Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2004

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 1977 by HUI Corporation

Al rights reserved.

Z anglického originálu Long Time No See (First published by Random House, New York) přeložil © 1977 Jan Zábrana – dědicové

Jazyková korektura: Ludmila Bóhmová

Grafická úprava obálky © 2004 Bohumil Fencl Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno Druhé vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-332-9

VĚNOVÁNO RONNIEMU

A

LUCILLE KINGOVÝM

Velkoměsto na těchto stránkách je vymyšlené.

Lidé a místa, to vše je fiktivní.

Pouze postup policie vychází ze zavedené pátrací techniky.

1

Představoval si to velkoměsto jako galaxii. Jako roj planet, které se otáčejí kolem zářivého slunce. Jako asteroidy a komety, jejichž proud se valí černí vesmíru.

V hlavě, kdesi za očima, mu občas vybuchovaly celé hrozny barev, čerchovaně tam zazářily světelné střely a zase mizely, ohňostroje a rakety se vznášely do noci jeho nevidomosti.

Byl slepec, ale tohle velkoměsto znal.

V listopadu v něm někdy bývalo zatraceně chladno. Pro něho to tady pokaždé byl ten nejhorší měsíc. V listopadu mu vždycky byla zima, ať dělal, co chtěl.

Dokonce i ten pes se v listopadu celý třásl. Byl to černý labradorský retrívr, měl výcvik pro slepecké psy a jmenoval se Stanley. Musel se zasmát, kdykoli si na psa vzpomněl – muž v černém s černým psem. Zrovna dneska ráno mu někdo hodil do misky minci, podle zvuku čtvrtdolar, a pak se ho zeptal: „Jakpak se jmenuje, ten váš pes?“ Hned věděl, že na něho mluví černoch. Stačilo mu, když slyšel něčí hlas, aby poznal, co je to za člověka, jakou má barvu pleti, ba dokonce i jaké je národnosti.

„Stanley. Stanley se jmenuje,“ řekl.

„Tak pána pěkně hlídej, Stanley – bráško,“ řekl ten člověk a odešel.

Hm – bráško. Hm. Pes byl černý, takže to automaticky byl bráška. Stanley na toho člověka určitě civěl jako na blázna. Dobrák pes, bez toho by byl ztracený. „Je to tak, Stanley?“ řekl a potřepal psa po hlavě. Pes neřekl nic, staroušek Stanley toho nikdy moc nenapovídal. Může si gratulovat, že takového psa má. Když se vrátil z války, kde přišel o obě oči, lidi ze sousedství se složili a koupili mu psa.

Německý ovčák to nebyl, ale měl stejný výcvik, jakým procházejí ovčáci; zavedl ho v tomhle městě všude, kam potřeboval. A on měl tohle město rád. Míval je rád, když ještě viděl, a měl je rád i teď. V podzemní dráze, cestou na předměstí, mu dneska nabídl kdosi místo. Podle hlasu nějaký Ital. „Nechceš si sednout, kamaráde?“ Dotkl se jeho lokte. Musel mít se slepci nějaké zkušenosti, poněvadž do něho jenom tak nešťuchl, nevyděsil ho k smrti. Šetrně ho vzal za loket, nic víc.

„Nechceš si sednout, kamaráde?“ V tom, jak to řekl, bylo něco, co na něho prozrazovalo, že ví, jak jednat se slepci; někdo takový to byl. V tom hlase neznělo nic z toho, co se ve hlase obvykle ozývá, když lidé hovoří se starou ženskou nebo s mrzákem. Prostě jeden chlap osloví druhého: jestli si chceš sednout, tak si posluž.

A tak se tedy posadil. Jinak by asi byl odmítl, ale tenhle člověk ho nelitoval, jen mu to chtěl všechno maličko usnadnit. Což se dá přijmout.

Když totiž člověk oslepne…

Když je člověku dvacet let a oslepne, lidi ho naráz začnou pokládat za starce.

Vrátil se před deseti lety z války slepý na obě oči, nosil přes ně pásku, matka a Chrissie si mohly oči vyplakat. No tak, no tak, říkal jim tenkrát, vždyť se nic neděje, nic se neděje. Houby se nic neděje. Děje se to, že jsem slepej – to se děje.

