Vydal Jiří Buchal – BB art v roce 2002

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 1975 by HUI Corporation

Al rights reserved

Z anglického originálu Where There’s Smoke

(Published by Warner Books, Inc., New York)

přeložila © 1998, 2002 Šárka Řeřichová

Redakce textu: Robert Kubánek

Grafická úprava obálky © 2002 Bohumil Fencl

Jazyková korektura: Kateřina Kebrtová

Tisk: Centa, s.r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7257-907-X

PRO MÉHO SYNA RICHARDA HUNTERA,

V JEHOŽ HLAVÉ SE ZRODILA HLAVNÍ POSTAVA

TOHOTO ROMÁNU.

Město na stránkách této knihy je zcela vymyšlené,

stejně jako lidé i místa v ní.

Vše je fiktivní a prchavé jako kouř.

Jmenuji se Benjamin Smoke.

Ušetřete mě, prosím, otřepaných vtípků a chabých duchaplností na téma, jak jsem k tomuto jménu přišel. Jsem hrdým potomkem starého rodu holandských měšťanů. Jeden z nich před třemi generacemi přijel do této země. Jmenoval se Evert Johannes van der Smoak. Nějaký bezvýznamný imigrační úředník přízvisko mého dědečka promptně změnil a pro příští generace ho zapsal pod jménem Everett Smoke. Taková byla zkraje století běžná praxe, americký taviči tyglík si zjednodušil a přizpůsobil jména různých Evropanů, která předtím sloužila pro celá pokolení. Jména, která se příliš složitě psala a vyslovovala, se prostě zjednodušila a nebyla v tom žádná zlá vůle ani ušlechtilý záměr, šlo pouze o praktické opatření a možná i projev určité prozíravosti. K procesu naturalizace přistěhovalců totiž patřila spousta papírování. Momentálnímu omylu i chybám do budoucna se dalo vyhnout, pokud už v přístavu při vstupu do země takového Sigmunta Laskiewicze přejmenovali a stal se z něj Sig Lásky. Můžete namítnout, že to je ponižující. Na druhou stranu to byla celkem nízká cena za přijetí do této velké země skvělých možností.

Jsem policejní poručík ve výslužbě.

Kdysi jsem velel osmnáctičlennému týmu detektivů v jednom z rušnějších okrsků tohoto města.

Odešel jsem, protože mě mé zaměstnání strašně nebavilo. Nechtěl bych, aby to znělo nějak nabubřele (normálně jsem plachý a skromný člověk a nikam se nederu), ale v policejní práci málokdy najdete něco podnětného, co by vás stimulovalo a nutilo uplatnit vaše schopnosti. Jakmile jednou odhalíte jak na to, připadá vám už všechno jednoduché. A nudné. A k tomu rozhodně musí dojít, když u policie strávíte čtyřiadvacet let – jako pochůzkář, detektiv třetí třídy, pak druhé a první třídy a nakonec jako poručík velící okrsku. Vloupání, přepadení, loupeže, znásilnění, padělání, podvody, žhářství a jiné běžné zločiny, vraždy provedené sekyrou, dýkou, vystřelovacím nožem, pistolí, provazem, sekáčkem na led, jedem, puškou, lopatou, kladivem, basebal ovou pálkou nebo pěstí, zločiny na objednávku nebo trestné činy z nedbalosti, to všechno časem ztrácí jakýkoliv nádech romantiky i kouzla, který to pro vás možná kdysi mělo. Únavná nuda. Z toho všeho se stane jen únavná nuda. Nuda – navíc vždy se dvěma kopiemi.

Je mi osmačtyřicet.

Měřím sto devadesát jedna centimetrů a vážím rovných devadesát kilo. (Od dvaceti let se mi váha nezměnila. Ani o deko. Hlídám si to.) Mám zelené oči a o svých vlasech si namlouvám, že jsou kovově šedé. Nosím je nakrátko, ale ne na ježka, s pěšinkou nalevo. Na pravé tváři mám jizvu po noži, navždy mi bude připomínat potyčku s jedním druhořadým zlodějíčkem. Došlo k ní tři dny po tom, co jsem byl povýšen na detektiva třetí třídy. Aby byly informace o mé osobě úplné – na bicepsu levé paže mám vytetováno Peg v červeném srdci, které propichuje modrá dýka. Je to stálá upomínka na mé milostné třeštění z dob, kdy jsem během druhé světové války sloužil u námořnictva v San Francisku. Peg byla prostitutka, jak jsem později zjistil.

Za ten čas, co jsem ve výslužbě, jsem soukromě vyšetřoval jenom čtyři případy. Nemám licenci soukromého detektiva a nikdy si o ni nehodlám zažádat. Ať vám o soukromých detektivech s licencí říká, kdo chce, co chce, většinou si je lidi najímají, aby našli pohřešovanou osobu, nebo získali důkazy o záletech nevěrné manželky či manžela. Já mám větší ambice. Vlastním povolení k nošení pistole ráže 38, ale nikdy jsem ji nemusel použít, tedy od té doby, co už nejsem u policie, a málokdy se obtěžuju připnout si ji k opasku. Také mi patří zlatý odznak poručíka, který nosím v malém koženém pouzdře. Jedná se o osobní dárek od policejního ředitele. Dostal jsem ho u příležitosti odchodu do výslužby a během uplynulých tří let mi dobře posloužil. Raději bych se rozloučil se svou pistolí nebo botami než s tímhle kouzelným malým odznakem. Žiju si celkem slušně, vystačím s penzí a s dividendami z akcií, které jsem zdědil po svém otci. Dalo by se říct, že jsem spokojený člověk.

Vlastně lituju jen jediné věci.

Nikdy jsem nevyšetřoval případ, který bych nedokázal rozřešit. Nikdy jsem se nesetkal s dokonalým zločinem.

Kapitola 1

Šel jsem navštívit Abnera Boona jenom proto, že v jeho naléhavém telefonátu, jak se mi zdálo, zazněl příslib něčeho alespoň trochu zajímavého. Přijel jsem do jeho podniku na Hennessy Street jednoho zářijového pondělí v devět ráno. Boone, majitel pohřebního ústavu, byl podle očekávání oblečený ve smutečním – měl černý oblek, černé boty a ponožky, černou kravatu a bílou košili.

Prošel se mnou skrz reprezentativní část svého radostného podniku, přes dvě smuteční síně a kapli, a pak otevřel dveře vedoucí do místnosti, kde na podstavcích spočívaly dvě otevřené rakve. Na jedné stěně místnosti byla dvě okna se zataženými roletami a dveře vedoucí ven, které někdo násilně otevřel páčidlem – to bylo jasné na první pohled. Na dřevěných zárubních jsem viděl čerstvé šrámy a odštípnuté třísky. Nebyl to žádný profík, tenhle zloděj.

„Jsem rád, že jste mohl přijít, poručíku,“ řekl Boone. „Kdyby se jen slůvko dostalo…“

„Promiňte, pane Boone, ale já už nejsem poručík.“

„Ale pořád ještě vyšetřujete zločiny,“ namítl.

„Jen zřídkakdy.“

„Poručíku, tohle je nesmírně ohavný zločin.“

„Už jste zavolal na polici ?“

„Jistěže ne.“

„Proč ne?“

„Poručíku, to jsem přece nemohl udělat. Co kdyby kolem toho začal čenichat nějaký reportér?

Byl bych v oboru vyřízený, každému jen pro smích. Okamžitě jsem zavolal vám.“

„Probudil jste mě.“

„To mě mrzí.“

„Dobře, tak mi povězte, co se vlastně stalo.“

„Někdo mi ukradl mrtvolu.“

„To už vím. Kdy?“

„Někdy dneska v noci.“

„Kde ta mrtvola byla, když jste ji viděl naposledy?“

„V té rakvi za vámi.“

„Byl to muž nebo žena?“

„Muž.“

„Oblečený nebo nahý?“

„Zcela oblečený.“

„Co měl na sobě?“

„Modrý oblek s proužkem, bílou košili, tmavomodrou vázanku, modré ponožky a černé boty.“

„Byl nabalzamovaný?“

„Ano, jistě, to udělám vždycky hned, jak je sem dovezou. Nanejvýš do dvou hodin.“

„Kdy vám sem tu mrtvolu přivezli?“

„Včera večer v osm. Přivezli ho rovnou z nemocnice, ze Svatého Augustina na rohu Třetí a Sussexu.“

„Jak ten muž zemřel?“

„Při dopravní nehodě na harborské dálnici. Najel autem do betonového sloupu a tím nárazem si zlomil vaz.“

„Povíte mi, jak se jmenoval?“

„Anthony Gibson.“

„Věk?“

„Dvaačtyřicet.“

„Výška?“

„Metr osmdesát.“

„Váha?“

„Tak třiaosmdesát kilo.“

„Barva vlasů?“

„Hnědá.“

„Oči?“

„Hnědé.“

„Žádná další zvláštní znamení, jizvy, tetování?“

„Žádná.“

„Samozřejmě kromě balzamovacích řezů…“

„Ano.“

Během čtyřiadvaceti let u policie jsem měl hojně příležitostí prohlédnout si různé mrtvoly. Těla lidí, co zemřeli krátce předtím, než jsem je viděl, stejně jako nebožtíky exhumované kvůli pitvě.

Většina exhumovaných mrtvol již byla balzamovaná, a netrvalo dlouho, než jsem zjistil, ve kterých místech přesně pohřební zřízenci provádějí řezy potřebné k balzamování. Je třeba odstranit obsah žaludku, střev a močového měchýře. (Dámy prominou, ale policejní práce občas obnáší trochu víc než jen napsat na stroji protokol o vloupání.) Pokud zřízenec dodržuje obvyklý postup, provede menší řez uprostřed horní části břicha a do otvoru vloží velkou dutou jehlu napojenou na odsávací přístroj. Ten se nazývá trokar a používá se mimo jiné k odsání krve z těla. Za tímto účelem zřízenec provede řezy v místech, kde jsou velké tepny – na krku, v tříslech a podpaží. Balzamovací tekutina (roztok formaldehydu) je pak injekcí vpravena pomocí trokaru nebo hadičky do cévní soustavy a do tělních dutin. Nebylo pravděpodobné, že by Boone použil jinou techniku, ale pro jistotu (všichni totiž máme nějakou tu libůstku) jsem se ho zeptal, v kterých místech přesně provedl řezy.

„Na krku, v tříslech, v podpaží a v nadbřišku,“ odpověděl.

„Kdo se na vás obrátil, abyste zařídil pohřeb?“

„Jeho žena. Rhoda Gibsonová. Volala mi z nemocnice okolo sedmé.“

„A přišla sem, když ho sem dovezli?“

„Ano. Ona a její syn.“

„Jak ten se jmenuje?“

„Jeffrey Gibson. Velký chlap se zrzavými vousy, může mu být tak jednadvacet dvaadvacet.“

„Kde jejich rodina bydlí?“

„Na Matthews Avenue číslo 1214.“

„A povídal jste, že sem mrtvého dovezli včera v osm večer?“

„Ano.“

„A vy jste mrtvolu okamžitě nabalzamoval?“

„No, hned jak odešli pozůstalí.“

„V kolik jste odsud odešel vy?“

„Okolo půlnoci.“

„A kdy jste to tu dneska ráno otevřel?“

„Přišel jsem v půl osmé. Zavolal jsem vám okamžitě, jak jsem zjistil, že došlo ke krádeži.

Pomůžete mi, poručíku?“

„Možná. Měl u sebe mrtvý nějaké šperky? Prsteny, hodinky, identifikační náramek?“

„Nic.“

„Dobře, pane Boone. Máte nějaké osobní nepřátele nebo obchodní konkurenty?“

„Nikoho, kdo by byl schopen provést něco takového.“

„Nezapletl jste se s něčí manželkou, matkou, sestrou nebo sestřenicí?“

„Jsem šťastně ženatý.“

„Co nějaké výhrůžné dopisy nebo telefonáty? Nic takového se vám nepřihodilo?“

„Nikdy.“

„Napadá vás někdo, kdo by vás mohl chtít profesionálně znemožnit?“

„Ani živá duše.“

„Měl jste v poslední době nějakou hádku nebo neshody s pozůstalými, s nějakou rodinou, pro kterou jste zařizoval pohřeb?“

„Ne.“

„Upomínal jste někoho kvůli neplacení účtů?“

„Ne.“

„A co vaši zaměstnanci? Vycházíte s nimi?“

„Pracuju sám, mám jen pár řidičů. Tohle je docela malý podnik.“

„Žádal v poslední době některý z vašich řidičů o zvýšení platu?“

„Ne. Poručíku, proč by někdo chtěl ukrást mrtvolu?“

„Nevím.“

„Copak už neexistuje žádná úcta ke smrti?“

„Ta neexistovala nikdy, pane Boone. Ztratilo se ještě něco kromě té mrtvoly?“

„Nic. Pomůžete mi?“

„Ano,“ přitakal jsem.

Možná jsem mu na to kývl moc rychle.

Trestní zákon v tomhle státě se ke krádeži mrtvoly vyslovuje celkem konkrétně. Příslušný paragraf je patřičně a snad až nevynalézavě nazván Krádež mrtvoly a stojí v něm: Par. 2216. Osoba, která bez povolení přemístí mrtvé lidské tělo nebo jeho část z hrobu,

hrobky nebo jiného místa, kde bylo výše uvedené pochováno, nebo z místa, kde bylo výše

uvedené uloženo před pohřbem, a učiní tak s úmyslem prodat výše uvedené, či je zcizí za účelem

pitvání nebo za účelem vymáhání odměny za vrácení výše uvedeného, nebo učiní-li tak ze zášti či

zvrhlosti, trestá se vězením kratším pěti let, pokutou nepřesahující tisíc dolarů nebo obojím.

Když se prokoušete tou záplavou slov, zákoník docela pěkně vymezuje jediné možné motivy k ukradení mrtvoly. Jsou to: láska, peníze nebo šílenství. Vlastně ať si kriminalisté říkají, co chtějí, tohle jsou jediné možné motivy pro jakýkoliv zločin: láska, peníze, šílenství. Aspekt šílenství se v paragrafu 2216 odráží ve slově zvrhlost a ve frázi za účelem pitvání, což je patrně pozůstatek z doby Frankensteina a jemu podobných. V dnešní době se na svobodě pohybuje jen málo šílených vědců.

Ale i tak je v tomhle obrovském velkoměstě, kde jsem kdysi sloužil jako státní zaměstnanec, cvoků dost a dost a stále existuje možnost, že jeden z nich se najednou projeví a ukradne mrtvolu. Jestli tenhle zločin spáchal blázen, tak by mě případ nezajímal. Šílenci mě nudí.

Láska jako motiv se v paragrafu 2216 skrývá za oním prostým slovem zášť. Zášť je spolu se zlobou a pomstou opačnou stranou mince lásky. Třeba to provedl někdo, kdo rodině nebožtíka něco záviděl – ukradl tělo zesnulého a chtěl tím docílit, aby pozůstalí prožívali tragédii ještě bolestněji, než bylo nezbytně nutné. Mělo-li tomu být tak, pak mě to také nezajímalo. Jestli mi někdo připadá ještě nudnější než cvok, je to člověk, který v sobě chová banální a nesmyslnou zlobu.

Co se peněz týče, zákoník se vyjádřil slovy za účelem vymáhání odměny za vrácení výše uvedeného. Nebyl jsem si vědom toho, že by trh s mrtvolami v současnosti nějak vzkvétal, a i když jsem za ta léta u policie zažil tři nebo čtyři únosy, nikdy jsem se nesetkal s případem, že by někdo požadoval výkupné za mrtvolu. Vlastně jsem se za těch čtyřiadvacet let u policie nesetkal s jedinou krádeží mrtvoly a myslím, že právě to mě přimělo, abych Boonovi na místě kývl, že najdu ztraceného pana Gibsona.

„Kolik si budete účtovat, když mi mrtvolu najdete do zítřka do deseti dopoledne?“ zeptal se Boone.

„Proč do deseti?“

„Tou dobou se sem dostaví pozůstalí. Počítají s tím, že mrtvý už bude připraven na vystavení.“

Nevěděl jsem, co mu mám ohledně honoráře říct. V tomhle městě nepotřebujete na práci soukromého detektiva licenci, ovšem za předpokladu, že si za své služby nic neúčtujete. Neexistuje koneckonců žádný zákon, který by někomu zakazoval být neplaceným očkem. Moji čtyři předešlí klienti mne za úspěšné uzavření případu štědře obdarovali a upřímně řečeno, cítil jsem se oprávněn jejich dary přijmout – ale jen proto, abych si nějak vykompenzoval zklamání z toho, že jsem zase vyřešil další případ. Copak jsem teď Boonovi mohl říct, že kdybych Gibsonovu mrtvolu nenašel, byl bych šťastný člověk? Copak jsem mu mohl říct, že kdybych neuspěl (naděje umírá poslední), nevzal bych od něj ani pěťák, a místo toho bych ho pozval na večeři do jedné z nejlepších restaurací ve městě? Tam bychom až do svítání oslavovali šampaňským a připíjeli na zločincovu genialitu.

„Nesmím přijímat honoráře,“ vysvětlil jsem mu. „Prostě to zatím necháme a pak uvidíme, co říkáte?“

Plný až dětinských očekávání jsem se pustil do pátrání.

Kapitola 2

Zadní trakt Boonova pohřebního ústavu se nacházel na jedné straně úzké boční uličky, druhou stranu uličky tvořila zadní část nějaké obytné budovy. Asi tři sta metrů od vypáčených dveří pohřebního ústavu ulička ústila do Hennessy Street; na druhém konci byla slepá, přehrazovala ji červená cihlová budova postavená kolmo ke zdi obytného domu. Vedle vstupních dveří do cihlové budovy jsem viděl několik osvětlených suterénních oken. Šel jsem ke dveřím a zaklepal na ně.

„Kdo je to?“ zeptala se jakási žena.

„Policie,“ ohlásil jsem se. Byla to lež, ale nevidím na tom nic špatného a klidně zalžu komukoliv, když mi to může usnadnit situaci. Slyšel jsem, jak se otočil klíč v zámku. Dveře se otevřely. Ženě ve dveřích bylo něco přes čtyřicet, taková tmavovlasá cuchta v pánském vlněném županu převázaném v pase. Rukávy měla nedbale ohrnuté, aby jí nevisely přes ruce.

„Co je?“ zeptala se.

Ukázal jsem jí odznak. Přikývla.

„Můžu dál?“

Prohlédla si mě a pak ustoupila ze dveří. „Zrovna jsem snídala,“ pronesla a počkala, až za ní projdu dovnitř, pak zavřela a zamkla dveře. Ocitl jsem se přímo v kuchyni. Pod dvěma okny vedoucími do uličky stál stůl s bílou omyvatelnou deskou. Jedinými předměty na stole byla láhev skotské a sklenička s ledem – ta ženština se tedy asi chystala posnídat whisky. Nad vstupem do ložnice visel zpola zatažený květovaný závěs. Viděl jsem růžek postele. Nebyla ustlaná.

„Dáte si skleničku?“

„Ne, díky, nedám.“

„Nesnáším pít takhle sama,“ prohlásila, ale nebránilo jí to, aby si nenalila pořádnou dávku skotské a nevypila ji jedním douškem. „Určitě nechcete?“ ujistila se a nalila si další sklenku.

„Opravdu ne.“

„Co se děje?“ zeptala se, sedla si a ukázala mi na židli, abych se posadil také. Popíjela druhou skleničku, evidentně si ji vychutnávala a zaujatě si mě prohlížela. Měla zelené oči.

„Zajímalo by mě, jestli jste tu včera byla celou noc.“

„Proč? Co se včera v noci stalo?“

„Jde jen o běžné vyšetřování, nic zvláštního,“ odvětil jsem. „Byla jste tu?“

„Jistě,“ odpověděla. „Kde jinde bych byla? Bydlím tady. Jsem správcová týhle budovy. Jsem placená za to, abych tu byla. Takže jsem tu byla.“

„Neslyšela jste z uličky nějaká auta?“

„Tady pořád jezděj nějaký auta. K Boonovi pořád vozej mrtvoly, ve dne v noci.“

„A přivezli včera v noci někoho?“

„Kdoví? Já už tomu dávno nevěnuju pozornost. Úplně mi stačí, když vím, co se tam děje. Jak by se vám líbilo bydlet hned vedle márnice? Vídávám, jak dovnitř nosej mrtvoly…“ Otřásla se a lokla si skotské. „Věříte na duchy?“ zeptala se.

„Ne.“

„Já jo. Někdy v noci ležím v posteli a představuju si, že nějakou z těch mrtvol napadne, že tu její duch bude bloudit. Víte, co tím myslím? Když ještě nejsou pohřbený, jejich duch může bloudit po světě a strašit. Já tu v noci ležím v posteli a úplně se třesu. Bydlím tu sama, víte. Můj muž umřel před dvěma lety, zaplať pánbůh, že je po něm. Doufám, že jeho ducha teda nikdy nepotkám, to vám můžu říct. Jak se jmenujete?“

„Benjamin Smoke.“

„Já jsem Connie,“ představila se s úsměvem. „Connie Broganová.“

„Paní Broganová, můžete mi…“

„Říkejte mi Connie. Poslechněte, jste si jistej, že byste si nedal ani trochu? Já opravdu strašně nerada piju sama, Bene. Dvě věci nesnáším – pít sama a spát sama,“ zasmála se. „Pojďte, dáte si aspoň malou štamprli.“

„My ve službě nesmíme pít.“

„No jistě, samozřejmě,“ přikývla. „Ale nebude vám vadit, když já si dám ještě trochu?“

„Ne, ne, jen si dejte.“

„I když, hochu, já opravdu strašně nerada piju takhle sama,“ prohlásila a nalila si skoro půl sklenice. „Můžete si dát taky, Bene,“ dodala, napila se a pak se zeptala: „Jak jste přišel k tý jizvě?“

„Jednou jsem se připletl do rvačky.“

„Je to tvrdá fuška, práce policajta,“ poznamenala. „Nikdo pořádně neocení, co policajti dělají.

Ale vy jste chlap jako hora, vsadím se, že vy se o sebe umíte postarat.“

„Connie, neslyšela jste náhodou někdy včera v noci…“

„Já mám ráda velký muže,“ prohlásila. „Podle mě by mužský měli bejt velký a ženský malý. Já vím, že v tomhle plandavým županu to nevypadá, ale ve skutečnosti jsem hrozně drobná. Víte, jakou mám velikost šatů? Hádejte. Tu nejmenší, esko. Vsadím se, že byste tomu nevěřil. To proto, že jsem na svou postavu dost prsatá. Ale kupuju si esko. Nebo u některýho oblečení emko. Ale nikdy nic většího. Kolik si myslíte, že mi je?“

„To opravdu nevím, Connie.“

„Tak hádejte, Bene, no tak.“

„Třicet čtyři,“ řekl jsem a přitom snížil skutečný odhad o dobrých deset let.

„Přesně jste to trefil!“ zvolala. „Měl byste si najít místo v jednom z těch zábavních parků, víte, jak tam lidem hádají věk a váhu. Kolik myslíte, že vážím? Ale moc mi nekoukejte na prsa, protože to by vás zmátlo. Vážím osmačtyřicet kilo, no, co byste tomu řek? Měřím sto šedesát dva centimetrů a vážim osmačtyřicet kilo, což je na mou postavu ideální.“

„Já bych potřeboval zjistit,“ pokračoval jsem, „jestli…“

„V klidu, Bene,“ skočila mi do řeči. „Vy jste moc svědomitej člověk, to obdivuju, ale nepřehánějte to. Co teda chcete vědět?“

„Slyšela jste včera v noci venku nějaké auto?“

„Včera v noci? No, počkejte, vzpomenu si. Šla jsem do postele hned po zprávách v jedenáct.

Teda začla jsem se chystat do postele. Já se každej večer koupu, než jdu spát. Taky se koupete, než jdete do postele?“

„Sprchuju se,“ odpověděl jsem. „Já obvyk…“

„Já se nerada sprchuju. Dám si do vany koupelovou pěnu a jen tak v ní ležím třebas půl hodiny.

To člověka zklidní. A sprchu ani nemám. Mám jedině vanu. Ale to nevadí, protože já sprchování stejně nemám ráda. V čem spíte?“ zeptala se.

„V posteli.“

„Myslím, jestli nosíte pyžamo nebo tak něco…“

„Ano. Ano, nosím pyžamo.“

„Já nenosím nic. Ráda cítím, jak se mýho těla dotýká povlečení. Takže počkejte, do postele jsem se musela dostat tak ve dvanáct – no, možná ne přesně ve dvanáct, ale tak nějak přibližně. Čtete si v posteli?“

„Někdy.“

„Já v posteli nikdy nečtu. Já čtení vlastně nesnáším. Prostě jenom vypnu světlo a během dvou tří minut usnu. Tak je to samozřejmě teď. Ale když byl naživu můj nebožtík muž, tak mě vždycky celou noc otravoval… Zkrátka, ve čtvrt na jednu už jsem určitě spala jako mimino. Většinou spím dost tvrdě – to znamená čistý svědomí, že jo?“ usmála se. „Ale včera v noci byl venku provoz.

V týhle zatracený uličce je pořád nějakej provoz, myslel byste, že lidi snad umíraj touhou, aby se dostali do toho pohřebního ústavu,“ zasmála se, pozdvihla sklenku, mrkla na mne přes ni a řekla: „Došlo vám to?“

„Ano,“ usmál jsem se, „umírají touhou, aby se tam dostali.“

„Vy jste strašně bystrej, Bene. Mám ráda bystrý muže.“ Vypila obsah sklenice a nalila si znovu.

„Takže jsem vstala z postele – úplně nahatá,“ pronesla a pro zdůraznění se odmlčela, „a podívala jsem se z okna, co tam zase přivážejí tentokrát… Jako bych to nevěděla.“

„A co přivezli?“

„Nevím. Hned jsem se vrátila do postele.“

„Stálo tam venku nějaké auto?“

„Ano.“

„Jaký typ vozu to byl?“

„Mikrobus. Volkswagen.“

„Z kterého roku?“

„To já nevím. Připadaj mi všechny stejný.“

„Jakou měl barvu?“

„Červenobílej, střecha byla bílá.“

„Poznávací značky jste si náhodou nevšimla?“

„Ne, to auto bylo zaparkovaný dost blbě… Stálo bokem k mý ložnici.“

„Všimla jste si, kdo řídil?“

„Ne, šla jsem hned do postele.“

„V kolik hodin to bylo, nevzpomněla byste si?“

„Asi tak ve tři ráno. Ještě bylo tma, to vím. Viděla jsem jedině proto, že tam má Boone u zadních dveří pořád rozsvícený malý světlo. Myslíte, že je teplouš?“

„Boone?“

„Jo. Já myslím, že bude určitě teplej. Jednou nebo dvakrát jsem ho sem pozvala na skleničku a vždycky odmítnul. To podle mě něco znamená, Bene. Nechci se vytahovat, ale většina lidí mě považuje za přitažlivou ženu. Myslíte si, že jsem přitažlivá? Nemusíte mi odpovídat,“ usmála se. „Už jsem uhodla, že ano.“

„Nevíte, jak dlouho tam ten mikrobus stál?“ zeptal jsem se.

„To vám fakt nedokážu říct. Šla jsem si zase hned lehnout. Musím ráno brzo vstávat, víte?

Máme tu v baráku vrátnýho a ten by měl ráno připravit ven popelnice, aby je mohli vyvízt, ale kdybych na něj nedohlídla, tak to nikdy neudělá. Dneska už nikdo není hrdej na svou práci, Bene.

Proto vás tak obdivuju… I tu práci, kterou děláte.“

„V kolik hodin jste dneska ráno vstávala?“ zeptal jsem se.

„Jako obvykle, v šest. Ať prší nebo svítí slunce. Vrátnej přichází v půl sedmý. Do tý doby na sebe hodím montérky a svetr a jdu ven, abych na něj dohlídla s těma popelnicema. Trvá mu to tak půl hodiny. Pak si většinou dám sklenici džusu a jdu si zase lehnout.“

„A takhle to proběhlo taky dneska ráno?“

„Tak to dělám každej den kromě neděle, to se odpadky neodvážej.“

„Byl ten mikrobus pryč, když jste v šest vstala?“

„Jo. Byl fuč. Kolik je vlastně teď hodin?“

Podíval jsem se na hodinky. „Je skoro deset.“

„Ten den teda utíká!“ usmála se. „Radši bych si měla něco oblíct. Než začnete mít nějaký nápady, když tady sedím jen tak v županu.“

Vstal jsem, přisunul židli ke stolu a řekl jsem: „Moc jste mi pomohla, Connie, díky.“

„Co to vlastně vůbec vyšetřujete?“ zeptala se. „Posaďte se ještě, Bene, nepospíchejte tak. Vy jste teda strašně aktivní, to vám povím, ale není přece důvod to přehánět.“

„Ještě mám nějaké pochůzky.“

„V kolik hodin myslíte, že s tím budete hotovej?“

„Nemám ponětí.“

„Zavolejte mi, jo? Možná bysme si mohli spolu dát skleničku. Až budete mít po službě, myslím.

Mám číslo 555 23 68. To se hrozně snadno pamatuje. Myslíte, že si ho zapamatujete?“

„Budu si ho pamatovat,“ slíbil jsem.

„Vsadím se, že máte výbornou paměť. Tak nezapomeňte, jo? 555 23 68.1 kdybyste dneska skončil pozdě, tak to nevadí, můžete zavolat kdykoliv, až skončíte. Možná byste si po takovým těžkým dnu dal skleničku, kdoví? Budu doma.“

„Ještě jednou děkuju,“ řekl jsem a odešel jsem.

Kapitola 3

Boone mi dal adresu na Rhodu Gibsonovou, vdovu po ukradeném nebožtíkovi. Bydlela ve výstavném domě z hnědého pískovce v bohaté čtvrti poblíž jedné z pěti univerzit ve městě, asi pět bloků od Boonova pohřebního ústavu. Když jsem zjistil, o který dům se jedná, objel jsem ještě dvakrát blok, než jsem našel místo na parkování. Mám Mercedes Benz 450 SL z roku 1973. Je to dárek od jedné vděčné německé hraběnky, které ukradli z hotelového pokoje šperky v hodnotě sedmi set tisíc dolarů, a já je pro ni získal zpět. Vždycky když parkuji někde na ulici, nechávám auto odemčené. Volant se zamyká sám, jakmile se vyndá klíček ze zapalování, takže si nikdy nemusím dělat starost, že mi s autem někdo odjede. A kdyby mi chtěl nějaký zloděj ukrást rádio, jsem radši, když si prostě otevře nezamčené dveře, než aby mi rozřízl sklápěcí střechu.

Matthews Street 1214, třetí dům od křižovatky s Cooper Street, byla honosná třípatrová budova s širokým bílým schodištěm před vstupními dveřmi. Když jsem se k domu blížil, zahlédl jsem, že se jakýsi vousatý chlap jako hora chystá odemknout vstupní dveře nad schodištěm. Měl na sobě džíny, svetr a sportovní boty. Vlasy i vousy měl zrzavé. Jelikož mi připadalo, že odpovídá Boonovu popisu Jeffreyho Gibsona, syna ztraceného nebožtíka, a jelikož strkal klíč do dveří domu Rhody Gibsonové, došel jsem k úžasně bystrému závěru, že je to Jeffrey. Vydal jsem se nahoru po schodech a oslovil ho: „Pan Gibson?“

Pan Gibson (nebo kdo to byl) se otočil. Výraz v jeho očích mě varoval až v poslední chvíli, za okamžik už by bylo pozdě. V jeho pohledu se zračila naprostá panika. Pravou rukou si vyhrnul svetr, zahlédl jsem pažbu revolveru, který mu trčel z kalhot – a najednou už měl revolver v ruce. Ocitl jsem se v zásadní nevýhodě, dva schody pod mužem se zbraní. Vrhl jsem se kupředu, popadl jsem ho za kolena, srazil ho na zem a pak jsme se spolu kutáleli po schodech až na chodník.

Jestli něco doopravdy nenávidím, tak to jsou upocené souboje tělo na tělo. Toho dne, kdy mou tvář navždy ozdobila jizva, jsem dobrých deset minut zápolil v sevření s mužem, který v ruce držel pětadvacet centimetrů dlouhý vystřelovák a měl v úmyslu vykuchat mi vnitřnosti, ačkoliv neměl povolení provádět v tomhle městě lékařskou praxi. Držel jsem ho tenkrát za zápěstí jenom chvíli, ale připadalo mi, že to trvá celou věčnost, a podařilo se mi – jenže až když mi pořezal tvář – nakopnout ho kolenem do rozkroku a vzít mu konečně ten nůž. V policejní akademi jsem se sice už předtím učil základy sebeobrany, ale hned jak se mi tvář zahojila, začal jsem se vážně zabývat judem. Pořád se nepovažuju za experta, ale vím, jak zabít člověka rychlým tvrdým úderem vedeným hranou dlaně přes nos nebo přesným zabodnutím dvou prstů do ohryzku. Vím, jak se dá člověku zlomit ruka či noha jen s minimálním úsilím, úsporným chvatem, využitím síly vyvinuté náporem útočníkova těla. Mám radši, když taková rvačka proběhne krátce a hladce, ale nejradši se neperu vůbec. Rvačky ve skutečném životě vypadají úplně jinak než ty ve filmu. Většinou proti sobě nestojí dva hromotluci, kteří do sebe buší pěstmi, dokud jeden z nich nepadne zkrvavený v bezvědomí k zemi. Místo toho obvykle nastává naprostý zmatek, ve změti rukou a nohou se tříští klouby prstů, jak holé pěsti narážejí na nepoddajnou tvrdou lebku soupeře. Lze vidět kopance, prsty drápající do očí a tahající za vlasy, pokusy o škrcení, sevření do kravaty, kousání, ozývá se chroptění a hekání, jedná se o naprosto zvířecí projevy, které by slušely dvěma losům zaklesnutým do sebe parohy někde v lesích na severu. O rvačkách na ulici jsem zjistil tři důležité věci: 1. Pokud to není naprosto nutné, nikdy si nezačínejte s člověkem, který nemá co ztratit. Zabije vás. 2.

Ukončete to rychle. Čím rychleji, tím lépe. 3. Nikdy nečekejte pomoc od kolemjdoucích, jste ve městě.

Když se mnou Jeffrey Gibson (nebo kdo to byl) zápolil, aby na mě mohl zamířit, a já ho jednou rukou svíral za zápěstí a druhou jsem se snažil zasáhnout ho na nějakém citlivém místě, prošlo okolo nás asi deset chodců, soustředěných jen na cíl své cesty. Svíral dvaatřicítku Smith & Wesson, což znamenalo, že měl šest šancí oddělat mě. Nevěděl jsem, proč si umanul, že mě zabije, ale panický strach je dost dobrý důvod k tomu, aby člověk někoho zabil, a přesně tenhle strach mu koukal z očí. Choval se vyděšeně jako splašené stádo divokých bizonů. Pravicí jsem mu stále svíral zápěstí a zároveň jsem odrážel útoky jeho levé ruky, až se mi podařilo chytnout ho v rozkroku a pořádně sevřít. Bolestí vykřikl a upadl na chodník. Popadl jsem ho za zápěstí, teď už oběma rukama, a pravicí, ve které držel zbraň, jsem mu opakovaně tloukl o chodník, dokud neuvolnil prsty, jimiž revolver svíral. Sehnul jsem se k němu a fackoval jsem ho, znovu a znovu, musel jsem ho ponížit, abych zlomil jeho vůli pokračovat v boji. Potil jsem se a ztěžka jsem oddechoval.

„Stačí ti to?“ zeptal jsem se.

Neodpověděl. Znovu jsem ho udeřil, hlava se mu zvrátila na stranu a zavřel oči jako malý kluk, který čeká na trest od rozhněvaného otce. Pak přikývl a zasténal: „Prosím vás, už mě nechte.“

Zvedl jsem se. Svíjel se na chodníku a ruce si tiskl do rozkroku. Sebral jsem ze země dvaatřicítku, zastrčil jsem si ji za opasek, pomohl jsem mu na nohy a posadil ho na spodní schod před verandou domu. „Jste Jeffrey Gibson?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděl.

„Co vás to, Gibsone, sakra napadlo? Proč jste na mě vytáhl bouchačku?“

„Vy víte proč.“

„Ne, to nevím.“

„Co jste zač?“ zeptal se.

„A kdo jste si myslel, že jsem?“

„Jeden z nich.“

„Jeden z nich?“

„Z těch, co zabili mého otce.“

„Co je to za lidi?“

„Neznám je.“

„Proč si myslíte, že ho někdo zabil?“

„Vím to.“

„Jak to víte?“

„Vyhrožovali, že to udělají, a teď to udělali.“

„Proč mu vyhrožovali?“

„Protože jim dlužil peníze.“

„Kolik?“

„Dvacet tisíc dolarů. Otec byl hazardní hráč,“ řekl Jeffrey, pak zvedl hlavu, zašklebil se a dodal: „Hrál dost mizerně.“

„Povězte mi o tom,“ vybídl jsem ho.

Anthony Gibson byl podle svého syna nejen mizerný hazardní hráč, byl to ve skutečnosti ten nejhorší druh hráče. Osobně moc neuznávám lidi, kteří si hrou vydělávají na živobytí. Mám lidi rozdělené na Hráče a Pracanty. Zloději a gambleři jsou Hráči, do téže skupiny patří i boxeři, celé fotbalové týmy, tenisoví šampióni, profesionální hráči golfu a lidé, kteří mají dar trefit přímo střed terče, když hodí šipkou přes celou hospodu. Dokonce i hráči-odbomíci, kteří se odhadováním pravděpodobnosti a šance na výhru zabývají jako takřka vědeckou disciplínou, jsou pro mě jen Hráči. Ale tím nejhorším druhem hazardního hráče je ten, kdo opravdu věří, že Paní Štěstěna ovládá výsledek jakékoliv události.

A takovým mužem byl Anthony Gibson. Vsadil by si na závody švábů i na možnost, že v červnu dojde ke sněhové bouři. Vsadil by se, že pravé jméno Jacka Bennyho je třeba Myron Fenstermacher, vsadil by se, že jakákoliv blondýna, která jde po ulici, je ve skutečnosti bruneta, vsadil by se, že dvanáctého října kousne v Rangúnu buddhistického mnicha krysa do zadku. Takový člověk je blázen. A je ještě větší blázen, pokud mu na takovéhle divoké sázky nestačí jeho příjmy.

Anthony Gibson pracoval jako reklamní textař pro firmu Haley, Blake & Bonatti a vydělával čtyřicet sedm tisíc pět set dolarů ročně, což stačil rozházet na koníčkách, při hře v kostky, při kartách, v různých loteriích a při sázkách typu Objeví se Měsíc v sobotu v noci nad Seattlem v 7.10, nebo ne?

Vdova, kterou po sobě zanechal, Rhoda Gibsonová, vedla firmu zabývající se architekturou interiérů a přinášela do rodinného rozpočtu dalších třicet tisíc ročně – většinu z toho Gibson prosázel, anebo to z ní vytahal na zaplacení toho či onoho dluhu ze hry.

Asi před měsícem začal do Gibsonovic rezidence kdosi často telefonovat a sháněl pana Gibsona.

Telefon se někdy ozýval uprostřed noci. Gibson vždy krátce promluvil s osobou na druhém konci linky a pak okamžitě vstal z postele a sešel do obýváku, kde potom někdy seděl a pil až do rána.

Během jednoho z těchto ranních hovorů Jeffrey zvedl sluchátko paralelně připojeného aparátu a zaslechl část rozhovoru. Zjistil, že jeho otec komusi dluží dvanáct tisíc dolarů a že směnku podepsal v červnu při jedné parti pokeru. Starý Gibson slíbil volajícímu, že bude pracovat na tom, aby peníze sehnal, a tvrdil, že potřebuje jen trochu víc času. Také ho žádal, jestli by mu nemohl přestat telefonovat uprostřed noci, protože celá rodina už začíná být vyděšená. Muž na druhé straně opáčil, že jestli Gibson peníze hezky rychle nenavalí, bude jeho rodina mnohem vyděšenější.

