana Blažejová. Vydal Odeon. nakladatelství krásné literatury a umént, n. p.,jako svou 4 833. publikaci v redakci krásné literatury. Praba 1990. Odpovédný redaktor Jan Zelenka. Výtvaraý redaktor Vladimír Náro^ník. Tecbnická redaktorka Hana Keslová Z původní Fotosazby vytiskla tiskárna Rudé právo, tiskařské závody, Praha 1. 36,88 autorskýcó arc65,. 37,42 vydavatelskýcb arcbů. 605 22 856. Vydání druhé. Náklad 170 250 výtiskú. O1-008-90. Váz. 49 Kčs. 13/34

:iv |a|^| ray |;..

/