Pak se ale člověk začne učit znova vidět. Začne se učit, jak zacházet se psem, se starouškem Stanleym, aby ho vedl tam, kam chce jít. Jak číst slepecké písmo a jak jím s pomocí mřížkované tabulky i psát. Takové věci jako třeba zavázat si tkaničky u bot vlastně uměl – většina lidí se ani nedívá, když si zavazuje šněrovadla, takže pokud jde o tohle, člověku moc nevadí, že je slepý. A zachrastit hrstkou mincí v misce – to taky není zvlášť namáhavá fuška. Stačí si pořídit ručně psanou cedulku, pověsit ji na krk, a člověk má hned vlastně kšeftík. Prostě svobodné podnikání.

NEPŘEJDI, PŘISPĚJ A BŮH TI ŽEHNEJ. Chrissie mu tu tabulku napsala. Vyrobila ji z kousku lepenky a dírami v obou horních rozích protáhla šňůrku. Cedulka, plechová miska, černý labradorský retrívr Stanley, a byl na nejlepší cestě vydělat majlant.

Vlastně by měl být té válce nadosmrti vděčný. Jak jinak by si byl mohl otevřít vlastní živnost?

To bylo před deseti lety.

Stoprocentní pracovní neschopnost a důchod. Plechová miska. A chrastit, chrastit v ní mincemi a poslouchat, jak do ní padají další. Na sklonku dne je přidat k těm ostatním. Odnést je domů Isabel a spočítat je. Sednout si v kuchyni ke stolu, vyklopit mince na voskované plátno – a potom je oba, ona i on, po hmatu rozdělovali a třídili, dotýkali se jich bříšky prstů. S Isabel se seznámil před šesti lety v jednom baru na The Stem. To už byl zkušený a kvalifikovaný žebrák, šoural se po ulicích za starouškem Stanleym, naslouchal halasu velkoměsta kolem sebe, rozeznával zvuky nesoucí se vzduchem, bavil se všemi těmi zvuky, jak se pomalu sunul po chodníku, řachtal mincemi v misce, s cedulkou na krku – novou cedulkou, kterou mu napsal jeden chlápek, co měl obchod na South Twelfth – a pravou rukou držel na vodítku Stanleyho. Měl zrovna dobrý den, a tak se stavil v baru na skleničku, odpoledne, tak nějak kolem čtvrté. Vedle něho seděla jakási žena. Cítil vůni parfému a whisky. Někde vzadu v baru halekala hrací skříň.

„Co to bude, Jimmy?“ zeptal se barman.

„Bourbon s vodou.“

„Fajn.“

„Můj táta taky vždycky pil bourbonku s vodou,“ řekla ta ženská.

Podle hlasu běloška. Z Jihu.

„Vážně?“

„No jasně. Bourbonka a voda z potoka, to je u nás doma velká specialita. Já jsem z Tennessee.“

„Aha,“ řekl.

„Tak tady by to bylo, Jimmy.“

Ťuknutí sklenice postavené na barový pult. Šmátravě sunul ruku před sebou, dokud sklenici nenahmátl. „Tak na zdraví,“ řekl a napil se.

„Na zdraví,“ řekla ta ženská. „Já jsem nějaká Isabel Cartwrightová.“

„Já Jimmy Harris.“

„Těší mě.“

„Vy jste běloška?“ zeptal se.

„A to nevíte?“

„Já jsem totiž slepej,“ řekl.

Tiše se zasmála. „No – to já taky,“ řekla.

Za půl roku se vzali. Oba byli slepí – jak dva krtci. Našli si byt na Seventh, poblíž Mason Street, nechtěli bydlet na předměstí v Diamondbacku, ne proto, že on teď měl bílou manželku, ale jenom proto, že v Diamondbacku byla vůbec hrůza bydlet, jak pro černé, tak pro bílé. To jméno dali té čtvrti černoši sami, v domnění, že bude znít sarkasticky a komicky, jenže bylo stejně málo k smíchu jako skutečný diamondback, což je jistý druh chřestýše, a život v té vypečené čtvrti byl stejný smrťák jako uštknutí toho rozkošného háděte. Isabelin otec přijel na svatbu z Tennessee. V té době už spolu stejně půl roku žili, takže jim bylo jedno, že starý pán sakroval a láteřil; jednoduše mu řekli, že když se mu to nelíbí, může jet zas domů a třeba se utopit v té své bourbonské whisky popíjené s potoční vodou.