Jednoho dne koncem srpna, krátce po večeři, přijeli do Gibsonovy vily dva muži. Jeden z nich byl vysoký asi tak jako já a na tváři měl jizvu – proto si mě s ním Jeffrey před necelými pěti minutami spletl a vytáhl na mě revolver, samozřejmě že v sebeobraně. Jeffrey zaslechl ostrou diskusi, kterou neznámí vedli s jeho otcem. Muži Gibsonovi oznámili, že pokud oněch dvanáct tisíc dolarů nezaplatí do osmého září, zabijí ho. Jeffrey si nedokázal přesně vzpomenout, ale tato návštěva se prý odehrála někdy během víkendu kolem čtyřiadvacátého srpna. Dnes bylo pondělí devátého září a minulé noci se jeho otci cestou domů stala osudná dopravní nehoda. Jeffrey tedy musel předpokládat, že tuto nehodu zaranžovali muži, kteří jeho otce upomínali o peníze. Nevěřil tomu, že tím skončili. Při jejich výhružné návštěvě jim otevřel dveře a vpustil je do domu právě Jeffrey, takže je viděl a ví, jak vypadají. Byl si jistý, že teď půjdou po něm.

Jeffreyho teori jsem naslouchal jen se zdvořilým zájmem. Lidé, kteří berou dlužní úpisy od hazardních hráčů, mají své zásady. K nim patří i to, že dluh musí být nakonec tím či oním způsobem splacen. Tihle lidé jsou obchodníci a uvědomují si stejně jasně jako jiní podnikatelé, že když zabijou osobu, která jim dluží, peníze se jim nikdy nevrátí. Je lepší dlužníkovi zlomit ruku nebo maličko poupravit nos. Vražda je to poslední, k čemu se věřitelé a lichváři uchylují – své peníze pak totiž nikdy nezískají zpět. A když už to udělají, tak nesmírně okázale, jako výstrahu pro další eventuální dlužníky. Takže stane-li se přece jenom vražda nutností, je provedena se všemi dostupnými dramatickými efekty, aby nenastala nejmenší pochybnost o tom, kdo si vraždu objednal a proč.

Dopravní nehoda? To by sotva odpovídalo stylu lidí, kteří by se snažili udělit svému okolí odstrašující lekci. Pokud chcete varovat ostatní gamblery, že se beztrestně nevyhnou splacení svých závazků, nespácháte vraždu, která bude vypadat jako dopravní nehoda. A i kdyby opravdu někdo nějak poškodil Gibsonův vůz, přinutil ho sjet ze silnice nebo jinak způsobil nehodu, tedy i v takovém případě by se mi obavy jeho syna jevily jako neopodstatněné. Jen zřídkakdy se totiž stává, že by pokoutní lichváři oddělali dlužníka a pak ještě šli po jeho rodině. To by bylo plýtvání energií – a všichni Hráči energií rádi šetří.

Zeptal jsem se Jeffreyho, kde bych mohl najít jeho matku, a on mi dal adresu její firmy ve městě. To mě okamžitě otrávilo. I když jsem zvážil, že Rhoda Gibsonová řídí vlastní firmu, a i když mi bylo jasné, že svému podniku zřejmě potřebuje věnovat veškerý čas a energi , zvláště když její zesnulý choť se snažil ze všech sil rozfofrovat veškeré její výdělky stejně jako své, přesto všechno mi připadalo dost divné, že šla do práce hned druhý den poté, co její manžel zahynul při dopravní nehodě. Za všechna ta léta u policie jsem natrefil na mnoho vyrovnaných a duchapřítomných žen, nikdy jsem se však nesetkal s truchlící vdovou, která by nechala zesnulého manžela odvézt do pohřebního ústavu, zadala tam instrukce, jak ho obléct a jakou zvolit rakev, a pak odjela za svým obchodem jako obvykle. Chladnokrevnost Rhody Gibsonové na mě působila přinejmenším velice neobvykle.

Neměl jsem nejmenší chuť brát si s sebou pistoli, která klidně mohla být kradená, takže jsem Smith & Wesson vrátil Jeffreymu a navrhl jsem mu, aby se pokusil nestřelit se do nohy. Bylo za dvacet minut jedenáct. Vrátil jsem se k zaparkovanému mercedesu a odjel jsem směrem na východ, do opravny televizorů, která patřila Henrymu Garavel imu.

Kapitola 4

Henry měl na sobě modrou kombinézu, kterou nad pravou horní kapsou zdobila výšivka GOTV, což je zkratka názvu jeho firmy – Garavel iho opravna televizorů. Potřásl jsem si ním rukou se zvláštním pocitem otcovské pýchy. Znal jsem ho už víc než pět let. Poprvé jsem se s ním setkal, když mu bylo osmnáct a byl členem pouličního gangu, eufemisticky pojmenovaného Kardinálové – SSK.

Zkratka SSK znamenala Společenský a sportovní klub. Většina společenských akcí členů tohoto klubu se odehrávala na střechách činžáků s ochotnými „debutantkami“ a sportovní soutěže převážně spočívaly v tom, že mladíci někomu rozbili hlavu řetězem, švihali lidi do obličeje anténami urvanými z aut, popřípadě se odhodlali pobodat vystřelovákem nebo rovnou zastřelit pár členů konkurenčních portorikánských gangů. Bylo to v době, kdy se příslušníci portorikánské komunity začali cítit jako něco víc než jen druhořadí občané, což v srdcích Italů čtvrté generace vyvolalo ostré výbuchy národnostního zanícení a odhodlání bránit svůj rajón. Myslel jsem si, že s posledním pouličním gangem jsem se setkal koncem čtyřicátých a začátkem padesátých let, ale v roce 1969, kdy jsem se seznámil s Henrym, nastala jejich obroda. A než jsem odešel do civilu, rozbujely se gangy v ulicích města jako mor.

Henrymu teď bylo třiadvacet a měl za sebou tři a půl roku vězení, kam jsem ho poslal, když jsem ho zatkl při přepadení jednoho obchodu s potravinami. Tehdy mu bylo devatenáct a z tuctového člena rváčského gangu se právě vypracoval k tomu, že si píchal heroin v takovém množství, že ho denní dávka stála třicet dolarů, což dělalo dvě stě deset dolarů týdně. Takový nákladný koníček se těžko financuje, pokud nevykrádáte byty, nepřepadáte lidi nebo si jinak nedoplňujete své v podstatě neexistující příjmy – třeba loupežemi v hokynářstvích, krejčovstvích, obchodech s alkoholem a podobně. Henry se sice nikdy nepřiznal k ničemu jinému než k tomu hokynářství, i to však stačilo, aby vyfasoval desetiletý trest. Ten mu byl po třech a půl letech, když prokázal, že je přímo vzorný vězeň, snížen na pouhou podmínku.

Jako bývalý polda vím, že většina vězeňských zařízení jsou v podstatě středověké krysí díry, ideální prostředí, kde lze získat zevrubnou kriminální a homosexuální průpravu. Vězení jsou ponižující enklávy násilí uprostřed společnosti, která se prohlašuje za humánní a aspiruje na dokonalost. Zázrak Henryho Garavel iho spočíval v tom, že pobyt ve vězení nejen přežil, ale že mu byl ku prospěchu. Nejdříve se zbavil drogové závislosti, což je v nápravném zařízení, kde jsou drogy k dostání stejně snadno, ne-li rychleji než na ulici, skutečně hrdinský čin. Nevyučil se tam žádnému řemeslu (pokud nechcete věřit tomu, že ho práce ve vězeňské prádelně připravila na výnosné zaměstnání venku na svobodě), ale pomocí korespondenčního kursu si dokončil střední školu a po svém propuštění začátkem roku 1973 se ihned zapsal do školy pro televizní opraváře.

Najdou se skeptici, kteří věří, že televizní opraváři jsou ještě větší zloději než ozbrojení lupiči, ale faktem zůstává, že po dokončení školy si Henry Garavel i založil vlastní firmu a během posledních šestnácti měsíců si na živobytí vydělával poctivou prací. Zvláštní na tom všem je, že mi byl vděčný za to, že jsem ho zatknul. Považoval své zatčení za štěstí, protože příliš mnoho z jeho „šťastnějších“ kamarádů, těch, kteří se nedostali do vězení, na tom bylo pořád stejně – přepadávání, krádeže a podobné nezákonné způsoby shánění peněz na uspokojení silné drogové závislosti. Zavřel jsem ho, protože přepadl hokynářství; byl jsem polda a dělal jsem svou práci.

Henry se cítil mým dlužníkem a přetrhl by se – jako vloni, když jsem hledal stopu v případu ukradených šperků německé hraběnky – aby pro mě získal informace; také za mě vykonával různé pochůzky, které mi pomohly ve vyšetřování. Spolupracoval se mnou na tomhle jediném případu, ale ohromně ho to bavilo. Možná se trochu cítil jako supertajný agent na volné noze, bez jehož pomoci by se hraběnka musela vrátit do Mnichova bez svých šperků.

Věkový rozdíl mezi námi byl přes dvacet let, ale pochybuji, že by to samo o sobě nějak přispělo k našemu vztahu a k tomu, aby ho chápal jako otcovsko-synovský. Spíš se to dá částečně vysvětlit tím, že jsem starý mládenec a nemám vlastní děti. Henryho otce zavraždili při jedné rvačce v baru, když Henrymu bylo osm let. Možná mě jen Henry s pocitem vděčnosti napodoboval, když mi pomáhal vypátrat ty šperky, možná jsem jen Henryho učil fígle patřící k mému povolání a šlo o takové to předávání tradice, jak se říká. Nějaký Freudův stoupenec by třeba našel skrytý význam v tom, že Henry pomáhal bývalému policajtovi, ačkoliv mu policajti zkazili život, když byl malý, a ačkoliv ho jeden policajt poslal do vězení, kde mu policajti převlečení za bachaře kazili život ještě víc. Kdoví. Měli jsme prostě jeden druhého v oblibě. Vzájemně jsme si důvěřovali. To stačí.

Henry, modrooký jako Miláňan, malý, snědý a kudrnatý jako Neapolitán, s nosem, na který by byl pyšný každý Říman, přešel přímo k věci jako Sicilián.

„Jak to, že jste se tu tak dlouho neobjevil?“ zeptal se.

„Byl jsem pryč,“ vysvětlil jsem. „Udělal jsem si dovolenou.“

„No jo, ale už jste přece chvíli zpátky, ne? Proč jste mi nezavolal? Pomohl bych vám třeba zase s nějakým případem…“

„Co se děje? Kšefty se ti nehýbou?“

„Je to hrozný. Sotva vyjdu s prachama. Když se lidem dřív na televizi něco pokazilo, honem si to nechali opravit. A teď, kvůli tomu pitomci v Bílým domě, si nikdo televizi opravit nedá, leda by neměl už vůbec žádnej obraz. Uvažuju o tom, že se vrátím k vykrádání hokynářství,“ prohlásil a zasmál se.

„Prima nápad,“ přikývl jsem, „pokud bys ovšem radši nechtěl udělat jeden kšeftík pro mě.“

„Jo?“ V očekávání zvedl obočí.

„Dneska v noci asi ve tři ráno někdo ukradl z pohřebního ústavu Abnera Boona na Hennessy Street mrtvolu. Nevím, kdo ji otočil, ani proč. Můžeš se poptat? Je to dost nezvyklá událost a možná se o tom hodně mluví.“

„Mrtvolu?“ podivil se Henry.

„Hmm. Muže jménem Anthony Gibson. Zemřel včera večer při autonehodě. Jeho syn si myslí, že to byla vražda, ale já si tím nejsem jistý – i když dlužil dvanáct tisíc nějakým grázlům a ti mu vyhrožovali.“

„Znám je?“

„Mám jenom přibližný popis, Henry. Jeden z nich prý vypadá jako já, asi stejně vysoký a stavěný, s jizvou na tváři. Ten druhý je malý a snědý.“

„Myslíte, že tu mrtvolu mohli ukrást oni?“

„Možná. Gibson jim dlužil dvanáct tisíc dolarů. Nemohli to z něj vyrazit, když byl naživu, tak se třeba pokusí dostat to z jeho příbuzných, když je po smrti.“

„Něco jako únos, jo? Jenže oběť je tuhá.“

„Přesně tak.“

„V tom případě by ale hezky rychle požádali o výkupný ve výši dvanáct tisíc.“

„Pokud to udělali oni.“

„To se mi líbí!“ prohlásil Henry. „Kdy Gibson podepsal tu směnku?“

„Někdy v červenci. Při pokeru.“

„Kde?“

„To nevím.“

„Jak rychle to potřebujete?“

„Hned.“

Henry se podíval na hodinky. „Je teprve tři čtvrtě na dvanáct. Většina grázlů, který znám, má ještě půlnoc. Kde bych vás sehnal později?“

„Můžeš mi nechat vzkaz u mě doma. Máš ještě můj telefon?“

„Mám ho vytetovanej v mozku,“ řekl Henry a znovu se zasmál.

Kapitola 5

Budova okrsku vedeného kapitánem Ferdinandem Cuperou patřila k těm, na které při svém nedávném šíleném výstavbovém a renovačním programu město zapomnělo. To znamenalo, že stála na stejném místě už od roku 1927, tedy od doby, kdy byla postavena. A přesto, že ji každoročně upravovali světlezeleným nátěrem, nijak se nedalo zakrýt, jak celá budova chátrá. O každé policejní stanici je třeba vědět, že ji dvacet čtyři hodin denně používají střídající se týmy detektivů, uniformovaní policisté, úředníci, zločinci a oběti. Nábytek, chladicí nádrže na vodu, psací stroje, telefony, cely předběžného zadržení, šatny, automaty na kokakolu a záchody si nikdy neodpočinou.

Je s podivem, že po takovém neustálém užívání (až zneužívání) se vůbec nějaké budově – včetně oněch elegantně moderních domů ze žlutých cihel, na jejichž stavbu město utratilo celé jmění – podaří tohle všechno přežít.

Vyšel jsem po širokých plochých schodech k dvoukřídlým dřevěným vstupním dveřím.

Schodiště lemovaly zelené koule, na každé z nich stálo bílými písmeny číslo 12, číslo okrsku. Před vchodem do služebny mě zastavil strážník, já se blýskl zlatým odznakem a on se zeptal: „Chcete mluvit s někým konkrétně, poručíku?“ Řekl jsem mu, že jsem přišel navštívit kapitána Cuperu a vešel jsem do služebny, k dřevěné přepážce, stejné, jako byla ta na okrsku ve městě, kde jsem strávil čtyřiadvacet let svého života. Za vysokým psacím stolem seděl seržant a četl si časopis.

Zastavil jsem se u mosazného zábradlí před přepážkou, podíval jsem se na nápis, který návštěvníkům sděloval, že veškeré své záležitosti mají svěřit seržantovi za přepážkou, pohlédl jsem na plakáty s anglicky a Španělsky vytištěnými právy obžalovaného, připevněné na zdi za stolem, na kontrolní panel s výstražnými světly, která se rozsvítí červeně, když se otevřou dveře některé z cel, přelétl jsem pohledem tablo s klíči, řádku telefonů na seržantově stole, nástěnku s rozpisem služeb, kalendář a služební knihu otevřenou na omšelé hladké desce stolu. Díval jsem se na tohle všechno a nepocítil jsem sebemenší záchvěv nostalgie.

Seržant zvedl hlavu: „Prosím?“

Ukázal jsem mu odznak, představil jsem se a oznámil mu, že bych rád mluvil s kapitánem. Zvedl telefon, stručně promluvil s Kápem a pak se mě zeptal, jestli vím, jak se ke kapitánovi dostanu.

Odpověděl jsem, že vím, a prošel jsem služebnou, dispečinkem, kanceláří, odpočívámou. Tam seděl osamělý strážník v nátělníku a popíjel kávu z hrnku, sako uniformy měl přehozené přes dřevěné opěradlo židle. Zaklepal jsem na dveře z neprůhledného skla označené nápisem Náčelník.

„Pojď dál,“ zvolal Kápo. Otevřel jsem dveře a vstoupil do jeho kanceláře. Byla větší než ta, kterou jsem kdysi obýval ve druhém patře policejního okrsku ve městě. To celkem odpovídalo, protože já velel jenom osmnácti detektivům, zatímco Kápo měl na starosti celý okrsek – dvě stě policajtů celkem, včetně tajných, nad kterými měl pravomoci přesahující pravomoci detektiva-poručíka, jimiž jsem kdysi disponoval já. Seděl za stolem zavaleným papíry. V místnosti byla čtyři zamřížovaná okna, dvě z nich otevřená mírnému zářijovému vánku. Židli před jeho stolem propichoval paprsek slunce. Zvedl se ihned, jak jsem vstoupil, napřáhl ruku a přivítal mě: „Už jsme se dlouho neviděli!“ V jeho hlase stále zněl slabý španělský přízvuk, ačkoliv z Portorika přijel už skoro před čtyřicet lety. „Posaď se. Dáš si kafe?“

„Díky, nedám, pospíchám.“

„Vždyť jsi sotva přišel,“ prohlásil a vypadal mírně uraženě.

„Kápo, chci ti ohlásit zmizelou mrtvolu.“

„Zmizelou co?“

„Mrtvolu.“

„Ha, ha,“ zasmál se nevesele.

„Byla nezákonně odvezena z podniku jistého Abnera Boona, Hennessy Street 3418, asi ve tři hodiny v noci. Pan Boone je majitel pohřebního ústavu.“

„Děláš si legraci?“

„Nedělám. Nebožtík se jmenoval Anthony Gibson, čtyřicet dva let…“

„Počkej, počkej,“ přerušil mě Kápo a začal si zapisovat.

„Sto osmdesát centimetrů, osmdesát tři kilo, tmavé vlasy, hnědé oči.“

„Proč tě ta mrtvola zajímá?“

„Slíbil jsem, že se vrátí do zítřka do deseti dopoledne.“

„Benny, jestli si chceš hrát na četníky a na zloděje, tak proč se nevrátíš k polici ?“ zeptal se Kápo. Byl to jediný muž na světě, který mi říkal Benny. Oslovovala mě tak spousta žen, ale těm se to dá odpustit. Toleroval jsem tuhle Kápovu zdrobnělinu jenom proto, že u něj měla výrazně starosvětský přídech. Vyslovoval mé jméno tak, že to znělo spíš jako Béňo.

„Víš, tohle vypadá na zajímavej případ,“ odpověděl jsem.

„Každej případ vypadá zajímavě,“ zabručel Kápo.

„Zatím jsem dělal jenom čtyři. To není moc.“

„To je dost. A vůbec, je to, co děláš, legální? Nepotřebuješ náhodou na tohle licenci?“

„Vždyť jenom pomáhám lidem, kteří mají nějaký problémy, Kápo.“

„Jsem si jistej, že na tohle potřebuješ licenci,“ prohlásil Kápo. „Asi bych tě za to mohl zavřít, víš to?“„Nezavírej mě, jo? Spíš mi udělej laákavost.“

„Jakou laskavost?“

„Zatím mám jen jednu stopu, který se můžu chytit. Tu mrtvolu odvezli v červenobílým mikrobusu značky Volkswagen.“

„Z kterýho roku?“ zeptal se Kápo a už si zase zapisoval.

„To ta paní neví.“

„Jaká paní?“

„Ta, co to auto viděla.“

„Tak co po mně chceš?“

„Zaprvé bych se rád podíval na seznam ukradenejch aut…“

„Jeden je ve služebně nahoře a druhej na příjmu.“

„A pak bych byl moc rád, kdybys zavolal dopraváky a požádal je o aktuální doplnění.“

„Dobře.“

V tomhle městě vydává dopravní oddělení denně cyklostylovaný seznam všech vozů ukradených předešlého dne. Jeho dvě kopie by měly být každé ráno doručeny na všechny okrsky ve městě. Jeden na oddělení detektivů a druhý do služebny – aby si ho mohli prohlédnout uniformovaní policisté, než se vydají na obchůzku. Jenže seznam zřídkakdy přichází před polednem a ve tři čtvrtě na čtyři, kdy se vydává na obchůzku druhá směna, je už zastaralý. Kápo souhlasil, že na dopravní zavolá pro nejnovější záznam o ukradených vozidlech.

„Co potřebuješ dál?“ zeptal se.

„To je všechno.“

„Dobře, jestli chceš, tak si zatím zkontroluj seznam a já zavolám na dopravní.“

„Díky, Kápo.“

Ve služebně jsem našel cyklostylovaný seznam. Předešlého dne bylo ukradeno šest volkswagenů, ale jen jeden mikrobus a ten byl modrý. Vrátil jsem se do Kápovy kanceláře. Když jsem vstoupil, zavrtěl hlavou.

„Nic,“ řekl. „Máš smůlu.“

„Dáš mi vědět, kdyby se něco ukázalo později?“

„Nemůžu na dopravní volat každejch pět minut.“

„Stačí, když tam zavoláš ještě jednou, než půjdeš domů.“

„Benny, policejní oddělení tady nefunguje jen pro potřebu jednoho poldy na penzi.“

„Jak se má Consuela?“ zeptal jsem se.

„Consuela se má dobře, neodbíhej od tématu.“

„A děti?“

„Děti se mají taky dobře.“

„Zavoláš ještě na dopravní?“

„Zavolám.“

„Díky, Kápo.“

„No jo,“ odpověděl a mávnutím ruky mě vyprovodil ze dveří.

Požádal jsem seržanta u přepážky, aby mi vyměnil drobné, a šel jsem k telefonnímu automatu v odpočívámě. Dva strážníci tam popíjeli kávu a vyměňovali si hrůzostrašné historky o svých rajónech. Zavřel jsem dveře budky a vytočil jsem číslo k sobě domů. Telefon zazvonil dvakrát, než ho Lisette zvedla.

„Haló,“ ozvala se.

„To jsem já. Měl jsem nějaké telefonáty?“

„Volala jen Marie,“ odpověděla Lisette. „Máte se jí ozvat.“

„Ještě někdo?“

„Nikdo. Vrátíte se domů na večeři?“

„Myslím, že ne.“

„Tak já odejdu v pět.“

„Lisette, byl bych radši, kdybyste se dneska zdržela, jestli můžete. Možná mi ještě někdo bude volat.“

Chvíli byla zticha. Pak promluvila: „Už zase v tom jedete?“

„Ano. Už v tom zase jedu.“

Oba jsme hovořili o tom, že jsem vzal další případ. Lisette si povzdechla.

„Zůstanete?“ zeptal jsem se.

„Pour súr, zůstanu,“ povzdechla si a zavěsila.

Zkusil jsem zavolat Mari a ozvala se mi její záznamová služba, což jsem vždy považoval za plýtvání penězi. Sdělil jsem dívce s nosovým hlasem na druhé straně linky, že volal Benjamin Smoke a že zkusí slečně Hochsové zavolat později, ale aby na to nespoléhala. Když jsem vyšel z budky, jeden ze strážníků zrovna vyprávěl příhodu o prodavači černé lotynky. Prošel jsem služebnou a sešel po schodech před budovu okrsku. Za stěračem jsem měl lístek s pokutou za parkování. Dal jsem ho do přihrádky na rukavice ke spoustě podobných lístků. Pak jsem strčil klíček do zapalování, ale auto jsem nenastartoval. S rukama na volantu jsem zíral skrz sklo a pocítil jsem první slabý záchvěv naděje.

Zkusil jsem to na všech stranách, ale dokud se nedozvím nic od Henryho nebo od Kápa, nemám se dál čeho konkrétního chytit. Samozřejmě, že jsem zamýšlel promluvit si s Rhodou Gibsonovou, abych se pokusil zjistit, jestli se s ní nespojil někdo, kdo by chtěl získat výkupné za vrácení mrtvoly jejího manžela. Mrtvolu ukradli ve tři v noci, teď už bylo skoro poledne. Únosce (pokud tedy někdo takový existoval) měl dost času, celých devět hodin, na to, aby zavolal. Pokud však nikdo o výkupné nepožádal…

Když jsem otočil klíčkem v zapalování, ruka se mi třásla. Snažil jsem se přesvědčit sám sebe, že se rozrušuji předčasně. Kápo nebo Henry s největší pravděpodobností přijdou s nějakou stopou a tenhle případ skončí jako všechny ostatní. Ale když jsem jel do měsía, abych si promluvil s Rhodou Gibsonovou, usmíval jsem se.

Kapitola 6

Přijel jsem do její kanceláře o půl jedné, právě se chystala k odchodu. Sdělil jsem jí své jméno a představil se jako policista vyšetřující možnost, že za smrtí jejího muže je něco víc než pouhá nehoda. Přišel jsem zjistit, jestli po ní nikdo nepožadoval výkupné, ale zároveň jsem nesměl prozradit, že se mrtvola jejího muže vypařila. Abner Boone byl koneckonců můj klient. Součástí naší ústní dohody bylo, že členové Gibsonovy rodiny se o krádeži mrtvého nikdy nedovědí, a pokud všechno dopadne dobře (nebo špatně, zaleží na tom, jak se na to díváte), zítra ráno prostě přijedou do pohřebního ústavu a najdou tam pečlivě upraveného a oblečeného nebožtíka, připraveného k tomu, aby mohl být vychválen do nebe a potom pohřben.

„Teď s vámi nemůžu mluvit,“ odbyla mě Rhoda. „Šíleně pospíchám, poručíku. Doufám, že mě omluvíte.“

„Paní Gibsonová… váš manžel…“

„Promiňte, ale před chvilinkou mi volala jedna obchodnice se starožitnostmi. Musím se k ní okamžitě vydat.“

„Kde to je?“

„Na Wilson Street,“ odpověděla.

„Zavezu vás tam. Můžeme si promluvit cestou.“

„No… tak dobře,“ souhlasila. „Ale prosím vás, musíme si pospíšit.“

Rhoda Gibsonová byla atraktivní žena, něco přes čtyřicet; černé vlasy zastřižené do mikáda, hnědé oči neměla nalíčené. Oblečena byla do šatů, které, jak jsem alespoň předpokládal, obvykle nosila do práce – světle modrý kalhotový kostým, hedvábná květovaná halenka, vázanka u krku upravená do mašle, modré lakované lodičky na vysokém podpatku. Než jsme odešli z kanceláře, vzala si na sebe světlý plášť. Pak jsme sešli na ulici, k místu, kde jsem zaparkoval svůj mercedes.

Když jsme projížděli městem, zeptal jsem se jí, jestli si myslí, že by na smrti jejího manžela mohlo být něco podezřelého.

„Proč bych si to měla myslet?“

„Zdá se, že váš syn se něco takového domnívá. Sdělil mi…“

„Kdy jste mluvil s mým synem?“

„Dneska ráno.“

„Kde?“

„Před vaším domem na Matthews Street. Měl u sebe revolver.“

„Revolver? Kde proboha sebral revolver?“

„Ten se dá v tomhle městě sehnat dost snadno. Nebo v jakémkoliv jiném městě, když na to přijde. Je velmi vyděšený, paní Gibsonová. Myslí si, že váš manžel byl zavražděn. A obává se, že ať to udělal kdokoliv, ještě neskončil… Jste také vyděšená?“

„Ne. Proč bych měla být?“

„Váš syn tvrdil…“

„Já bych nebrala vážně nic z toho, co říká.“

„Opravdu k vám přišli nějací muži a vyhrožovali vašemu manželovi?“

„Ano. To se stávalo dost často. Neuběhl týden, aby po Tonym někdo nevyžadoval peníze.“

„Takže vy nevěříte, že ti muži mají něco společného s jeho nehodou?“

„Nevím,“ pokrčila rameny Rhoda. „A je mi to jedno. Chcete něco vědět? Jsem ráda, že je mrtvý.“

Tohle mi řekla, právě když jsem zaparkoval před starožitnictvím. Zatáhl jsem ruční brzdu, otočil se na vedlejší sedadlo a podíval se na ni. Její tvář byla bez výrazu.

„Proč jste ráda?“ zeptal jsem se.

„Prostě jsem.“

„Nemáte žádný důvod?“

„Mám jich sto padesát,“ řekla, otevřela dveře a vystoupila z auta.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo za dvacet minut jedna a v ulicích se najednou rozhostil takový zvláštní klid, který ve městě může nastat v kteroukoliv denní hodinu. Tentokrát onu poklidnost přehnaně zdůrazňovala záře odpoledního světla, která dodává lidem a věcem neskutečnou ostrost, jako by je uprostřed pohybu zachytil na snímku nějaký umělecký fotograf. V tichosti jsme vstoupili do obchodu. Rhoda otevřela dveře, nad nimi zacinkal zvonek a ze zadní části obchodu vyšla vysoká žena s protáhlým obličejem a vlasy do modra. Přivítala nás halasným: „Rhodo, ty ses sem ale dostala rychle!“

„Máš ještě ty lampy?“

Ani se neobtěžovala představit mě, přestože si mě žena s obarvenými vlasy zkoumavě prohlížela. Všude okolo nás byly drahé starožitnosti – velšský prádelník z roku 1800, stolek se sklápěcí deskou z raného amerického období, anglický vyřezávaný příborník, souprava židlí s příčkami v opěradlech z počátku devatenáctého století, rozkládací stolek s ručně vyřezávanými nohami, masivní prádelník z třešňového dřeva na vysokých nohách ve stylu Wil iam & Mary.

Uprostřed toho všeho zatuchlého haraburdí Rhoda najednou vypadala klidná, elegantní a nebezpečná. Srdce mi poskočilo zklamáním. Většinou nevěřím na předtuchy. Předtuchy jsou pro policajty z televize. Ale nikdy předtím jsem se nesetkal se ženou, která by mi sdělila, že má sto padesát důvodů k radosti nad smrtí svého muže, ženou, která se ani neobtěžuje zmínit se známé, s níž si tyká, že její drahý starý Tony včera zemřel při dopravní nehodě, a místo toho se zeptá: „Máš ještě ty lampy?“

Jednalo se o dvě nádherné lampy z viktoriánského období, stínítka a nádržky měly z ručně foukaného opálového skla a podstavce z matné mosazi. Zatímco Rhoda a žena s modrými vlasy probíraly vhodnost lamp do pokoje, který Rhoda zařizovala, dohadovaly se na ceně a pak došly ke kompromisu, přemýšlel jsem o svém dalším přístupu k vdově po Anthonym Gibsonovi. Za ta léta už jsem zjistil, že když se něco chci dovědět, stačí jen dotyčného vyzvat Povězte mi o tom, takovým soucitným, nenaléhavým způsobem. Tahle finta „povězte mi o tom“ však většinou nefunguje u viníků (pachatelů, jak se jim v našem fochu říká), protože všechno, co vám vrah řekne, obvykle bývá lež. Rozhodl jsem se to s Rhodou risknout, i když už jsem se jí jednou ptal, proč je ráda, že její muž je po smrti, a dostalo se mi pouze odpovědi, že má sto padesát důvodů. Tak jsem počkal, až vysoká žena s modrými vlasy a protáhlým obličejem přilepila na lampy štítky Prodáno, a pak jsem jí zdvořile popřál hezký zbytek dne, zatímco ona si mě zkoumavě prohlížela. Asi se divila, co vdaná Rhoda Gibsonová dělá v pondělí odpoledne ve městě s takovým tichým, ale po čertech hezkým mužem, který není její manžel. Rhoda otevřela dveře obchodu, zvonek zacinkal a vyšli jsme na chodník k mému vozu. Cestou městem jsem se znovu vrátil k tématu: „Před chvílí jste se zmínila, že jste ráda, že váš muž zemřel.“

„To je pravda.“

„Ale neřekla jste mi proč.“

„To je pravda, neřekla.“

„Povězte mi to.“

Nakonec se ukázalo, že pro svou radost neměla sto padesát důvodů. Existovaly jen dva: 1. Rhoda Gibsonová už měla po krk toho, jak její muž pořád hrál, pil a chodil za ženskými. Ano, nedávno zesnulý pan Gibson si o sobě myslel, že si může dovolit všechno, a mezi jinými platbami, které Rhoda musela v minulosti vyřídit, byla i částka vyžadovaná jistým podnikavým fotografem, jenž zachytil pana Gibsona a jednu černou prostitutku v poněkud kompromitujících pozicích.

2. Tony po sobě zanechal značnou životní pojistku, na jejíchž splátkách se během dvacet čtyř let jejich bouřlivého manželství výrazně podílela také (teď již trochu hrůzu nahánějící) Rhoda. Pokud by Anthony Gibson zemřel přirozenou smrtí, Rhoda by dostala sto tisíc dolarů v tvrdé americké měně. Ale pojistka měla dvojí dodatek, a protože Tony byl tak prozíravý a zemřel při dopravní nehodě, Rhoda se teď mohla těšit na dvě stě tisíc, které měly posloužit jako balzám na její všestravující smutek. Plánovala si, že jakmile peníze dostane, odstěhuje se zpět do svého rodného státu, tedy do Kalifornie, kde si založí novou firmu. Tam pak bude pár hodin denně trávit zařizováním domů pro čerstvě zbohatlé herce a zbytek času položí na oltář plavání a hraní tenisu.

„Tony nesnášel tenis,“ sdělila mi.

„Hmm,“ přikývl jsem.

„Takže teď jsem vám všechno pověděla a vy si přirozeně začnete myslet, že jsem si najala někoho, aby mu uvolnil kola, donutil ho sjet ze silnice, zablokoval mu volant nebo tak něco, k čertu.“

„Jenže to by bylo až příliš nápadné a jednoduché.“

„Policajty vždycky zajímá to nápadné a jednoduché,“ odpověděla.

„A měl něco s volantem?“

„Vůbec nevím. Auto odtáhli do garáží firmy Geraldi Body a Fender, je to na Lowel Plače. Můžete si to tam prověřit, jestli chcete.“

„A jestli ho někdo donutil sjet ze silnice…“

„Netuším, jak to dokázal, narazit do toho sloupu. Vím jen jedno, že byl opilý. Jako obvykle.“

„Paní Gibsonová, je to sice nepravděpodobné, ale dejme tomu, že smrt vašeho muže nebyla jen nehoda…“ Teď jsem začal trochu lhát: „Lidé, kteří se dopustí násilného trestného činu, často volají pozůstalým, ze škodolibosti, aby se jim posmívali, nebo…“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Nikdo mi nevolal.“

„Od té nehody včera večer nikdo nevolal?“

„Přesně tak. Nikdo. Dokonce ani nikdo netelefonoval, aby mi kondoloval. Chcete vědět proč?

Protože Anthony Gibson byl naprostý břídil.“

Kapitola 7

NA barevné fotografi , kterou mi dala, jako břídil vůbec nevypadal. Fotku někdo pořídil před jejich vilou v Matthews Street. Gibson tam stál u chodníku před stromky s rašícími listy. Měl na sobě bleděmodrý rolák, modrý svetr, šedé kalhoty a černé mokasíny. Tmavé vlasy mu rozcuchal vítr, a jak se usmíval, okolo očí se mu utvořily vějířky vrásek. Zuby měl zářivě bílé. Vypadal jako pohledný sebevědomý muž, který nemá na celém světě jediný problém. Dal jsem si fotku do zápisníku a pak, protože jsem doufal, že Kápo nebude na obědě, jsem si našel obchůdek a zavolal mu z automatu vedle pultu s tabákem. Seržant na příjmu mi sdělil, že linka je obsazená, a požádal mě, abych počkal. Čekal jsem.

Když jsem Kápa dostal k telefonu, sotva dechu popadal a jeho hlas zněl naštvaně: „Dneska se tu rozpoutalo hotový peklo. Máme tu chlápka, kterej svý manželce ustřelil kus hlavy.“

„Takže nepředpokládám, žes měl příležitost zavolat na dopravní.“

„Volal jsem jim, Benny. O žádným červenobílým mikrobusu Volkswagen tam nemají záznam. Ale tvůj případ je už stejně vyřešenej.“

„Co tím myslíš?“ zeptal jsem se.

„Tu mrtvolu jsme našli.“

„Cože?“

„Našli jsme mrtvolu, která odpovídá popisu, cos mi uvedl.“

„Kde jste ji našli?“

„V jedný proluce mezi Sedmou a Tyrone Street.“

„Věk dvaačtyřicet let, výška sto osmdesát…“

„Jo, jo, váha asi osmdesát kilo, tmavý vlasy.“

„Byl oblečený nebo nahý?“

„Oblečený. V tmavomodrým obleku s proužkem.“

„Kde je teď?“

„Vzali jsme ho do márnice.“

„Do Saint Augustine?“

„Jo, ale ten tvůj kamarád už si ho asi odvezl.“

„Jakej kamarád?“

„Ten funebrák. Zavolal jsem mu, hned jak jsme tu mrtvolu našli.“ Kápo najednou zaváhal.

„Neudělal jsem nějakou hloupost, Benny? Nepřipravil jsem tě tím o honorář nebo něco takovýho, že ne?“

„Ne, ne, naopak, odvedl jsi skvělou práci.“

„Dobře, musím už běžet. Koukej na sebe bejt opatmej.“

Jakmile jsem zavěsil, vytočil jsem číslo Boonova pohřebního ústavu. Zvedl telefon po třetím zazvonění.

„Haló?“ ohlásil se.

„Pane Boone, tady Benjamin Smoke.“

„Á, výborně. Snažil jsem se vás sehnat. Vaše hospodyně…“

„Tak pana Gibsona už prý našli.“

„Přesně tak,“ přitakal Boone. „Zrovna jsem se vrátil z nemocniční márnice.“

„A je to tedy pan Gibson?“

„O tom není pochyb. Už jsem tam pro něj poslal svoje lidi.“

„No tak fajn, všechno dobře dopadlo,“ řekl jsem.

„Ano. Nevím, jak bych vám poděkoval, poručíku.“

„Neděkujte mi, poděkujte polici .“

„Jenže vy jste je na to upozornil. Abych se přiznal, byl jsem nejdřív trochu naštvaný, když mi kapitán Cupera zavolal. Nešel jsem s tím na polici , protože jsem nechtěl, aby…“

„Jsem si jistý, pane Boone, že to vyřídili diskrétně.“

„To jistě, naprosto diskrétně. Na nic si nestěžuji, poručíku, to vůbec ne. Naopak, byl bych rád, kdybyste mi hned poslal účet, abych…“

„To není třeba, pane Boone. Vždyť jsem skoro nic neudělal.“

„No… Tak vám ještě jednou děkuji, poručíku.“

„Na shledanou,“ rozloučil jsem se a zavěsil jsem.

Vhodil jsem do automatu další minci a zavolal Henrymu Garavel imu do opravny, ale nikdo to tam nezvedl. Pak jsem zatelefonoval Mari a tentokrát jsem se dovolal jí osobně, a ne na službu pro nepřítomné. Zeptal jsem se, jestli by se mnou nezašla na pozdní oběd. Marie odpověděla, že s radostí. Rozměnil jsem si další peníze u pultu s tabákem, vrátil se k automatu a musel čekat – jakási tlustá paní v květované haleně za dobu mé krátké nepřítomnosti uchvátila telefon. Pak jsem zavolal domů a sdělil Lisette, kde budu, kdyby se mě pokoušel sehnat Henry Garavel i. Nechtěl jsem, aby se zbytečně honil a – jak se trefně říká – nosil dříví do lesa.

Když jsem šel zpátky k autu, měl jsem takový divný pocit.

Nebyl jsem zklamán, že jsem případ zase vyřešil, ani jsem se neradoval, že se dostavil neúspěch, ve který jsem doufal. Necítil jsem nic takového. Necítil jsem vlastně vůbec nic.

Kapitola 8

Marie Hochsová zdědila po svém otci blonďaté vlasy a modré oči, po matce dokonalý profil a na jejích bocích i prsou se projevil jak latinský, tak teutonský původ jejích předků. Dlouhé nohy však měla výlučně americké. Byla krásná a k tomu ještě chytrá, měla smysl pro nakažlivý humor a patřičnou dávku sebevědomí. Připadala mi vyrovnaná a jako žena spokojená sama se sebou. Bylo jí třicet čtyři let, stále chodila na hodiny herectví, stále sháněla role, stále obíhala konkursy do malých divadel po celém městě a stále doufala, že se stane mezinárodně proslulou hvězdou. Jeden z projevů, nad kterými jsem u Marie musel přivírat oči, bylo její ustavičné žvanění o herectví. Mari by role vždycky „sedla, jak ušitá na míru“, pokaždé se jí určitě „měli ozvat“, aby přišla na další zkoušku. Marie si byla vždycky jistá, že by tu či onu vytouženou roli dostala „kdyby zrovna nutně nepotřebovali“ zrzku. Nebo brunetu. Nebo někoho menšího. Nebo někoho většího. Nebo někoho staršího. Nebo mladšího. Nebo černošku. Nebo Číňanku. Dokázal jsem přetrpět její nehynoucí optimismus jedině díky tomu, že pokud se týkalo dalších stránek jejího života, projevovala mnohem zralejší a realističtější přístup.