Jinak to ale byl docela milý staroch, který po přejití všech bouří hněvu prohlásil, že o jeho dceru bude dobře postaráno. Vzala si sice chlápka, který si nevidí na vlastní ruku, ani když si ji strčí až pod ten černej nos – no ale co, jistě se o ni bude umět postarat.

No postaral se, postaral.

Sem tam si spolu zatancovali.

Pustili si rádio a tancovali při něm. Před válkou býval nějaký tanečník. Slyšel jakousi hudbu, tajemnou hudbu, pořád mu zněla v hlavě. Stejně jako ta světla, co se tam taky pořád rozsvěcela. Většinou se myslí, že být slepý znamená žít trvale a pořád ve tmě. Jenže to tak není. V té tmě vyšlehávají světla. Elektrické impulzy z mozku, obrazy ze vzpomínek, všecko možné. V jednom kuse se mu v hlavě děla spousta věcí. Z toho, co měl před očima, neviděl nic, ale moc si toho uměl představit. Dotkl se třeba její tváře. Krásná tvář. Já jsem blondýnka, řekla mu. Starý Jimmy Harris prostě sbalil senzační kočku a miloval ji až k smrti. Kvůli ní chrastil tou zatracenou miskou a v posteli s ní cvičil tak, že tam chrastily kosti zase v ní.

Odhadoval, že je dva bloky od budovy na Seventh Street, ve které bydlel. Na předměstí jel podzemkou, vystoupil na Fourth a teď přecházel Hannon Square, kde jezdecká socha generála z první světové války vévodila malé travnaté cestičce, nad níž se skláněly větve kaštanů. V té jeho pitomé válce už žádní koně nebyli. Pasti s bodáky z bambusu a pročesávání – obklíčit vesnici – a přehnat se přes ni jak smršť – to byla jeho válka. A oči pořád při zemi, nespouštět je z podrostu džungle. Fajn, Jimmy. Dostals ho. M-16 měl stabilně přehozený na palbu v dávkách a kropil z něho křoví po pravé straně stezky, odkud se pojednou ozvala palba z kulometů.

Teď už tam byl klid. A seržantův hlas. Fajn, Jimmy. Dostals ho.

Čekal.

Na sobě měl bundu z nehořlavého materiálu, pod ní bavlněnou košili do džungle, kalhoty od polní uniformy, bagančata s koženou podrážkou a vrškem z hrubého plátna, perforované dírami, aby z nich odtékala voda, na nohou černé nylonové ponožky, na hlavě kruhovou vložku do přilby a na ní ocelovou helmu s maskovací zahrádkou. Od opasku mu na řemíncích viselo pouzdro s výbavičkou první pomoci, ve kterém byla gáza, sůl v tabletách a zásyp na nohy; sumka se zásobníky do samopalu; dvojitá sumka se šesti trhavými granáty typu M-26 a dvěma kouřovými granáty; jeden bajonet, jedna ochranná maska na obličej a dvě polní láhve s vodou. Krčil se v podrostu, čekal a naslouchal. Slyšel, jak jejich polní vysílačka volá Bravo, aby jim přišlo na pomoc.

Granát přiletěl z dálky, odněkud zprava. Jeden voják z Alfy zařval, aby ho varoval, ale přišlo to příliš pozdě. Otočil se a uviděl granát, který svištěl strakatou vegetací horké džungle jak vzácný tropický pták. Už už před ním chtěl uskočit, plácnout sebou do křoví, které měl za zády, ale vtom mu granát vybuchl asi metr nad hlavou. Měl štěstí, že mu neurval celou hlavu. Rozrazil mu jen čelo a usmažil obě oči jak vejce na pánvi. V lazaretu na operační základně mu doktor řekl, že měl štěstí, že zůstal naživu. To bylo už poté, co jim družstvo Bravo přišlo na pomoc. Od toho dne už neviděl nikdy nic. Stalo se to čtrnáctého prosince. Jedenáct dní před Vánoci. Před deseti lety. Od té doby byl slepý.

„Teď v listopadu byly kaštany na Hannon Square bez listí. Slyšel, jak vítr kvílí v jejich holých větvích. Byl už blízko té sochy – některé věci slepci vytuší, předměty, které odrážejí zpět ozvěnu nebo teplo, závany, které se projeví ve změněném tlaku vzduchu a člověk je pocítí na tváři. Někde dál, na Culver Avenue, slyšel autobus, jak skřípavě řadí rychlost. Ve vzduchu ucítil vůni sněhu. Doufal, že nezačne sněžit hned teď. Když napadl sníh, byly s tím potíže pro – “

Pojednou zůstal Stanley stát.

Škubl vodítkem. Pes se však nepohnul.

„Co je?“ zeptal se.

Pes vrčel.

„Co se děje, Stanley?“ zeptal se.

Ticho. Jen pes vrčel dál.

„Kdo je tam?“ řekl tázavě.

Ucítil pach, který hned poznal. Znal jej od chvíle, kdy ho v polním lazaretu na základně operovali. Teď ten pach přinášel listopadový vítr. Chloroform. Z

napjatého vodítka, které svíral v ruce, cítil, že pes je ve střehu a celý se chvěje.

Potom najednou pes zakňučel. Chloroformový pach byl náhle nesnesitelný. Otočil hlavu, aby mu uhnul, a ucítil, jak váha psího těla škubla vodítkem. Stanley se poroučel na chodník. Pokusil se ho udržet na nohou. Lomcoval s ním. Sklonil se doprava, div neztratil rovnováhu. Pes teď ležel na chodníku. Slyšel, jak mu nad hlavou praští rozkomíhané větve kaštanu. Najednou byl ztracený. Nechtěl pustit vodítko z ruky, poněvadž podvědomě cítil, že jakmile to udělá, bude opravdu slepý; pes – to byly jeho oči. Věděl ale, že Stanley ztratil vědomí, že někdo psa omámil chloroformem. Otevřel ruku. Pustil z ní vodítko, jako když se vzdává posledního stébla naděje. Udělal krok zpátky, pes zůstal před ním. Uši měl plné kvílení listopadového větru. Kroky však neslyšel.

„Kde jste?“ zeptal se.

Ticho. Vítr.

„Kdo jste? Co chcete?“

Náhle ho někdo zezadu chytil. Cítil, jak mu čísi loket sevřel bradu jak do vidlice, cítil, jak mu někdo strhl hlavu dozadu, jak mu zvedl čelist. A pak bolest. Po hrdle mu přelétla palčivá čára ohně. Límec košile měl náhle mokrý a horký. Prsty levé ruky roztáhl do vějíře a křečovitě jimi hrábl do vzduchu. Rozkašlal se, dusil se, lapal po dechu. V příštím okamžiku se skácel na chodník vedle psa. Krev mu vyhrkla z podříznutého hrdla a v jasně červených potůčcích se rozplazila k podstavci pomníku, začala se rozlévat kolem něho, stékat z chodníku a ztrácet se v trnitém křoví.

ŽENA, KTERÁ TEN ČTVRTEK VEČER, deset minut před osmou, mrtvolu našla, byla Portoričanka a neuměla anglicky. Podívala se na toho člověka i na psa a pomyslela si, že jsou oba po smrti; jenže potom si uvědomila, že pes dýchá. Nejdřív ji napadlo, že by měla na všecko, co vidí, zapomenout a rychle odkráčet; plést se do cizích záležitostí se nevyplácí, zvlášť když na chodníku leží muž, kterému je vidět hluboko dovnitř do podříznutého krku. Pak si ale povšimla, že má před sebou slepeckého psa, a v tom okamžiku se jí nad mrtvým mužem zmocnila nesmírná lítost. Potřásala hlavou a tiskla jazyk na patro, když se vydala přes ulici do telefonní budky, kde strčila minci do automatu a vytočila číslo 911. Věděla, jak to má udělat, poněvadž všecky údaje o vytáčení čísel byly v budce uvedeny jak anglicky, tak Španělsky, a v téhle čtvrti velkoměsta nikdy neškodilo, když člověk věděl, jak v případě naléhavé potřeby zavolat polici . Muž, který telefon zvedl, rozuměl Španělsky. Sám byl také hispánského původu, pocházel z rodiny, která do Spojených států přišla z Mayagúezu s velkou přistěhovaleckou vlnou po druhé světové válce. Tehdy mu bylo dvanáct let. Teď mluvil anglicky bez sebemenšího cizího přízvuku; jestli se něčemu dalo něco vytknout, pak to byla jeho španělština.