Teď mi vyprávěla o konkursu, který absolvovala toho dopoledne, na roli v nějaké televizní limonádě. Přitom spořádala obrovskou porci osso bucco, talíř spaghetti alVaglio a mísu salátu rugula. Vybral jsem pro náš oběd konkrétně tuto restauraci z jediného důvodu – věděl jsem, že tam nechodí mafiáni ani jejich poskoci. Jinak podle mého mínění Italové z jihu nevědí o dobrém jídle nic a sicilská kuchyně je ta nejhorší na světě. Když vím, že mafiáni někam chodí na jídlo, tak se tomu podniku vyhýbám, protože: a) by mě tam mohli otrávit nebo b) mohli by mě zastřelit. Člověk nikdy neví, kdy pohůnky Rodiny napadne, aby podle svých prapodivných zákonů cti začali střílet na nějaké gangstery u vedlejšího stolu. A protože nevěřím ničí mušce, jen té své, snažím se vyhýbat dešti střel z rukou nějakého šilhavého zabijáka.

„Pracovala jsem s tím režisérem před dvěma lety,“ vyprávěla Marie, „a tak si myslím, že mám na tu roli velkou šanci.“ Obrátila oči v sloup, nacpala si do pusy vidličku ověšenou špagetami a pronesla: „Drž mi palce.“ Měla na sobě šaty s hlubokým výstřihem, jaké by se spíš hodily do Costa Smeralda než do Little Italy.

V ušních lalůčcích se jí houpaly smaragdové náušnice – ne nadarmo žila Marie Hochsová dva roky s burziánem, který byl později obžalován ze zpronevěry. „Je to role sestřičky,“ pokračovala.

„Myslíš, že bych zahrála sestřičku dobře?“

„Myslím, že bys ji zahrála fantasticky,“ řekl jsem.

„Já mluvím vážně, Bene.“

„Já taky. Máš pro to všechny předpoklady. Máš slitování, soucit, něhu, jsi energická a ještě navíc jsi krásná.“

Právě v tu chvíli vstoupil do restaurace Henry Garavel i. Ihned našel náš stůl a zamířil k nám.

„Promiňte, že vás ruším při obědě,“ omluvil se.

„Posaď se, Henry. Vidím, žes dostal mou zprávu.“

„Jo,“ přikývl Henry, odtáhl židli a posadil se. Ve veřejných místnostech vždy sedával čelem ke vchodu, což byl zvyk z jeho mladších let, kdy do restaurace mohli každou chvíli vtrhnout členové nepřátelského gangu a začít střílet.

„Marie, tohle je Henry Garavel i. Henry, to je Marie Hochsová.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ prohlásil Henry, a zatímco jí třásl rukou, zadíval se jí do hlubokého výstřihu. „Co se děje?“ zeptal se mě.

„Mrtvola se našla.“

„Jo?“

„Někdo ji nechal ležet v proluce mezi Tyrone a Sedmou.“

„Hmm,“ udělal Henry. „Máte nějakou představu, kdo to proved?“

„Vůbec žádnou.“

„Hmm,“ přikývl Henry. „A co to znamená? Případ je uzavřenej?“

„Ano.“

„Hmm,“ pokračoval Henry. „To je blbý, Bene, protože to zrovna začínalo bejt docela zajímavý.“

„Co tím myslíš?“

„No, včera dopoledne, když jste odešel z mýho krámu, jsem se trošku poptal a dozvěděl jsem se věci, ze kterejch jsou kluci z ulice celý štajf.“

„Jaký věci?“

„Bene, víte do kolika pohřebních ústavů se včera v noci někdo vloupal?“

„Do kolika?“

„Do čtyřech. A všechny jsou poblíž Hennessy Street.“

„Chceš mi říct, že včera v noci někdo ukradl ještě čtyři další mrtvoly?“

„Ne, Bene. Nezmizelo nic. Z toho jsou právě kluci úplně štajf. Když si někdo dá tu práci, aby se někam vloupal, musí mít přeci v plánu nějakej zločin, ne? A když se vloupá do pohřebního ústavu, ví, co tam asi může čekat, ne? Najde tam mrtvoly a rakve a možná nějakou květinovou výzdobu a pár svíček v kapli. Chci tím říct, že tam nemůže narazit ani na televizi, ani na rodinný stříbro. Takže když se někdo někam vloupá a nevezme si nic, tak proč tam vlastně leze?“

„Jak to provedli?“

„Normální amatérština. Vypáčený zadní dveře.“

„Máš adresy těch ústavů, kam se vloupali?“

„Jo, udělal jsem vám seznam. Myslel jsem si, že by vás to mohlo zajímat.“ Sáhl do kapsy bundy, nejdřív vytáhl účtenku za elektřinu a pak linkovaný list papíru vytržený z kroužkového bloku. Podal mi ho. Byla na něm pečlivě napsaná jména a adresy čtyř pohřebních ústavů. Rychle jsem si prohlédl adresy. Všechny čtyři byly v okruhu dvaceti bloků od Gibsonovy vily na Matthews Street. Složil jsem papír a dal ho do svého zápisníku.

„Pořád ještě nemám stopu na ty lidi, co Gibsonovi vyhrožovali,“ pokračoval Henry. „Mám to ještě zkoušet?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„A co budeme dělat dál?“ zeptal se Henry. „Prostě se na to vykašleme?“

„Myslím, že jo. Náš klient je spokojený, Henry.“

„Hmm,“ přikývl Henry. Vypadal najednou zklamaně. „A vy jste taky spokojenej?“

„Vůbec ne.“

„No, kdybyste mě potřeboval, tak se ozvěte. Možná, že až si to promyslíte, tak na něco přijdete.

Mě nejdřív napadlo, že máme co dělat s mezinárodním gangem, kterej krade mrtvoly. Jenže všude v těch ústavech byly mrtvoly, ale ten, kdo se tam vloupal, jim nevěnoval nejmenší pozornost… No, kdo ví, jak to je,“ pokrčil rameny a rychle se zvedl. „Musím se vrátit zpátky do krámu.“

„Henry, zavolej mi, prosím tě, kolik jsi na tom strávil hodin.“

„Jo, jo, klídek.“ Znovu pohlédl Mari do výstřihu a prohlásil: „Moc mě těšilo, slečno Hochsová.“

Pak odešel. Stále měl zálibu v rozvážné šouravé chůzi rváče z gangu, ruce vražené hluboko do kapes, ramena mírně shrbená, bradu bojovně vystrčenou. Zezadu jsem to nemohl vidět, ale když kráčel směrem ke dveřím, očima nepochybně přejížděl všechny kouty místnosti, jako by čekal nějaký nenadálý útok. Dobrák Henry.

„Nemám moc velký výstřih?“ zeptala se Marie náhle.

Kapitola 9

VYSADIL jsem MARII u ní doma, pak jsem jel tři bloky na západ a tam odbočil na silnici, která vede parkem. Jak Henry navrhl, začal jsem přemýšlet o informacích, které mi poskytl, ale nepřišel jsem vůbec na nic, nedostal jsem chytrý nápad ani žádný jiný. První možnost, kterou jsem prozkoumal, byla teorie pěti zlodějů – tak jsem si ji nazval jen z nouze, na lepší název jsem nepřišel.

Teorie pěti zlodějů vypadala asi takhle: zloděj s červenobílým mikrobusem Volkswagenem vnikl ve tři hodiny ráno do Boonova pohřebního ústavu a ukradl mrtvolu Anthonyho Gibsona. Mezitím na různých místech, v okruhu dvaceti bloků, se čtyři další zloději (konající zcela nezávisle na sobě a bez povědomí o existenci zloděje, který ukradl tělo Anthonyho Gibsona) vloupali do čtyř různých pohřebních ústavů, ze kterých nic neukradli. I když jsem věděl, jakou důležitou roli hrává v rozluštění zdánlivě zmatených případů náhoda, zamítl jsem tuhle teori jako moc přitaženou za vlasy.

Připadalo mi, že těch pět vloupání má nějakou souvislost. Zloděj musel hledat něco, co nemohl najít v prvních čtyřech ústavech a co až později našel u Boona. Ale jestliže šel po něčem konkrétním, a v tomhle případě se jevilo, že tím bylo nabalzamované mrtvé tělo Anthonyho Gibsona, proč ho tedy později pohodil na prázdné parcele? Nedávalo to smysl.

Přibližně ve chvíli, kdy jsem se ve svých úvahách dopracoval až sem, narazilo náhle cosi bez sebemenšího varování prudce do předního skla vozu. Na možnou smrtící kanonádu jsem okamžitě zareagoval tak, že jsem sehnul hlavu a zároveň prudce strhl volant, udělal kličku na trávník vedle silnice a vrhl jsem se na sedadlo spolujezdce. Nic dalšího se však nestalo. Počkal jsem tři úctyhodné minuty, pak jsem zvedl hlavu a vykoukl jsem na přední sklo. Nebylo úplně vypadlé, viselo v kovovém rámu roztříštěné do podoby pavučiny. Uprostřed pavoučí sítě ovšem nebyl žádný otvor po kulce. Místo toho jsem si ve skle všiml bělavé skvrny asi deset centimetrů v průměru. Hodil snad někdo na auto kámen? Přelezl jsem přední sedadlo a otevřel dveře na straně spolujezdce. Kdyby po mně chtěl někdo střílet nebo házet kameny, čekal by, že vylezu na straně u volantu.

Na kapotě auta ležel pták.

Nebyl mrtvý, ale po srážce s předním sklem mého vozu rozhodně nebyl v nejlepším stavu.

Křečovitě otvíral a zavíral žlutý zobák, škubal křídly a drápy, jak se snažil udržet při vědomí. Ptáci se mi moc nezamlouvají. Jednou jsem o tom napsal dopis Alfredu Hitchcockovi. Hitchcock mi nikdy neodpověděl. Teď jsem se rozhodoval, co udělat s tímhle okřídleným útočníkem, který mi rozbil přední sklo a teď tu ležel na kapotě, těžce oddechoval a zápasil o život. Bude se na tohle vztahovat moje pojistka?

„Jak došlo k té nehodě, pane?“

„No, do předního skla mi narazil pták.“

„Co?“

„Pták.“

„Ptáci do skel nenarážejí, pane. Ptáci jsou chytří a rychlí.“

Podíval jsem se na tupého pomalého ptáka ležícího na kapotě. Co s ním mám dělat? Poslat mu květiny a přáníčka, aby se uzdravil? S obrovským pocitem viny jsem šel ke kufru, odemkl ho a vyndal krabici s baterkou, soupravou nářadí, sněhovými řetězy a kazetou nábojů do mé osmatřicítky. Krabici jsem vyprázdnil, přešel jsem zpět k přední kapotě a opatrně jsem do té papírové schránky uložil zraněného ptáka. Představoval jsem si, že nechám ptáka v bezpečí v krabici, chráněného mezi nízkým porostem lemujícím silnici. Ale pak mě napadlo, co kdyby se nějaké zvíře rozhodlo toho zatraceného ptáka sežrat, dokud se nesebere a nebude zase v pořádku?

Nadával jsem, ale krabici jsem nakonec položil na přední sedadlo a zabouchl dveře. Pak jsem se vrátil ke kufru, vyndal jsem z nářadí francouzák a vyrazil jsem přední sklo, abych viděl na cestu domů. Necelý kilometr dlouhou cestu do auta fičelo, vítr hučel jakousi kakofonickou melodii, pták sebou škubal a vydával z krabice tiché skřehotavé zvuky. Když jsem ho za dvacet minut čtyři přinesl do bytu, byl stále napůl v bezvědomí. Lisette vyšla z kuchyně a sušila si ruce o utěrku.

Lisette Rabil onová je moje hospodyně. Je jí šedesát tři let, je vysoká, štíhlá, má francouzské rysy, ostrý nos, bystré modré oči a dosti neformální chování, které se nehodí k jejímu věku. Bývala to drsná a krásná ženská, v mládí bojovala ve francouzském odboji, kde si díky svým pyrotechnickým dovednostem získala přezdívku La Dynamiteuse. V roce 1943 byl její muž zajat.

Odmítl prozradit jména mladých Francouzů, kteří zastřelili dva německé strážné. Velitel německé posádky ve městě mu vyřízl jazyk a pak ho nechal postavit ke zdi kostela, kde ho před očima Lisette a lidí z města popravili. (Proto jsem kdykoli ochotný odpustit Lisette její občas dosti pesimistický pohled na lidstvo.) Teď žila s jakýmsi mužem, který vyučoval francouzštinu na jedné z univerzit ve městě a překládal poezi a romány pro několik vybraných nakladatelství. Neměl jsem jediný důvod pochybovat, že její vztah s profesorem je horkokrevný a bouřlivý. Podívala se do krabice a řekla: „Que’est-ce que c’est?“

„Havran,“ odpověděl jsem.

„Kde jste ho sebral?“

„Docela nečekaně mě navštívil.“

„Tak mu řekněte, ať stejným způsobem zmizí.“

„Je raněný.“

„Chcípne tady a bude smrdět celej barák.“

„Uvidíme,“ pronesl jsem a odnesl krabici s ptákem do zadního pokoje. Lisette za mnou mumlala něco o des oiseaux sales.

Můj byt je dlouhý, tvoří jej osm místností položených vedle sebe a pokoj s vyhlídkou na park, který užívám jako pracovnu, je na jeho nejvzdálenějším konci. Lisette se tohle uspořádání moc nezamlouvá, protože má přísné instrukce nikdy nevpustit do bytu nikoho neznámého a to znamená, že musí vždy klusat přes celý byt, kdykoliv se podívá kukátkem u vchodových dveří a vidí tam někoho, koho nezná. V mé pracovně je jen jedno velké okno, naproti dveřím, a stůl stojí v pravém úhlu k oknu. Stěna za stolem i protější stěna jsou pokryty policemi s knihami. Jen velmi málo z nich jsou romány. (Opovrhuji romány.) Není mezi nimi žádná detektivka. (Detektivky se mi hnusí.) Když sedím za stolem, jednu knihovnu mám před sebou a druhou za zády. Dveře jsou po mé pravici a okno po mé levici. Z něj mám nádhernou vyhlídku na park a budovy, které ho ohraničují na východě.

Postavil jsem krabici s ptákem na konec stolu, posadil jsem se a vytočil číslo Boonova pohřebního ústavu. Chtěl jsem se Boona zeptat na něco, co mi blesklo hlavou při bezcílném přemítání, kterému jsem se oddával, než se havran rozhodl narazit do mého předního skla.

„Haló,“ ozval se Boone.

„Pane Boone, tady je Benjamin Smoke. Máte chviličku?“

„Jistě.“

„Je už tam u vás zpátky mrtvola pana Gibsona?“

„Ano,“ řekl Boone.

„Pane Boone, není s ní něco v nepořádku?“

„V nepořádku?“

„Třeba se na ní něco změnilo… Neudělal s ní někdo něco? Nějak ji poškodil nebo zohavil nebo…“

„Ne, je přesně v takovém stavu, v jakém byla, než ji odsud ukradli.“

„Aha. Tak děkuji, pane Boone.“

Zavěsil jsem a zíral na telefon. Boone už nebyl mým klientem, jeho ztracená mrtvola se našla, případ byl uzavřen – ale stále ještě neměl řešení. Jestli se ten zloděj vloupal do čtyř jiných ústavů, než u Boona našel mrtvolu, kterou potřeboval, proč ji později odložil v nezměněném stavu? A vlastně, v první řadě, proč ji vůbec chtěl ukrást? Pokoušel jsem se najít nějakou radost v tom, že jsem té krádeži nepřišel na kloub. V pokusech oklamat sám sebe jsem v duchu začal žertovat a dokonce jsem si říkal, že bych se mohl vydat k Boonovi a obvinit ho z porušení paragrafu 1308

trestního zákona: Osoba, která koupí nebo jinak získá věc, o níž ví, že je kradená… se proviní přestupkem, má-li takový majetek cenu méně než sto dolarů. Mrtvola Anthonyho Gibsona byla ve chvíli, kdy ji zloděj za noci odvezl, ukradeným majetkem. A Boone ji získal zpět dnes odpoledne.

Ačkoliv devadesát sedm procent prvků, jež údajně obsahuje lidské tělo, pravděpodobně díky inflaci zdvojnásobilo až ztrojnásobilo od doby uzákonění citovaného paragrafu svou hodnotu, ukradený majetek měl stále mnohem menší cenu než stodolarovka. Provinil ses přestupkem, Abnere Boone, pomyslel jsem si a snažil se z toho závěru vykřesat nějaké veselí. Ale nefungovalo to. Dokud nebudu přesně vědět, proč se někdo vloupal do čtyř dalších pohřebních ústavů, dokud nebudu vědět, co motivovalo zloděje, že si zamanul získat mrtvolu Anthonyho Gibsona a později ji zahodit, nemůžu upřímně říct, že jsem vynaložil veškeré úsilí, než jsem přiznal porážku. Což znamenalo, že si prověřím pohřební ústavy na seznamu, který jsem dostal od Henryho.

Zavolal jsem Mari a řekl jsem jí, že po zbytek odpoledne a část večera budu pravděpodobně pryč, ale kdyby stála o mou společnost později večer, moc rád bych jí vyhověl – za předpokladu, že se nic dalšího nepřihodí. Marie odpověděla, že jí bude potěšením v jakoukoliv denní nebo noční hodinu. Zrovna v tu chvíli sebou pták v krabici zaškubal a zakrákoral.

„Co je to za zvuk?“ ptala se Marie.

„Pták.“

„Co tím myslíš?“

„Mám havrana.“

„Jo?“ podivila se.

„Jo.“

„Samečka nebo samičku?“

„Všichni ptáci jsou samečci,“ řekl jsem. „A havrani obzvlášť.“

„Jak se jmenuje?“

„Nemá jméno.“

„Dobře, tak já mu nějaké vymyslím,“ prohlásila Marie.

„S tím se nezatěžuj, pustím ho na svobodu, hned jak se uzdraví.“

„Je nemocný?“

„Měl dopravní nehodu.“

„Jako spolujezdec, nebo řídil?“

„Nevidím na osudu toho ptáka nic směšného,“ odsekl jsem.

„No jo, ty bručoune, tak mi zavolej později.“

„Zavolám,“ slíbil jsem.

Zavěsil jsem sluchátko a podíval se na havrana.

Začínal projevovat jakési známky života; mrkal a mdle třepotal křídly. Vzal jsem ze spodního šuplíku roli izolepy a křížem krážem jsem přelepil otevřený vršek krabice pro případ, že by se pták zmátořil a chtěl létat po celém bytě, až budu pryč. Pak jsem znovu zvedl sluchátko telefonu.

Ze zkušenosti jsem věděl, že každý automechanik se jmenuje Lou. Lou, mechanik, který se obvykle staral o mé auto, mi nejdřív poradil, že bych se toho křápu měl zbavit – je s tím samá práce, žádný užitek z něj není a taky je to nevlastenecké, mít zahraniční auto. Potom mi vysvětlil, že bude muset mercedes odvézt do většího servisu, a tam mi snad budou schopni vyměnit sklo do začátku příštího týdne. Bude to prý stát okolo dvou set dolarů. Oznámil jsem mu, že mu auto za chvilku zavezu, zavěsil jsem a kysele se zadíval na pomrkávajícího, třepotajícího se zatraceného dvousetdolarového ptáka. Pak jsem šel do kuchyně, vypil jsem sklenici studeného mléka, sdělil Lisette, že nepřijdu na večeři, a opustil jsem byt.

Kapitola 10

Z garáže jsem jel taxíkem do pohřebního ústavu, který stál na Henryho seznamu na prvním místě. Byl mnohem přepychovější než Boonův skromný podnik. Patřilo k němu osm smutečních síní, dvě kaple, ředitel, zástupce ředitele a dvanáct zaměstnanců včetně řidičů několika pohřebních vozů a jedné limuzíny. Ředitel, muž s kulatým obličejem, se jmenoval Hamilton Pierce. Představil jsem se jako policista vyšetřující záhadné vloupání a pak jsem se ho zeptal, kolik mrtvol bylo v budově noc předtím, tedy v době, kdy k vloupání došlo.

„Čtyři,“ odpověděl.

„Nabalzamované?“

„Všechny.“

„Byli to muži nebo ženy?“

„Tri ženy a jeden muž.“

„Můžete mi toho muže popsat?“ požádal jsem ho.

„Je tady, kdybyste se na něj chtěl podívat.“

Odvedl mě do jedné ze smutečních síní. V zadní části místnosti seděla žena v černém a dívala se do otevřené rakve. Seděla vzpřímeně na dřevěné skládací židli, uprostřed dlouhé řady stejných skládacích židlí, a ruce měla sepnuté v klíně. Vzduch v místnosti byl prosáklý silnou vůní květin z věnců obklopujících rakev ze všech stran. Uctivě jsem pokývl na ženu v černém, přistoupil jsem k rakvi a nakoukl do ní. Nebožtík vypadal tak na sedmdesát – u mrtvého je to ale trochu těžké odhadnout. Byl vysoký asi sto šedesát šest centimetrů, měl pleš a nad horním rtem hustý knír.

Odhadl jsem, že by mohl vážit tak osmašedesát kilo. Ruce měl zkřížené na prsou a položené přes bibli.Oči měl samozřejmě zavřené.

„Jaké má oči?“ pošeptal jsem panu Piercovi.

„Myslím, že modré.“

„Byl v době vloupání už nabalzamovaný?“

„Ano.“

Poděkoval jsem panu Piercovi za to, že mi věnoval čas, zapsal jsem si do záznamníku popis mrtvoly a pak jsem mávl na další taxík. Do šesti jsem navštívil všechny čtyři pohřební ústavy a vypracoval jsem seznam pěti mrtvol mužů, které zloděj nechal bez povšimnutí, a jedné mrtvoly, již se nakonec odhodlal ukrást. Automaticky jsem vyloučil všechny mrtvoly žen, neboť jsem došel k závěru, že zloděj hledal mrtvolu muže. Ostatně nakonec se rozhodl pro Anthonyho Gibsona.

Stránka v mém záznamníku vypadala asi takhle:

MRTVOLA

1

2

3

4

5

GIBSON

ČÍSLO

VĚK

68

58

19

37

45

42

VLASY

ŠEDIVÉ,

PLEŠ

ČERNÉ

ČERNÉ

ZRZAVÉ

HNĚDÉ

HNĚDÉ

OČÍ

MODRÉ

HNĚDÉ

HNĚDÉ

OŘÍŠKOV

HNĚDÉ

HNĚDÉ

É

VÝŠKA

166 CM

170 CM

185 CM

173 CM

168 CM

180 CM

VÁHA

68 KG

65 KG

85 KG

76 KG

72 KG

83 KG

BALZAMOVÁ

ANO

ANO

ANO

ANO

ANO

ANO

N

Ze seznamu bylo jasné, že zloděj hledal balzamovanou mrtvolu muže asi dvaačtyřicet let starého, hnědovlasého a hnědookého, s výškou 180 cm a váhou 83 kg. Krátce řečeno, zloděj hledal Anthonyho Gibsona, což mě přivedlo zpátky na úplný začátek. Potlačil jsem nutkání zahihňat se.

Velký chlap jako já vypadá hrozně praštěně, když se chichotá, obzvlášť pokud právě stojí na rohu ulice a čeká na taxík. Místo toho jsem se pokusil uvažovat jako zloděj.

Jsem zloděj, říkal jsem si, a dozvím se, že Anthony Gibson zemřel při dopravní nehodě. Jak bych to vlastně zjistil? Tedy mnoha a mnoha způsoby. Přestože Rhoda Gibsonová to nijak nerozhlašuje, řeči o smrtelné nehodě se šíří rychle. Předpokládejme, že já jako zloděj se dozvím o Gibsonově smrti a z nějakého důvodu chci jeho mrtvolu. Dobře, pak tedy budu počítat s tím, že mrtvého odvezli do nějaké pohřební síně poblíž jeho bydliště – ale kam přesně, to nevím. Proč prostě nezavolám rodině zemřelého a nezeptám se, kde mu můžu vzdát poslední hold? Jenže třeba rodinu zesnulého neznám a v tom případě bych asi nemohl zavolat a zeptat se, kam ho odvezli, obzvlášť když mám v plánu ukrást jeho mrtvolu. Dobrá, až potud to sedí. Nakreslím si tedy na mapu města kruh, jehož střed bude tvořit Gibsonův dům na Matthews Street, zvolím si poloměr asi dvaceti bloků a představím si, že mrtvolu odvezli do nějakého pohřebního ústavu nacházejícího se uvnitř této kružnice. Pak si vyhledám adresy všech pohřebních ústavů v okruhu, který jsem si stanovil, a uprostřed noci v nich začnu pátrat po Gibsonově mrtvole. Vloupu se do pěti pohřebních ústavů a až v tom posledním najdu přesně to, co jsem hledal. Ukradnu Gibsonovu mrtvolu a pak…

Pak co?

Vrátím ji!

Páni, to přece nedávalo smysl. Po všech těch úvahách mi to pořád nedávalo smysl. Ocitl jsem se v začarovaném kruhu, zase jsem nevěděl kudy kam a začal se mě zmocňovat pocit radosti.

Rozhodl jsem se koupit dárek pro havrana.

Kapitola 11

KLEC, kterou jsem koupil, byla veliká a ošklivá, ale pták v ní měl bydlet pouze dočasně. Chystal jsem se ho pustit na svobodu, jakmile bude zase schopen vyrovnat se s nástrahami velkoměsta.

Postavil jsem klec na kuchyňskou linku a pak jsem zkontroloval nástěnku se vzkazy vedle lednice.

Zpráva od Lisette byla krátká a jednoduchá:

Rychle jsem prošel bytem až do pracovny. Na rohu mého psacího stolu vedle telefonu pořád ještě stála papírová krabice, ale lepicí páska byla na několika místech přetržená a ptáka jsem nikde neviděl. Sundal jsem si sako a kravatu a začal prohledávat byt.

Našel jsem ho v ložnici, trůnil na lampičce u postele, celý shrbený na mě upíral svá vyzývavá korálkovitá očka a tvářil se na svět jako sup.

„Tak pojď, hochu,“ pronesl jsem příjemným hlasem. „Koupil jsem ti klec.“

Pták mi neodpověděl.

„Je to jen do té doby, než tě zase budu moct vzít do parku a pustit na svobodu.“

Pták stále nic neříkal.

„Stála mě sedm dolarů.“

V tu chvíli ze sebe pták vydal velice výhružný zvuk a zdálo se, že se chystá vzlétnout a trefit se mi přímo do obličeje. Ustoupil jsem k oknu. Pták byl přikrčený a připravený vyrazit na mě, zlostně otvíral a zavíral zobák, peří na křídlech načepýřené. Sledoval všechny mé pohyby, a když jsem otevřel okno, věnoval mi upřený významný pohled.

„Vypadni,“ řekl jsem mu. „Když se chceš v tomhle stavu potloukat po městě, prosím, mně to je jedno. Chtěl jsem tě vrátit tam, kde jsem tě našel, ale tak teda ne, prosím, jsi nevděčník a chováš se nepřátelsky, tak vypadni. A hoď sebou. Na co čekáš?“

Pták na mě vrhl skeptický pohled, avšak otevřeným oknem ven nevyletěl. Místo toho náhle slétl z lampičky a prosvištěl dveřmi do chodby. Běžel jsem za ním. Dostihl jsem ho až v obýváku.

„Zkus mi podělat sedačku a přerazím tě,“ vyhrožoval jsem mu. Potom jsem šel do kuchyně, z lednice jsem vytáhl dva plátky salámu a hodil jsem je do klece. Odnesl jsem klec do obýváku a položil ji na konferenční stolek. Dvířka jsem nechal otevřená a vzdálil jsem se.

Pták měl očividně podezření, že se jedná o past.

„No tak, vem si jídlo, ty pitomče,“ vyzval jsem ho. Pták se vydal třemi hopsavými roztřesenými krůčky přes pohovku, chvíli na mě zíral, pak strčil zobák do klece, znovu na mě pohlédl, pak do klece vlezl a začal klovat do bližšího kolečka salámu. Přiskočil jsem přes celý pokoj a zabouchl jsem dvířka klece. Pták zaplácal křídly, narážel jimi do stěn klece, ječel, skřehotal, křičel, prostě dělal příšerný randál.

„Až budu mít opravený to sklo, který jsi fy rozbil, tak tě odvezu do parku a zbavím se tě.

Mezitím koukej sklapnout a jez.“

Zazvonil telefon. Znovu jsem se podíval na uvězněného ptáka a pak jsem šel do pracovny zvednout sluchátko.

„Haló,“ řekl jsem trochu drsně.

„Už mám jméno pro toho ptáka,“ sdělila mi Marie.

„Mě to nezajímá. Odvezu ho zpátky do parku, hned jak budu mít zase auto.“

„Kde máš auto?“

„V opravně. Je to dlouhá historka. Chceš dneska večer přijít ty, nebo mám zajít já za tebou?“

„Je Lisette pryč?“

„Jo.“

„Tak já přijedu k tobě.“

„Dobře,“ souhlasil jsem.

„Je to nádherný jméno,“ popichovala mě Marie.

„A jaký?“ zeptal jsem se.

„Edgar Al an Havran.“

„Páni,“ povzdechl jsem si a zvedl jsem oči v sloup. Ale v koutku duše jsem věděl, že je to přesně takové to nepřirozené, nehezké a hloupé jméno, které mu už nikdo neodpáře.

Kapitola 12

NA MARII jsem měl nejradši, že jsem nikdy nevěděl, kým se stane, až se budeme milovat.

Uměla se zdráhat s očima nevinně vykulenýma jako šestnáctiletá panna nebo byla necudně vynalézavá jako stodolarová prostitutka. Už jsem ji viděl vyklouznout z koupelny v závojích a kalhotách coby hurisku, slyšel jsem ji vášnivě vykřikovat Španělsky – jak by to nejspíš dokázala jen cikánka z Barcelony. Už jsem zažil, že se v podvazkovém pásu a punčochách, což je v téhle ohavné době punčocháčů rarita, blížila k posteli, voněla mimózou, prsa nahá, vlasy rozpuštěné, oči rozzářené. Už jsem ji poznal jako anglickou guvemantku, oběť znásilnění, nenasytnou nymfomanku, hrdou princeznu a překvapenou sekretářku. Marie Hochsová dokázala být kýmkoliv a já nikdy nevěděl, co mám od ní čekat. Dnes večer byla ošetřovatelkou.

Předvedla takovou erotickou fantazi , jakou v nemocnici nezažil ani v těch nejdivočejších snech žádný sebehorkokrevnější Američan. Blonďaté vlasy měla pevně svázané do úhledného drdůlku na temeni jako zdatná zdravotní sestra. Přistoupila k posteli, na níž jsem pod přikrývkou ležel nahý.

Měla na sobě bílé kombiné, bílé punčocháče a bílé lodičky. Sedla si na kraj postele, vzala do ruky mé pravé zápěstí a okázale mi měřila tep, a než mi došlo, co se vlastně děje, volnou rukou vklouzla pod pokrývku. Chlácholila mě a ujišťovala, že operace dobře dopadne, naléhavým hlasem mě vybízela, ať se uklidním, jenže její ruka mě ponoukala k něčemu docela jinému. Na chvíli se s omluvou vzdálila, svlékla si kombiné a vrátila se k posteli jen v podprsence, lodičkách a punčocháčích. Omluvila se, že si tak trochu neslušně udělala pohodlí, jenže se tu v nemocnici udělalo strašné horko. Nepřipadá mi, že je příšerné vedro? Znovu sáhla pod pokrývku a zvolala, že určitě začínám mít horečku. Pak ze mě přikrývku najednou strhla a v hraném úžasu vytřeštila oči, zvedla se a s úsměvem odstoupila od postele. Nespustila ze mě oči a přitom si rozepnula podprsenku a odhodila ji přes pokoj. Jen těsně minula židli vedle prádelníku. Potom si, stále s pohledem upřeným na mě, zula lodičky, palce zastrčila za okraj punčocháčů a stáhla si je přes břicho, boky, stehna a kotníky, načež z nich svůdně a elegantně vyklouzla. Vrátila se k posteli.

Zvedla ruku a rozpustila si dlouhé blonďaté vlasy. Pevně jsem ji objal a ona mi do ucha zašeptala, že všechno dobře dopadne, nemám si s ničím dělat starost, tu operaci zvládnu… Když vtom zazvonil telefon.

Podíval jsem se na hodiny u postele. Bylo za dvacet minut dvanáct. Zvedl jsem sluchátko.

„Haló.“

„Benny?“

„To jsi ty, Kápo?“

„Ano. Snad jsem tě nevzbudil?“

„Ne, byl jsem vzhůru,“ odpověděl jsem a pohlédl na Mari .

„Myslím, že mám něco, co tě asi bude zajímat.“

„Co to je?“

„Přibližně před půl hodinou jsme dostali hlášení od jedný starší paní. Byla věnčit psa a v uličce mezi Šestou a Stilson Street viděla zapařkovanej mikrobus, červenobílej volkswagen.“

„Pokračuj!“ nadsedl jsem v posteli.

„Byla zvědavá, tak se šla podívat blíž a viděla nějakýho chlápka, jak ven z budovy vynáší mrtvolu. Dal mrtvolu do auta a zavřel dveře. Pak pes tý paní začal štěkat. Má malýho pekinéze a ten se rozštěkal jak o život. Auto bylo zaparkovaný pod lampou u zadního vchodu, takže si ten chlápek musel myslet, že viděla všechno pěkně jako na dlani…“

„A viděla?“

„Neviděla, je strašně krátkozraká. Nepoznala by ani svou vlastní mámu, kdyby stála krok před ní. Ale to on nevěděl, myslel si, že si ho musela prohlídnout a auto taky, a tak se do tý paní pustil.

Šel na ni s páčidlem v ruce. Pes se mu zakousl do nohy a ta ženská si sundala jednu botu a začala ho s ní tlouct a škrábat ho. Je to taková kulička, ale má páru, to ti povím. Ten chlápek byl skoro dvakrát tak velkej jako ona, ale podle toho, co nám vyprávěla, ho tam málem oddělala. To už se začali koukat lidi z oken, chlápek zpanikařil, odhodil páčidlo, naskočil do mikrobusu a odjel.“

„Našly se na páčidle otisky?“

„Detektivové a kluci z laborky už na tom pracujou. Ale to není všechno, Benny. Je to dost vážný.“

„Povídej!“

„Vyslali jsme na místo činu hlídkovej vůz okamžitě poté, co jsme dostali hlášení. To bylo asi ve tři čtvrtě na jedenáct. Když policisté dorazili na místo činu a vstoupili do objektu…“

„To si nech do hlášení, Kápo.“

„Promiň… Našli tam na zemi v přípravně mrtvolu. Tam balzamuj ou nebožtíky, Benny. Říkaj tomu přípravna. Ten chlap měl v hrudi zapíchnutej skalpel. Jedná se o jednoho zaměstnance ústavu, nějakýho Petera Greera.“

„Byla na stole nějaká krev?“

„Na jakým stole?“

„V tý přípravně.“

„Hele, detektivové jsou zatím ještě pořád tam. Zatím jsem neviděl fotky ani žádnou zprávu.“

„Myslíš, že by jim vadilo, kdybych si s tou paní promluvil?“

„To se radši zeptej jich,“ odpověděl Kápo. „Tohle je vražda, víš.“

„Já vím, díky, Kápo,“

„To nestojí za řeč.“

Zavěsil jsem.

„Něco se děje?“ zeptala se Marie.

„Jo, něco se děje,“ přikývl jsem. „Můžu si půjčit tvoje auto?“

Kapitola 13

Z DVANÁCTÉHO revíru poslali dva detektivy, Dava Horowitze a Dannyho CTNeila. Horowitze jsem znal, ale s O’Neilem jsem nikdy předtím nepracoval. Když v tomhle městě policajti chytnou ve svém okrsku vraždu, pracují na případu až k jeho, jak všichni doufají, úspěšnému rozluštění.

Nicméně případ se nahlásí také na oddělení vražd a na místo činu se dostaví dva policisté z horní nebo dolní mordparty, často dřív, než mají detektivové z okrsku šanci provést předběžné vyšetřování. Označení horní a dolní mordparta nijak nesouvisí s hodností nebo snad kvalitou detektivů, jde o označení místopisné, protože město je, co se vražd týče, rozděleno na dvě části.

Když jsem ve čtvrt na jednu dorazil do pohřebního ústavu na Šesté ulici, hoši z oddělení vražd tu ještě nebyli. Jejich nepřítomnosti nikdo upřímně neželel. Když jsem pracoval u policie, s detektivy z vražd jsem nikdy moc nevycházel. Podle mě jsou detektivové z mordparty něco jako páté kolo u vozu, nadbytečný personál, a svého druhu Hráči.

U zadního vchodu do pohřebního ústavu jsem promluvil s O’Neilem a Horowitzem. Mrtvolu Petera Greera, zavražděného zaměstnance ústavu, už policisté vyfotili a odvezli do márnice na nezbytnou pitvu.

„Našli jste venku ještě něco, kromě toho páčidla?“ zeptal jsem se.

„Jenom tohle,“ odpověděl Horowitz, vytáhl z kapsy obálku a z ní vytřepal do kapesníku šperk.

„Co to je?“ zeptal jsem se. „Nefrit?“

„Vypadá to tak.“

„To je tý paní?“

„Ne.“

„Ptali jste se jí?“

„Ptali,“ vložil se do hovoru O’Neil.

O’Neil byl mnohem mladší než Horowitz a mnohem méně ochotný se mnou spolupracovat.

Přesně jsem chápal, jak uvažuje. On se tady může přerazit za pětasedmdesát dolarů týdně a já za své soukromé vyšetřování shrábnu milióny (ha, ha). Kdyby s Horowitzem tuhle vraždu náhodou vyřešili, nechtěl, aby za ně smetanu slízl nějaký detektiv na penzi. Nežádal mě o pomoc ani mě nevyhazoval, ale taky se nechoval nijak přátelsky. Na druhé straně Horowitz byl polda po padesátce a pracoval u policie dost dlouho na to, aby si uvědomil, že se z něj už asi nestane komisař ani policejní ředitel. Byl to chytrý, šikovný a poctivý detektiv druhé třídy a věděl, jak jsem dobrý (a skromný). Že když přijdu na něco, co by mu pomohlo vyřešit případ, bude to právě on a jeho přítel, komu se dostane pochvaly nebo povýšení, a já zůstanu skromně v pozadí.

„Můžu se na to líp podívat?“ zeptal jsem se.

„Jistě,“ přitakal Horowitz a přešel blíž ke světlu.

Ukázal mi přívěsek oválného tvaru, nefrit zasazený do stříbra, na přetrženém stříbrném řetízku.

Na kameni byl basreliéfový profil, který vypadal egyptsky. Horowitz přívěsek opatrně otočil rohem obálky. Zadní část přívěsku tvořil stříbrný plátek, v němž byl kámen zasazen. Na plátku bylo vytepáno drobným písmem:

„Je vám to k něčemu?“ zeptal jsem se Horowitze.

„Zatím ne.“

„Jsou tam uvnitř nějaký mrtvoly žen?“

„Dvě.“

„Vím, co si myslíte,“ řekl O’Neil. „Že to možná upadlo jedný z nich, když je sem nesli. To se, Smoku, mýlíte. Už jsem mluvil s ředitelem ústavu. Ty dvě dámy, co tu leží, se jmenujou Janet Muehlerová a Sal y D’Amiano.“

„Víte, jak se jmenuje ten ukradený?“

„Cože?“

„Ten nebožtík, co ho ukradli.“

„Aha,“ pochopil O’Neil. „Jde o chlápka jménem John Hil er.“

„Věk?“ zeptal jsem se a vytáhl záznamník, připravený zapisovat si veškeré údaje, když jsem si uvědomil, že O’Neil nehodlá odpovídat.