Ze vzrušeného brebentění ženy si však dokázal dát dohromady, že našla u pomníku na Hannon Square mrtvého slepce. Když se jí ale zeptal, jak se jmenuje, žena zavěsila.

Vysvětlovat mu nikdo nic nemusel; tak to v tomhle velkoměstě prostě chodilo.

Když na místo činu dorazili detektivové Carel a a Meyer, kolmo k chodníku už parkoval hlídkový radiovůz a za ním stál černý sedan, který vypadal jak z pohřebního ústavu. Carel a odhadl, že tenhle vůz patří oddělení pro vyšetřování vražd.

„Hele, hele,“ zvolal Monoghan, „koukni, kdo to přijel!“

„No ne, to jsou k nám hosti,“ přisadil si Monroe.

Oba detektivové z oddělení vražd tam stáli s rukama v kapsách, každý po jedné straně mrtvého těla, které leželo zhroucené na chodníku. Oba byli skoro stejně oblečeni, oba měli černý svrchník a měkký šedý klobouk, oba modrou vlněnou šálu kolem krku. Oba byli pěkní pořízci, oba měli široká ramena, mohutné hrudníky a masitá stehna, ostře řezané tváře a oči zvyklé vídat nebožtíky všeho druhu – ať už šlo o slepce nebo ty, kteří měli zrak jak rys. Monoghan a Monroe vypadali přesně jako ty mlátičky z pouličních part.

„My tady jsme už deset minut,“ hlásil hned Monoghan.

„Dvanáct,“ opravil ho Monroe, který se podíval na hodinky.

„Nás bylo dneska večír ve služebně nějak málo,“ řekl Carel a.

„Zavolali jsme už rádiem ambulanci,“ řekl Monoghan.

„A policejní doktor už je na cestě.“

„Mládenci z laboratoře taky.“

„Měli byste nám poděkovat,“ řekl Monroe.

„Díky,“ řekl Carel a a podíval se na mrtvolu.

„Ten chlápek je mrtvej jak poleno,“ řekl Monoghan.

„Někdo mu podříz krk. A parádně,“ řekl Monroe.

„Z toho je jednomu na blivo.“

Ve velkoměstě, které tyhle muže zaměstnávalo, platil příkaz, že policisté z oddělení vražd se musí na místo činu dostavit i v tom případě, že další vyšetřování už pak vedou detektivové z příslušného revíru, který hlášení o vraždě přijal. Za vzácných okolností a většinou proto, že byli specialisté s funkcí dohlížecího a poradního orgánu, stávalo se, že detektivové z oddělení vražd přišli sami s nějakým nápadem nebo drobnou informací, jimiž přispěli k urychlenému vyřešení toho či onoho případu. Častější však bylo, že se při vyšetřování jen zbytečně pletli pod nohy. Monoghan a Monroe začali de facto zmatkařit už tím, že zavolali ambulanci dřív, než se na místo činu dostavil policejní lékař. Noc totiž byla chladná a nikomu se zrovna dvakrát nechce dlouho tvrdnout a přešlapovat na ulici, když se teplota pohybuje kolem bodu mrazu. A lapiduchové ze špitálu nesměli mrtvolu odvézt, dokud jim k tomu nedá svolení policejní doktor.

„Bodný rány, na ty já si nepotrpím,“ řekl Monoghan.

„Tohle nejsou bodný rány,“ řekl Monroe.

„Ne? Tak co to je? Otrava jedem? Chlápek tu leží s krkem rozfiknutým dokořán – a to je podle tebe co? Smrt oběšením?“

„Tohle je řezná rána,“ řekl Monroe. „Což je rozdíl. Bodná rána je prudce –“

vystřelil pravačkou z kapsy kabátu a sevřel v pěsti pomyslnou dýku. „Bodná rána je, když to takhle sázíš – frk, frk, frk,“ řekl a několikrát zarazil pěst do vzduchu. „To je bodná rána. Kdežto řezná rána – to je, když uděláš číí í s,“ řekl a hladce přejel ostřím pomyslné dýky po čemsi, co si náramně konkrétně představoval, ale co mu při názorné demonstraci musel nahradit zas jenom prázdný vzduch.

„Podle mne,“ řekl Monoghan, „když je někdo odkráglovanej kudlou, tak je to ubodání.“

„To podle mne taky,“ řekl Monroe.