„Copak mu mám povídat všechno?“ obrátil se na Horowitze.

„A proč ne?“ pokrčil Horowitz rameny. Vypadal při tom trochu jako moudrý rabín.

„Co když nám zbabrá celej případ?“ ptal se O’Neil.

„Nezbabrá,“ zabručel Horowitz.

„Bylo mu sedmatřicet,“ odpověděl O’Neil váhavě.

„Výška?“

„Sto osmdesát.“

„Váha?“

„Osmdesát až pětaosmdesát kilo.“

„Barva vlasů?“

„Hnědá.“

„Oči?“

„Hnědé.“

„Byla tam na stole krev?“

„Ne. Proč?“

„Snažím se zjistit, jestli byl pan Hil er už nabalzamovaný.“

„Proč se na to prostě nezeptáte? Ne, ještě nebyl nabalzamovaný. To se Greer zřejmě právě chystal provést, když ho zaskočil vrah. Zrovna chtěl tu zatracenou mrtvolu balzamovat.“

„Ta paní, co se poprala s vrahem… Udala vám popis?“

„Že byl velkej a statnej, víc nám neřekla.“

„Běloch nebo černoch?“

„Běloch.“

„Co měl na sobě?“

„Nějakou čepici, koženou bundu, nedokázala určit, jestli byla černá nebo hnědá.“

„Jak se ta paní jmenuje?“

„Já myslim, že bych mu tohle neměl povídat, Dave,“ otočil se O’Neil na Horowitze.

„Proč ne?“ zeptal se Horowitz.

„Mluvit s ním o případu, prosím, to je jedna věc, ale až nám začne obcházet a vyslýchat svědky, to je něco jinýho. Jestli se s tímhle vůbec někdy dohrabeme k soudu, tak bych nechtěl, aby nám případ neprošel jen proto, že tenhle chlápek strkal nos někam, kam neměl.“

Horowitz znovu pokrčil rameny. „Možná má pravdu, Bene.“

„Dobře,“ přikývl jsem. „Jak chcete, je to váš píseček.“

U chodníku zastavil černý neoznačený sedan. Než z něj kdokoliv vystoupil, už jsem věděl, že na místo činu dorazili hoši z dolní mordparty. Hoši z vražd okázale používají černou – okamžitě tím každému sdělí, čím se zabývají. Oba detektivové vešli do uličky, podívali se na odznaky připnuté na kabátě Horowitze a O’Neila a očima hledali také na mé klopě. Jeden z nich se zeptal, kdo jsem.

Vytáhl jsem svůj odznak a ukázal mu ho. Měl ostříží zrak, takže si všiml onoho miniaturního na penzi, které stálo v závorce pod hodností detektiv-poručík.

„To je vám na hovno, s tím se můžete tak akorát projet metrem, když si zaplatíte pětatřicet centů.“

„Co tu děláte?“ zeptal se ten druhý.

„Je to můj kamarád,“ vysvětloval Horowitz.

„Jo?“ zvedl obočí ten druhý. „Tak si dej odchod, tady jde o vraždu, kamaráde.“

„Dobrou noc, pánové,“ rozloučil jsem se a vydal se pryč po osvětleném chodníku. Začal jsem hledat nějaký bar, obchůdek nebo jiné místo, kde bych našel telefonní seznam.

Kapitola 14

NECHTĚL JSEM nijak závodit s Horowitzem a O’Neilem, ale věděl jsem, že budou mít na místě činu práci přinejmenším další hodinu a do té doby by se Natálie Fletcherová, jejíž jméno bylo vyryto na přívěsku, mohla vypařit třeba někam na Aljašku. Samozřejmě jsem věděl, že ten přívěsek mohl ztratit kdokoliv, že to nutně nemusel být onen muž, co ukradl mrtvolu a při té příležitosti ještě zabil pracovníka pohřební služby. Vlastně mi připadalo dost divné, že by vrah – žena, která se s ním střetla, ho popsala jako chlapa – kolem krku nosil takový výrazně ženský šperk. Ale řetízek byl přetržený, a tak existovala možnost, že mu ho přetrhla ta stará paní, když tam spolu tak hezky tancovali valčík a pes ho při tom kousal do pat.

V telefonním seznamu jsem našel celý sloupec Fletcherů, ale jenom jednu Natáli Fletcherovou.

Bydlela na Oberlin Crescent 420, asi tři kilometry od centra. Jel jsem Mari ným autem po Claridge Avenue, v této ranní hodině téměř opuštěné, a na adresu Fletcherové jsem dorazil v jednu hodinu ráno, což je velmi vhodná chvíle na zpovídání lidí, obzvlášť pokud jsou podezřelí z vraždy. Přečetl jsem si jmenovku na poštovní schránce ve vstupní hale domu a vyšel jsem tři patra k jejímu bytu.

Přitiskl jsem ucho na dveře a poslouchal jsem. Policajti, na penzi nebo ve službě, vždycky poslouchají za dveřmi, než na ně zaklepou. Často je obtížné porozumět hovoru přes několik vrstev dřeva, ale přinejmenším lze rozeznat jednotlivéhlasy (za předpokladu, že každý přítomný hovoří) a poslouchající polda si může utvořit docela dobrou představu o tom, co ho za zavřenými dveřmi čeká. Když jsem stál a poslouchal za dveřmi Natálie Fletcherové, slyšel jsem jen jediné – ticho.

U dveří nebyl zvonek. Zaklepal jsem. Zevnitř se stále neozýval žádný zvuk. Bylo něco po jedné ráno, a pokud Natálie Fletcherová už spala, možná to chtělo pořádně zabouchat, abych ji vytáhl z postele. Náhle se otevřely dveře na protější straně chodby. Otočil jsem se a ocitl se tváří v tvář vysokému čtyřicátníkovi se širokými rameny, jehož hladce oholená lebka se leskla tak, že by výborně posloužila v reklamě na leštící prostředky. Hnědé oči mu rámovalo husté blonďaté obočí.

Na pravé tváři pod okem měl nalepenou náplast. Přes pyžamo si přehodil župan, nohy měl obuté do fíkových pantofli. Za ním v bytě jsem slyšel tlumené hlasy herců účinkujících v nějaké noční televizní hře.

„Hledáte Natáli ?“ zeptal se.

„Ano.“

„Není tu.“

„Nevíte náhodou, kde je?“

„Ne. Kdo jste?“

„Jsem od policie,“ odpověděl jsem a ukázal mu odznak.

„Má nějaký malér?“

„Vy jste její přítel?“

„Prostě ji jen trochu znám.“

„Jak se jmenujete?“

„Amos Wakefield.“

„Kdy jste ji viděl naposledy, pane Wakefielde?“

„Nezapisuju si její příchody a odchody,“ zabručel Wakefield.

„Tak jak víte, že tu není?“

„No… Když jsem šel dneska večer domů, neslyšel jsem u ní žádný hluk…“ Odmlčel se. „Obvykle poslouchá desky.“

„Kdy to bylo, pane Wakefielde? Kdy jste dneska přišel domů?“

„To já nevím, asi v půl dvanáctý, aspoň myslím.“

„Žije sama?“

„Ano.“

„Jakým autem jezdí?“

„Cože?“ zeptal se Wakefield.

„Má auto?“

„Myslím, že ano. Proč?“

„Jaký typ vozu má?“

„To nevím.“

„Nemohl by to být mikrobus? Volkswagen?“

„Ne.“

„Vy jste to její auto viděl?“

„Ano.“

„Ale nevíte, co je to za značku?“

„Je to nějakej kombík…“

„Pane Wakefielde, všiml jste si někdy, že by Natálie Fletcherová nosila na krku nefritový přívěsek s egyptskou rytinou?“

„Ne. A co má tohle všechno znamenat?“

„Jde jen o běžné vyšetřování, obvyklý postup.“

„V jednu hodinu ráno?“

„Víte, rádi si všechno hned vyjasníme. Pane Wakefielde, nevíte náhodou, jestli rodiče slečny Fletcherové žijí tady ve městě?“

„Nevím o ní skoro nic. Jenom se zdravíme, to je všechno.“

„Takže asi nebudete znát nikoho z jejích přátel…“

„Ne.“

„Protože, víte, když v jednu ráno není doma, tak možná tráví noc někde jinde.“

„O tom nic nevím.“

„Nebo chodí domů normálně takhle pozdě?“

„Nevím.“

„No, děkuju vám mockrát. Mrzí mě, jestli jsem vás vzbudil.“

„Koukal jsem se na televizi.“

„Pořezal jste se?“ zeptal jsem se.

„Cože?“

„Na tváři,“ ukázal jsem na náplast.

„Jo, aha. Ano.“

„Tak jo… Dobrou noc,“ rozloučil jsem se.

„Dobrou,“ odpověděl a zavřel a zamkl dveře. Sešel jsem dolů do haly a znovu jsem si prohlédl schránky na dopisy. Domovníkova schránka byla první v řadě, nadepsaná prostě jen Domovník. Na schránce stálo číslo bytu 1A, což jsem našel hned v přízemí vedle schodiště. Zvonek u bytu byl označen stejně jednoduše, ručně psaným slovem Domovník. Zazvonil jsem a čekal.

„Kdo je?“ zeptal se zpoza dveří mužský hlas.

„Policie,“ odpověděl jsem.

„Policie?“ Dveře se pootevřely, ale zůstaly zajištěné řetězem. Škvírou v nich jsem zahlédl kousek prošedivělé bradky, jedno podezíravé modré oko a koutek úst. „Ukažte mi svůj vodznak.“

Vytáhl jsem odznak.

„Moment,“ řekl a zavřel dveře. Čekal jsem. Někde v domě se ozvalo spláchnutí záchodu. Venku na ulici jsem slyšel divoké kvílení sanitky. Konečně se dveře zase otevřely.

Domovníkovi bylo kolem šedesáti, šedé vousy měl celé rozcuchané, modré oči opuchlé spánkem. Zpod vybledlého zeleného županu mu vykukovaly holé nohy.

„Vo co se jedná? Vo nějaký vloupání?“

„Ne. Můžu dál?“

„Moje manželka spí.“

„Budeme potichu.“

„No, dobře, ale musíme bejt dovopravdy zticha.“

Ustoupil ze dveří a nechal mě vejít do bytu, zamkl dveře a pak mě dovedl maličkou předsíní do kuchyně. Odněkud z bytu jsem zaslechl mírné chrápání.

„Co se děje?“ zašeptal. V kuchyni na chvíli zavládla zvláštní atmosféra, jako by dva přátelé brzy vstali, aby se vydali na rybářský výlet.

„Hledám Natáli Fletcherovou.“

„Ta je fuč.“

„Co tím myslíte?“

„Vodstěhovala se.“

„Kdy?“

„Zabalila si svý saky paky do auta, to bylo v neděli večer, a dneska ráno vodjela.“

„Nechala vám tady svou novou adresu?“

„Ne. Povídala, že se mi ale vozve kvůli nábytku. Dáte si pivo?“

„Ne, díky.“

„Já si pivo dám,“ prohlásil, zvedl se, došoural se k lednici a otevřel ji. „Hergot! Pivo nám došlo.“

Vrátil se zpátky ke stolu. „Povídala, ať se ty krámy snažím prodat tomu, kdo si pronajme byt po ní.

Spakovala si jen vosobní věci a naložila je do kombíku…“

„Co je to za auto?“

„Buick z jednasedmdesátýho.“

„A barva?“

„Modrá.“

„Víte, jakou má poznávací značku?“

„Ne.“

„Jaké osobní věci si zabalila?“

„Jenom voblečení a tak. Tri velký tašky a jeden kufr. Pomohl jsem jí to vodnýst dolů. Dala mi za to pět babek.“

„A to se stalo tuhle neděli večer?“

„Jo.“

„Věci si naložila do auta v neděli večer, ale byt vlastně opustila až dneska ráno.“

„Přesně tak.“

„Viděl jste ji, když dnes ráno odjížděla?“

„Jo. Přinesla mi klíč.“

„V kolik hodin to bylo?“

„V devět.“

„A to nechala auto přes noc na ulici?“

„Řekl bych, že ne, se všema těma věcma. Jsou tu v okolí dvě garáže. Určitě si auto nechala v jedný z nich.“

„Jak dlouho tu bydlela?“

„Přistěhovala se sem, je to asi tři měsíce. V červnu to bylo. Uprostřed června. Co udělala? A jak se vůbec jmenujete? Řekl jste mi, jak se jmenujete?“

„Poručík Smoke. A vy?“

„Stan Durski. Co udělala?“

„Proč myslíte, že něco udělala?“

„Když sem přijde poručík od policie uprostřed noci, tak to si asi musím myslet, že něco provedla, ne? Dyť vona je potrhlá. Ta je podle mě schopná všeho.“

„Jak to myslíte, že je potrhlá?“

„Je cvok,“ vysvětlil ochotně Durski.

„V jakém smyslu?“

„Myslí si, že je Kleopatra. Věříte na reinkarnaci?“

„Ne, nevěřím.“

„Já taky ne. Ale vona jo. Víte, co si myslí?“

„Co?“

„Myslí si, že je reinkamovaná Kleopatra, co byste tomu řek? Myslí si, že se narodila v roce 69

před Kristem. Kolikrát mi povídala, že její táta nebyl James Fletcher, ale Ptolemaios Jedenáctej – říkám to správně? Ptolemaios? A její bratr Harry, ten, co umřel před půl rokem na infarkt…“

„Co je s ním?“

„Tak to prej nebyl její bratr. Jo, nebyl to Harry Fletcher. Víte, kdo to prej byl?“

„Kdo?“

„Ptolemaios Dvanáctej – vyslovuju to doufám správně. Kleopatra se za něj provdala, když jí bylo sedumnáct. Natálie tvrdila, že neumřel na infarkt.“

„Jak podle ní tedy zemřel?“

„Utopil se v Nilu. Povím vám, vona je cvok jak vyšitej. Nosila takový ty hábity, vobšlehla je z vobrázků Kleopatry v muzeu. Vlasy měla vobarvený na černo, černý jak uhel, nechala si je ustřihnout tady, přesně jako Kleopatra. A někdy na hlavě nosila takovou malou korunku, nějakej lacinej aušus, a chodila tu s takovým krámem, nahoře to mělo zakroucenýho hada, to prej bylo její žezlo. Taky se malovala jako Kleopatra, voči i pusu. Povím vám, občas by mě snad i přesvědčila.

Hádejte, jak říkala mojí ženě? Moje žena se jmenuje Rose Ann.“

„Jak jí říkala?“

„Charmian, doufám, že to vyslovuju správně. To prej byla Kleopatřina dvorní dáma. Jsem rád, že vodsud vypadla. To vám povím.

Teď kdybych jen prodal všechno to haraburdí, co tu nechala… Já jí to řekl, víte? Povídal jsem jí, že jestli to nebudu moct prodat novýmu nájemníkovi, vyházím to do smetí. Vo svým vobejváku mluvila jako o královský komnatě, měl byste to tam vidět! V životě jste neviděl takovej lacinej šunt.

Párkrát jsem u ní nahoře v bytě byl, něco jsem tam opravoval a tak, v těchhle starejch barácích je pořád něco rozbitý. Měla vždycky zhasnuto, zapalovala svíčky, stěží jste viděl, co se děje. A to kadidlo! Panebože, zasmradila tím vždycky celej barák. A pořád si pouštěla desky s takovou záhadnou hudbou. Často si taky mluvila sama pro sebe, znělo to jako nějakej cizí jazyk. Myslím, že to byla egyptština. Já nevím, jak Egyptáni mluvěj… Víte to?“

„Ne, nevím.“

„No, ta ženská je prostě cvok, fakt. Ale je to škoda, pochází z takový fajn rodiny.“

„Její rodiče jsou ještě naživu?“

„Voba dva. S otcem jsem se nikdy nesetkal, ačkoliv vo něm Natálie neustále mluvila…

Ptolemaios Jedenáctej, to víte.“ Durski obrátil oči v sloup a povzdechl si. „Jsou rozvedený. Vona je moc milá paní, její matka. Zastavila se se mnou na kus řeči, vždycky když k ní šla na návštěvu a já byl před barákem. Vycházel jsem s Violetou dobře. Violet, tak se jmenuje. Violet Fletcherová.“

„A kde bydlí?“

„Někde na předměstí, ve Fairmontu, myslím. Ale jistej si nejsem.“

„Pane Durski, všiml jste si někdy, že by Natálie nosila takový nefritový přívěsek s…“

„Jasně, pořád. Povídala, že je to dárek od jejího bratra Ptolemaia. Povídala, že najal toho nejlepšího umělce v celý Alexandri , aby na ten nefrit vyryl její portrét. No není snad podle vás cvok?“

„A ten muž, co bydlí přes chodbu naproti ní…?“

„Wakefield?“

„Ano. Povídal, že si nikdy nevšiml, že by to nosila.“

„No, ten se stará hlavně sám vo sebe. Asi si toho nevšimnul.“

„Jak dlouho tu bydlí on?“

„Přistěhoval se asi před dvěma měsícema. A co vlastně Natálie provedla?“

„Zatím nemáme nic určitýho. Jen si s ní chceme promluvit. To je celý.“

„Stane,“ zaječel ženský hlas odkudsi z bytu. „Ty tam někoho máš?“

„Ne, Rose Ann,“ zavolal. „Sedím tady sám v kuchyni a povídám si pro sebe.“

„Stane?“

„Ale jasně že tu někoho mám. Je tu se mnou policista.“

„Nehraj si se mnou, Stane!“

„Pane Durski… Zmínil jste se, že vám Natálie dala klíč, když…“

„To je fakt.“

„Máte ho ještě pořád?“

„Jo.“

„Myslíte, že bych se do toho bytu mohl podívat?“

„Nevidím důvod, proč ne. Vypadáte jako poctívej chlap a kromě toho tam není nic než halda haraburdí. Jednou jsme měli požár v bytě 7C, když ty lidi nebyli doma. Hasiči tam vlezli a vodnesli si všechno, co nebylo přimontovaný k podlaze. Maj pěknou pověst, že je to banda zlodějů, a neříká se to vo nich jen tak pro nic za nic. A taky sem chodí spousta poldů, který po něčem pátraj, a vyhrožujou mi pokutama, jako bych něco proved, místo abych dostal odměnu. Ale vy vypadáte poctivě, a jestli ty krámy neprodám prvnímu zájemci vo ten byt, tak to stejně všechno vyházím do smetí. Chcete ten klíč?“

„Budete tam chtít jít se mnou?“

„Ne, rád bych se vrátil do postele. Až si to tam prohlídnete, tak mi klíč prostě jen hoďte do schránky.“

„Stane?“ zaječela žena. „Ty máš puštěnou televizi?“

Kapitola 15

OPATRNĚ jsem odemkl dveře Natáli na bytu, abych přitom nevyrušil jejího souseda Amose Wakefielda, potichu jsem za sebou zavřel a až pak jsem začal šmátrat po vypínači. Našel jsem ho nalevo od dveří.

V malé předsíňce visel korálkový závěs, který ji odděloval od sousední místnosti. Tapeta v předsíni doslova překypovala vzorem palmových listů tak tmavě zelených, že vypadaly černé. Prošel jsem korálkovým závěsem, hned vedle něj jsem našel další vypínač, rozsvítil jsem a okamžitě jsem se ocitl ve starém Egyptě, ovšem v poněkud omšelém provedení. Tapetový vzor s palmovými listy pokračoval i v pokoji, ale už nepůsobil tak zahlcujícím dojmem jako v malé předsíňce. U protější stěny stály dvě skutečné palmy, obě v posledním tažení, a mezi nimi veliké proutěné křeslo nastříkané zlatou barvou. Nepochybně Kleopatřin trůn. Na sedadle trůnu ležel fialový polštář. Před trůnem na podlaze se povalovaly dva stejně velké a stejně tvarované polštáře, jeden modrý a druhý bílý. Stěna za palmami byla ověšena zarámovanými tisky s pyramidami, sfingou a obrázky nějaké řeky, domyslel jsem si, že se jedná o Nil. Visel tam také tkaný kobereček, který vypadal tak odrbaně, jako by pocházel z vykopávek hrobu nějakého faraóna, a velmi realistický obrázek kobry. Dva nevybledlé obdélníky tapet naznačovaly, že stěnu nedávno zdobily ještě dva další obrázky. Ve zdi nalevo od trůnu, kolmo k němu, jsem si všiml zavřených dveří otapetovaných stejným vzorem s palmami. Vedle dveří ležela přímo na zemi jakási matrace nebo nafukovací lehátko, přikrytá fialovým přehozem. Šel jsem ke dveřím a otevřel je.

Na rozdíl od ošumělé velkoleposti královské komnaty byla ložnice zařízena spartánsky a v kontrastu s pokojem působila až nemilosrdně moderně. Bíle vymalované stěny nezdobily žádné obrázky a nic ani nenasvědčovalo tomu, že by z nich někdo nedávno obrázky sundal. U zdi proti dveřím, hned vedle okénka do světlíku, stála dvojpostel. Na okně visela bílá záclona lemovaná průsvitnými závěsy, také bílými. Na posteli leželo prostěradlo, polštáře a přikrývka, ale nebyla zastlaná přehozem. Naproti posteli stál prádelník, který skončil svou dlouhou pouť pod bílým emailovým nátěrem; na něm stál laciný gramofon a nad ním viselo zrcadlo. Šel jsem k prádelníku.

Zásuvky ukrývaly pouze bezcenné drobnosti, které tu majitelka při balení nechala – sponky do vlasů, vypotřebovanou rtěnku, dva centy a kuličkové pero, které mohlo stát nanejvýš devětadvacet centů. Jediná skříň v pokoji byla až na pár drátěných ramínek na dně také prázdná.

Vrátil jsem se do předsíně a vydal se do kuchyně. Dolní skříňky v lince obsahovaly hrnce a pánve, houbičky na nádobí, pár hnědých papírových pytlů a umělohmotný koš na odpadky plný smetí.

V jedné z horních skříněk byla uložená asi třídenní zásoba jídla – konzervy a jiné trvanlivé potraviny. V druhé horní skříňce jsem objevil šest hrnků a dezertních talířků, osm talířů a šest sklenic.

V šuplíku vedle dřezu jsem našel kompletní nerez soupravu kuchyňského náčiní, škrabky, nože, otvírák na konzervy, nůž na chleba, vývrtku a dvě servírovací lžíce. Lednice byla skoro prázdná – načatá krabice mléka, kousek másla (s nalepenými drobky chleba), hlávka salátu, neotevřený kelímek borůvkového jogurtu; tři plátky šunky ve voskovaném papíře se dělily o tácek se scvrklou klobásou. Na porcovací desce vedle lednice stála malá láhev skotské, v ní asi deset centimetrů whisky. Proti lednici na zdi visel telefon, ale nikde jsem neviděl žádnou nástěnku na

vzkazy ani blok, a ani zeď kolem telefonu nikdo nepopsal čísly a vzkazy. Zvedl jsem sluchátko a ozval se oznamovací tón – telefon ještě neodpojili.

Vrátil jsem se ke skříňce pod dřezem, otevřel jsem jeden z velkých papírových pytlů, sedl si na podlahu a začal se prohrabovat smetím Natálie Fletcherové. Přendával jsem do papírového pytle jeden mazlavý kousek po druhém. V odpadkových koších policista často nalezne poklady pokladů, ale zpočátku se zdálo, že koš Natálie Fletcherové bude obsahovat pouze slupky od pomerančů, lógr, okoralé chlebové kůrky, prázdné plechovky od konzerv, umaštěné ubrousky, mokré papírové ručníky, slupky od okurek a od brambor, obálku od telefonní společnosti, prázdnou plechovku od džusu, další zbytky lógru a zmačkanou obrázkovou přílohu nedělních novin. Hledal jsem dál. Až u dna koše jsem našel nějaké účtenky, asi deset nedopalků, nepochybně vysypaných z popelníku, láhev od piva, zátku a kousek stránky z nějakého diáře. Zahrabal jsem ještě trochu hlouběji a našel tři další útržky z téže stránky, určitě ji přetrhla na polovinu a pak ještě jednou. Rozložil jsem kousky papíru po podlaze a pak jsem je poskládal jako puzzle. Září. Takže tenhle měsíc. Dnes je…

Než přijde svítání, vnímám noc vždy jako součást předešlého dne, zítřek prostě ještě nenastal – a je jedno, kolik hodin už uběhlo od půlnoci. Takže pro mě bylo stále pondělí devátého září. Natálie se odstěhovala z bytu v devět ráno, ale v diáři nestálo nic, co by naznačovalo, že se má stěhovat. To mi připadalo divné, protože se na první pohled jednalo o stránku z opravdu používaného diáře, téměř každé políčko obsahovalo poznámky perem a tužkou, které, jak jsem předpokládal, byly napsány Natáli nou rukou:

Osmého září připadalo na onu noc, kdy se někdo vloupal do pěti pohřebních ústavů, noc, kdy někdo ukradl mrtvolu Anthonyho Gibsona. Linka vedle 9. září, tedy dnešního dne, byla prázdná. Na dalším řádku stálo:

Tyto poslední záznamy mi připadaly také podivné. Nebo abych byl přesnější, zdálo se mi divné, že jsem je našel v koši na smetí. Jestliže Natálie hodlala tyto schůzky dodržet, proč vyhodila list z diáře, který jí je měl připomenout? A na druhou stranu, pokud se nezamýšlela sejít se Susannou nazítří ve dvě hodiny nebo nemínila jít na mši, proč si to potom zapsala do svého diáře?

Automaticky jsem došel k závěru, že Natálie skutečně chtěla odjet z města. Proč by tu jinak nechávala nábytek tak, jak byl, s pokyny k jeho prodeji? Jenže pokud plánovala, že odjede z města, proč si domluvila schůzky na 10. září? Nebo se ke stěhování rozhodla zcela náhle? Či prostě našla zařízený byt dva bloky odsud, nastěhovala si tam osobní věci a nechala tu jenom zařízení, které Durski popsal celkem přesně jako haraburdí? Nevěděl jsem.

Dal jsem do odpadkového koše hnědý papírový pytel, posbíral jsem smetí, které popadalo na podlahu, pak jsem zhasl všechna světla a byt jsem potichu opustil.

Kapitola 16

DURSKI měl pravdu. V bezprostřední blízkosti domu se nacházely dvoje garáže. V těch prvních hlídač nikdy neslyšel o osobě jménem Natálie Fletcherová ani o jejím modrém buicku. Vydal jsem se ke druhým garážím.

Existují jisté čtvrti, které během tichých nočních hodin nabydou podoby zpustlé, válkou zničené krajiny. Oblast, v níž se nachází Oberlin Crescent, kdysi patřila mezi čtvrti s vysokým nájemným, ale to už je opravdu dávno, pradávno. Dodnes sice ještě úplně nepodlehla zhoubnému úpadku velkoměsta, ale zdárně se k tomu blížila a vykazovala už všechny příznaky neodvratitelné zkázy.

Crescent sám byl snad jednou z půl tuctu oáz v poušti opuštěných budov, prázdných krámů se zatlučenými dveřmi, mezi plochami zavalenými odpadky a rumem ze stržených domů, nepoužívanými miniaturními parčíky s polámanými lavičkami, v poušti zdí, chodníků, garáží, benzínových stanic a bister s celonočním provozem, počmáraných grafity. Na prázdných parcelách se v odpadcích hrabaly krysy a toulaví psi. V opuštěných budovách se zabydleli bezdomovci, bez elektřiny a vody. Chodníky lemovaly prázdné láhve od vína a cáry novin rozfoukané zářijovým větrem. Řeka tekla jen čtyři bloky odsud. Slyšel jsem houkání vlečné lodi a rámus náklaďáků na dálnici u přístavu. U jednoho opuštěného domu seděli na vrchním schůdku tři mladíci a kouřili. Byly skoro dvě hodiny ráno.

Viděli mě, jak se k nim blížím, museli hned odhadnout, že jsem polda. Jeden z nich vstal.

Postavil se mi přímo do cesty, zhluboka si potáhl z tenké cigarety a řekl: „Víš, co to je?“

„Ne, co je to?“

„Tráva. Jseš polda?“

Neodpověděl jsem mu. Znovu si potáhl z cigarety, zahihňal se a pak promluvil: „Proč mě nezavřeš? Tohle je tráva.“

„Po půlnoci máme zakázáno zavírat feťáky, co kouřej trávu.“ Obešel jsem ho a pokračoval jsem v cestě.

„Hele, poldo,“ zaječel za mnou. „Táhni do prdele!“

Druhá garáž se nacházela na rohu Dickensovy a Holtovy ulice.

V malé osvětlené kanceláři seděl jeden ze zaměstnanců. Četl si noviny, nohy natažené na stole, tranzistorák měl naladěný na nějakou rockovou stanici. Přímo uvnitř garáže omýval další chlapík hadicí nějaké auto. Nechtěl jsem muže v kanceláři vylekat, ale rádio hrálo hodně nahlas, a tak pravděpodobně neslyšel, že jsem vešel.

„Promiňte,“ řekl jsem. Prudce se obrátil v otáčecí židli, nohy se mu svezly ze stolu, vykulil oči a noviny mu vypadly z ruky.

„V šuplíku na peníze je osmnáct dolarů,“ vyhrkl. „Vemte si je.“

„Jsem policista,“ prohlásil jsem a ukázal mu odznak.

„Pfff,“ odfrkl si. „Vyděsil jste mě k smrti.“ Byl to snědý chlapík s úzkou tváří, hnědýma očima a tenkým knírkem pod nosem. Měl na sobě žlutou bundu, pod ní křiklavě barevnou košili, hnědé manšestráky, hnědé pracovní boty na vysoké podrážce a bílé ponožky. Vypnul rádio a zeptal se: „Co se děje?“

„Pátrám po jednom autě.“

„Ukradený?“

„Ne.“

„A co teda?“

„Chci vědět, jestli tu bylo v neděli v noci.“

„Co je to za auto?“

„Modrý buick, kombík.“

„Z kterýho roku?“

„Z jednasedmdesátýho. Patří ženě jménem Natálie Fletcherová.“

„Aha. Bláznivá Kleo.“

„Znáte ji?“

„Tady ji zná každej. Je cvok.“

„Bylo tady to auto v neděli v noci?“

„Je tu každou noc. Parkuje tady u nás. Nebo tu spíš parkovala. Víte, tady nemůžete nechat auto na ulici. Vyberou vám rádio, baterku, sundaj pneumatiky, nechaj vám z něj akorát kastli.“

„Když jste říkal, že tu parkovala…“

„Jo, přesně tak, už sem auto nedává, odstěhovala se totiž. Když sem v neděli večer přijela, měla v autě naložený tři tašky a velkej kufr. Dala mi spropitný, abych jí to vohlídal.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Něco po půlnoci. Přišel jsem v jedenáct a odcházel jsem v osm ráno.“

„Kdy si pro to auto přišla?“

„Okolo půl osmý ráno. Zkontrolovala si, jestli tam všechno má, a odjela.“

„Neříkala, kam jede?“

„Ne. Jen povídala, že se stěhuje.“

„Víte, jakou má to její auto poznávací značku?“

„Měl jsem to napsaný na štítku u náhradních klíčů. Ten štítek jsem vyhodil, když si auťák vyzvedla. Začínalo to 83L. Takhle si pamatuju čísla aut, podle prvních tří čísel nebo písmen. Tak je píšu na tabuli, třeba když někdo chce, abych mu auto přistavil nebo odvez do garáže.

V týhle čtvrti se lidi neradi jen tak potulujou dál od baráku. Zavolají mi, nahlásej, že potřebujou dovízt auto, zapíšu si první tři čísla značky tady na tabuli a Frankie – to je ten, co támhle meje auto – jim ho zaveze nebo ho od nich vyzvedne. Někdy lidi přijedou domů pozdě, zamknou auto na ulici, a když dorážej domů, zavolaj mi. Máme náhradní klíče, takže Frankie tam zaběhne, vyzvedne auto a v klidu a pohodě ho zaveze sem. Divil byste se, kolik lidí ještě bydlí v týhle podělaný čtvrti.

Kolik aut si myslíte, že tu parkuje každej večer?“

„Kolik?“

„Sto dvacet dva. To je docela dost, nezdá se vám? Myslím teda na tuhle podělanou čtvrť. Máme tu i čtyři caddilacy, věřil byste tomu?“

„ Čtyři.“

„Nevyhodil jste ten štítek náhodou tady do toho koše na smetí?“

„Jakej štítek?“

„Ten s její poznávací značkou.“

„Aha, jo, přesně tam jsem ho vyhodil. Jenže si myslím, že koš už od tý doby někdo vysypal.“

„Mohl bych si to prověřit?“

„Co tím myslíte?“

„Vadilo by vám, kdybych si smetí v koši prohlídl?“

„Jasně, klidně. Začíná to 83L, tím jsem si jistej.“

„Už jste dočetl ty noviny?“

„Ještě je čtu.“

„Nechci vám tu zaneřádit podlahu.“

„Podívejte se do toho sudu venku, tam by mohlo ně 10 bejt.“

Vešel jsem do garáže a blízko otevřených dveří na toaletu jsem našel velký sud. Pod hromadou zamaštěných hadrů jsem objevil starý výtisk jednoho místního plátku. Vytáhl jsem ho ze sudu, zanesl do kanceláře a rozložil na podlahu. Rádio už zase hrálo, z reproduktoru vyřvával rock’n’roli.

Když jsem si prohlížel odpadky, muž si mě vůbec nevšímal. Seděl, četl si noviny a poslouchal hudbu.

Odpadky tu neměli tak hnusné jako v Natáli ně bytě, ale nechutné mi připadaly dost. Když jsem se dostal na dno koše, byl jsem za všechnu tu špínu najednou vděčný. Až do té chvíle jsem nic podobného štítku nenašel a už jsem se hodlal smířit s faktem, že koš někdo od rána opravdu vysypal. Ale na dně nádoby byla lepkavá skvrna – sirup nebo olej – a na ni se přilepil malý bílý štítek. Opatrně jsem ho odtrhl a podíval se na něj. Inkoust byl trochu rozmazaný – asi díky kontaktu s neurčitou mazlavou hmotou na dně koše – ale stále jasně čitelný.

„Je to tohle?“ zeptal jsem se. „83L-4710?“

„To je vono,“ odpověděl muž, aniž zvedl oči od novin.

„Není to značka jiného státu?“

„Ne, to ne.“

Zabalil jsem smetí do novin, dal ho zpět do koše a pak jsem šel k telefonnímu automatu vedle toalety. Dveře na toaletu byly otevřené, a když jsem vytáčel číslo dvanáctého okrsku, vznášel se kolem mě zatuchlý pach moči. Jistě jsem to nevěděl, ale tušil jsem, že Horowitz už bude zpátky v kanceláři a zůstane tam až do svítání – jednalo se přece o případ vraždy. Seržant ve službě mě s ním skutečně spojil. Horowitzův hlas zněl velice unaveně.

„Dave, něco pro tebe mám.“

„Jo, Bene?“

„Ta Natálie Fletcherová, to jméno na…“

„No?“

„Bydlela na adrese Oberlin Crescent 420…“

„Co myslíš tím bydlela?“

„Dneska ráno se odstěhovala.“

„Hergot,“ ulevil si Horowitz. „Zrovna jsem tam poslal O’Neila.“

„Nic tam nenajde, jen starý haraburdí.“

„Tys už tam byl?“

„Ano, Dave.“

„Bene, myslím, že tohle bys fakt neměl dělat.“

„Věděl jsem, že budete mít na nějakou dobu dost práce na místě činu. Myslel jsem, že vám ušetřím trochu času.“

„Kdes zjistil její adresu?“

„V telefonním seznamu.“

„Hmm,“ pronesl Horowitz zachmuřeně. „A tos mi chtěl říct?“

„Ne, mám toho víc. Odjela v modrém buicku, je to kombík z roku sedmdesát jedna, poznávací značka 83L-4710.“

„Náš stát?“

„Ano, Dave.“

„Tak to je dobrý,“ měl radost Horowitz. „Hned za tím půjdu.“ Odmlčel se a pak dodal: „Myslím, že ti něco dlužím.“

„Našli jste na tom přívěsku nebo na páčidle nějaký otisky?“ zeptal jsem se okamžitě.

„V laborce to zrovna prověřujou. Měl bych něco vědět ráno. Kolik je ksakru vůbec hodin?“

„Čtvrt na tři.“

„Připadám si, jako bych nespal už tejden. Máš ještě něco, Bene?“

„To je všechno, zase se ti ozvu. Jo, ještě něco, Dave. Ta ženská je blázen. Myslí si, že je Kleopatra.“

„Jak já k tomu přijdu, že vždycky narazím na nějakýho zatracenýho cvoka?“

„Zase ti zavolám.“

„Tak ahoj,“ rozloučil se a zavěsil.

Zvažoval jsem, jestli mám počkat na nějakou slušnější hodinu, než se pustím do Violet Fletcherové, ale čas patří v případech vraždy k těm nejdůležitějším činitelům. Ze zdvořilosti a taky proto, že jsem nechtěl něčí matku vyděsit k smrti, až u ní zatluču na dveře v tak pozdní noční hodinu, jsem si raději vyhledal číslo v telefonním seznamu, který visel na řetězu u automatu. Ihned jsem ho vytočil. Hlas měla zastřený spánkem.

„Haló?“ ozvala se.

„Paní Fletcherová?“

„Ano?“

„Tady je poručík Smoke z místního policejního oddělení,“ prohlásil jsem (naprostá lež).

„Doufám, že jsem vás nevzbudil, ale došlo k vraždě a já byl pověřen vyšetřováním.“ (částečná lež) Chvíli mlčela. Když znovu promluvila, její hlas už zněl naprosto probuzeně. A naprosto skepticky.

„Co to má znamenat? To je nějaký žert?“

„Ne, paní Fletcherová, tohle je zcela vážné. Jestli mi chcete zavolat do služebny a ověřit si to, moje číslo je Fieldstone 8-0765,“ přečetl jsem jí číslo automatu.

„No… a co si přejete?“ zeptala se.

„Chtěl bych s vámi mluvit.“

„Tak mluvte,“ vyzvala mě.

„Můžu přijít k vám?“

„Jak mám vědět, že jste opravdu detektiv?“

„Paní Fletcherová, prokážu se vám, než mě pustíte do bytu. Nebo jestli by vám to víc vyhovovalo, tak můžu stát na chodbě a budeme se bavit přes dveře.“

„Jakže se to jmenujete?“

„Detektiv poručík Benjamin Smoke.“

„A jak bylo to číslo?“

„Fieldstone 8-0765.“

„Který to je okrsek?“

„Dvanáctý.“

„Zavolám vám,“ řekla a zavěsila.

V tomhle městě je v telefonním seznamu číslo tísňového volání na polici , ale čísla jednotlivých okrsků seznam uvádí také. Vsadil jsem na to, že Violet Fletcherová nebude ve dvě hodiny a sedmnáct minut ráno prohledávat telefonní seznam, aby si ověřila číslo, které jsem jí dal. Telefon zazvonil za minutu. Zvedl jsem sluchátko a okamžitě jsem si stiskl nos palcem a ukazováčkem: „Dvanáctý okrsek, seržant Knowles.“

„Je tam poručík Smoke?“ zeptala se.

„Ano, paní, mám vás spojit?“

„Prosím vás.“

„Moment,“ vyzval jsem ji. Nechal jsem ji čekat dobrých čtyřicet vteřin. Pak jsem se už nezměněným hlasem představil: „Dvanáctý okrsek, poručík Smoke.“

„Tady je Violet Fletcherová.“

„Paní Fletcherová, děkuji, že jste se ozvala.“

„Povídal jste, že došlo k nějaké vraždě…“

„Ano. Byl zabit muž jménem Peter Greer.“

„Má s tím něco společného moje dcera?“

„Proč? Říká vám to jméno něco?“

„Ne. Neodpověděl jste na mou otázku.“

„Možná ano. Proto jsem s vámi chtěl mluvit.“

„Kdy chcete přijít?“

„Jestli můžu, tak hned.“

Paní Fletcherová si povzdechla. „Budu vás čekat,“ řekla a zavěsila.

Kapitola 17

ZAZVONIL jsem u dveří a čekal. Odklopil se kryt kukátka.

„Ano?“ ozval se ženský hlas.

„Poručík Smoke,“ představil jsem se a přidržel svůj odznak před kukátkem.

Zkoumala ho až nezřízeně dlouho. Pak pronesla: „Dobře.“ Odemkla dveře a vytáhla řetěz. Dveře se otevřely dokořán. Prohlédla si mě, pozvala mě dál a ustoupila o krok. Vešel jsem do bytu. Zamkla za mnou, ale řetěz na dveře nedala, patrně proto, že byla v přítomnosti policisty.

„Udělala jsem trochu kávy. Dal byste si šálek?“

„Ano, děkuji.“

Mohlo jí být pětašedesát. Teď bylo půl páté ráno a svým telefonátem jsem ji nepochybně vzbudil; přesto byla nastrojená jako do kostela, v jednoduchých modrých šatech, lodičkách na podpatku, okolo krku šňůru perel, vlasy načesané a obličej nalíčený. Nabídla mi křeslo ve skromně zařízeném obýváku a pak zašla do kuchyně. Když se vrátila, nesla podnos se dvěma šálky kávy, lžičkami, cukřenkou a smetanou.

„Nevím, jaké kávě dáváte přednost. Takže si poslužte.“

„Mám rád černou,“ odpověděl jsem a vybral si jeden ze šálků.

Paní Fletcherová si do svého šálku dala dvě lžičky cukru a smetanu. Z bytu přímo nad námi se ozýval vrzavý zvuk kroků. Někde u sousedů se rozezněly vodovodní trubky „Má Natálie nějaký malér?“ zeptala se.

„Nevím, paní Fletcherová. Můžu vám položit pár otázek?“

„Proto jste přece přišel,“ odpověděla paní Fletcherová s charakteristickou přímostí inteligence vyzrálé věkem. V hovoru starších chytrých lidí nebývá ani památky po nesmyslných a zbytečných kudrlinkách. Žijí už poměrně dlouho a viděli toho dost, takže se zřídkakdy otravují jemnostmi zdvořilé konverzace. Nemají na to čas.

„Nejdříve bych chtěl vědět, jestli jste u své dcery někdy viděla nefritový přívěsek.“

„Proč to chcete vědět?“

„Protože ten přívěsek jsme našli na místě vraždy.“

„A když vám povím, že dcera takový přívěsek nosí, bude to znamenat, že je do té vraždy nějak zapletená?“

„Mám s vámi mluvit upřímně?“

„Proč bych od vás měla čekat něco jiného?“

„Paní Fletcherová, pokud ten přívěsek patří vaší dceři, tak bych chtěl vědět, jak se na místo činu dostal. Možná pro to bude existovat rozumné vysvětlení.“

„A když nebude?“

„Vezmeme to popořádku.“

„Máte ten přívěsek s sebou?“

„Ne.“

„Jak ho pak ale můžu identifikovat?“

„Má vaše dcera nefritový přívěsek zasazený do stříbra?“

„Ano.“

„Je na něm vyryta podoba Kleopatry?“

„Ano.“

„A je na zadní straně přívěsku vyryto Natálie Fletcherová a datum 69 před Kristem?“

„Zadní stranu toho přívěsku jsem nikdy neviděla.“

„Připadá vám, že přívěsek, který jsem vám popsal, by mohl patřit vaší dceři?“

„Ano. Ale dokud ten přívěsek neuvidím, nemůžu s jistotou tvrdit, že je její.“

„Paní Fletcherová, tady nejsme u soudu a já se nepokouším vaší dceři něco přišít. Byl ale zavražděn člověk a…“

„Vy si myslíte, že ho zabila moje dcera?“

„Ne, pokud se ovšem nedá popsat jako velký a robustní chlap.“

„Natálie? Děláte si legraci?“

„Jak je vysoká, paní Fletcherová?“

„Sto šedesát osm, ale je velmi štíhlá. Vlastně je spíš hubená. Pořád jí říkám, že vypadá úplně vychrtle.“

„Má auto?“

„Ano.“

„Jaký typ?“

„Buick. Je to kombík.“

„Nemá někdo z jejích přátel mikrobus značky Volkswagen?“

„Já žádné její přátele neznám. A ani nestojím o to je poznat. Nejspíš právě oni mají na svědomí… No, to je jedno.“

„Paní Fletcherová, kdy jste naposledy viděla svou dceru?“

„Co je dneska?“

„Když se to vezme úplně přesně, tak úterý ráno.“

„Taky vás to vždycky mate?“

„Ano, pro mě je pořád pondělí v noci.“

„Počkejte, vzpomenu si.“ Napila se kávy. „Viděla jsem ji v sobotu. Ano. Na chvíli jsem si nebyla jistá, jestli jsme se sešli v pátek nebo v sobotu. Ale bylo to v sobotu. Ano. Teď si to vybavuji jasně.

Zrovna se vrátila od doktora.“

„Od doktora Hirsche, je to tak?“

„Ano,“ přikývla překvapeně. „Jak to víte?“

„Je doktor Hirsch psychiatr?“

„Ne, je internista.“

„Je vaše dcera nemocná?“

„Ne, šlo jenom o běžnou kontrolu.“

„A vy jste se s ní pak setkala?“

„Ano. Šly jsme spolu na oběd.“

„Měla na krku ten přívěsek?“

„Vždycky ho nosí. Víte, ona…“

„Ano, paní Fletcherová?“

„Já nevím, jestli vám můžu věřit nebo ne, pane Smoku.“

„Jen mi věřte, prosím.“

Paní Fletcherová si povzdechla, odložila šálek a pak řekla: „Moje dcera si myslí, že je Kleopatra.“

„To už jsem zjistil.“

„Napadlo mě to. Když jste se zeptal, jestli je doktor Hirsch psychiatr…“ Paní Fletcherová si znovu povzdechla. „Natálie ten přívěsek nosí pořád, tvrdí, že je to dárek od…“ Zavrtěla hlavou. „Ani o tom nemůžu mluvit. Připadá mi to všechno moc smutné.“

„Kdy to začalo?“ zeptal jsem se. „Ten blud, že je Kleopatra.“

„Krátce po Harryho smrti. To byl můj syn. Zemřel před půl rokem na infarkt. Natálie tvrdila, že určitě není mrtvý, že lidé neumírají, že se jen převtělí do jiného života. Pak začala říkat, že ve skutečnosti zemřel v roce čtyřicet sedm před Kristem, a pak tvrdila, že byl Ptolemaios Dvanáctý a ona Kleopatra a… A potom zmizela. Nevěděla jsem, kde bydlí, nevěděla jsem, jestli je nemocná nebo co…“

„Kdy to bylo?“

„Harry zemřel v březnu. Pátého března. Natálie se odsud odstěhovala někdy v dubnu. Nevěděla jsem, kde je, až mi konečně v červnu zavolala a povídala, že si našla byt na Oberlin Crescent.“

„To jste o ní celou tu dobu neměla žádné zprávy?“

„Ani slůvko.“ Oči paní Fletcherové vypadaly najednou rozzlobeně. „Kladu to za vinu jejím přátelům. To oni jí nasadili do hlavy všechny ty nesmysly o ďáblovi, všechno to zlo, ještě dlouho předtím, než Harry umřel.“

„Ďábel? Zlo?“

„Ano. Satanismus, čarodějnictví, nadpřirozeno. Zlo,“ odpověděla stroze.

„Paní Fletcherová, víte kde bych teď našel vaši dceru?“

„Zkusil jste to u ní v bytě?“

„Ano.“

„Tak tam asi nebyla. To by mě nemělo překvapit. Vždycky se potlouká po nocích, pořád chodí na ty své mše…“

„Na mše? Na jaké mše?“

„Pane Smoku, nechci abyste mou dceru zavřeli. Vím, že je teď ve stresu a chová se podivně, ale já si pořád myslím, že je to jen dočasné. Dostane se z toho. Je to jenom šok z Harryho smrti. Ona svého bratra strašně milovala, pane Smoku. Byl mezi nimi věkový rozdíl jen sedm let – Harrymu bylo čtyřicet, když zemřel, Natáli třiatřicet. Vždycky si byli moc blízcí. Já teď Natáli pořád navštěvuju, snažím se jí být oporou, pořád doufám, že se z toho dostane. Musíte mi slíbit, že cokoliv vám řeknu, nepoužijete proti Natáli . Abyste ji kvůli tomu nezavřeli.“

„Nemám takovou pravomoc, paní Fletcherová.“

„Dobře… Natálie chodí na černé mše.“

„Kam?“

„To nevím. Je to v suterénu nějakého kostela ve městě. Vyvolávají tam ďábla. A přinášejí krvavé oběti…“

Paní Fletcherová ztichla. Čekal jsem. Znovu zavrtěla hlavou a dívala se do svého šálku.

„Někdy si myslím, snad mi to bůh odpustí… Někdy si zkrátka myslím, že Harryho smrt způsobilo to čarodějnictví. Udělal to někdo z Natáli ných přátel, nějak zavinil jeho smrt… Myslíte, že je možné, aby na mého syna někdo uvalil prokletí?“

„Nic takového jako čarodějnictví neexistuje,“ řekl jsem.

„Neexistuje?“ zeptala se, zvedla hlavu a naše oči se setkaly.

„Ne,“ pronesl jsem pevně, „a neexistuje ani žádné vyvolávání ďábla.“

„Kdybyste to tak dokázal vysvětlit mé dceři,“ povzdechla si.

„Paní Fletcherová, máte představu, kde by mohla být?“

„Ne.“

„Od soboty jste s ní už nemluvila?“

„Včera večer jsme spolu telefonovaly.“

„V neděli myslíte?“

„Ano, v neděli. Zase jsme se do toho zapletli, viďte…“

„No, když o dnešku uvažujeme jako o pondělí, tak ne.“

„Ano. Tak pokud je teď pondělní noc, tak mi volala včera v noci, v neděli.“

„O čem jste mluvily?“

„Připadala mi docela spokojená. Povídala, že prý začíná nový život. V tu chvíli jsem doufala…

Ale v to už doufám dlouho… Doufala jsem, že tím myslí, že skončí s těmi bludy o Kleopatře.“

„A myslela tím právě tohle?“

„Nevím. Nevysvětlila mi to. Jen říkala, že se mi možná nějaký čas neozve.“ Paní Fletcherová se zamračila. „Byl to vlastně podivný rozhovor, když o tom teď přemýšlím, pane Smoku. Najednou jsem z toho polekaná. Nemyslíte, že by si třeba mohla chtít ublížit?“

„Připadá vám jako sebevražedný typ?“

„Ne. Ale… Tyhle záležitosti… ty krvavé oběti, vyvolávání ďábla… Já nevím. Mám strach. Nevím, co udělala nebo se chystá udělat.“

„Paní Fletcherová, nevíte náhodou něco o půlnoční mši, která se má konat zítra?“

„Ne, bohužel ne.“

„Myslíte, že to bude jedna z jejích černých mší?“

„Nemám ponětí, ale je to možné.“

„Říká vám něco jméno Susanna?“

„Ano. To je jedna z Natáli ných kamarádek. Susanna Martinová. Jenže to není její pravé jméno.

Nevím, jak se jmenuje doopravdy, ale používá jméno Susanna Martinová. Tak se jmenovala jedna žena, která byla v roce šestnáct set devadesát dva oběšena za čarodějnictví.“

„Nevíte, kde bydlí?“

„Na Devadesáté šesté poblíž Fairleigh Avenue. Přesnou adresu neznám. Je to červená cihlová budova se zelenými roletami. Jednou jsem tam měla schůzku s Natálií. Šly jsme nakupovat, ale nejdřív potřebovala zaskočit za tou Susannou, a tak jsme měli sraz u ní před domem.“ Paní Fletcherová se mi podívala přímo do očí. „Půjdete tam rovnou teď?“

„Ano.“

„Buďte opatrný. Susanna Martinová je zosobněné zlo.“

Kapitola 18

KŘIŽOVATKA Devadesáté šesté a Fairleigh Avenue leží ve „cvokařské“ čtvrti, kde je v oblasti tří bloků usídlena spousta psychiatrických ordinací. Na západě ji ohraničuje park a na východě Fairleigh Avenue. Na sever od ní se rozkládá portorikánské gheto a na jih se svažuje Fairleigh Avenue a dvě další třídy až k obchodnímu centru města. Na Devadesáté šesté jsem nalezl jen jednu budovu se zelenými roletami. Vešel jsem do vstupní haly a vydal se k poštovním schránkám. Náhle ke mně rychle přistoupil vrátný.

„Hej, vy tam! Co tu chcete?“

„Jsem od policie.“ Ukázal jsem mu odznak. „Hledám ženu jménem Susanna Martinová.“

„Tady žádný Martinovi nebydlej,“ odpověděl.

„A nějaké Susanny tu bydlí?“

„Máme tu dvě Susan, ale žádnou Susannu. Bydlí tu Susan Howel ová, byt 12C, a pak Susan Kahnová v bytě 8A.“

„Zkusím obě.“

„Co tím myslíte, že je zkusíte? Chcete u nich snad teď zvonit?“

„Ano.“

Podíval se na hodinky a oznámil mi: „Je půl čtvrtý ráno.“

„Já vím.“

„Copak to nemůže počkat, aspoň dokud nevyjde slunce?“

„Byl zavražděn člověk.“

„To nerad slyším. Ale jestli budete budit nájemníky takhle v noci, tak na Vánoce nedostanu žádný dýško… A nemám dojem, že by mi to policie chtěla vynahradit…“

„Můžete si vybrat. Buď na ně zazvoníte a povíte jim, že jsem tady, nebo půjdu nahoru a zaklepu u nich na dveře.“

„Udělejte to. Dyť já vlastně ani neviděl, že jste vešel do baráku.“ Otočil se a odešel k recepčnímu pultu v rohu haly. Vyjel jsem výtahem do osmého patra, našel byt 8A a stiskl jsem tlačítko zvonku. Uvnitř se ozvalo dvojí zacinkání. Čekal jsem a pak jsem zazvonil znovu.

„Kdo je to?“ zeptal se mužský hlas.

„Policie.“

„Co chcete?“

„Hledám ženu jménem Susanna Martinová.“

„Tady žádná Susanna Martinová nebydlí.“

„A bydlí tu Susan Kahnová?“

„Ano, to je moje žena.“

„Nemohl byste, prosím vás, otevřít dveře?“

„Pane, i kdybyste mi řekl, že jste sám starosta, tak bych vám v tuhle nekřesťanskou hodinu neotevřel.“

„A co kdybyste odkryl kukátko a podíval se na můj odznak?“

Slyšel jsem, jak se kryt kukátka odsunul. Zvedl jsem odznak.

„Moc pěkný,“ poznamenal muž. „Jestli tu máte podle zákona co dělat, tak si sežeňte povolení.“

„Pane Kahne, nezná vaše žena náhodou Natáli Fletcherovou?“

„Ne!“ odpověděl. Slyšel jsem konečné zaklapnutí kukátka. „Dobrou noc,“ rozloučil se muž.

Šel jsem zpátky k výtahu a vyjel jsem do dvanáctého patra. Před bytem 12C jsem se podíval na jmenovku – Susan Howel ová – zazvonil jsem a počkal. Tentokrát se kukátko otevřelo, aniž někdo něco řekl. Stál jsem tak daleko od dveří, aby mě člověk, ať už to byl kdokoliv, který mě kukátkem zkoumal, viděl v celé parádě.

„Kdo je?“ ozval se ženský hlas.

„Hledám Natáli Fletcherovou.“

„Není tu.“

„Znáte ji?“

„Znám. Není tady.“

„Můžu, prosím vás, dál?“

„Víte, kolik je hodin?“

„Ano.“

„Přijďte později!“

„Jsem od policie,“ řekl jsem a zvedl ke kukátku odznak.

Za dveřmi bylo ticho. Pak promluvila: „Počkejte chvíli, vezmu si něco na sebe.“

Trvalo jí pět minut, než se oblékla. Když se vrátila ke dveřím, jen je pootevřela a nechala je zajištěné řetězem. „Ukažte mi ještě ten váš odznak.“ Přidržel jsem odznak ve škvíře dveří. „Je tam napsáno na penzi,“ prohlásila.

„To je v pořádku.“

„Nemusím vás pustit dovnitř.“

„Natálie je v maléru.“

„V jakým maléru?“

„Slečno Howel ová, vzbudíme celý dům.“

„To mě nezajímá. V jakým maléru je Natálie?“

„Víte, kde je?“

„Nejdřív mi odpovězte.“

„Hledáme ji, abychom ji vyslechli.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli vraždě, slečno Howel ová, otevřela byste laskavě dveře?“

Řetěz zachrastil a dveře se otevřely.

Susan Howel ové bylo ke čtyřicítce. Měla na sobě bílý prošívaný župan a pod ním dlouhou růžovou noční košili. Kudrnaté mrkvově oranžové vlasy jí trčely kolem úzké tváře. Vypadalo to jako strašidelný účes pro Frankensteinovu nevěstu. Nos měla úzký a dlouhý, na konci přizvednutý. Dost dlouho si mě prohlížela kočičíma očima barvy světlého jantaru a pak teprve mě vyzvala, abych šel dál. Byla vysoká asi metr sedmdesát a držela se vzpřímeně, jako by spolkla pravítko. Když jsem okolo ní prošel, připadal jsem si tak nějak malý. Zavřela a zamkla za mnou dveře a pak řekla: „Pojďte dál, prosím.“

Vešel jsem do obýváku osvětleného jedinou lampou na stole u zdi. Stěny byly natřeny černě.

Nikdy předtím jsem neviděl obývák se stěnami na černo. „Posaďte se,“ vyzvala mě.

Posadil jsem se do černého koženého křesla. Ostatní nábytek v místnosti byl také černý Měl jsem pocit, že se propadám do tmy, i když lampa vrhala do pokoje spoustu světla. Susan Howel ová se posadila proti mně, do houpacího křesla vyčalouněného černým brokátem.

„Co se děje s Natálií?“ zeptala se.

„Už jsem vám to sdělil. Hledáme ji kvůli výslechu.“

„Policie ji chce vyslechnout?“

„Ano.“

„Ale vy nejste policista.“

„Jsem policista na penzi.“

„To mi chcete namluvit, že policie na vyšetřování vraždy posílá policajta na penzi?“

„Není to tak neobvyklé. Mám roky zkušeností a z oddělení mi často volají, aby se se mnou poradili a něco zkonzultovali.“ To byla vyslovená lež. Od té doby, co jsem odešel, mi z policejního oddělení v životě neposlali ani vánoční gratulaci.

„Já vám nevěřím.“

„Muž, který má na starosti tenhle případ, se jmenuje Dave Horowitz. Je to detektiv druhé třídy a pracuje na dvanáctém okrsku. Zavolejte mu. Poví vám, že jsem tu z pověření policie.“

Chvíli to rozvažovala. Ani jeden z nás nepromluvil. Někde v bytě hlasitě tikaly hodiny. Nakonec si povzdechla a řekla: „Odpovím na vaše otázky, ale nejdřív chci vědět, kdo byl zavražděn.“

„Jakýsi Peter Greer. Pracoval v pohřebním ústavu. Zrovna se chystal balzamovat mrtvolu, když ho někdo propíchl. Povězte mi, slečno Howel ová, nevíte náhodou, kde Natálie je?“

„Nemám ponětí.“

„Kdy jste ji viděla naposledy?“

„Před měsícem.“

„Čekáte ji zítra?“

„Ne.“

„Mluvila jste s ní telefonicky, od té doby co jste ji viděla naposledy?“

„Ne.“

„Tak jak potom víte, že není doma?“

„Cože?“

„Řekla jste mi, že nevíte, kde je. Jak můžete vědět, že není ve svém bytě na Oberlin Crescent?“

„Já… Předpokládala jsem, že tam už jste byl.“

„Proč jste to předpokládala?“

„To by přece policajt udělal.“

„Slečno Howel ová, mohla byste…“

„Budu radši, když mě budete oslovovat mým skutečným jménem,“ skočila mi do řeči.

„A to zní jak?“

„Susanna Martinová,“ řekla a ihned dodala: „Čarodějnice z Amesbury.“

„Dobře, slečno Martinová. Je pravda, že Natálie Fletcherová navštěvuje černé mše, při kterých dochází ke krvavým obětem?“

Náhle vyprskla smíchy.

„Čemu se smějete?“

„Takové pošetilosti se mohu leda smát.“ Její hlas zněl náhle jinak. Nejenže najednou změnila způsob vyjadřování, ale i tón hlasu.

„Víte o tom, že Natálie navštěvuje černé mše?“

„Nehodlám plýtvat svým úsudkem na takové úvahy. Má-li cosi společného s černou magií, mohl byste to vědět stejně jako já.“

„Její matka…“

„Ať jsou všechny matky proklety! Nebyla snad Sarah Atkinsonová z Newbury matkou?

A neohlásila snad, když jsem byla vážně obviněna z čarodějnictví, neohlásila snad na úřadě, že jsem k ní jednou za strašlivé bouře přišla až z Amesbury a vešla do její kuchyně se suchými podrážkami?

A když mi řekla: ‚Já bych se promáčela až po kolena, kdybych šla takovou dálku v dešti,‘ odpověděla jsem jí prý: ‚Bylo by pod mou důstojnost umazat si šaty od bláta.‘ Ať jsou proklety všechny matky, ať jsou proklety všechny počestné ženy, které mě viděly, jak jsem se rozplynula a pak se zjevila v podobě hejna klovajících ptáků. A ať jsou prokleti také otcové, i ty a tvůj otec. Ať je proklet John Kembal, kterému jsem poslala štěňata, černá jako srdce Ježíšovo, aby mu chňapla po hrdle, zardousila ho a rozsápala, štěňata, jimž nemohl ublížit svou sekyrou. ‚Ve jménu Ježíše Krista ustup!‘

volal a štěňata se smilovala. Ať je proklet! Znovu ho proklínám.“

„Slečno Martinová, proč sem má Natálie zítra přijít?“

„Abych jí vyprávěla o otrokyni Titubě, napůl černošce, napůl původem z Karibiku, a o čárách a kouzlech a magi vúdú, kterou přivezla do Salemu z Barbadosu.“

„Myslím, že nepřijde. Odstěhovala se z bytu na Oberlin Crescent. Zůstal prázdný.“

„Tvé srdce je prázdné,“ řekla.

„Její matka s ní mluvila včera večer. Natálie prý tvrdila, že začíná nový život. Máte ponětí, co tím mohla myslet?“

„Je ostuda, že věnujete pozornost její matce a podobným lidem, kteří nemají rozum v pořádku.“

„Víte, kam Natálie odjela?“

„Kdybych to věděla, tak vám to povím. Nevím to. Podívejte!“ vykřikla a ukázala ke stropu.

„Támhle sedí na trámu Goody Cory, v ruce drží žlutého ptáka a vysává z něj krev.“

Zvedl jsem hlavu. Na stropě nic nebylo.

„Neslyšíte dunění bubnů?“ zeptala se. „Proč nejdete? Proč nejdete?“

„Kam? Kde najdu Natáli ?“

„Támhle je Alden. Neohrožený chlapík, který stojí před soudci s kloboukem na hlavě. Prodává prach a náboje indiánům a Francouzům, líhává s indiánskými ženami a má indiánské potomky.“

„Je Alden někdo, s kým se Natálie zná?“

„Zeptejte se Johna Indiána.“

Nevěděl jsem, jestli je John Indián skutečný nebo vymyšlený, ale pochopil jsem, že nemá cenu pokládat Susan Howel ové neboli Susanně Martinové žádné další otázky. Když jsem se zeptal na to, co mě nejvíc zajímalo, tedy jak ví, že Natálie není ve svém bytě na Oberlin Crescent, spustila tu svou salemskou písničku. Ať to byl opravdu její blud anebo jen taktika na odvrácení pozornosti, nedokázal jsem ji teď zastavit.

„No, děkuji vám mnohokrát. Už vás nebudu déle zdržovat.“

„Kdy jsem ti ublížila?“ ušklíbla se.

Šel jsem ke dveřím.

„Žádné další dotazy?“ zeptala se.

„Žádné.“

„Proč ne? Jen houšť!“ zachechtala se.

Vyšel jsem z bytu. Zavřela a zamkla za mnou dveře. Přitiskl jsem na ně ucho. Pokud někomu rychle telefonovala, neslyšel jsem, že by vytáčela číslo. Šel jsem k výtahu a přivolal si ho. Nevěděl jsem toho mnoho o histori čarodějnictví v Salemu, ale vzpomněl jsem si, že Giles Cory, obviněný z čarodějnictví, byl ukamenován na dvoře před věznicí. Když na jeho hruď dopadal kámen za kamenem (tímhle způsobem ho chtěli donutit, aby se přiznal k zločinu čarodějnictví), zachoval mlčení téměř až do konce a pak pronesl jediné: „Jen houšť!“

Kapitola 19

ZAČÍNALO to vypadat moc dobře.

Pachatel udělal jen jednu jedinou chybu, které jsem si všiml, vážnou chybu, po níž se ze zloděje mrtvol stal vrahem. Neměl zavraždit pohřebního zřízence Petera Greera. Až do té chvíle se dopustil jen lehčí trestné činnosti, šlo o celkem neškodnou záležitost, trestanou krátkým pobytem ve vězení, tisícidolarovou pokutou anebo obojím. Ale potřeboval mrtvolu tak nutně, že spáchal těžký zločin, nejtěžší ze všech – a to byla hrubá chyba.

Jenže kromě toho (jeho útok na paní se psem jsem musel považovat za pouhý návdavek k vraždě) neudělal žádné další chyby, a já pořád nevěděl, na co mrtvolu potřeboval, nebo co se s ní chystal provést. Ano, zvážil jsem možnost, že „mše“ označená v Natáli ně diáři mohla být čarodějnický sabat, na kterém by se z nějakého důvodu vyžadovala krvavá oběť. K ní by posloužila nebalzamovaná mrtvola – vrah koneckonců mrtvolu už zbavenou krve vrátil a ukradl jinou, která ještě nebyla balzamovaná. Ale krvavé oběti, to jsou přece živé oběti. Účastníci obřadu přivedou kozu nebo jehně nebo – v některých kulturách – i lidskou oběť k oltáři, kde jí proříznou hrdlo a krev nechají kapat do obětní nádoby. Ale mrtvá oběť? Jako krvavá oběť? Vždyť to se vzájemně vylučuje.

A navíc, kdyby někdo ukradl ještě „teplou“ mrtvolu, kterou by chtěl později použít jako krvavou oběť, vraždil by při její krádeži? V trestním zákoníku nestojí nic o tom, že je zločinem, když se pachatel chová nelogicky. Ale pokud se zloděj mrtvol ze zásady nebránil vraždě, proč prostě neunesl živého člověka a nespáchal tu vraždu na oltáři jako skutečnou krvavou oběť? Ne, nemyslel jsem si, že mrtvola byla ukradena, aby posloužila jako oběť při mši – černé ani jakékoliv jiné. Proč ji ale tedy někdo ukradl?

Když jsem přišel domů, pohvizdoval jsem si. Slunce ještě nevyšlo a na obloze se zatím neobjevil ani náznak svítání. Rozsvítil jsem v kuchyni a havran v kleci zaskřehotal, což jsem pokládal spíš za projev rozmrzelosti než za pozdrav.

„Ahoj, pitomče, nakrmil tě někdo?“

Pták znovu zakrákoral.

Podíval jsem se do jeho klece. Nikde v dohledu nebyl ani kousek jídla. Šel jsem k lednici, zjistil jsem, že nádobka na maso je prázdná, a tak jsem na jedné poličce našel otevřenou konzervu tuňáka. Přidržel jsem se teorie, že havrani stejně jako žraloci jedí jakékoliv svinstvo, a lžící jsem přendal obsah konzervy do klece. Havran mě podezíravě sledoval. Zavřel jsem dvířka klece a podíval se na nástěnku se vzkazy Žádné telefonáty. Uvolnil jsem si kravatu, šel do studovny a vytočil číslo dvanáctého okrsku. Dave Horowitz tam stále seděl.

„Ano, Bene?“

„Už máš něco z laborky?“

„V pět ráno? Není ti hergot něco?“

„A co je tobě, Dave?“

„Nic.“ Odmlčel se. „Ale jo, něco mi je. Parťák mi pěkně nadává. Nelíbí se mu, jak do všeho strkáš nos.“

„Šetřím mu pochůzky, Dave.“

„No jo, jenže on to tak nevidí.“

„A jak to vidí?“

„Tvrdí, že nám ten zatracenej případ babráš.“

„To přece vůbec není pravda.“

„Povím ti to upřímně. Já jsem taky trochu nervózní. Tohle je vražda. Jestli to vyřešíme, nechci, aby se to pak podělalo u soudu.“

„Přesně tohle tvrdí tvůj parťák.“

„No, a možná má pravdu. Pro nás je to práce, jenže pro tebe, Bene…“ Odmlčel se. „Nechrne to plavat.“

„Ne, jen pokračuj.“

„Dobře. O’Neil si myslí, že pro tebe je to něco jako koníček, jenom taková zábava.“

„Tak to není, Dave.“

„Jen ti vysvětluju, jak mu to připadá…“

„Počkej, nech mě hádat. Takže až opravdu dostaneš tu zprávu z laborky…“

„Ale no tak, Bene, neštvi mě! Už takhle mám žaludek plnej vředů.“

„Chceš, abych toho nechal?“

„Nevím, co chci. Ty informace, cos mi poskytl o tom autu, to byla fakt bomba. Možná by na to O’Neil nikdy nepřišel. Kdoví? Ale zároveň nechci, abys provedl něco, kvůli čemu bysme s tím propadli u soudu. Chápeš?“

„Tak mi trochu víc důvěřuj, Dave.“

„Ale sakra, Bene…“ Na chvíli ztichl. Čekal jsem. Přemýšlel o tom. Dal jsem mu spoustu času. Pak si povzdechl a pokračoval: „Nechal jsem kvůli Fletcherový prověřit rejstřík. Nemá sice žádnej záznam, ale v jednom spise je o ní zmínka.“ Znovu jsem musel čekat. Zápasil sám se sebou a já ho mám moc rád na to, abych ho k něčemu nutil. „Budeš opatmej, Bene, jo?“ zeptal se nakonec.

„Můžu z toho mít pěknej průšvih.“

„Budu opatmej.“

„Její jméno tam figuruje v souvislosti s jistým Charlesem Carruthersem. Ten má rejstřík dlouhej jak tejden před vejplatou, začal blbnout, když mu bylo patnáct. Naposledy ho zatkli kvůli loupeži prvního stupně, dostal maximum a pustili ho na podmínku loni v říjnu, po dvanácti letech.“

„Co s ním má Natálie společnýho?“

„Podle jeho kurátora spolu žijou.“

„A od kdy?“

„Podle kurátorovy poslední zprávy… Mám tu někde datum, počkej chvíli.“ V telefonu bylo dlouho ticho. „Od patnáctýho srpna.“

„Máš na něj adresu?“

„Jo, a není to na Oberlin Crescent.“

„Kde to je?“

„Ulice McKenzie, číslo 8212. Vysvětluju si to tak, že bydlela jinde a spala jinde.“

„Už jste s Carruthersem mluvili?“

„O’Neil by tam měl bejt zrovna teď.“

„McKenzie 8212. To je v Hammerlocku, ne?“

„Přesně tak.“

„Je ten Carruthers černoch?“

„Jo, je to černoch.“

„Co dalšího o něm víš?“

„Je mu šestatřicet, metr devadesát, váha pětaosmdesát kilo. Hnědý oči, černý vlasy, jizva po noži na levým zápěstí, žádný další zvláštní znamení ani tetování.“

„A ta loupež? Nic horšího v záznamech nemá?“

„Záleží na tom, jak se na to díváš. Když mu bylo sedmnáct, jeden překupník drog mu schválně prodal nějakej sajrajt. Carruthers pak po něm šel, srazil ho autem a zabil ho. Obvinili ho z vraždy druhýho stupně, což pak zmírnili na zabití prvního stupně, a nakonec to posoudili jako nedbalost, jako dopravní nehodu. Byl odsouzenej na pět let a odseděl si dva a půl.“

„A teď je čistej? Od tý doby, co ho pustili, když si odseděl tu loupež?“

„Je tu jedno napomenutí od kurátora.“

„Jaký?“

„Kurátor měl anonymní telefonát, kdosi mu sdělil, že Carruthers se zúčastnil nějakýho setkám, kde měli všichni masky. Takže Carrutherse varoval, že takový shromáždění jsou porušením paragrafu 710. Znáš ten paragraf?“

„Znám.“

„Je to pitoměj paragraf. Carruthers navíc tvrdil, že na žádným takovým shromáždění nebyl, a tím to skončilo.“

„Co to bylo za setkání?“

„No, určitě to nebyl průvod masek ani maškarní ples, protože paragraf tyhle případy vyjímá.“

„Mohla to bejt černá mše?“

„Co tím myslíš? Že se jako barevný sejdou v kostele?“

„Ne. Něco jako čarodějnickej sabat.“

„Bene… Jsem hrozně utahanej. Jsem vzhůru celou noc, tak si nech ty srandičky.“

„Tak jo. Díky moc, Dave.“

„Jo,“ řekl a zavěsil.

Najednou jsem byl vyčerpaný. Položil jsem sluchátko a pak jsem odešel z pracovny do ložnice.

Marie spala. Prostěradlo se jí omotalo kolem nohou a dlouhé blonďaté vlasy měla rozhozené po polštáři. Svlékl jsem se, oblékl si pyžamo a ulehl jsem do postele vedle ní.

„Bene?“ ozvala se.

„Ano?“

„To je dobře,“ zamumlala a přitulila se ke mně.

Kapitola 20

Do POKOJE svítilo slunce. Konečně bylo úterý ráno. Na Mari ně polštáři jsem našel dopis, ve kterém stálo:

Podíval jsem se na hodiny. Bylo čtvrt na dvě a pět minut. Nechtěl jsem spát tak dlouho. Vzal jsem si župan (z nějakého nepochybně zvráceného důvodu strašně nerad telefonuju, když jsem jen v pyžamu), šel jsem do pracovny a vytočil číslo dvanáctého okrsku. Seržant na příjmu mi oznámil, že Horowitz odešel domů. Požádal jsem ho tedy, ať mě spojí s Kápem.

„Dobré odpoledne, Benny,“ pozdravil mě Kápo a jeho hlas zněl velmi úředně a úsečně.

„Kápo, strašně nerad tě s tím otravuju, ale Dave Horowitz čeká na zprávu z laboratoře…“

„Mám ji tady na stole. Benny nahoře ve služebně mi sedí jeden dost naštvanej polda, a i když tě mám rád jako bratra, musím si udržet tým detektivů pohromadě, aby tady na okrsku všechno šlapalo. Rozumíš mi?“

„Co sakra toho CTNeila tak štve?“

„Povím ti, co ho štve, jestli to chceš vědět. Včera v noci přijde do bytu Natálie Fletcherový a zjistí, že už jsi tam byl. Promluví si s domovníkem a pochopí, že už jsi ho vyzpovídal. Domovník mu sdělí jméno Natáli ný matky, a když se k ní O’Neil dneska ráno vydá, zjistí, že tys už ji navštívil v noci a navíc, žes odtamtud šel za nějakou ženskou jménem Susanna Martinová. Kdo je Susanna Martinová? O’Neil ji hledal na tý adrese na Devadesátý šestý, ale nikoho takovýho tam nenašel.“

„Vyřiď mu, ať se snaží dál. Že mu držím palce, když je takovej lumen…“

„Je to dobrej polda a nerad vidím, když je takhle naštvanej.“

„Co je v tý zprávě z laborky, Kápo?“

„Nepovím.“

„A co ten mikrobus? Máte něco novýho?“

„Benny, ode mě se už nic nedovíš,“ prohlásil Kápo a zavěsil.

Chvíli jsem seděl u stolu a snažil se vymyslet další krok, který podniknu. V té laboratorní zprávě určitě bylo něco, čeho bych se mohl chytit; jinak by pro Kápa bylo jednodušší říct: „Je mi líto, nic, žádný otisky“ Rozhodl jsem se, že zavolám přímo do laboratoře. Znal jsem číslo zpaměti, za léta u policie jsem je vytáčel dost často. Asistent, který zvedl telefon, chtěl vědět, kdo jsem a proč chci mluvit s poručíkem Ambrosianem. Představil jsem se a sdělil mu, že se jedná o soukromý hovor.

Pověděl mi, že poručík má obsazenou linku a že musím počkat. Čekal jsem. Slyšel jsem, jak havran v kuchyni krákorá ze všech sil.

Michael J. Ambrosiano má na starosti celou policejní laboratoř v centru na Washingtonově náměstí, v komplexu budov, kde sídlí velitelství policie. Jeho laboratoř zabírá celé deváté a část desátého patra obrovské čtyřiatřicetipodlažní budovy, která, alespoň zvenčí to tak vypadá, byla postavena pouze ze skla. Takové množství oken je dost neobvyklé, obzvláště u budovy, v níž sídlí policisté všech hodností a barev pleti. Okna na každém okrsku jsou zvenčí zabezpečena hustým drátěným pletivem, protože je celkem běžné, že ctitelé policistů házejí do policejních budov kameny nebo smradlavé bombičky. Podobně zajištěno však není velitelství, kde sídlí laboratoř, identifikační ani správní oddělení, ze kterého byl rok předtím ukraden zabavený heroin v ceně miliónu dolarů (čím míň se o tom mluví, tím líp), a dokonce ani kanceláře policejního ředitele, jeho zástupce, vrchního inspektora a náčelníka pochůzkám a detektivů, osobní oddělení s kartotékou, odbor vnitřních záležitostí, tiskové oddělení a kancelář mluvčího.

Mike Ambrosiano byl policajt a také vědec, přátelský a šikovný muž, který mi za ta léta, co jsem byl polda, pomohl tolikrát, že bych to ani nespočítal. Bylo mu šestačtyřicet, blonďaté vlasy měl prošedivělé a jeho modré oči dokázaly stejně pečlivě zkoumat značku prádelny na špinavé košili i stopy jedu v šálku kávy. Celé ty roky jsme spolu vycházeli dobře a já cítil, že by pro mě mohl udělat laskavost, aniž by tím utrpělo jeho svědomí nebo profesionální čest. Mýlil jsem se.

Když přišel k telefonu, řekl: „Zrovna mi volal Kápo. Teď jsem s ním domluvil.“

„Aha.“

„Hmm,“ přitakal. „Napadlo ho, že zkusíš mě.“

„Takže hádám, že odpověď zní ne.“

„Mrzí mě to.“ Znělo to tak, jako by ho to opravdu mrzelo.

„To, co je v tý zprávě, teda musí bejt úplná pecka.“

„Já jsem ji ani neviděl,“ prohlásil Mike. „Dělal to Ryan.“

„A Ryan by mi to asi taky nechtěl říct, viď?“

„Pochybuju, Ryan je hroznej tajnůstkář.“

„Myslel jsem si to.“

„Bene, proč to nenecháš plavat?“ otázal se mírně. „Vrátit nějaký Skopčandě ukradený šperky, prosím, to je jedna věc. Ale tohleto je vražda.“

„Nemůžu to nechat plavat, jsem tím posedlej.“

„Znáš tu o tom právníkovi, co měl za klienta vymítače ďábla?“ spustil Mike a začal se okamžitě hihňat.

„Pověz mi ji.“

„No, přijde vymítač ďábla k právníkovi a stěžuje si, že pracoval pro chlapa, kterej byl posedlej.

Zbavil ho ďábla a všechny tyhle věci…“

„No a dál?“

„Jenže ten chlápek, co byl posedlej ďáblem, odmítl tomu vymítácoví zaplatit za jeho služby. A ten vymítač po něm chtěl odměnu. Tak právník zavolal tomu chlápkovi a řekl mu, že zastupuje toho vymítače, a že pokud mu ten chlápek nezaplatí, tak sice nebude posedlej, ale zato si pěkně dlouho posedí.“ Mike vyprskl smíchy, já se usmál.