„Tak co mi tu potom –“

„Já ti říkám to, co bude stát ve zprávě z prosektury. Tam napíšou, že smrt nastala v důsledku řezné rány.“

„No jo, jenže já mluvím o tom, co zejtra ráno řeknu ženě u snídaně. Copak jí můžu říct, že jsme našli chlápka, kterej byl uřezněnej k smrti?“ zeptal se Monoghan a vyprskl smíchy.

Monroe se taky rozchechtal. Do mrazivého vzduchu se rozpeřily bílé vějířky páry z jejich úst. Projevy družného veselí se zvonivě rozléhaly po malém náměstí, kde kousek od sochy ležel na zádech mrtvý muž. Z dálky Carel a uslyšel netrpělivé uí -huí, uí -huí, uí -huí ambulance přijíždějící se zapnutou sirénou. Mrtvému spadly z hlavy černé brýle a válely se rozbité na chodníku vedle něho. Carel a pohlédl do zejících, zjizvených důlků, ve kterých měly být oči, a odvrátil se. Černý labradorský retrívr ležel na boku, asi metr od mrtvého muže. Meyer si nad psem přidřepl. Krev z podříznutého hrdla mrtvého tekla po chodníku a barvila chomáčky černé srsti na mohutné psí hrudi. Pes pořád ještě dýchal. Meyer zauvažoval, co by s ním měl udělat. Nikdy ještě nevyšetřoval případ, ve kterém figuroval pes upadlý do bezvědomí.

„Co s tím psem provedeme?“ zeptal se Carel y.

„Právě jsem o tom taky uvažoval.“

„Tohle je slepeckej pes,“ řekl Monoghan. „A viděl asi pachatele. Co kdyby ses ho zeptal, kdo to udělal?“

Monroe se znova rozchechtal. Monoghan, jakožto autor té vtipné poznámky, se skromně ovládl o moment déle než jeho partner, ale pak se k němu připojil.

Oba doslova zabučeli smíchy do noci.

Když přijela ambulance, pes pořád ještě nebyl při vědomí. Na místě činu teď byly čtyři policejní radiovozy, světélkující majáčky na střechách se nepřetržitě otáčely. Kolem celého náměstí vyrostly stojany s provazy, označující, že místo je ohrazeno. Noc byla studená, ale lidé se už přesto začali shlukovat a strážníci je také začali napomínat, aby si šli po svém – „Tady není nic k vidění, račte pokračovat, nezastavujte se, vážení.“ Z ambulance vystoupil doktůrek z pohotovosti, okamžitě se kolem sebe rozhlédl po někom, kdo má na kabátě připíchnutý policejní odznak, a pak zamířil k místu, kde stál Carel a s Meyerem a oběma pátrači z oddělení pro vyšetřování vražd. Podíval se na zem na mrtvolu.

„Už si ho můžem odvézt?“ zeptal se.

„Zatím ne,“ řekl Carel a. „Ještě ho neviděl policejní doktor.“

„Tak proč jste nás volali?“ zeptal se doktůrek.

„Pár minut snad můžete počkat, ne?“ řekl Monoghan. „To vás nezabije.“

Doktůrek se na něho podíval.

„No jasně,“ řekl Monoghan a kývl.

„Vy tady to vyšetřování vedete?“ zeptal se doktůrek.

„Já jsem ten, co zavolal ambulanci.“

„S tím jste moh počkat,“ řekl doktůrek bezbarvým hlasem, otočil se na podpatku a odkráčel zpátky k ambulanci, zaparkované u chodníku. Lapiduch už mezitím otevřel zadní dvířka. Doktůrek mu řekl, aby je zase zavřel.

Asistent policejního lékaře přijel o deset minut později. Doktůrek z pohotovosti jim zatím stačil čtyřikrát pohrozit, že odjede. Carel a ho ale vždycky zpacifikoval.

Doktůrek na to pokaždé řekl: „V tomhle městě umíraj taky jiný lidi, víte?“ Asistent policejního lékaře byl pán, který se jmenoval Michael Horton. Na sobě měl konvenční pánský oblek s vázankou, přes něj tmavý svrchník, na rukou černé kožené rukavice, ale byl bez klobouku. Než podal Carel ovi ruku, pravou rukavici si stáhl. Potom přiklekl a začal prohlížet mrtvolu. Maník z fotolaboratoře poodstoupil a začal pořizovat snímky psa.