„Našel jsi na tom páčidle nebo na přívěsku nějaký otisky?“

„Bene, vždycky si s tebou rád popovídám. Zavolej mi zase někdy, jo? Mohli bychom si třeba zajít na oběd.“

Uslyšel jsem cvaknutí. Zavěsil. Havran v kuchyni začal šíleně skřehotat. Zmáčkl jsem tlačítko na telefonu, počkal na volný tón a ihned jsem zavolal Henrymu Garavel imu. Zvedl sluchátko po třetím zazvonění.

„Garavel iho televize,“ představil se.

„Henry, tady je Ben. Máš dneska odpoledne čas?“

„Co se děje?“ zeptal se.

„Hledám jednu ženu jménem Natálie Fletcherová. Je jí třiatřicet, měří tak sto šedesát osm, štíhlá, dlouhé černé vlasy. Možná je oblečená jako Kleopatra.“

„Jako Kleopatra?“

„Přesně tak, Henry. Čekám že se objeví na Východní devadesáté šesté číslo dvanáct, blízko Fairleighu. Má tam ve dvě navštívit ženu jménem Susan Howel ová, byt 12 C. Pokud se tam ukáže, bude možná řídit modrý buick, kombík z roku 1971. Sleduj ji a zavolej mi.“

„Jasně,“ přitakal a zavěsil.

Šel jsem do kuchyně a poradil jsem ptákovi, aby držel hubu. Nedržel ji. Remcal po celou dobu, co jsem si připravoval slaninu s vejci, topinku a kávu, a krákorání nenechal, dokud jsem to všechno nesnědl. Dal jsem nádobí do dřezu, a než jsem odešel z kuchyně, dlouze jsem se na ptáka zadíval.

Pak jsem se osprchoval a oblékl se na cestu do Hammerlocku. Zrovna jsem se chystal odejít, když Lisette vsunula klíč do zámku. Bylo za dvacet minut tři a ona obvykle přicházívá v jedenáct dopoledne. Lisette měla kocovinu. Vysvětlovala, že René Pierre, její přítel profesor, přinesl včera večer domů bedničku dobrého bordeaux a že do půlnoci vypili tři láhve.

Poradil jsem jí, ať si dá syrové vejce.

Kapitola 21

V TOMHLE MÉSTĚ žije téměř osm miliónů lidí a devět procent z nich, tedy víc než sedm set tisíc, jsou černoši. Skoro půl miliónu jich žije v odporném ghetu známém jako Hammerlock. Možná víte, s jak hořkým humorem obyvatelé takových slumů pokřtívají krysami zamořené čtvrti, v nichž jsou nuceni žít (jako například čtvrť La Perla v San Juanu – to je skutečně perla). Pak možná automaticky dojdete k závěru, že čtvrť Hammerlock (kladivo) dostala svůj název po stejnojmenném zápasnickém chvatu až poté, co, metaforicky vyjádřeno, chudoba udeřila na důstojnost obyvatel této čtvrti a lomcovala s ní tak dlouho, dokud ji nesrazila na kolena.

Omyl.

Před dávnými časy, dlouho předtím, než k těmto břehům připlul z Holandska můj dědeček, byla oblast nyní známá jako Hammerlock propletená kanály, jež postavili předkové mého děda. V

přístavu a na řece se stejně jako dnes čile provozovala lodní doprava. Síť kanálů do dopravy vnesla řád a odkláněla vlečné čluny se zbožím na vnitrozemské vodní cesty. Na území Hammerlocku se v té době nacházely farmy, pole a lesy. Na jeho zanedbaných silnicích mohl projet kůň s jezdcem, vozík nebo i vůz, ale určitě ne dva v protisměru. Kanály byly rychlejší a bezpečnější – tehdy stejně jako teď všude na silnicích řádili lupiči, a dvakrát si to rozmysleli, než přepadli vlečný člun, protože takový zločin se hodnotil jako pirátství na širém moři a trestal se oběšením. V každém případě tu jako u všech kanálových systémů fungovala stavidla. Stavidla se jmenovala podle strážných, kteří obývali budky podél kanálu a otvírali stavidlo (sluis), kdykoliv se přiblížila loď. Buersken’s Sluis, Goedkoop’s Sluis, Favejee’s Sluis, Weidinger’s Sluis – to všechno byly součásti systému kanálů.

Stejně jako Hemmer’s Sluis. No a když se zlepšily silnice a kanály byly zasypány (některé z nich se vlastně staly základem pro příští silnici), jména stavidel zmizela spolu se stavidly i budkami, které až do té doby tečkovaly krajinu. Ale hlídač Hemmer si postavil dům z obrovských kamenů vybraných z pole za jeho stavidlem a ten tam stál ještě dlouho poté, co byl zasypán kanál vedle něj. Dům sám byl známý jako Hemmer’s Sluis, což se později, když město ovládli Angličané, překladem změnilo na Hammer’s Lock a ještě později, potom co byl dům během války za nezávislost vypálen, se název zkrátil na Hammerlock. Jen tak pro zajímavost, nejsevemější růžek slumu Hammerlock – výběžek země, jenž vyčnívá do řeky, jako by ozubeným prstem ukazoval k sousednímu státu – se nazývá Landslook, což je zkomolenina názvu Lange’s Lock ze starých časů.

Dostal jsem se na předměstí asi za deset minut tři. Našel jsem garáž na rohu Liberty a Sedmnácté a zaparkoval jsem tam Mari no pinto. Poslední známá adresa Charlese Carrutherse byla podle zprávy jeho kurátora na McKenzie Street 8212, čtyři bloky na západ od Liberty, blízko křižovatky se Sto šestou. Den byl slunečný a vlídný a obyvatelé Hammerlocku se v hojném počtu vyrojili ven a užívali si pěkného počasí, snad v předtuše zimy, kdy budou zavřeni uvnitř domů v mizerně vytopených bytech. Není žádnou náhodou, že v Hammerlocku je nejvyšší výskyt požárů v celém městě. Náhoda není ani to, že většina těchto požárů se odehraje v zimě, kdy si lidé pomocí laciných a porouchaných naftových kamínek přitápějí a získávají tím teplo, které by mělo vycházet z radiátorů. Běžte si stěžovat na radnici.

Obyvatelé Hammerlocku mě pozorovali s podezřením, částečně proto, že jsem se jako běloch ocitl ve výlučně černé čtvrti, ale hlavně proto, že ve mně poznali fízla. Jestli jsem fízl na penzi, to jim vyšlo nastejno. Fízl je fízl a jako řízl vypadá a oni v něm řízla vycítí. Věděli tedy přesně, kdo jsem, ale mohli jen hádat, proč jsem tam přišel – nejspíš abych někoho z jejich lidí dostal do maléru.

Mýlili se. Hledal jsem bělošku, která možná věděla, proč jistý běloch ukradl mrtvolu dalšího bělocha z pohřebního ústavu a zabil přitom zaměstnance onoho ústavu, také bělocha. Zároveň však měli svou pravdu. Fízl je fízl.

Znám až moc poldů, zvlášť mezi detektivy, kteří dokážou velice rychle dojít k závěru, že určitý člověk se provinil tím či oním. Jsou o tom přesvědčeni prostě jenom proto, že vypadá podezřele.

V devíti případech z deseti to znamená, že vypadá černě. Což je věc, se kterou dotyčný chudák moc nenadělá. Znám například devadesátikilového detektiva, bělocha, který srazil k zemi padesátikilového černého poštovního úředníka vracejícího se ve dvě ráno domů z práce – protože vypadal podezřele. Později onoho muže obvinil z potulky a kladení odporu při zatýkání. Znám také dalšího detektiva, bělocha, vlastně jsou dva a pracují spolu jako parťáci, kteří vyšetřovali drogový případ a vtrhli do bytu, kde seděl mladý černý kluk a kouřil marihuanu. To bylo všechno, co měl ten kluk u sebe, a když vnikli do bytu, zbýval mu už jen špaček. Jinak byl čistý. Ale jejich informátor jim sdělil, že v bytě 6A je laboratoř vyrábějící drogy a tohle byl byt 6A. Našli tam ovšem jen hubeného černošského kluka, jak sedí v nátělníku na posteli napůl omámený trávou a nechápe, o čem jde řeč.

Hned je napadlo, že vypadá podezřele. Takže hodili na zem pár balíčků heroinu a zavolali si strážníka na pochůzce jako svědka zatčení. Pak tihle tři poldové svědčili proti klukovi u soudu a dělali, jako by to byl drogový král západní polokoule. Teď sedí ve věznici v Brandenheimu. Až se dostane ven, bude pravděpodobně pořád vypadat podezřele.

Dokonce ani někteří černí detektivové nejsou v přístupu ke svým bratřím o moc lepší. Nebo k sestrám, jak se někdy stává. Znám jednoho černého detektiva z mravnostního, který zatkl černošku za porušení paragrafu 887 trestního zákona – což je paragraf, který postihuje prostituci. U soudu prohlásil, že k němu přistoupila na ulici a zeptala se ho, jestli si chce užít, stanovila cenu, vzala ho do podezřelého bytu a „odhalila před ním své pohlaví“, což je v tomhle městě rozhodující okamžik, bez něhož nelze na nikoho uvalit obvinění z mravnostního deliktu. Případ u soudu prošel. Žena byla odsouzena k ročnímu třestu v nápravném zařízení pro ženy v Ashley Hil s. Když seděla ve vazbě a čekala na soud, nepřišel žádný pasák, aby za ni zaplatil kauci, žádný prohnaný advokát ji z toho nedostal, neskončilo to obvyklým poplácáním po rameni a padesátidolarovou pokutou. To všechno proto, že ve skutečnosti nebyla prostitutka. Byla manikérka z jednoho salónu krásy. Policista, který ji zatkl, za ní chodil celé měsíce a pokoušel se s ní flirtovat. Když nakonec sebral odvahu a požádal ji o schůzku, ona odmítla – byla totiž vdaná. Dalšího dne ji zatkl.

Nepokouším se naznačit, že každý policista v tomhle městě je rasista, křivák, hlupák nebo… K

čertu s tím! Jen se snažím vysvětlit, proč mě obyvatelé Hammerlocku tak tiše, obezřetně, podezíravě a rozzlobeně sledovali, když jsem kráčel po ulici a míjel schůdky před vchody do domů, obchody, bary a kulečníkové herny, modlitebny, holičství, banky a zbořeniště mezi domy. Ano, dokonce i předškolní děti, hrající si na haldách smetí, se na mě otáčely s neskrývaným nepřátelstvím. Fízl je fízl.

Činžák, ve kterém bydlel Charles Carruthers, byl postavený z červených cihel, ale vypadal šedě jako všechny ostatní domy v bloku. Na plošince nad schůdky vedoucími ke vchodu stála tlustá žena v modrých šatech a tmavě modrém svetru na zapínání; v náručí držela spící dítě. Kývl jsem na pozdrav a vstoupil do vchodu. Poštovní schránky visely hned u dveří. Jmenovku Charlese Carrutherse jsem však nemohl najít. Vyšel jsem zpět před dům.

„Promiňte,“ oslovil jsem ženu.

„Dítě spí,“ odpověděla.

„Nevíte, ve kterém bytě bydlí Charles Carruthers?“

„Ne,“ odpověděla.

„Jsem likvidátor pojišťovny,“ prohlásil jsem. „Posílají mě ze Všeobecné pojišťovny, abych panu Carruthersovi předal šek, ale…“

„Houby jste pojišťovák!“ skočila mi do řeči. „Vy jste polda. Zatracenej polda a nic jinýho!“

„Býval jsem u policie, to máte pravdu. Jak jste to poznala?“

„Co?“

Sáhl jsem do kapsy, vytáhl jsem pouzdro z černé kůže, otevřel jsem ho a ukázal jí zlatý odznak: „Vidíte, co se tady píše? Ve výslužbě. Hned tady pod tím detektiv poručík.“

Podívala se na odznak a přikývla. „Hmm.“

„Jak jste poznala, že jsem býval polda?“

„Prostě štěstí, uhodla jsem to,“ odvětila suše; ale prohlížela si mě už trochu jinýma očima, hlavu skloněnou stranou. Hlavička dítěte jí spočívala na druhém rameni.

„Tak vy jste pojišťovák, jo?“

„Přesně tak.“

„Od Všeobecný, jo?“

„U Všeobecné jste v dobrých rukou.“

„A máte šek pro Charlieho, jo?“

„Jestli Charlieho najdu.“

„Proč mu ho prostě nepošlete poštou?“ zeptala se.

„Potřebuju jeho podpis. Na stvrzenku.“

„Na kolik je ten šek?“

„Ne na moc. Sedmdesát čtyři dolarů a dvanáct centů. Ale rád bych tenhle spis uzavřel. A dokud Charlieho nenajdu… Bydlí v tomhle baráku?“

„Nahoře,“ řekla. „Ve čtvrtým patře. Povězte mu, že až si nechá proplatit ten šek, tak aby nezapomněl, že mi dluží šest dolarů. Že mu to vzkazuje Glorie. Bude vědět, o koho jde.“

„Díky,“ přikývl jsem. „Takže čtvrtý patro?“

„Jo, to sedí. Byt 42. A nezapomeňte mu to říct, jo?“

„Povím mu to.“

„Šest dolarů,“ dodala.

Znovu jsem vstoupil do budovy. Skleněná výplň v horní části vnitřních vchodových dveří byla úplně rozbitá, otevřený obdélník v rámu dveří odhaloval schodiště a popelnice narovnané vedle něj. Otevřel jsem dveře a vystoupil do čtvrtého patra. Na chodbách to páchlo poklidným životem; byl to zápach vaření, smetí a lidského odpadu. Poslouchal jsem chvíli za dveřmi bytu 42 a pak jsem zaklepal. Okamžitě se ozval mužský hlas: „Co je?“

„Pan Carruthers?“

„Co je?“

„Jsem od policie.“

„Zase?“ podivil se. Slyšel jsem ho, jak se blíží ke dveřím. Nebyly zamčené, neslyšel jsem cvaknutí zámku. Otevřel a vykoukl na mě. Nežádal, abych se mu prokázal průkazem, a já mu to nenabízel.

„Pojďte dál, pojďte dál,“ vyzval mě unaveně.

Popis, který mi Horowitz přečetl z Carruthersovy žluté složky, se ani náznakem nezmínil, jak pohledný je to muž. Carruthers měl vysokou svalnatou postavu, upravený afro účes, temné oči, pohotové a inteligentní, pleť světle hnědé barvy. Byl hladce oholen a na sobě měl přiléhavé kalhoty, bílou sportovní košili s dlouhým rukávem a s našitými kapsami; obutý byl v sandálech. Měl obrovské ruce s velikými klouby pouličního rváče. Na ukazováčku pravé ruky se mu třpytil zlatý prsten.

„Už jsem vám toho přece napovídal dost…“ usmál se.

„Takže tu už byl můj kolega,“ poznamenal jsem.

„Jmenoval se OTSJeil.“

„Ano, to je můj kolega.“

„Byl tady,“ přikývl Carruthers. „Měli byste si, pánové, odpustit zbytečnou práci. Šetřit trochu městský peníze.“ Jeho úsměv byl doslova okouzlující. Zjistil jsem, že si jen těžko dokážu představit, že strávil půlku života ve vězení.

„Doufám, že vám nebude vadit, když vám položím pár otázek,“ prohodil jsem.

„Když to bude rychlý,“ odpověděl. „Budu muset jít do práce.“

„Jakou práci vykonáváte, pane Carruthersi?“ zeptal jsem se. Byly čtyři hodiny odpoledne.

„Meju nádobí. Dělám v restauraci R & M na Liberty. Začínám v půl pátý a končím v deset. Je to docela slušný.“

„Myslím, že víte, proč jsem tady.“

„Kvůli Natáli Fletcherový,“ přikývl. „Váš kolega se k ní dostal až po hodině keců okolo. Nejdřív jsem ho musel přesvědčovat, že jsem nezabil nějakýho chlapa, neukrad mrtvolu a nepraštil nějakou babku páčidlem.“

„Rozumím tomu tak, že jste ho nakonec přesvědčil.“

„Přesvědčil jsem ho, protože jsem včera v noci hrál poker u sousedů a tři chlápci, co hráli se mnou, bydlí přímo tady. Se dvěma z nich si promluvil a svatosvatě mu přísahali, že jsem byl od osmi třiceti do dvou do rána v bytě číslo 33. Taky jsem prohrál čtyřicet sedm dolarů,“ dodal a usmál se.

„Zmínil se vám můj kolega, proč Natáli Fletcherovou hledáme?“

„Váš kolega je dost nemluvnej člověk. Řekl mi o té vraždě jenom proto, že si myslel, že mě tím k smrti vyděsí. Nejspíš už mě viděl ve věznici v Brandenheimu, sotva vlez do dveří. Ale já jsem teď čistej. Čistej jako lán lilií. Posaďte se. Dáte si kafe nebo něco?“

„Díky, ne. Je mi jasný, že spěcháte. Pane Carruthersi, podle zprávy vašeho kurátora…“

„Pana Elstona, jo?“

„Ano. Tak podle něj žijete s Natálií Fletcherovou.“

„Žil jsem,“ řekl Carruthers.

„Ona tu teď nebydlí?“

„Ne.“

„A kdy tu bydlela?“

„Odstěhovala se před třemi měsíci. Našla si nějakej kutloch na Oberlin Crescent.“

„Pan Elston si patrně myslí…“

„Pan Elston je moc milej pán, ale taky dost staromódní. Myslí si, že když člověk žije s nějakou buchtou, je to navždycky. Dokud nás smrt nerozdělí, víte? Vždycky se mě ptá, jak se má Natálie, i když jsem mu snad už stokrát povídal, že jsem ji vykopnul.“

„A to bylo před třemi měsíci?“

„Osmýho června, abych byl přesnej. V sobotu. Měli jsme tu nádhernou scénu. Na tu noc do smrti nezapomenu.“

„Co se stalo?“

„Stalo se to, že Nat je cvok, to se stalo. A taky mě málem dostala do maléru. Šel jsem na ten její podělanej čarodějnickej sabat a někdo mě prásknul Elstonovi. A ten mě varoval, že porušuju podmínku a takový věci. Podívejte, mluvím teď na rovinu, pane, ale rozhodně nestojím o to, abyste šel za Elstonem a pověděl mu, že jsem tam fakt byl. Jemu jsem totiž tvrdil, že je to omyl, a on mi uvěřil. Stejně už jsem na žádnou tu další blbou mši nešel. Ta zatracená bláznivá kráva.“ Zavrtěl hlavou. „Všichni tam stáli dokola, černý kapuce přes obličej, a dělali ty kraviny s vúdú, podřízlý slepice…“

„Slepice?“

„Jo, kvůli obětování krve. Takový krávoviny jsou to. Kdybych bejval věděl, že je posedlá těmahle volovinama s ďáblem, nikdy bych si s ní nezačínal.“

„Jak jste se spolu seznámili?“

„Na večírku někde ve městě. Já, černoch jak vyšitej, ona ukázkovej cvok. Hned jsme se do sebe zabouchli. Bylo to brzy potom, co jí umřel bratr. Myslím, že hledala někoho, s kým by si mohla popovídat. Mně umřel brácha, když jsem byl malej, tak jsem věděl, jaký to je. Navíc ona je úplně fantasticky krásná ženská, to asi víte. Nebo aspoň byla, než si začala hrát na to, že je Kleopatra.

Obarvila si vlasy a začala si natírat ten sajrajt okolo očí. Prokristapána!“

„Kdy to bylo?“

„Krátce potom, co jsme spolu začali bydlet. Asi někdy koncem dubna, začátkem května. Myslel jsem si, že to je jen další projev tý její ztřeštěnosti, víte? Abych byl upřímnej, mě na ní hlavně přitahovala právě ta ztřeštěnost. Už předtím jsem měl bílý holky, dokonce kočky, který byly hezčí než Nat, ale žádná z nich nebyla tak střelená, víte? Já nikdy nevěděl, co od ní můžu čekat. Každej den mi připravila nějaký překvapení.“ Najednou se zašklebil. „Víte, když se snažíte žít poctivě, tak okolo sebe nenajdete moc vzrušení. Musíte si dávat bacha i na to, abyste neplivnul na chodník, jinak se zase vrátíte do lochu. No a život s Natálií přinesl spoustu vzrušení…“

„Proč jste ji tedy vyhodil?“

„Protože je velkej rozdíl mezi ztřeštěnou a šílenou holkou. Ve chvíli, kdy jsem si uvědomil, že je doopravdy blázen, jsem ji požádal, aby odešla.“

„Jak to přijde, že je blázen?“

„Může za to ta záležitost s jejím bratrem.“

„Buďte konkrétnější.“

„No, víte, když jí umřel brácha, matka jí dala všechny ty krámy. Jeho osobní věci a papíry, víte?

Všechny možný kraviny, rodnej list, hračky z dob, kdy byl malej, propouštěcí papíry z armády, vysvědčení ze základky, řidičák, kartičku pojištěnce, slohový práce ze střední školy, promoční prsten a celou haldu dalších podobnejch krámů. Ale Natálie to furt vytahovala a znova dokola se tím probírala, jako by to byl zlatej poklad nebo co. Znáte ten přívěsek, co pořád nosí? Ten nefrit s Kleopatrou?“

„Ano, co je s ním?“

„Byl to dárek od jejího bratra, to asi víte.“

„Ano.“

„Fajn. Daroval jí ho, nevím kdy, myslím k jednadvacátejm narozeninám, ale jistej si nejsem.

Sehnal ho někde ve starožitnictví a dal jí ho jako dárek. Nechal tam vyrejt její jméno.“

„Pokračujte.“

„Fajn. Hned jak se ke mě nastěhovala, řekla mi, že to je dárek od Ptolemaia Dvanáctýho. Vzala si totiž do hlavy, že její bratr Harry byl Ptolemaios, jasný? Odnesla to do klenotnictví a nechala tam vyrejt datum narození Kleopatry, šedesát devět před Kristem, a začala si vzpomínat na historky o Harrym – teda vlastně o Ptolemaiovi, jasný? A tvrdila mi, že když jí bylo sedmnáct, tak se vzali, a vykládala mi, jak ho děsně milovala a pak… Do prdele, prostě se zbláznila, to je celý!“

„Jak to probíhalo?“

„Začala mi taky říkat Ptolemaios. Začala tvrdit, že jsem její bratr. A brzy jsem si uvědomil, že v posteli nespí s Charlesem Carruthersem, ale že ve skutečnosti spí s Ptolemaiem Dvanáctým, teda s Harrym Fletcherem, se svým zatraceným mrtvým bratrem. Jenže, pane detektiv, mně se nelíbí bejt v posteli duchem. Tak jsem jí řek, ať vypadne.“

„A ona odešla?“

„Udělala děsnou scénu, ale pak vypadla. To bylo osmýho června. Vrátila se čtmáctýho pro svý věci a řekla mi, že si našla byt na Oberlin Crescent.“

„Viděl jste ji od té doby?“

„Jednou. Minulej měsíc přijela sem do Hammerlocku, aby mi předvedla novýho přítele. Musela mě hledat celou noc, jezdit od baru k baru. Nakonec mě našla před Dimmy’s na Sto třetí. Zrovna jsem vycházel z podniku a viděl jsem ji tam sedět v tom volkswagenu. Zamávala na mě a představila mě tomu chlapíkovi za volantem. Přirozeně je to běloch a blonďák. Hodně blonďatej.

Hustý blonďatý háro, blonďatej knír, blonďatý obočí. Je to její styl. Vykopne ji černoch, tak si nabalí toho nejblonďatějšího frajera, jakýho jsem kdy v životě viděl.“

„Jakou barvu měl ten mikrobus?“

„Byl červenej s bílou střechou.“

„Jak se ten muž jmenoval?“

„Arthur Wylie.“

„Nemáte tušení, čím se živí?“

„To fakt nevím. Vím jen jedno, že mu to s ní moc dlouho nevydrží, když je tak posedlá těma nesmyslama o svým mrtvým bratrovi. Občas jsem si myslel, že snad spáchá sebevraždu nebo něco takovýho, jenom aby se dostala k tomu svýmu zlatýmu starýmu Harrymu. Bylo to strašidelný. Mám už celýho vúdú plný zuby. Když jsem byl malej, babička mi vyprávěla různý historky. Sedm mi bylo, a ona si mě posadila na klín a děsila mě k smrti. Jsem rád, že je babička mrtvá, a jsem taky rád, že jsem se zbavil Natálie. Toho dne, kdy jsem ji vyrazil, jsem začal znovu dejchat. Doufám, že už ji do smrti neuvidím. Jeden pokus s Kleopatrou, to mi docela stačí, věřte mi.“

„A to bylo naposledy, co jste ji viděl? Když se tu objevila s tím Wyliem?“

„Jo. Ale jednou v noci mi někdo volal, řek bych, že to byla ona. Zved jsem sluchátko a nějaká ženská povídala:‚Proklínám tě!‘ a pak zavěsila. Neměla hlas jako Natálie, ale kdo jinej by to mohl bejt?“

„Co třeba Susanna Martinová?“

„Možná.“ Carruthers pokrčil rameny.

„Znáte ji.“

„Znám. To je další cvok. Myslí si, že je nějaká zatracená čarodějnice, kterou oběsili.“

„Nevíte, jestli Natálie s tím Wyliem bydlela?“

„Myslíte na Oberlin Crescent? To nevím.“

„Zmínil jste se o něčem z toho mému kolegovi?“

„O čem přesně?“

„O Wyliem a o tom volkswagenu.“

„Neptal se na to. Řek jsem mu jenom to, co chtěl vědět. Doufám, že si to nebudete brát osobně, ale ten váš kolega se mi moc nelíbil.“

„Ten čarodějnický sabat, co jste na něm byl… Kde se konal?“

„Nevím. Nat mi zavázala oči, když jsme nasedli do auta. A když jsme odtamtud odjížděli tak taky. Byla to součást celý tý pitomosti.“

„Můžete mi popsat, jak to tam vypadalo uvnitř?“

„Bylo to v suterénu nějakýho kostela.“

„Ale nemáte ponětí, kde to bylo?“

„Cesta tam trvala asi hodinu.“

„Odsud?“

„Ano.“

„Dobře, pane Carruthersi. Děkuju vám mockrát.“

„Mám čekat, že se tu zase od vás někdo objeví?“

„Nemyslím.“

„Váš kolega mi radil, abych neopouštěl město.“

„To jsou jen takový policajtský řeči.“

„Jasně, ale policajtský řeči mě děsej, když se jedná o vraždu. Myslíte, že s tím má Nat něco společnýho?“

„Nevím. Našli jsme na místě činu její přívěsek.“

„Tak to s tím něco společnýho má,“ vyhrkl Carruthers. „Nikdy si ho nesundávala. Nikdy. Měla ho na sobě ve sprše i v posteli. Nerozloučila by se s ním za nic na světě. Byl přece od jejího bratra, chápete? Od jejího drahýho zesnulýho Harryho.“

Vykročil jsem ke dveřím. Carruthers mi otevřel. Napřáhl jsem ruku.

„Ještě jednou vám děkuju,“ řekl jsem.

Potřásl mi rukou. „Povězte svýmu kolegovi, že jsem čistej. Už jsem v chládku strávil dost času.“

„Vyřídím mu to.“

Zavřel za mnou dveře. Počkal jsem pár minut a pak jsem na dveře přitiskl ucho. Charlie Carruthers si uvnitř bytu pohvizdoval.

Kapitola 22

TOHLE MĚSTO se dělí na osm částí a každá z nich má svůj vlastní telefonní seznam. Prošel jsem seznamy všech osmi obvodů a narazil jsem celkem na dvacet sedm Arthurů Wyliů, roztroušených na severu, jihu, západě i východě města. Představil jsem si, že kdybych je začal navštěvovat dům od domu, stihl bych je s trochou štěstí všechny obejít do příštích Vánoc. Místo toho jsem se rozhodl zavolat na dopravní inspektorát. Na dopravním inspektorátě je zvláštní oddělení, kde mají čtyři úředníci na starosti podávat polici informace o různých motorových vozidlech. Obracejí se na ně policisté, detektivové i strážníci, když v případu, jenž právě vyšetřují, figuruje nějaké motorové vozidlo. Hlas dívky, která zvedla telefon, zněl na devatenáct a já si najednou připadal tak na sto čtyři let. Představil jsem se jako detektiv poručík Benjamin Smoke.

„Ano, poručíku. Uvedl byste mi číslo svého služebního odznaku, prosím?“

„83 074 26.“

„Ano, a z kterého okrsku jste, poručíku?“

„Z devadesátého prvního,“ uvedl jsem číslo okrsku, který jsem řídil za starých zlatých časů.

„A telefonní číslo okrsku?“

„Aldon 7 61 40.“

„Jde vám o zjištění registrace vozu?“

„Ano.“

„Takže prosím, pane.“

„Arthur Wylie, nemá žádnou iniciálu uprostřed. Podezřelé vozidlo je červenobílý mikrobus Volkswagen.“

„Z kterého roku, pane?“

„To nevím. Potřebuju znát adresu toho muže.“

„Spojím se s vámi později, pane.“

„Tohle je případ vraždy.“

„Aha, ano,“ řekla. „Tak je to vždycky.“

„Jméno oběti je Peter Greer, je to zaměstnanec pohřebního ústavu Haskins na Šesté a Stilson Street. Ověřte si to na dolním oddělení vražd.“

„Okamžik, pane.“

Chvíli jsem čekal, pak další chvíli, a když mi operátor oznámil, že tři minuty hovoru už uplynuly, tak jsem do automatu hodil další pěticent. Už jsem si začínal myslet, že dívka si mou informaci skutečně ověřuje na oddělení vražd a vrátí se k telefonu s prohlášením, že jsem podvodník. Místo toho mi však nakonec oznámila: „Našla jsem pro vás tu informaci, pane. Máme tu mikrobus Volkswagen z roku 1969, červenobílý, je psaný na Arthura J. Wylieho s adresou Wawerly Street 547.

Chcete státní poznávací značku?“

„Ano, prosím.“

„S 22, pomlčka, 9438.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem a zavěsil. Podíval jsem se na hodinky. Bylo dvacet minut po čtvrté. Do Wawerly Street se jelo skoro přes celé město, autem to bylo přibližně půl hodiny od místa, kde jsem zaparkoval Mari no pinto. Pospíchal jsem zpět do garáže, zaplatil a dal hlídači spropitné. Se vzrůstajícím pocitem melancholie jsem odjel.

Kapitola 23

DVEŘE MI OTEVŘELA pohledná, asi pětatřicetiletá bruneta v tmavých kalhotách a světle zeleném svetru. Neměla nalíčený obličej a byla bosa. Přes dveře jsem jí sdělil, že jsem od policie, a teď chtěla vidět můj odznak. Mlčky se na něj podívala, načež ustoupila zpět do bytu. Následoval jsem ji do obýváku. Ten byl nenákladně ale vkusně zařízený, někdo dokázal využít malého rozpočtu k poměrně velkolepým cílům. Posadili jsme se do křesel proti sobě.

„Hledám Arthura Wylieho,“ začal jsem.

„Jsem Helena Wylieová, jeho manželka.“ Měla velmi výrazně modré oči. Přimhuřovala je na mě přes pokoj, což vyvolávalo dojem, že je buď krátkozraká, nebo trpí nějakou bolestí. Ruce měla pevně složené v klíně. „Není tady. Nevím, kde je,“ dodala.

„Nemohl by být ještě v práci?“

„Ne.“

„Jak to víte?“

„Prostě to vím. Proč ho hledáte? Něco provedl?“

„Paní Wylieová, je váš manžel zaměstnaný?“

„Byl zaměstnaný. Nevím, co dělá teď. Z práce odešel v červenci.“

„Co to bylo za zaměstnání?“

„Pracoval pro jednu cestovní kancelář.“

„Pro jakou?“

„Je to cestovní kancelář Shangri-La, na Holmanově a Šedesáté první.“

„A kde pracuje teď, to nevíte?“

„Nemám ponětí.“

„Paní Wylieová,“ zeptal jsem se, „žijete se svým mužem?“

„Ne. V březnu jsme se rozešli.“

„A kde teď bydlí?“

„Nevím. Jeho právník to také neví. Ze svého starého bytu se odstěhoval v červenci a od té doby jsme ho nenašli.“

„Jaká je poslední adresa, kterou na něj máte?“

„Tam ho nenajdete.“

„Jak to víte?“

„Byla jsem tam. V jeho bývalém bytě žije nějaká portorikánská rodina.“

„Proč jste tam jela?“

„Dělala jsem si o něj starost. Neměla jsem od něj žádnou zprávu a pak mi volal Leon, to je majitel té cestovky, Leon Eisner, a ten mi řekl, že Arthur se neukázal v práci. Tak jsem… šla k němu do bytu. Myslela jsem si, že je třeba nemocný. Bydlel tam sám, víte, a tak jsem si myslela, že mu je třeba zle. Šla jsem to zjistit. Miluju ho, víte? Pořád ho miluju.“

„Kdy to bylo, pani Wylieová? Kdy jste šla k němu domů?“

„V červenci, hned po svátku. Čtvrtého bylo ve čtvrtek a v pátek mi Leon volal, že Arthur nepřišel do práce. Tak jsem šla rovnou k němu do bytu.“

„A on byl pryč?“

„Ano. Byli tam nějací Diazovi. Tak se jmenuje ta rodina, co tam teď bydlí.“

„A vy nevíte, kde je váš muž teď?“

„Ne. A ráda bych to věděla. Jsem si jistá, že kdybychom si mohli promluvit, dokázali bychom…“

Pokrčila rameny, prudce otočila hlavu stranou a dala si ruce přes tvář. Čekal jsem. Zvedla se a šla ke kabelce, která ležela na televizi, otevřela ji a vytáhla z ní kapesník. „Promiňte,“ omluvila se.

„Paní Wylieová, proč jste se s manželem rozešli?“

„To opravdu nevím.“

„Byla v tom nějaká žena?“

„Ne, nebyla. Ne.“

„Jste si tím jistá?“

„Ano, jsem. Ptala jsem se ho, víte? Když mi řekl, že… že chce odejít, tak… jsem, přirozeně jsem se ho zeptala, jestli v tom je jiná žena, a on řekl:‚Ne, Heleno. Nemám jinou, chci prostě vypadnout.‘“

Vysmrkala se a pak popotáhla. Oči měla stále vlhké. „Po dvaceti letech manželství chtěl prostě jen vypadnout.“

„Máte nějaké děti?“

„Ne.“

„A jak to teď vypadá právně s vaším manželstvím?“

„Nevím. Arthur se chce rozvést a moji právníci mi neustále opakují, že nemá cenu snažit se zadržet muže, který chce jít.“ Znovu se otočila a zápolila s dalším přívalem slz. „Promiňte mi to,“

omluvila se. „Já jenom… Kdybychom měli trochu času, jsem si jistá, že Arthur a já bychom se mohli… Mohli bychom si o tom promluvit a… vyřešit to nějak, víte.“ Otočila se ke mně. „Snažila jsem se mu to vysvětlit po telefonu, když jsem s ním naposledy mluvila. Krátce předtím, než zmizel.“

„A co vám řekl?“

„Řekl, že chce rozvod. Že končí s vyjednáváním. Povídal, že když nebudu souhlasit s dohodou, budu toho brzy litovat.“

„Takže jste vedli jednání o dohodě?“

„Ano, přes naše právníky. Zamítla jsem všechny nabídky.“

„Proč?“

„Protože já se nechci rozvést. Vím, že to byly slušné nabídky, protože tuším, kolik si asi tak může vydělávat. Za ta léta pracoval na různých místech, ale jeho plat nikdy nestál za moc. Takže vím, že to od něj byly slušné nabídky, dokonce štědré, myslím. Ale, víte… Kdybych souhlasila s dohodou, dalším krokem by byl rozvod a… já ho nechci. Chci Arthura zpět.“

„Jaká různá zaměstnání vykonával, paní Wylieová?“

„Všechno možné, co vás napadne. Je velmi ctižádostivý, měnil místo, kdykoliv ho práce nudila nebo byl nespokojený a netrpělivý.

Nebo když viděl, že nemá žádné vyhlídky na postup. Má úžasnou schopnost najít si zaměstnání kdekoliv. Po korejské válce, když přišel z námořnictva, si okamžitě našel místo pokladníka v bance.

To bylo v Seattlu. Pak když jsme se vzali a vydali se na východ, Arthur si dokázal najít místo všude.

Usadili jsme se v nějakém městečku na konci světa, myslel byste si, že se tam nenajde práce pro nikoho, ale hned druhý den přišel Arthur domů a měl místo kuchaře nebo prodejce automobilů nebo… no zkrátka cokoliv, opravdu. Prodával kdeco, byl kadeřníkem, pracoval v realitách… Umí se o rodinu postarat. Uživí se vším.“

„A jeho poslední zaměstnání bylo u cestovní kanceláře.“

„Ano. Vzal to, protože čekal, že budeme mít zdarma nějaké zájezdy. Vždycky si přál jet do Evropy. Myslím, že čekal, že Leon by ho tam mohl poslat služebně, třeba prozkoumat nějaká letoviska, víte. Jenže všude jezdil Leon. Arthur jenom seděl v kanceláři, prováděl rezervace hotelů a letenek… Už ho to začínalo děsně nudit. Nepřekvapuje mě, že té práce nechal. Chcete něco vědět?

Já si myslím, že Arthura to v práci neuspokojovalo, ale neuvědomoval si to. Místo toho došel k názoru, že špatné je naše manželství. Myslíte, že je to možné?“

„Ano, je to možné,“ přisvědčil jsem.

„Mám pocit, že se nevrátí,“ pronesla náhle. „Připadá mi, že už ho nikdy neuvidím.“

„Proč?“

„Od července, kdy zmizel, mi neposlal ani desetník. Předtím mi posílal každý měsíc šek na částku, kterou dohodli naši právníci. Ale od července nic. Myslím, že si už nad celou tou naší záležitostí umyl ruce…“

„Když odešel, tedy, když v březnu odešel z tohohle bytu, co si s sebou vzal?“

„Oblečení, nějaké knihy. To je všechno.“

„A jeho pas?“

„Neměl pas. Nikdy nebyl v cizině.“

„A co nějaké vkladní knížky? Akcie? Spořitelní certifikáty? Dluhopisy?“

„Vkladní knížku nechal mně. Je na ní dost málo. Nikdy jsme nedokázali moc ušetřit.“

„Pokusila jste se ho od července nějak najít?“

„Zavolala jsem na oddělení pohřešovaných osob. Myslela jsem, že si najmu soukromého detektiva, ale nemám na to. Můj otec mi posílá nějaké peníze, ne moc, ale dá se s tím vyjít.“

„Paní Wylieová, máte nějaké fotografie vašeho manžela z poslední doby?“

„Ano,“ odpověděla. „Myslím, že ano. Chcete se na ně podívat?“

„Prosím vás.“

Zvedla se a rychle vyšla z pokoje. Byla pryč asi tak pět minut, během nichž jsem slyšel, jak otvírá a zavírá někde v bytě zásuvky. Když se vrátila, nesla album a položila ho přede mě na konferenční stolek.

„Většinou jsou to staré fotky,“ vysvětlovala, „ale jsou tam taky obrázky z února, udělali jsme je krátce předtím, než odešel.“

Otevřela album. Přeběhla své a Arthurovy snímky z mládí, rychle otáčela stránky s jeho fotkami v námořnické uniformě a přeskočila na několik posledních obrázků.

„Tohle jsou ty z února. Jeli jsme na víkend do Maine.“

Na většině fotografií se objevovala Helena, ale bylo tam i několik dobrých snímků Arthura samotného; pár snímků zřejmě pořizoval někdo třetí, protože zachycovaly oba. Helena se na všech usmívala. Arthur vypadal na něco přes čtyřicet, byl to muž se střízlivým výrazem a na každé fotce měl mezi zuby zaklesnutou dýmku. Husté neposlušné vlasy mu trčely na hlavě, až to vypadalo skoro jako afro účes. Měl huňaté blonďaté obočí a knír upravený do mrožího střihu. Všechny fotografie zabíraly celou postavu, ale co se týče výšky a váhy, fotky někdy klamou, obzvlášť když má dotyčný na sobě těžký zimník.

„Jak vysoký je váš manžel?“

„Metr osmdesát.“

„Kolik asi váží?“

„Pětaosmdesát kilo. Je to velký muž. A pohledný.“

To jsem nekomentoval. Místo toho jsem si znovu prohlédl většinu fotek z poslední doby.

Arthura L. Wylieho jsem nikdy neviděl, ale připadal mi tak nějak neurčitě povědomý. Trochu mě to trápilo, takže jsem se vrátil do prostřední části alba. Tam byly snímky novomanželů na jakémsi ranči, v pozadí většiny z nich se objevovaly nějaké hory. Na jedné fotce Helena seděla na kapotě oldsmobilu a na jiné držel Arthur v rukou kachnu a smál se.

„Kdy si nechal narůst knír?“ zeptal jsem se.

„Když začal pracovat v bance v Seattlu. Myslel si, že tak působí starším a váženějším dojmem.“

„Kdy to bylo?“

„Když se vrátil od námořnictva… Takže to muselo být v roce 1953.“

„A od té doby nosí knír?“

„Pořád, ani bych ho bez kníru nepoznala.“

Stále jsem otáčel stránky alba směrem dopředu, až jsem přišel na začátek – tedy alespoň na začátek příběhu Arthura a Heleny. Našel jsem fotku Heleny v kostýmu roztleskávačky, v sukni a bílém svetru s písmenem S. Na jiném snímku seděl Arthur za volantem chevroletu z roku 1948, husté blonďaté vlasy měl částečně schované pod basebal ovou čapkou posazenou na temeni hlavy.

Byli tam také oba vyfocení v plavkách, jak leží na travnatém svahu u jezera. A několik fotografií Arthura v námořnické uniformě. Jedna z nich zaujala mou pozornost, protože byla pořízena v době, kdy určitě sloužil ve výcvikovém táboře. Ještě na ní neměl knír a husté vlasy měl tak nakrátko ostříhané, že vypadal skoro jako holohlavý.

Zíral jsem na fotografi .

Pak jsem zavřel album, zvedl jsem se a prohlásil: „Paní Wylieová, děkuji vám mockrát, velice jste mi pomohla.“

„Co Arthur udělal?“ zeptala se. „Ještě jste mi neřekl, co udělal.“

Opustil jsem byt bez odpovědi. Arthur J. Wylie rozhodně udělal dvě věci: 1. V červenci „zmizel“ na Oberlin Crescent, kde si pod jménem Amos Wakefield najal byt naproti Natáli Fletcherové.

2. Zcela si oholil vlasy i knír. Takže žádná huňatá kštice blonďatých vlasů, žádný mroží knír.

Jedinou památkou na toho „nejblonďatějšího frajera“, jakého kdy Carruthers viděl, zůstalo husté blonďaté obočí.

Vždycky se z toho nakonec vyklube láska, peníze nebo šílenství. Nic jiného za tím nebývá. Páni, to je ale nuda! Kolikrát v minulosti jsem vyšetřoval případy, kdy muž opustil manželku, zapletl se s jinou ženou a pak se pokusil zmizet? Manžel na útěku si vždycky změní jméno. Ani Arthur Wylie se nevyhnul otřepanému klišé, když použil své skutečné iniciály, A. W., a udělal ze sebe Amose Wakefielda. Uprchlý manžel také často neoriginálně maskuje svůj vzhled obarvením nebo odbarvením vlasů, tím, že si nechá narůst knír, nebo si ho naopak oholí, začne nosit brýle nebo zabarvené kontaktní čočky; většinou také začne vykonávat zaměstnání naprosto odlišné od všeho, co dělal kdy předtím. V případě Wylieho představovalo zaměstnání ten nejmenší problém – byl mistr všech řemesel a dokázal si najít práci kdekoliv. A i když každý uprchlý manžel většinou svůj útěk sám před sebou obhajuje různými důvody, obvyklým společným jmenovatelem zůstávají láska nebo peníze. V podstatě už je unavený a) z jakéhokoliv dalšího citového angažování se ve vztahu s bývalou družkou nebo b) z plnění svých finančních závazků vůči ní.

Klasika. Měl jsem co do činění s klasickým případem manžela na útěku. Pocit hlubokého zklamání, který se mě zmocnil, když jsem si to uvědomil, vystřídal během třiceti vteřin ještě horší stav blížící se zoufalství. Právě v tu chvíli jsem totiž pochopil tak říkajíc schéma celého případu.

Jakkoli jsem musel připustit, že vykonstruovat takový plán vyžadovalo alespoň maličko důvtipu, stupidita jeho provedení mě naprosto zklamala. Přesně jsem věděl, co se stane dál. Nevěděl jsem, kdy se to stane, kde k tomu dojde, ani jak to Natálie a Arthur hodlají provést, aby to po takové předehře jak ze špatného filmu působilo alespoň trochu přesvědčivě. Ale mělo se to bezpochyby stát brzo – pokud je tedy včas nenajdu a nepřekazím jim uskutečňování bezohledného plánu, který rozjeli v neděli v noci.

Nejsmutnější na tom bylo, že na tom vlastně nezáleželo. Ať je zastavím nebo ne, škodu už napáchali, nevinná náhodná obět jménem Peter Greer ztratila život. Sklíčeně jsem se vydal na dlouhou cestu do města na Oberlin Crescent.

Kapitola 24

NEČEKAL JSEM, že najdu Wylieho u něj v bytě, a on mě nezklamal – dá-li se to tak ovšem říct.

Záleží totiž na úhlu pohledu. Přesnější by možná bylo, že jeho nepřítomnost byla až žalostně urážející v tom, jak jednal přesně podle mého očekávání. Bylo už skoro půl sedmé. Ve městě se stmívalo, přibližovala se noc, a pokud Wylie plánoval udělat s mrtvolou Johna Mil era to, co jsem předpokládal, jeho plán by se lépe uskutečňoval za tmy. Stan Durski vypadal zmateně. Pustil mě do bytu, odemkl mi náhradním klíčem a sledoval mě, jak otvírám prázdné zásuvky a nakukuji do prázdných skříněk.

„Vypadá to, že vzal roha,“ konstatoval.

„To je fakt. Viděl jste ho odcházet?“

„Ne,“ odpověděl Durski.

„Řekl vám, že se vystěhuje?“

„Ne. I když mně to nevadí. Měl zaplacenej nájem do prvního října. Jediný, co mě na tom štve, je ten nábytek, co tu nechal. Další halda krámů, který se musím zbavit,“ povzdechl si a zavrtěl hlavou.

„Pane Durski, byl jste včera v noci mezi půl dvanáctou a dvanáctou vzhůru?“

„Byl.“

„A neviděl jste Wakefielda, když se vracel domů?“

„Ne. Neviděl.“

Znovu jsem se rozhlédl po bytě. Nemohl jsem najít vůbec nic, co by mi napovědělo, kam odešel. Poděkoval jsem Durskimu a vydal se do garáže, kde Natálie Fletcherová obvykle parkovala svůj kombík. V malé kanceláři byl jiný hlídač, ale poslouchal tu samou rockovou stanici. Legitimoval jsem se a oznámil jsem mu, že hledám mikrobus Volkswagen z roku 1969.

„Červenobílý?“ zeptal se.

„Ano.“

„Ten je pana Wakefielda,“ odpověděl. „Byl tady zrovna před chvílí. Skoro jsem ho chudáka nepoznal.“

„Co tím myslíte?“

„Musel si oholit všechny vlasy. A knír taky. Dostal nějakou kožní nemoc, povídal. Doktor mu řek, že si musí oholit celou hlavu. To je, co? Vypadal jako ten chlápek z televize. Jak jen se ten chlap jmenuje? Ten, co hraje toho holohlavýho poldu?“

„V kolik hodin tu byl?“

Hlídač se podíval na hodinky. „Asi tak před půl hodinkou. Dal si do mikrobusu nějaký zavazadla a odjel.“

„Měl v autě ještě něco jinýho?“

„Jako co?“

„Třeba něco metr osmdesát dlouhýho?“

„Cože?“

„Něco zabalenýho nebo přikrytýho?“

„Ne, ničeho takovýho jsem si nevšimnul,“ zavrtěl hlavou.

„Byl jste tady, když sem včera v noci dorazil?“

„Ne, odešel jsem v jedenáct, asi přišel až potom. To tu musel bejt Manuel. Má službu od jedenácti do osmi.“

„Máte telefonní číslo na toho Manuela?“

„Cože?“

„Chci mu zavolat.“

„Jo. Jasně, je támhle na zdi. Vidíte tam ten papír? Jsou tam všichni kluci, co tu pracujou.“

Podíval jsem se na seznam. Bylo tam asi šest jmen napsaných rukou. Našel jsem jméno MANUEL HERRERA a vedle něj telefonní číslo. „Díky,“ řekl jsem, vyšel jsem z garáže a vytočil číslo na automatu na zdi vedle pánského záchodku. Na mé nosní dírky opět útočil zápach moči. Po šestém zazvonění telefon zvedla jakási žena. Mluvila se španělským přízvukem. Sdělil jsem jí, že chci mluvit s Manuelem, a ona odpověděla: „Počkejte prosím.“ Počkal jsem. Když přišel k telefonu, poznal jsem podle hlasu, že je to muž, který mi předešlé noci dovolil prohrabat smetí.

„Tady je poručík Smoke, včera v noci jsem s vámi mluvil o buicku Natálie Fletcherové.“

„Jo, aha. Jak vám to jde?“

„Skvěle. Byl jste včera v práci, když tam přijel s mikrobusem Amos Wakefield?“

„Jo. Přijel těsně před půlnocí, asi tak nějak.“

„Měl něco v autě?“

„Co tím myslíte?“

„Jestli jste si náhodou nevšiml, že má v autě něco na podlaze.“

„Jenom koberec,“ řekl.

„Jaký druh koberce?“

„Prostě srolovanej koberec.“

„Povídal o něm něco?“

„Jen mě prosil, abych na něj dával pozor, to je všechno. Zaparkoval jsem auto na druhým podlaží a zamknul jsem všechny dveře.“

„Dobře, děkuju vám mockrát.“

„Jo, to nemáte zač,“ odpověděl. Znělo to dost zmateně. Zavěsil jsem a vyšel ven z garáže.

Obloha na západě byla zatažená, zbarvená od černé přes modrou až do fialové; v poslední čáře světla se ostře rýsovaly vrcholky budov. Podíval jsem se na hodinky. Bylo sedm hodin a sedm minut. Během pěti minut měla padnout tma.

Koberec. Zabalil mrtvolu Johna Hil era do koberce. Byl to nápad Natálie Fletcherové?

Pamatovala si snad ze svého mládí, jak ji k Cézarovi přinesli zavinutou do koberce? Ztěžka jsem si povzdychl, našel jsem si telefonní automat, který nebyl poblíž záchodku, a zavolal jsem Henrymu Garavel imu, ale nikdo to nebral. Tak jsem zavolal k sobě domů. Nechal jsem telefon zazvonit dvanáctkrát a pak jsem zavěsil. Lisette už odešla.

Kapitola 25

KDYŽ JSEM PŘIJEL na dvanáctý okrsek, bylo za deset minut osm. Seržant ve službě mi sdělil, že kapitán Cupera je pryč. Zeptal jsem se na detektiva Horowitze a seržant mi řekl, že je taky pryč. Ani jsem se neobtěžoval ptát se na O’Neila. Místo toho jsem se zdvořile dotázal, jestli mohu použít telefonní automat v odpočívámě. Seržant pokrčil rameny. Seděl tam osamělý strážník v nátělníku a pil kávu. Měl jsem neodbytný pocit, že to je tentýž strážník, co tam seděl den předtím. Vstoupil jsem do budky, zavřel dveře a vytočil číslo dvanáctého okrsku. Venku ve služebně jsem slyšel zazvonit telefon.

„Dvanáctý okrsek,“ ohlásil se službu konající seržant. „Seržant Knowles.“

„Prosím kapitána Cuperu,“ požádal jsem.

„Kdo volá?“

„Zástupce inspektora Walsh,“ prohlásil jsem.

„Okamžik, pane.“

Čekal jsem. „Kapitán Cupera,“ představil se Kápo.

„Kápo, tady je Ben, nezavěšuj.“

„Benny, řekl jsem ti přece jasně…“

„Jsem tady venku v odpočívámě, mám pro tebe nějaký informace.“

„Jaký informace?“

„Vím, komu patří ten mikrobus, a mám jeho státní poznávací značku.“

„Tak pojď dál,“ povzdechl si. „To si vychutnám.“

Zavěsil jsem a vrátil jsem se do služebny. Kápo už mezitím upozornil seržanta, protože když jsem se přiblížil k jeho stolu pronesl: „Můžete jít dál. Nevědí, co chtějí.“ Prošel jsem místností ke dveřím z matného skla a zaklepal jsem.

„Jo, jo, pojď dál,“ vyzval mě Kápo.

Nenabídl mi židli; místo toho na mě ukázal prstem a pokáral mě: „Už nikdy neříkej, že jsi Walsh, rozumíš?“

„Omlouvám se.“

„Tak mi pověz, co máš.“ Jeho zamračení vystřídal divný úsměv. Před chvílí mi tvrdil, že si to vychutná. Teď se očividně začal bavit, ještě než jsem promluvil.

„Mikrobus je zapsaný na muže jménem Arthur J. Wylie s bydlištěm ve Wawerly Street číslo 574.

Poznávací značka vozu je S 229438.“

Kápo se stále usmíval. Byl jsem z toho dost nervózní. Došlo mi, že asi ví něco, o čem já nemám tušení.

„Pověz mi to,“ vybídl jsem ho.

„Co ti mám povědět, Benny? Prostě bych tě jen chtěl pochválit za dobrou práci. Jsi pořád dobrej polda, je škoda, že už nejsi u policie.“

„Ty dávno víš, komu patří ten mikrobus, že je to tak?“

„Zjistili jsme to.“

„Jak dlouho to víte?“

„Od tý doby, co nám z FBI poslali zprávu.“

„Vy jste na tom páčidle našli otisky, že jo? Bylo to v tý zprávě z laborky.“

„Na tom přívěsku,“ opravil mě Kápo a přikývl. „Byl tam pěknej otisk palce. U nás v kartotéce to vyšlo negativní, tak jsme to poslali FBI. Vrátili nám to kolem pátý. Ukázalo se, že ten chlap, co na přívěsku nechal otisk levýho palce, byl během korejský války u námořnictva. Nemá sice záznam v rejstříku trestů, ale měli jeho otisky v kartotéce.“

„Arthur J. Wylie,“ řekl jsem.

„To je on.“

„Takže dalším krokem bylo, že jste zavolali na dopravní inspektorát.“

„Přesně tak,“ přikývl Kápo. „A tam nám sdělili, že mají jeden červenobílý mikrobus Volkswagen zapsaný na Arthura J. Wylieho z Wawerly Street číslo 574. Hned jsme rozeslali dálnopisy.“ Usmíval se od ucha k uchu, vypadal skoro oplzle.

„A pak si O’Neil vyjel za paní Helenou Wylieovou.“

„Přesně to udělal,“ přitakal Kápo. „Vlastně ho ani nijak zvlášť nedojalo, když slyšel, žes tam už byl. Musel se s tebou minout jen tak o deset minut.“

„Řekla mu, že od července o svým manželovi nic neví.“

„Tak, tak. A navíc mu dala pěknou fotku.“

„Velkej blonďák, hříva vlasů, mroží knír.“

„Ano.“

„Už tak nevypadá, Kápo.“

Kápo se na kratičkou chvíli zatvářil skoro polekaně, ale než se zmohl na odpověď, zazvonil na jeho stole telefon. Zvedl sluchátko: „Kapitán Cupera… Jo… Jo, kde to je? Jasně, hned.“

Zavěsil, okamžitě zmáčkl nějaký knoflík na telefonním přístroji a čekal. „Danny, zrovna jsem dostal hlášení z Páté. Našli ten mikrobus.“

Chvíli poslouchal a pak pokračoval: „Dobře, stav se tady, chtěl bych jet s tebou.“ Zavěsil a podíval se na mě přes stůl. „Slyšels to?“

„Slyšel,“ přikývl jsem.

Zvedl opět sluchátko, zmáčkl jiné tlačítko a řekl: „Seržante pojedu s O’Neilem pryč. Jestli bude volat Horowitz, vyřiďte mu, že jsme jeli do města k mostu u Tol iver Street, na přístupovou silnici.

Najde nás tam.“ Zavěsil a podíval se na mě.

„Nech mě jet s váma, Kápo,“ požádal jsem ho.

Neodpověděl mi, ale když O’Neil sešel dolů, řekl mu, že pojedu za nimi na místo činu. O’Neil se zamračil. Na temeni hlavy měl naražený klobouk jako policajt z filmů z třicátých let. Na bradě a na tvářích se mu černalo jednodenní strniště. Sevřel ústa.

„Proč?“ zeptal se Kápa.

„Byl nám užitečnej,“ pronesl Kápo suše. „Chci ho vzít s sebou.“

Oba muži se na sebe dívali.

„Hlavně nám moc nepřekážejte,“ zavrčel směrem ke mně O’Neil a zachoval si tím v přítomnosti nadřízeného důstojnost. „My totiž vyšetřujeme vraždu.“ Povytáhl si kalhoty a já se vydal za ním a Kápem ven.

Kapitola 26

Tol iverský most spojuje dvě části města, klene se přes Meredith River v jejím nejužším bodě.

Většinu ulic v okolí lemují skladiště. Příjezdová silnice k mostu vede podél okraje řeky na Avenue L.

Příkrý sráz tvořící nábřeží řeky odděluje od silnice kovové zábradlí, ale asi sedm metrů dlouhý úsek zábradlí byl právě v rekonstrukci. Přesně v tomto místě volkswagen prorazil ochranné zátarasy a zřítil se k řece. Teď ležel doutnající vůz na boku asi patnáct metrů pod úrovní silnice. Když jsme přijeli, hasiči právě vytahovali po svahu hadice. Na druhém konci Avenue L parkovala dvě policejní hlídková vozidla s červenými blikajícími majáky, aby uzavřela místo nehody. Další hlídkový vůz byl zaparkovaný vedle jedné z hasičských cisteren. Právě řidič tohoto vozu vysílačkou oznámil nehodu na pátém okrsku. Tamější seržant ve službě zjistil v Kápově dálnopise, že poznávací značka se shoduje se značkou hledaného auta, a okamžitě zavolal na dvanáctý okrsek.

V příručce zvané „Vraždy a podezřelá úmrtí“, která je k dispozici na všech policejních stanicích, se vyšetřujícímu důstojníkovi radí, aby policistovi, jenž se na místě činu objevil jako první, položil šest otázek. Dále je policejní důstojník nabádán, aby si oněch šest otázek zapamatoval pomocí zkratky KKKCJP, tvořené prvními písmeny otázek. Těch šest klíčových slov si i bez jakýchkoliv pomůcek dokáže zapamatovat snad každý, kromě člověka trpícího naprostou ztrátou paměti, ale v tomhle městě zkrátka policejní ředitelství nehodlá nic riskovat. Oněch šest klíčových slov zní: K – KDY

K – KDE

K – KDO

C – CO

J – JAK

P – PROČ

Vyšetřující důstojník má tyto otázky položit přesně v uvedeném pořadí. Detektiv Daniel O’Neil se teď vyptával strážníka, který oznámil nehodu, a otázky mu pokládal v přesném sledu. Kápo a já jsme stáli vedle něj a poslouchali. Všude okolo nás hasiči navíjeli hadice a nosili svá zařízení zpět do vozů. V dálce jsem zaslechl kvílení sirény ambulance. „Kdy jste nehodu objevil?“ zeptal se O’Neil.

„Muselo být kolem půl osmé,“ odpověděl policista. „Právě jsme dokončili kolečko u skladišť a mířili jsme na sever po Avenue L, když jsme si všimli ohně tam dole u řeky. Ohlásil jsem to a Freddie, můj parťák, zatím běžel dolů na břeh s hasicím přístrojem. Ale bylo to úplně na nic, ten krám už byl celej v plamenech. Freddie se vrátil k vozu, nadiktoval mi poznávací značku a já ji hned nahlásil. Měl kliku. Byl tu sotva chviličku, když vybouchla nádrž.“

O’Neil přeskočil otázku KDE. Už věděl, kde se mikrobus nachází, ležel asi patnáct metrů pod silnicí. Přešel k otázce KDO a svůj dotaz formuloval trochu jinak, než předepisovala příručka: „Byl v tom mikrobuse někdo?“ zeptal se.

„Za volantem seděl nějakej chlap,“ odpověděl strážník. „Nebo spíš to, co z něj zůstalo. Povídal jsem seržantovi rovnou, že budeme potřebovat funebráky.“

„Nedotýkali jste se mrtvého?“

„Ne, pane,“ odpověděl policista a vypadal uraženě, že mu O’Neil takovou otázku vůbec položil.

„Našli jste tady na silnici něco?“ zeptal se O’Neil. To byla varianta otázky CO. Snažil se přesně určit, co se stalo; co způsobilo, že mikrobus projel dřevěnými zábranami.

„Jako co, pane?“ zeptal se strážník.

„Smykovou dráhu nebo rozbité sklo.“ To obojí mohlo znamenat, že v nehodě sehrál roli ještě nějaký další vůz. O’Neil se ptal správně.

„Nic takovýho jsem neviděl, pane.“

„Existuje nějaký svědek nehody?“

„Já o nikom takovým nevím, pane. Tahle oblast je v noci úplně pustá.“

„Byla tu na silnici nějaká jiná auta?“

„Ne, pane, ani jediný. Tady na přístupový silnici je parkování zakázaný, víte?“

„Myslel jsem, jestli jste tu neviděl nějaké jedoucí vozidlo.“

„Ne, pane. Ulice byla opuštěná.“

„Dobře, díky,“ uzavřel O’Neil. Už věděl, že na otázky JAK a PROČ, doporučované příručkou, nedostane žádnou užitečnou odpověď a nechtěl plýtvat časem. Místo toho šel k místu, kde auto sjelo ze silnice a prorazilo zábrany. Smyková dráha je obvykle viditelná pouhým okem, dokonce i na povrchu vozovky, která není mokrá ani zaprášená. Jenže v tomhle případě k místu, kde vůz prorazil zábrany, nevedly žádné stopy. Také zde neležely žádné zbytky skla na vozovce, stejně jako na blátivém srázu pod ní. Dvě ze zábran byly zpřelámané, zjevně tím, jak se přes ně převalil těžký mikrobus. Stopy pneumatik v blátě na srázu ukazovaly směr, kterým se mikrobus řítil při svém pádu ze silnice. Když jsme si tyto stopy prohlíželi, zaslechli jsme sanitku. Zvuk sirény O’Neilovi zřejmě připomněl, že bude na místě činu potřebovat soudního lékaře. Šel k hlídkovému vozu a požádal řidiče, aby patologa přivolal. Pořád netušil, kdo je obětí nehody, ale věděl, že má co dělat s mrtvolou. Nechal jsem si pro sebe sladké tajemství, že totožnost mrtvého v dýmajícím mikrobusu znám.

Saniťáci a zdravotník, který s nimi přijel, byli otrávení, že musejí čekat, až se na místo činu dostaví soudní lékař. O’Neil poslal jednoho ze strážníků pro kávu a pokusil se tím posádku sanitky uchlácholit. Trvalo to čtyřicet minut, než soudní lékař přijel. Tou dobou už byly hasičské vozy pryč.

Doktor se napůl sklouzal, napůl seběhl po zabláceném prudkém srázu k řece, k místu, kde ležel na bok převrácený mikrobus. Vůz předkem narazil na velký balvan a část střechy a jedny dveře zcela zničila exploze. Následný požár byl nepochybně velmi prudký, dokonce částečně sežehl lak na karoséri vozu. Zadní část auta byla naprosto zdemolovaná, karoserie roztrhaná a zkroucená do ostrých černých kousků oceli.

Za volantem seděl muž. Soudní lékař odvrátil hlavu před zápachem spáleného masa a vlasů.

Převázal si přes obličej kapesník a tak si částečně chránil nos. Policejní fotograf pilně pořizoval snímky. Blesk jeho fotoaparátu neustále blikal do noci a propůjčoval této morbidní scéně podivně slavnostní atmosféru. Když byly všechny snímky hotovy, soudní lékař se zeptal, jestli už můžou vyndat mrtvého z autobusu. O’Neil řekl, že je to možné, a pak požádal členy posádky sanitky, aby mrtvého vytáhli. Udělali to bez komentáře, ale bylo nad slunce jasnější, že by si přáli být někde úplně jinde. Soudní lékař odložil svou černou aktovku a pustil se do práce. O’Neil ke mně přistoupil.

Byli jsme na místě nehody už hodinu a půl a nikdo dosud nevěděl, kdo uvnitř mikrobusu uhořel.

Kromě mě.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se O’Neil. Jeho otázka mě překvapila. Nečekal jsem, že se mě bude ptát na názor.

„A co si myslíte vy?“ odpověděl jsem otázkou. Už dva policisté mi řekli, že CTNeil je dobrý polda. Doposud neudělal nic, co by vyvracelo jejich mínění.

„Štve mě, že tu nejsou žádný stopy po smyku. Měly by tu být, nezdá se vám? Jestli ten chlap vylítl ze silnice, měly by tady být.“

„Ano.“

„A potom – všiml jste si těch stop v blátě? Auto mířilo přímo dolů. To je dost neobvyklý, nezdá se vám?“

„Ano,“ přikývl jsem.

„Myslím tím… Když teda přestal ovládat řízení a sjel ze silnice, tak je nepravděpodobný, že by projel zábranami v takovýmhle úhlu…“

Přistoupil k nám Kápo. „Danny, lékař má pro tebe pár věcí, který bys měl označit jako důkazní materiál.“

„Díky, kapitáne,“ odpověděl CTNeil a vrátil se k mikrobusu. Kápo a já jsme ho následovali.

Soudní lékař našel v kapse u kalhot mrtvého sežehlou náprsní tašku. Šaty, které pokrývaly horní část těla, byly úplně spálené, ale na nohou mu ještě visely cáry látky. Soudní lékař podal peněženku CTNeilovi, ten ji ihned označil jako doličný předmět a prohlédl ji. Našel v ní pouze dvacet dolarů v pěti a jednodolarovkách a zhnědlý, ale stále částečně čitelný řidičák. CTNeil z něj nahlas přečetl: Arthur J. Wylie.

„Ukaž, já se kouknu,“ zabručel Kápo.

Podívali jsme se na řidičák spolu. Byl vydán v srpnu loňského roku a měl platnost ještě dva roky.

Adresa na průkaze byla Wawerley Street 574. Soudní lékař sundal z pravé ruky mrtvého pečetní prsten. Sdělil CTNeilovi, na kterém prstě které ruky prsten našel, a pak mu ho podal. Na prstenu byly iniciály A. J. VV. CTNeil ho uložil do další obálky na předměty doličné. Z levé ruky mrtvého stáhl soudní lékař snubní prsten. Opět určil prst a ruku, ze které ho sňal, a podal jej O’Neilovi. Uvnitř prstenu byla vyryta jména Arthur a Helena a za nimi datum 3. 8. 1954.

Podíval jsem se na mrtvého. Tvář, ruce a přední část trupu oheň zohavil nejvíce. Téměř celá hlava byla ohořelá, ale peklu ohně uniklo několik chomáčů blonďatých vlasů. Obličej byl nerozpoznatelný, zůstala z něj jen pouhá zuhelnatělá beztvará hmota uškvařeného masa. Ohořelé a zčernalé prsty se zkroutily jako pařáty. Kolem se šířil nesnesitelný zápach. K nábřeží se krokem sunul náklaďák z policejního oddělení. Jeho reflektory na chvíli jasně osvítily mrtvolu. Kápo se odvrátil.

„Ježíši!“ vyhrkl.

„Popáleniny nejvyššího stupně,“ prohlásil lékař. „Můžete si to zapsat jako příčinu smrti.“ Řidič náklaďáku vypnul motor. Vystoupil z kabiny a vydal se k místu, kde jsme stáli.

„Kdo to tu má na starosti?“ zeptal se bezvýrazným tónem.

„Já,“ ozval se O’Neil.

„Chcete, abych ten mikrobus vytáhl?“

„Jo.“

„Dobře, vezmeme ho na naviják.“

„Už jsem tady skončil,“ oznámil lékař. „Povězte to saniťákům.“

Když jsme šplhali zpátky na silnici, ocitl jsem se vedle lékaře. Byl to malý zavalitý muž, cestou do svahu funěl a lapal po dechu.

„A co zuby?“ zeptal jsem se.

„Zuby?“

„Zuby toho mrtvého. Poškodil je oheň?“

„Jsou ohořelé. Ale má je pořád v ústech.“

„Díky,“ řekl jsem.

Pod námi na sebe volali muži z náklaďáku, kteří připojovali lano na mikrobus. Když jsme se dostali zpátky na silnici, CTNeil už na doktora čekal.

„Co si myslíte, že se stalo, doktore?“

Soudní lékař nebyl placený za to, aby hádal, ale teď to zkusil. „Při nárazu pravděpodobně explodovala nádrž. Popáleniny jsou dost typické. Při výbuchu tohodle typu bývají nejvíce popálené ty části těla, které jsou nejblíže centru výbuchu. Navíc se ten chudák pravděpodobně pekl ve voze celou dobu, než oheň uhasili. Pokožka je stažená a křehká. Všiml jste si těch velkých eliptických prasklin? Vlasy jsou skoro všechny pryč a rohovky očí samozřejmě matné…“ Lékař pokrčil rameny.

„To je tak celé.“

CTNeil šel říct posádce sanitky, že mohou mrtvého naložit. Asi tři metry od nás pořizoval policejní fotograf snímky rozbitých zábran a stop pneumatik v blátě. Na místo nehody dorazil nějaký novinář z ranního plátku. Zeptal se Kápa, co se stalo.

„Bez komentáře,“ prohlásil Kápo.

„Ale no tak, kapitáne,“ zafňukal reportér.

„Tahle oblast je uzavřená,“ zavrtěl hlavou Kápo. „Radím vám, abyste odsud odešel.“

Reportér si dal ruce v bok a díval se, jak Kápo znovu sestupuje k nábřeží. Muži zatím navijákem zvedli mikrobus, takže teď zase spočíval na všech čtyřech kolech. CTNeil přistoupil ke strážníkům z hlídkového vozu, kteří hořící mikrobus objevili. Oba pili kávu z papírových kelímků. Když jsem se k nim přiblížil, O’Neil zrovna mluvil s řidičem.

„…dostal na místo, jak ten oheň vypadal?“

„Co tím myslíte?“

„Která část mikrobusu hořela?“

„Předek. U sedadla řidiče. Tam to hořelo.“

„A vy jste běžel dolů s hasicím přístrojem, jo?“

„To udělal můj parťák. Freddie?“ Muž se otočil na kolegu.

„Jo,“ přikývl Freddie. „Snažil jsem se to uhasit přes rozbitý přední sklo. To bylo prasklý a šlehaly z něj plameny. V tu chvíli jsem dokázal myslet jenom na toho chudáka za volantem. Mám pocit, že jsem se ho pokoušel zachránit, rozumíte? I když asi už byl mrtvej. Ale ten hasicí přístroj byl stejně na houby, proti takovýmu ohni nic nezmoh.“

„Pak se stalo co?“ zeptal se CTNeil.

„V hasicím přístroji došla náplň a já se bál, že by mohla vybouchnout nádrž. Tak jsem se rychle kouknul na poznávací značku a utíkal jsem zpátky nahoru.“

„A kdy ta nádrž vybuchla?“

„Hned jak jsem doběh sem k autu. Není to tak?“ obrátil se na svého parťáka. „Nemohlo to bejt dýl než dvě tři minuty po tom.“

„Díky,“ řekl CTNeil. Když jsme se vydali zpět k řece, otočil se ke mně a prohlásil: „Tohle smrdí!“

Měl pravdu. Smrdělo to až do nebe.

Kápo byl už dole v mikrobusu, prohlížel si ho zevnitř. V přihrádce na rukavice našel techničák a podal ho CTNeilovi. Techničák byl vydán na jméno Arthur J. Wylie, Wawerley Street. V zapalování ještě trčel klíček. Na kroužku u něj viselo několik dalších klíčů. Dva z nich vypadaly jako klíče od bytu.„Vsadím se, že patří k bytu na Wawerley Street,“ poznamenal CTNeil. Vložil klíče do obálky a pak se vydal do zadní části vozu, kde našel několik zuhelnatělých zbytků čehosi, co kdysi býval modrý koberec. Cáry koberce se při doteku rozpadaly. Jeden z nich měl na sobě tmavě hnědou skvrnu.

„Krev?“ zeptal se Kápo.

„Možná,“ odpověděl CTNeil. „To nám povědí v laborce.“ Vybral pár kousků koberce jako vzorky a dal je do označené obálky. Potom se obrátil ke mně a znovu se zeptal: „Co si o tom myslíte?“

„Myslím, že máte pravdu, co se týče absence dráhy smyku a rozbitého skla,“ poznamenal jsem.

„Jo,“ přikývl. „Ale štve mě ještě dalších pár věcí.“

„Jako třeba co?“ zeptal se Kápo.

„Ty popáleniny. Doktor řekl, že jsou nejvyššího stupně. Na tváři, na rukách a na přední části trupu. Ale nádrž je v tom volkswagenu vzadu. Jestliže nádrž vybuchla za Wyliem, tak jak je možný, že má nejhorší popáleniny na přední části těla? Strážník tam nahoře tvrdí, že když sešel dolů s hasicím přístrojem, hořela jen přední část vozu. Nádrž vybuchla až potom, když se vrátil nahoru na silnici.“

Kápo mlčel a přemýšlel. Nechal jsem je, ať si to vyřeší sami. Netoužil jsem šlapat CTNeilovi na kuří oko. Byl mladý, nepříliš zkušený, ale bystrý jako čert a oči měl na stopkách.

„Co myslíš?“ zeptal se ho Kápo.

„Myslím, že někdo polil sedadlo řidiče benzínem,“ řekl CTNeil. „Nebo nějakou jinou hořlavinou.

A pak ten mikrobus ze silnice strčil. Když vůz narazil do těch kamenů dole, došlo k explozi. Až později bouchla ta nádrž.“

„Benny?“ obrátil se na mne Kápo.

„Podle mě má pravdu.“

„A víte, co mě ještě štve?“ pokračoval CTNeil. „Ten chlap chtěl, aby to bouchlo. Jenže jak si mohl bejt jistej, že to bouchne? I když zavřel všechny okýnka, tak jak mohl vědět, že ty výpary vybuchnou?“

„Možná do vozu hodil zapálenou sirku, než ho strčil ze srázu,“ ozval se Kápo.

„Jo, ale to by dosáhl požáru, a ne výbuchu. Zažil jsem už mockrát, že se auto skutálelo ze svahu a nevybuchlo,“ zavrtěl hlavou CTNeil. „No, ať to udělal, jak chtěl, provedl to zatraceně dobře. Tohle nebyla žádná nehoda. Někdo Wylieho zavraždil.“ Měl radost ze své dedukce. Teď už znal odpovědi na své KDY, KDE, KDO a CO, jak mu přikazovalo pravidlo KKKCJP. Byl si i částečně vědom JAK, ale divil se stejné věci, která trápila i mě: JAK si pachatel mohl být jistý, že dojde k výbuchu? A samozřejmě pořád ještě nevěděl PROČ. Rozhodl jsem se, že to risknu a pomůžu mu.

„Myslím si, že za volantem neseděl Wylie,“ prohodil jsem.

Ani CTNeil, ani Kápo nevypadali nijak zvlášť překvapeně. Než jsem tuhle myšlenku vyslovil, nic takového je zaručeně vůbec nenapadlo; přesto se posměšně nezašklebili, dokonce si ani nevyměnili úsměv nebo mrknutí. I když byl mikrobus doslova nacpaný všemi možnými důkazy o totožnosti mrtvého, uvědomovali si, že mrtvola ohořela k nepoznání, a tak čekali, až se o tom víc rozhovořím.

„Můžete sehnat Hil erovy záznamy o chrupu?“ zeptal jsem se.

„Hil erovy?“ zvedl obočí Kápo.

„To je ta mrtvola, co Wylie ukradl včera v noci,“ vysvětlil CTNeil. Na chvíli se odmlčel. Pak řekl: „Jo, jeho záznamy o chrupu. Jo.“ Potřásl hlavou. „A já se můžu zcvoknout, jak vymejšlím, proč někdo chtěl ukrást mrtvolu…“

Kápo uvažoval trochu pomaleji. Když mu to došlo, ozval se: „Aha, už to mám.“ Jeho hlas zněl téměř dětsky. „No, ať mě vezme čert,“ prohlásil a taky zavrtěl hlavou.

CTNeila najednou napadlo: „Ježíši, snad mu při tom požáru neshořely zuby, nebo jo?“

„Ne,“ uklidnil jsem ho. „Doktor povídal, že jsou v pořádku.“

„Dobrý,“ přikývl CTNeil. Zdálo se, že se mu nesmírně ulevilo. Když dojde na identifikaci, zuby jsou stejně cenné jako otisky. Teď bylo třeba provést jediné – porovnat Hil erovy zubařské záznamy s chrupem v lebce ohořelé mrtvoly. To CTNeilovi sice neprozradí, kde se nachází skutečný Arthur Wylie, ale alespoň se mu potvrdí, že Wylie-vrah je stále na svobodě. „Toho se teď budu držet a snad s případem pohnu,“ řekl. „Smoku…“ zaváhal a pak rozpačitě napřáhl ruku. „Díky.“

Když jsme začali šplhat směrem k silnici, vypadal úplně šťastně. Nesvěřil jsem se mu s tím, jak jsem zklamaný. Jsou prostě věci, které zaměstnanci policejního oddělení nedokážou pochopit.

Kapitola 27

POKUD JSEM si to představoval správně (a já si byl při vší skromnosti jistý, že ano), Natálie s Arthurem určitě chtěli před definitivním útěkem z města vykonat ještě jednu věc. Věděl jsem, co se chystají uskutečnit, věděl jsem, kde to plánují udělat – ale netušil jsem, kde přesně.

Takže jsem se vrátil domů.

Nasadil jsem Henryho na Natáli v půl druhé odpoledne, teď bylo už skoro půl jedenácté, a ještě jsem od něj nedostal zprávu. Samozřejmě existovala možnost, že mi volal domů někdy poté, co Lisette odešla. Také existovala možnost, že se na Natáli pověsil po její schůzce se Susannou Martinovou a nezavolal mi, protože se bál, že ji ztratí. Existovaly i jiné možnosti a ty jsem na chvíli zvažoval, avšak žádné zbytečné naději jsem nepodléhal – věděl jsem, že případ je uzavřený, věděl jsem, že Natálie a Arthur už to mají spočítané. Ale co když? Co když…?

Co když se Natálie na schůzku se Susannou nedostavila? Nebo co když ji Henry sledoval od domu na Devadesáté šesté a pak se mu ztratila? Nebo dokonce co když Natálie a Arthur neplánovali jít tam, kam jsem očekával, že o půlnoci půjdou? Znamenalo by to, že by se mohli vypařit a zamést za sebou všechny stopy, zcela se zbavit minulosti (tedy alespoň jeho minulosti), zbavit se Heleny Wylieové, zbavit se policie v patách, zbavit se snad všeho, kromě (v jejich případě velmi nepravděpodobného) špatného svědomí?

Ani náhodou.

Abyste mi rozuměli: věděl jsem, kým se chystali stát. Proto jsem si byl také relativně jistý, že se dostaví na půlnoční mši, kterou si Natálie zaznamenala do svého diáře. Mše se měla konat na jejich počest. Mše měla být svým způsobem jakýmsi posvěcením. Nemělo jít samozřejmě o legální svazek, ale Natálie na něm pravděpodobně trvala. A jestliže je muž ochotný spáchat vraždu, aby unikl své minulosti, je zřejmě ochotný podstoupit ledacos.

Ale nemine je to.

Buď dnes, nebo za tři dny, nebo za tři týdny či roky někdo zaklepe na jejich dveře, ať budou kdekoliv, zdvořile se představí jako policajt a stejně zdvořile je poinformuje o tom, že jsou obviněni z vraždy jistého Petera Greera a také z lehčího trestného činu, jehož se dopustili ukradením mrtvoly Johna Hil era a jejím následným zohavením. Budou protestovat. Já nejsem Arthur Wylie, bude tvrdit muž, to je hrozný omyl. Tady, koukněte, podívejte se na všechny možné doklady, můžu vám dokázat…

Ne, Arthure, z tohohle se nevyvlíkneš.