„Šikovně, moc šikovně to proved,“ prohlásil Horton. „Je přeťatá průdušnice, obě karotidy a jugulárka taky. To je taky příčina smrti, můžu vám ji říct na fleku.

Žádné jiné známky násilí na sobě ten člověk nemá. Jen se mu podívejte na ruce.

Nemá je nikde pořezané – jako kdyby se třeba bránil, nic takového. Šikovně to ten parchant proved, moc šikovně. Musela to být sakra velká čepel. Stačilo jediné říznutí, ale zakrojil hluboko, jako když krájí chleba, tohle by nějakým perořízkem nikdo nedokázal, to si pište. Náramně šikovně provedeno, jen co je pravda. Nikde stopa nějakého zaváhání, rána má absolutně čisté okraje. Pomozte mi ho obrátit.“

Carel a také přiklekl a spojenými silami mrtvolu otočili. Horton se podíval na mužova záda. „Tady nic, tady je čistej jak sklíčko,“ prohlásil. Odtáhl límec svrchníku a zkoumal krk mrtvého zezadu. „Řez šel skrz naskrz, až na páteř. No fajn, tak ho obrátíme zas naznak,“ řekl a společně s Carel ou mrtvolu znova překulili. „Na ruce musí dostat pytlíky, mohlo by být něco pod nehty, jestli se pokusil aspoň škrábat.

Přece mu nemusíte brát otisky prstů hned tady, nebo jo?“

„Nevíme ještě ani, kdo to je,“ řekl Carel a.

„Počkám tu, než se mu podíváte do kapes,“ řekl Horton. „Nechci předbíhat pitevní zprávu, ale dá se říct, že příčinou smrti byla řezná rána na hrdle.“

„Co jsem ti říkal?“ zvolal Monroe.

„Co se děje?“ zeptal se Horton.

„To nic,“ řekl Monoghan a zlostně se na Monroea zamračil.

„Co uděláme s tím psem?“ zeptal se Carel a.

„S jakým psem?“

„Tady s tím. Nechcete se taky podívat na toho psa?“

„Psy já neprohlížím,“ řekl Horton.

„Myslel jsem“

„Nejsem zvěrolékař, psy neprohlížím.“

„Tak kdo to tedy udělá?“ zeptal se Carel a.

„To nevím,“ řekl Horton. „Za celá ta léta, co pracuju jako policejní lékař, neprohlížel jsem ještě nikdy mrtvého psa.“

„Ten pes je ještě naživu,“ řekl Carel a.

„Tak proč chcete, abych ho prohlížel?“

„Abyste se podíval, co mu je.“

„Jak mám proboha vědět, co mu je? Nejsem zvěrolékař.“

„Ten pes je totiž v bezvědomí,“ řekl Carel a. „Myslel jsem, že kdybyste se na něj podíval, mohl byste nám říct“

„Ne, to není můj džob,“ řekl Horton. „Já jsem tu skončil, dejte mi, co mám podepsat. Počkám nanejvýš, než mrtvého prohlédnete kvůli identifikaci.“

„Nevím, jestli s ním už jsou hotovi fotografové,“ řekl Carel a.

„Tak snad abyste si to zjistil, ne?“ vybídl ho Horton.

Od ambulance k nim přicházel doktůrek z pohotovosti. Dýchal si na ruce. „Tak co – v pořádku? Už si ho můžem vzít?“ zeptal se.

„Co kdybyste na mě všichni tak nekvaltovali?“ řekl Carel a.

„Čekám už tady“

„To je mi fuk,“ řekl Carel a. „Tohle je vražda, tak se laskavě koukejte uklidnit a moc mě neprohánějte.“

„V tomhle městě umíraj taky jiný lidi,“ řekl doktůrek.

Carel a mu neodpověděl. Přistoupil k policejnímu fotografovi, který právě pořizoval snímky bezvládného psa. „S tím mrtvým už jste hotov?“ zeptal se ho.

„Zatím jen polaroidy,“ řekl fotograf.

„Dobře, vyfotografujte si všechno, co ještě potřebujete,“ řekl Carel a. „Já jen, že tady už jsou všichni jak na tmí.“

„Taky jsem mu ještě nevzal otisky prstů.“

„Policejní doktor chce, aby dostal na ruce pytlíky.“

Technik z laboratoře už zakresloval křídou na chodník obrys těla.