Ani dnes v noci, ani nikdy v budoucnu.

Tak se s tím, Arthure, v klidu smiř, v tomhle státě za vraždu stejně nedostaneš trest smrti.

Zamračeně jsem se posadil do kuchyně a čekal jsem, až zazvoní telefon. Byt byl neobvykle tichý.

Dokonce i havran mlčel. Napadlo mě, že jsem za celý den nemluvil s Marií, ale netroufal jsem si jí teď volat a zablokovat linku.

„Máš hlad?“ oslovil jsem ptáka.

Havran neříkal nic.

„Edgare Al ane? Ptám se, jestli máš hlad.“

Pták zapípal. Nezakrákoral, nezaskřehotal ani nezavřeštěl. Zapípal. Šel jsem do spíže, vyndal jsem konzervu tuňáka, otevřel ji a nasypal její obsah do klece. Nevypadal špatně, tenhle havran.

Jeho černé peří bylo lesklé a hladké, oči inteligentní a bystré – a rozhodně měl pořádnou chuť k jídlu.„Jsi pašák,“ pronesl jsem nahlas.

Nevěděl jsem toho o ptácích moc, o pašácích ani o jiných, ale pamatoval jsem si (z Hitchcockova filmu, který nesnáším), že existuje rozdíl mezi havranem a vránou. Marie ptáka bez rozmyšlení pokřtila Edgar Al an, ale možná se takovým ledabylým výběrem jména mohl urazit, pokud by tedy nebyl havran, ale třeba vrána…

Najednou jsem si na něco vzpomněl.

„Promiň,“ omluvil jsem se ptákovi. Nechal jsem ho jíst v kleci a prošel jsem bytem až do ložnice.

Nezdržoval jsem se prohlížením zásuvek prádelníku. V horním šuplíku jsem měl pouze kapesníky, spodky a ponožky. Všechny svetry v prostřední zásuvce, roláky i vesty byly v různých odstínech modré (má oblíbená barva) a nehodily by se. Košile ve spodním šuplíku, bílé, béžové a růžové (vlastně jen jedna, dárek od Marie) také nepřipadaly v úvahu. Otevřel jsem dveře šatníku. Vlastním černé sportovní sako, ale dal jsem za něj u krejčího tři sta padesát dolarů a rozhodně jsem ho nehodlal rozstříhat, alespoň ne kvůli tomuhle mizernému případu. Na dřevěném ramínku tu také visel černý plášť do deště. Koupil jsem si ho, když jsem byl u námořnictva. Naposledy jsem ho měl na sobě v roce 1942, kdy jsem si na ruku navždy nechal vytetovat PEG. Nechal jsem pršiplášť viset v šatníku, prošel jsem znovu bytem a otevřel dveře u skříně v předsíni. Díky plášti do deště mě napadl déšť a díky dešti mi hlavou bleskl deštník. Ačkoli mě matka mnohokrát varovala, abych nikdy neotvíral deštník v domě, teď jsem ho otevřel. Byl černý, fajn, ale bude dost velký? Odnesl jsem ho do kuchyně, vzal jsem ze šuplíku u dřezu nůžky a pustil se do práce.

Občas jsem se podíval na hodiny. Telefon odmítal zazvonit. Než jsem dostříhal černé hedvábí, bylo jedenáct. Odnesl jsem kusy látky do pracovny, položil je na stůl, pak jsem zašel do přebytečného pokoje, který Lisette většinou používala na žehlení a sledování televize (ne nutně v tomto pořadí). Z jejího košíčku na šití jsem si vzal jehlu, špulku černé niti a náprstek. Naposledy jsem šil na palubě jisté americké válečné lodi v roce 1946, krátce předtím, než mě z Pacifiku poslali domů. To ovšem ještě neznamená, že umím šít jako krejčí. Tehdy jsem si přišil knoflík na námořnickou kazajku a zalátal troje ponožky. Teď jsem se posadil ke stolu, navlékl jehlu, nasadil náprstek na ukazovák a začal jsem doufat, že telefon nezazvoní, dokud nebudu hotov. Zazvonil za pět minut tři čtvrtě na dvanáct.

Zvedl jsem sluchátko.

„Haló?“ ozval jsem se.

„Bene, tady je Henry.“

„Už na tebe čekám.“

„Jsem před opuštěným kostelem na rohu Haley a Somers,“ ohlásil. „Ta Fletcherová je tam s nějakým holohlavým chlapem. Něco se tam děje.“

„Dej mi deset minut,“ řekl jsem.

„Dodávku mám zaparkovanou naproti přes ulici, u zrušený čínský prádelny. Jestli budu pryč, než se sem dostanete, tak to znamená, že odjeli, a zavolám vám později.“

„Dobře,“ souhlasil jsem a zavěsil.

Vzal jsem si ze spodního šuplíku psacího stolu pouzdro s osmatřicítkou a připnul jsem si ho k opasku. Jistota je jistota. S výsledkem svého krejčovského umění jsem byl sice spokojen, ale nevěděl jsem, co můžu v kostele na rohu Haley a Somers čekat, a tak jsem se raději chtěl držet svého kopyta. Sebral jsem plody své ruční práce, nastrkal je do kapes kabátu a pak jsem opustil byt.

Venku pršelo a já si právě rozstříhal svůj jediný deštník. Sakra!

Kapitola 28

„Jak dlouho UŽ jsou vevnitř?“

„Vešli tam asi pět minut předtím, než jsem vám zavolal,“ odvětil Henry. „Chtěl jsem se ujistit, že tu zůstanou, než jsem začal hledat budku.“

Seděli jsme v kabině jeho dodávky. Motor běžel a stěrače odhrnovaly ze skla hustý déšť, což nám umožňovalo dobrý výhled na temný a opuštěný kostel přes ulici.

„Podle všeho to vypadá, že je to tady zavřený,“ poznamenal Henry. „I okna jsou zatlučený. Jenže od tý doby, co dovnitř vlezla Fletcherová a ten holohlavej, jsem napočítal něco přes dvacet lidí, co taky vešli dovnitř. Přicházeli po jednom nebo ve dvojicích, Bene, chodili dovnitř támhle zadem – vidíte ty vrátka v plotě za kostelem?“

„Ano, vidím.“

„Asi před pěti minutama ulicí projel hlídkovej vůz, ale buďto jsou ty policajti zaplacený, aby nic neviděli, nebo si fakt ničeho nevšimli.“

„Kde ses pověsil na Natáli ?“

„Před tím barákem na Devadesátý šestý, jak jste říkal. Sledoval jsem ji do Hainesvil e. Zašla tam do jednoho penziónu a venku se objevila, až když se skoro setmělo. Pak jela dolů k Tol iver Street, skoro až k mostu – znáte ten most? Něco se tam asi semlelo, Bene. Všude tam byli hasiči a policajtský auta. To je jedno, prostě asi čtyři bloky od mostu k ní přisedl ten holohlavej chlap. Měl dva těžký kufry.“

„Kam potom jeli, když ho naložila?“

„Jeli na večeři a pak do kina. Z kina vyšli asi ve čtvrt na dvanáct. Pak jsem je sledoval až sem.“

„Dobře, Henry. Půjdeš se mnou dovnitř?“

„Co se tam vlastně děje?“

„Svatba,“ odpověděl jsem.

Vypnul motor a vydali jsme se deštěm směrem ke kostelu. Malý dvorek za kostelem ohrazoval kovový plot. Prošli jsme brankou. Když jsme se blížili ke dřevěným dveřím ve výklenku zadní kamenné zdi kostela, sáhl jsem do kapsy.

„Nasaď si tohle,“ vyzval jsem Henryho.

„Co to je?“

„Kápě. Doufám, že díry pro oči jsou na správným místě.“

Vzal kápi a nasadil si ji na hlavu. „Moc pěkný,“ poznamenal.

„Dělal jsem to sám.“

„Fakt moc pěkný. To je snad hedvábí, ne?“ podivil se.

Dal jsem si druhou kápi na hlavu a pak jsem zaklepal na dřevěné dveře. Chvilku jsme čekali. Pak se dveře pootevřely. „Ano?“ ozval se mužský hlas.

„Jsme Kleopatřini hosté,“ prohlásil jsem.

Dveře se otevřely do úzké kamenné chodby. Muž, který nás pustil dovnitř, byl malý a podsaditý.

Stejně jako Henry a já měl i on na hlavě černou kápi. Pohlédl na nás otvory v látce a pak mlčky naznačil, abychom prošli klenutou chodbou do průchodu proti vstupním dveřím. Kovové veřeje v kamenném výklenku připomínaly, že tu kdysi byly další dveře. Prošli jsme chodbou do velké klenuté místnosti podepřené kamennými sloupy. Jediné osvětlení sálu vycházelo ze svíček hořících v nástěnných svícnech. V přední části místnosti jsem viděl oltář, ale pokud v sále někdy stávaly nějaké kostelní lavice, tak teď tu po nich nezůstalo ani památky. Před oltářem byl ponechán velký volný prostor ve tvaru půlměsíce, ohraničený oltářem a řadou skládacích židlí sestavených do půlkruhu.

Na židlích sedělo přinejmenším pětatřicet lidí v černých kápích. Našli jsme si s Henrym volná místa.

Podíval jsem se na hodinky. Ukazovaly za pět minut dvanáct. Nikdo nemluvil. Okna byla zvenku zatlučená a vzduch v sále zatuchlý. Z chodby vcházeli do místnosti další lidé. Do půlnoci hosté stačili obsadit všechna místa a pár lidí ještě stálo za polokruhem židlí.

Nalevo od oltáře se rozhrnul černý závěs. K oltáři rychle zamířila postava v kápi a černém hávu.

Ještě než promluvila, ze vzpřímeného držení těla jsem poznal, že je to Susanna Martinová.

„Vítejte,“ zvolala. „Vítám vás ve jménu Lucifera a ve jménu Belzebuba, jeho zástupce. Vítám vás jménem Astoratha, velkého vévody, Lucifuga, Satanáše, Agaliarepta, Flueretta, Sargatanase, Nebira, Agarese, Marbase, Bathima, Baela, Nubera, Aamona a všech ostatních pánů pekel. Vítám vás jejich jménem a vyzývám vás, abyste znovu potvrdili přísahu Satanovi, kterou každý z nás už dříve složil před tímto shromážděním.“

Zdvihla ruce nad hlavu jako oběť přepadení; přes paže ohnuté v loktech jí sklouzly široké černé rukávy a odhalily bledou kůži rukou a dlaně nastavené k polokruhu ztichlých lidí v kápích.

„Přísaháme ti, Lucifere,“ promluvila, „tobě i všem již zmíněným mocnostem…“

„Přísaháme ti, Lucifere,“ opakovali po ní shromáždění, „tobě i všem již zmíněným mocnostem…“

„Přísaháme ti, mocný Bože Pekel, skrze Ježíše Nazaretského…“

„Přísaháme ti, mocný Bože Pekel, skrze Ježíše Nazaretského…“

„Skrze ukřižovaného Dobyvatele…“

„Skrze ukřižovaného Dobyvatele…“

„Že budeme věrně plnit vše, co stojí psáno v Liber Spiritum…“

„Že budeme věrně plnit vše, co stojí psáno v Liber Spiritum…“

„A nikdy ti neuškodíme, ani tvému tělu, ani tvé duši…“

„A nikdy ti neuškodíme, ani tvému tělu, ani tvé duši…“

„A vykonáme všechno ihned bez odmítnutí…“

„A vykonáme všechno ihned bez odmítnutí…“

Místnost zcela utichla.

„Teď přizvu do tohoto společenství Satana,“ pokračovala Susanna.

Henry ke mně otočil hlavu v kápi. Susanna se mezitím u oltáře sehnula a na chvíli nám oběma zmizela z dohledu. Když se znovu vztyčila, držela v rukou podlouhlou černou truhlu tvarovanou trochu jako dětská rakvička. Nesla ji za ozdobná stříbrná držadla kolem oltáře a pak vstoupila do půlkruhového prostoru před skládací židle. Svižně a důstojně poklekla, položila truhlu na podlahu a stále klečíc, otevřela její víko. Z truhly vyndala dva stříbrné svícny a vložila do nich černé svíčky.

Odnesla je doprostřed prostoru, obě svíčky zapálila, povstala a rychle pro něco došla zpět do truhly.

Když se znovu vrátila k hořícím svíčkám, v jedné ruce držela dlouhou větvičku a v druhé cosi, co vypadalo jako křemen.

„Toto je lísková větev,“ zanotovala.

„Uříznutá včera v noci,“ odpověděly jí postavy v kápích.

„Novým nožem,“ řekla.

„Ze stromu, který nikdy nenesl plody,“ ozvalo se shromáždění.

„Jak je předepsáno ve Velké zaklinači knize, ve Staré knize kouzel.“

„Voláme ďábla,“ zpívali.

„A toto je krevel, jak je dále předepsáno.“

„Voláme ďábla,“ zpívali lidé.

Pomocí krevelu Susanna nakreslila kolem svíček na podlaze pomyslný trojúhelník a okolo něj pak velký kruh. Vstoupila do trojúhelníku a klekla si, aby umístila kámen mezi oba stříbrné svícny.

Potom se znovu vzpřímila a držela před sebou lískovou větev, každou rukou svírala jeden její konec.

„Budu zaklínadlo opakovat dvakrát, a tím přivolám Lucifera, pána Pekel.“

„Lucifere, náš pane,“ zpívali.

„Zapřísahám tě, Velký Duchu, aby ses během minuty zjevil mocí velkého Adonaie, Eloima, Ariela a Johavama, Agly a Tagly, Mathona, Oariose…“

Výčet mi připadal nekonečný. Aby se dovolali Lucifera, bylo zřejmě nutné přivolávat celé zástupy méně významných čertů. „Almuzine a Mebrote,“ pokračovala, stojíc ve středu pomyslného trojúhelníku, „Varvisi, Raboste,“ plameny svíček se jí třepotaly u nohou, které, jak jsem si povšiml, byly bosé. „Salamandrae, Taboste!“ Oběma rukama svírala lískovou haluz, „Januo, Etituamusi a Zariatnctmiku.“

Její hlas náhle ustal. Nakrátko zmlkla, nabrala dech a provedla celý rituál podruhé, tak, jak slíbila. Tentokrát jsem začal počítat. Než znovu ztichla, napočítal jsem celkem sedmadvacet jmen.

Klesla na kolena. Ozvalo se skřípání židlí o kamennou podlahu, protože shromáždění lidé v černých kápích následovali jejího příkladu a klekli si, v úctě k tomu, koho zapřísahala. Nikoho jsem však neviděl. Ani Lucifera, ani žádného z ostatních démonů; mým očím zůstali skryti. Susannino tělo ztuhlo, dotkla se čelem podlahy a chvějící se dlaně položila na zem. Zpod černé kápě prskavě zasyčelo jediné slovo:

„Pane!“

„Pane,“ šeptali lidé.

Pak jsem si připadal obdobně, jako když někdo v mé přítomnosti vede dálkový telefonický rozhovor. V tomto případě ovšem jako by se odpovědi ozývaly skutečně z hodně velké dálky.

Samozřejmě jsem dobře slyšel Susannin hlas, ale nezaslechl jsem Luciferovy odpovědi. Klekl jsem si, jakmile to udělali ostatní shromáždění. Henry klečel vedle mě. Jeho paže zavadila o mou, chvěl se. „Jsme poctěni,“ zasípala Susanna.

(Ticho)

„Dnes tě voláme, abys byl svědkem slavnostní chvíle a požehnal svazku dvou lidí oddaných tobě i sobě navzájem.“

(Ticho)

„Prosíme tě, smiluj se nad námi, pokud se neúmyslně dopustíme nějaké chyby nebo vážného opominutí, a netrestej nás svým hněvem. Smím se zvednout?“

(Ticho)

Postavila se.

„Smíme se zvednout?“ ptalo se shromáždění.

(Ticho)

Zvedli se, jejich černé kápě vypluly v půlkruhu vzhůru jako zlověstné balónky. Zpoza závěsu vyšla dvojice lidí. S kápěmi na hlavách kráčeli oba ruku v ruce kolem oltáře. Vstoupili na volné prostranství a poklekli před hořícími černými svícemi. Susanna napřáhla obě ruce a položila je na jejich skloněné hlavy

„Pane,“ pronesla, „snažně tě prosíme, abys shlédl na tuto ženu, známou ti v dávných dobách jako Kleopatra. Je to dcera Nilu, královna Egypta a hrdá nositelka Ptolemaiova jména.“

„Snažně tě prosíme, přijmi ji,“ zapěli ostatní.

„Snažně tě také prosíme, abys ji přijal v její současné podobě jako Natáli Fletcherovou, která dnes o půlnoci přišla, aby se provdala. Snažně tě prosíme, přijmi ji.“

„Snažně tě prosíme, přijmi ji,“ zpívali shromáždění.

„Snažně tě prosíme, přijmi ji, stejně jako jejího ženicha, který zavrhl nenáviděné jméno udělené mu křesťanskou církví mrzkým křtem v obřadu velebícím Ježíše Nazaretského, ukřižovaného, našeho přemožitele, snažně tě prosíme, zatrať do nejčemější noci zapomnění jméno Arthura Josepha Wylieho…“

„Snažně tě prosíme, přijmi ho. Snažně tě prosíme, zatrať jeho jméno…“

„A přijmi jako prosebníka znovuzrozeného Harryho Fletchera, bratra Natálie, a dle naší hluboké víry také bratra Kleopatřina. Snažně tě prosíme, přijmi Ptolemaia Dvanáctého, který se na základě slavnostního obřadu zříká věrnosti všem jiným pánům, vzdává se Ježíše, který zavrhl tebe, a přísahá, že bude věrně vykonávat vše, co je psáno v Liber Spiritum. Nikdy ti neuškodí. Ani tvému tělu, ani tvé duši. Učiní vždy všechno a bez odmítání. Snažně tě prosíme, přijmi ho.“

„Snažně tě prosíme, přijmi ho.“

Susanna se podívala na klečící pár. „Zná někdo z vás nějaký důvod, proč by tito dva nemohli být spojem ve svazku manželském? Pokud je v tomto shromáždění osoba, která by mohla přednést jakoukoliv oprávněnou námitku, ať promluví teď, nebo ať mlčí navěky.“

Klenutý sál byl zticha.

Susanna si klekla, zvedla krevel z místa, kde ležel mezi hořícími černými svícemi, znovu se vztyčila a dotkla se kamenem čela postavy klečící nalevo.

„Harry Fletchere, bereš si tuto ženu za svou manželku a budeš s ní žít ve svazku manželském?

Zavazuješ se, že ji budeš milovat, ctít a pečovat o ni jako věrný manžel, ve zdraví i v nemoci, v dobách příznivých i nepříznivých? Zřekneš se všech ostatních a neopustíš ji, dokud budete oba živi?“

„Ano.“

„Natálie Fletcherová, bereš si tohoto muže za svého manžela a budeš s ním žít ve svazku manželském? Zavazuješ se, že ho budeš milovat, ctít a pečovat o něj jako věrná manželka, ve zdraví i v nemoci, v dobách příznivých i nepříznivých? Zřekneš se všech ostatních a neopustíš ho, dokud budete oba živi?“

„Ano.“

„Protože jste oba souhlasili se svazkem manželským a prohlásili jste to před tímto shromážděním, na základě moci mně propůjčené vás nyní prohlašuji za muže a ženu, a to v přítomnosti našeho Pána. Ať požehná vašemu svazku.“

Podržela před nimi kámen. Oba ho jeden po druhém políbili; zvedli přitom na chvíli kápě a pak si je zase přetáhli přes obličej. Šťouchl jsem do Henryho. Myslel jsem, že obřad skončil, a chtěl jsem Natáli a Harryho chytit, než upláchnou někam na ďábelské líbánky. Ale oni nadále klečeli před Susannou, která teď široce rozpřáhla ruce a držela je nad jejich hlavami ve tvaru písmene V. Zřejmě bylo ještě třeba provést něco dalšího.

Znovu se rozhrnul závěs. K místu, kde stála Susanna, svižně přistoupil vysoký muž s kápí na hlavě. V jedné ruce nesl cosi přehozeného černou látkou. V druhé ruce svíral nůž na maso. Klekl si před Susannou a čekal.

„Snažně tě prosíme, Satane,“ promluvila Susanna, „abys přijal tuto krvavou oběť jako důkaz víry tohoto slavnostního shromáždění.“ Pokývla hlavou. Muž strhl černou látku a pod ní se objevila klec.

Něco zakvokalo. Do klece se vnořila ruka, ozvalo se další zakvokání, zableskl se nůž a nastalo ticho.

„Zapřísaháme tě…“ pokračovala Susanna.

„Zapřísaháme tě…“ opakovalo shromáždění

„Zapřísaháme tě, vládce věčné smrti, který poroučíš moři a bouřím, zapřísaháme tě…“

„Zapřísaháme tě…“

„Pane podsvětí, zanechej nás nyní v míru, víš, že jsme potěšeni a odejdeme upokojeni bezpečím, jež nám skýtá naše víra. Zapřísaháme tě…“

„Zapřísaháme tě…“ zašeptali všichni a pak celý sál ztichl.

Susanna se náhle zasmála a sevřela Natáli v objetí. Obřad byl vykonán a ukončen. Lucifer se zřejmě v klidu vrátil do pekel, ubezpečen o jejich víře, páchnouce sírou, vlaje za sebou hedvábnými svršky a vypouštěje kouř ze špičatých chlupatých uší. Jeho vyznavači se přesouvali směrem k místu, kde teď patřičně prskaly černě svíce ve stříbrných svícnech. Ozývaly se halasné gratulace a novomanželé se dočkali dalšího objímání.

„Pojďme,“ vyzval jsem Henryho.

Rychle jsme prošli klenutou chodbou a pak masivními dřevěnými dveřmi ven. Venku stále pršelo. Sundali jsme si kápě.

„Kde zaparkovala kombík?“ zeptal jsem se.

„Támhle nahoře na ulici,“ odpovědě Henry. Měl vlhké oči.

„Jsi v pořádku?“

„Na svatbě se vždycky rozbrečím.“

Vyšli z kostela ani ne pět minut po nás. Sundali si kápě a rychle kráčeli směrem k modrému buicku. Vesele si štěbetali. Když Natálie odemkla auto, Arthur prohodil něco, co ji rozesmálo. Henry a já jsme vyšli ze dveří domu přes ulici a běželi k nim.

„Manželé Fletcherovi?“ zeptal jsem se.

Natálie se otočila. Byla mimořádně krásná, dlouhé černé vlasy měla zmáčené deštěm, hnědé oči zdůrazněné černou řasenkou a zelenými stíny, štědrá ústa nalíčena krvavě rudou rtěnkou. Asi nás považovala za gratulanty, hosty shromáždění, kteří si sundali kápě a následovali je ven, aby jim poblahopřáli. Usmívala se. Oči měla rozzářené. Její tvář vypadala téměř oslnivě. Vedle ní se mračil Arthur Wylie. Ihned mě rozpoznal, pamatoval si na naše setkání předešlé noci, kdy se mi představil jako Amos Wakefield. Popadl Natáli za ruku. Užuž se chystal pláchnout. Jenže pak spatřil zbraň v mé pravici.

„Myslím, že byste radši měli jít se mnou,“ prohlásil jsem.

Kapitola 29

Na DVANÁCTÝ OKRSEK jsme jeli v Mari ně pintu. Henry za volantem, Natálie vedle něj, já s Arthurem na zadním sedadle. Pistoli jsem do pouzdra nezasunul. Když jsme dorazili do centra, Henry řekl, že by radši počkal venku v autě. Policejní stanice ho prý znervózňují. Novomanželé kráčeli po širokém schodišti přede mnou. Zbraň jsem schoval, až ve chvíli, kdy jsme zastavili před služebnou. Seržant zavolal nahoru do kanceláře detektivů a CTNeil a Horowitz sešli dolů. Byli překvapeni, když jsem jim sdělil, že onen holohlavý muž stojící před nimi je Arthur Wylie. Měli totiž k dispozici fotku blonďáka s bujnou hřívou a mrožím knírem. Zapsali si Natáli a Arthura do policejního seznamu, poučili je o jejich právech a zavolali do úřadu státního návladního. Nedovolili mi, abych se zúčastnil výslechu. Asistent státního návladního měl pocit, že by to mohlo ohrozit soudní projednávání případu, a já s ním souhlasil. Ale když to všechno v půl třetí ráno skončilo, nechali mě přečíst si zápis. Natálie odmítla říct jediné slovo, považovala to za své královské privilegium. Všechno mluvení obstaral Arthur Wylie.

Otázka: Jak se jmenujete, prosím?

Odpověď: Arthur Joseph Wylie.

Otázka: Kde bydlíte?

Odpověď: Nemám v tomhle městě žádnou stálou adresu. Bydlel jsem na Oberlin Crescent

číslo 420.

Otázka: Pane Wylie, mohl byste se podívat na tyto doklady, které jsme vzali z vaší náprsní

tašky? Poznáváte je?

Odpověď: Ano.

Otázka: Identifikoval byste je?

Odpověď: Tohle je řidičský průkaz a tohle karta zdravotního pojištění.

Otázka: Na koho byl ten řidičský průkaz a karta pojištěnce vydány?

Odpověď: Byly vydány na Harryho Fletchera.

Otázka: Můžete nám říct, kdo byl nebo je Harry Fletcher?

Odpověď: Byl to bratr Natálie Fletcherové. Zemřel před šesti měsícema. Na infarkt.

Otázka: Ale vy máte jeho doklady ve své náprsní tašce, je to tak?

Odpověď: Jo. Natálie ty doklady dostala od svý matky, když zemřel.

Otázka: A proč máte jeho doklady, pane Wylie?

Odpověď: Měli jsme takovej plán.

Otázka: Jaký plán?

Odpověď: Že se stanu Harrym.

Otázka: Proč jste se chtěl stát Harrym Fletcherem?

Odpověď: Musel jsem. Moje žena se se mnou odmítla dát rozvíst.

Otázka: Jak se jmenuje vaše žena?

Odpověď: Helena Wylieová.

Otázka: Žijete odloučeně?

Odpověď: Žijeme odloučeně od března.

Otázka: Kdy jste se rozhodl stát se Harrym Fletcherem?

Odpověď: Když jsem potkal Natáli .

Otázka: Kdy to bylo?

Odpověď: Když jsem se přistěhoval na Oberlin Crescent. V červenci. Najal jsem si ten byt na

začátku července a nastěhoval jsem se tam čtvrtýho.

Otázka: A tehdy jste se seznámil s Natálií?

Odpověď: Ano.

Otázka: A od července jste s ní bydlel?

Odpověď: Ano. No, pořád jsme si drželi dva byty, ale jo, žili jsme spolu. Dalo by se říct, že

jsme spolu žili.

Otázka: A tehdy v červenci jste se rozhodl, že se stanete Harrym Fletcherem?

Odpověď: Někdy v červenci, jo. Víte, já už jsem se předtím rozhodl, že uteču. Když jsem si

najal byt na Oberlin Crescent, použil jsem jméno Amos Wakefield. To bylo pro případ, že by mě

žena nechala sledovat detektivem. Nechtěl jsem, aby mě našla. Rozhodl jsem se, že zmizím

navždy, ale ještě jsem nevěděl jak. Potřeboval jsem čas, abych mohl vymyslet nějakej plán.

Otázka: Kdy jste ten plán vymyslel?

Odpověď: V červenci, jak už jsem vám říkal. Začal jsem chodit s Natálií a ona mi ukázala

všechny ty věci. Věci jejího bratra. Měla všechno, co jsem potřeboval, abych si změnil totožnost.

Rodnej list, propouštěcí doklady z armády, všechno. A tehdy jsem vymyslel ten plán.

Otázka: A jaký to byl plán?

Odpověď: Už jsem vám to povídal. Chtěl jsem se stát Harrym Fletcherem. Ale měl jsem

problém, musel jsem to celý nějak dotáhnout. Věděl jsem, že i když si změním totožnost, moje

žena mě bude pořád hledat, že jo. Tak jsem se rozhodl dokázat jí, že jsem mrtvej.

Otázka: Jak jste to hodlal udělat?

Odpověď: Ukrást mrtvolu, znetvořit ji k nepoznání a nechat u ní svý doklady.

Otázka: Znetvořit k nepoznání?

Odpověď: Nejdřív jsem myslel, že použiju kyselinu. Na obličeji a na konečcích prstů, víte? Ale

pak mě napadlo, že by to bylo moc podezřelý. Taky jsem uvažoval, že mrtvole uříznu hlavu

a ruce, ale to mi taky nepřipadalo nejlepší. Tak jsem se rozhodl nafingovat nehodu. Že by to jako

mohlo vypadat mnohem věrohodnějc, víte? Kdyby mě našli uhořelýho v autě.

Otázka: A skutečně jste za tímhle účelem ukradl mrtvolu?

Odpověď: Ano. Vlastně jsem ukradl dvě mrtvoly, ale tý první jsem se zbavil.

Otázka: Kdy jste tu první mrtvolu ukradl?

Odpověď: V neděli v noci. Vloupal jsem se do pěti pohřebních ústavů, než jsem našel

vhodnou mrtvolu. Nebo aspoň jsem si myslel, že se mi bude hodit. Pracoval jsem na tom celou

noc, než jsem ji našel.

Otázka: Jakou mrtvolu konkrétně jste hledal?

Odpověď: Někoho, kdo je stejně vysokej jako já a má podobnou postavu. A mou barvu očí.

Nevěděl jsem, co oheň s očima udělá. Tak jsem musel najít mrtvolu se správnou barvou očí. Na

vlasech nezáleželo. Na tý mrtvole, co jsem nakonec dal do volkswagenu, jsem stejně vlasy

odbarvil. Použil jsem na to kysličník. Ale ty oči mi dělaly starost. A taky to musel bejt někdo

přibližně mýho věku. Věděl jsem, že výbuch udělá svoje, ale nechtěl jsem, aby se někdo divil, že

ten mrtvej je prcek a Arthur Wylie byl vysokej. Nebo že vypadá staře a každej ví, že Wyliemu bylo

jenom třiačtyřicet. Takže jsem musel bejt moc opatrnej, když jsem si vybíral, jakou mrtvolu

ukradnu.

Otázka: Kde jste ukradl první mrtvolu?

Odpověď: V ústavu na Hennessy Street. Nevím, jak se to tam přesně jmenuje. Měl jsem

seznam všech pohřebních ústavů, pečlivě jsem si ho vypracoval. Trvalo mi to skoro čtrnáct dní,

udělat si ten seznam. A plánoval jsem, že se vloupám do jednoho ústavu po druhým, dokud

nenajdu, co potřebuju.

Otázka: A našel jste, co jste potřeboval?

Odpověď: Myslel jsem, že jo. Pak jsem si mrtvolu pořádně prohlídnul a zjistil jsem, že už jí

někdo rozřezal břicho, podpaží a víte, kolem genitálií. A taky vepředu na krku. Tak mi došlo, že to

asi udělali při balzamování. Nevěděl jsem, jak pečlivě budou po nehodě mrtvolu prohlížet, ale

bál jsem se, že by si všimli těch říznutí a uvnitř těla by třeba našli formaldehyd – netušil jsem, jak

dalece se při požáru mrtvola znetvoří. Radši jsem počítal s tím, že by poznali, že před sebou mají

nabalzamovanou mrtvolu. Jenže jak by moh bejt člověk nabalzamovanej, když zrovna uhořel při

dopravní nehodě?

Tak jsem se tý mrtvoly zbavil a další večer jsem se vydal hledat jinou. Včera v noci. Natálie už

tou dobou byla pryč.

Otázka: Kde byla?

Odpověď: No, v novým bytě.

Otázka: Kde je ten nový byt?

Odpověď: No, není to vlastně byt, je to jen pronajatej pokoj. V Hainesville. Chystali jsme se

tam zůstat, než si přečteme noviny a zjistíme, že všechno dopadlo tak, jak jsme si představovali.

Pak bysme jeli do Evropy. Plánovali jsme si cestu do Evropy na říjen. Vždycky jsem si přál jet do

Evropy. K žádosti o pas jsem chtěl použít křestní list Harryho Fletchera.

Otázka: Kde jste ukradl druhou mrtvolu?

Odpověď: V tom ústavu na rohu Šesté a Stilsonu.

Otázka: Byla to mrtvola Johna Hillera?

Odpověď: Nevím, kdo to byl. Byl velkej jako já a přibližně stejně starej. Přišel jsem tam, ležel

nahej na stole a vypadal, že se mi bude hodit. Nevěděl jsem, že tam někdo je. Už jsem si tu

mrtvolu chtěl odnést, když se mě někdo zeptal, co tam dělám. Otočil jsem se a… Stál tam nějakej

muž a já… já…

Otázka: Ano, pane Wylie?

Odpověď: Já vzal ze stolu skalpel. Z toho stolu, co na něm ležela mrtvola. A… myslím, že jsem

ho propíchnul.

Otázka: Podíval byste se na tuto fotografii? Je tohle muž, kterého jste bodl skalpelem?

Odpověď: Ano.

Otázka: Co jste udělal potom?

Odpověď: Vzal jsem tu mrtvolu… Tu, co ležela na stole…

Otázka: Vzal jste mrtvolu Johna Hil era?

Odpověď: Jestli se tak jmenoval.

Otázka: Jmenoval se tak.

Odpověď: Vzal jsem ho a vynes ven. Když jsem mrtvolu nakládal do auta, začal štěkat pes.

Všimnul jsem si, jak tam stojí nějaká stará ženská a dívá se na mě. Myslím, že… Hrozně jsem se

vyděsil. Zrovna jsem zapíchnul toho chlapa a ona si mě prohlížela. I když jsem se chystal, že si

oholím knír i vlasy, bál jsem se, že by mě pak popsala. Popsala by vám Arthura Wylieho a později

byste zjistili, že Arthur Wylie uhořel. Nebo že spíš uhořel člověk, kterej by podle všeho měl bejt

Wylie. Nedali byste si to do souvislosti? Chci říct, nenapadlo by vás snad, proč Arthur Wylie

ukrad mrtvolu? Tak… Šel jsem po ní a myslím, že bych ji zabil taky, ale začala ječet a lidi začli

strkat hlavy z oken. Tak jsem zahodil to páčidlo a rychle jsem se odtamtud klidil.

Otázka: Pane Wylie, poznáváte tento přívěsek?

Odpověď: Ano.

Otázka: Komu ten přívěsek patří?

Odpověď: Je Natálie.

Otázka: Natálie Fletcherové?

Odpověď: Ano. Je její.

Otázka: Měl jste ho na krku, když jste kradl mrtvolu Johna Hil era z márnice na rohu Šesté

a Stilson Street?

Odpověď: Ano, měl. Musel jsem ho ztratit, když jsem se rval s tou babkou. Rozsápala mi

oblečení a poškrábala mě na obličeji. Byla to šílená ženská!

Otázka: Proč jste měl ten Natáli n přívěsek?

Odpověď: Dala mi ho pro štěstí.

Otázka: Kdy?

Odpověď: V neděli. Než jsem se vydal hledat mrtvolu.

Otázka: Bylo to tu noc, kdy jste ukradl mrtvolu z márnice Abnera Boona?

Odpověď: Nevím, jak se to tam jmenuje. Je to na Hennessy Street. Tam, co jsem ukrad tu

nabalzamovanou mrtvolu.

Otázka: Měl jste ten přívěsek také včera v noci, když jste kradl tu druhou mrtvolu?

Odpověď: No jo, víte, pořád jsem potřeboval štěstí.

Otázka: Kdy jste si oholil knír a vlasy?

Odpověď: Když jsem získal tu druhou mrtvolu. Zabalil jsem ji do starýho koberce z Natáli na

bytu, nechal jsem ji v mikrobusu a ten jsem zaparkoval v garáži. Nechtěl jsem nic riskovat a tu

mrtvolu někam přenášet. Myslel jsem si, že tam do druhýho dne bude v bezpečí. Když jsem se

dostal zpátky domů, zalepil jsem si náplastí místa, kde mě ta ženská poškrábala, oholil jsem si

knír, ostříhal vlasy a pak jsem si do hladka oholil lebku.

Otázka: V kolik hodin jste dnes odešel z bytu na Oberlin Crescent?

Odpověď: Okolo půl sedmý. Nechal jsem si velkou časovou rezervu. Věděl jsem přesně, kde

chci nafingovat tu bouračku. A cesta tam trvá jen půl hodiny. Ale ještě jsem musel sehnat benzín.

Víte, šel jsem v sobotu do železářství a koupil jsem si pětigalonovej plastovej kanystr s uzávěrem

a takovou tou nálevkou. Stál mě šest dolarů a padesát centů. Ale ještě jsem do něj musel

natankovat benzín. Takže nejdřív jsem potřeboval najít benzínovou pumpu a nechat si ten

kanystr naplnit. Pak jsem jezdil kolem, než se setmělo, a když jsem dojel na tu příjezdovou silnici,

musel jsem pět minut čekat, protože tam zastavil nějakej chlap a něco hledal v mapě. Když odjel,

nastavil jsem mikrobus do vhodný pozice, vyndal jsem si z něj zavazadla a dal tu mrtvolu za

volant. Pak jsem přední sedadlo i mrtvolu polil benzínem.

Otázka: Kde jste vzal jistotu, že benzín vybuchne?

Odpověď: To jo, to jsem si byl jistej.

Otázka: Proč? Motor a nádrž jsou v tomhle autě vzadu.

Odpověď: No jasně, to vím. Ale udělal jsem to takhle: těsně než jsem mikrobus dotlačil přes

okraj silnice, zapnul jsem zapalovač na palubní desce. Trvá to dvacet vteřin, než se zapalovač

rozžhaví. Spočítal jsem si to. Zapnul jsem zapalovač, rychle jsem vystoupil, strčil jsem do auta a

pak jsem koukal, jak sjelo k řece. Vybouchlo to přesně v tu chvíli, kdy se zapalovač rozžhavil.

Otázka: Co jste udělal po výbuchu?

Odpověď: Vzal jsem zavazadla a taky prázdnej kanystr a vydal jsem se pěšky k místu, kde mě

měla vyzvednout Natálie. Kanystr jsem vyhodil do popelnice před jedním skladištěm. Natálie na

mě čekala na křižovatce Avenue K a Ulsteru. V tu dobu už jsem taky slyšel, jak přijíždějí hasiči.

Otázka:

A potom?

Odpověď: Šli jsme si něco zakousnout a pak do kina.

Otázka:

Na jaký film jste šli?

Odpověď: Já už to viděl předtím, když to hráli prvně. Ale teď to dávají znova a Natálie to

chtěla vidět.

Otázka:

Co je to za film?

Odpověď: Mary Poppinsová.

Zavezl jsem Henryho na předměstí, kde nechal svou dodávku. Déšť už ustal, ale obloha byla stále zatažená a noc velmi černá. Cestou z dvanáctého okrsku jsme o případu hovořili a Henry prohlásil: „Měl prostě zabít svou ženu, tak by to bylo nejsnadnější.“

„On si neplánoval, že někoho zabije. Prostě se to tak semlelo.“

„No, když se někdo pustí do kradení mrtvol, musí čekat, že se něco semele,“ poznamenal Henry a zívl. Vystoupil z pinta a napřáhl ruku. „Mějte se, Bene. Někdy se stavím…“

Počkal jsem, dokud nenastartoval dodávku, a pak jsem odjel. O tři bloky dál jsem našel noční bistro, vystoupil jsem a zavolal Mari . Zvedla telefon po druhém zazvonění.

„Bene? Jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě. Marie, můžu za tebou přijít?“

„Jistě.“

„Možná mi to bude chvilku trvat. Chci se nejdřív zastavit doma a zkontrolovat Edgara Al ana.“

Zaváhala. „Pořád ho ještě máš?“ zeptala se

„Uvažuju o tom, že si ho nechám. Není to špatnej kámoš.“

„Bene?“

„Ano, Marie?“

Z tónu mého hlasu poznala, co jí odpovím, ještě než se zeptala. „Vyřešil jsi to, viď?“

„Ano. Vyřešil.“

„Ty můj chudáčku!“

Document Outline

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29