Fotograf čekal, až s tím skončí, a pak začal pořizovat dodatečné snímky, které mu ještě chyběly Vyšlehly magnéziové blesky Asistent policejního lékaře zamžikal.

Lapiduch mezitím znova otevřel zadní dvířka ambulance a čekal u nich. Meyer odvedl Carel u stranou. Ve chvíli, kdy přišlo hlášení, chystali se právě na hlídku do obchodního domu. Oba na sobě měli teplé tříčtvrteční kabáty a vlněné hlídačské čepice.

„Co uděláme s tím psem?“ zeptal se Meyer.

„Jo, to nevím,“ řekl Carel a.

„Nemůžem ho tu přece jen tak nechat, ne?“

„To nemůžem.“

„Tak co s ním uděláme?“

„Nejspíš zavoláme nějakýmu zvěrolékaři. Fakt nevím.“ Carel a se odmlčel. „Ty máš psa?“

„Ne. Ty jo?“

„Napadlo mě totiž, že bysme možná měli zavolat zvěrolékaře rovnou sem. Ten pes totiž může bejt otrávenej nebo s ním může bejt bůhvíco.“

„Hm, no jo,“ řekl Meyer a přikývl. „Tak já teda jdu zavolat k nám. Zjistím, jestli nám sem Murchison může někoho poslat.“

„Možná že by někoho měli v centru… znáš to oddělení, co tam maj ty psy, cvičený na vyčmuchávání drog?“

„No a?“

„Tam přece musej mít zvěrolékaře, kterej se jim o ty psy stará, nezdá se ti?“

„Možný to je. Jdu zavolat k nám, uvidím, jak pochodím.“

„Fajn, pusť se do toho. Mám dojem, že fotograf je s mrtvolou hotov, já ji teď chci ještě trochu protřepat.“

Meyer zamířil k nejbližšímu radiovozu a vyměnil pár slov se strážníkem. Potom vlezl do auta a sáhl po závěsném mikrofonu. Carel a se vrátil k fotografovi, který právě zakládal do aparátu novou roličku filmu.

„Tak teď mu už můžu prošťárat kapsy?“

„Poslužte si, já už ho nepotřebuju,“ řekl fotograf.

U mrtvého, v kapsách jeho kabátu, našel Carel a jen kartónek plochých zápalek a lístek do podzemky. V pravé kapse kalhot objevil další jízdenku, kroužek se dvěma klíči a dvanáct dolarů a čtyři centy ve čtvrtdolarových, deseticentových, pěticentových a centových mincích.

V levé kapse kalhot byla pánská kožená peněženka se sedmnácti dolary, všechny v jednodolarových bankovkách, a průkazka v pouzdru z umělé hmoty, vystavená Ústavem pro výcvik slepeckých psů na South Perry, číslo 821. Na jedné straně kartičky byl na stroji psaný text:

Průkaz totožnosti Jamese R. Harrise, bytem Isola, South Seven Street 3415, a jeho slepeckého psa Stanleyho, černého labradorského retrívra.

Kartička byla podepsána ředitelem výcvikového kurzu, pánem, který se jmenoval Israel Schwartz, a v pravém dolním rohu opatřena razítkem ústavu. Na druhé straně kartičky byla fotografie Jimmyho Harrise se psem na řemínku a pod ní tištěný text:

Vystaveno pro potřebu dopravních společností.

Opravňuje k přepravě slepeckého psa v doprovodu majitele. Nepřenosné.

Blok 3400 byl jen kousek od Mason Avenue. Jamese Harrise zabili ani ne dva bloky od domu, kde bydlel. V kožené peněžence měl připíchnutý jakýsi medailónek; Carel a měl dojem, že něco takového u sebe nosívají katolíci. Na levém zápěstí měl Harris náramkové hodinky s Brail ovým slepeckým ciferníkem.

Na prsteníku levé ruky snubní prsten. Na pravé ruce maturitní prstýnek ze střední školy. Z Emory High. Což byla jedna škola v Diamondbacku. A to také bylo vše.

Znova se objevil technik z laboratoře. Přidřepl si vedle Carel y a začal ukládat majeteček mrtvého do hnědých papírových pytlíků, zalepovat je a opatřovat štítky.

„Co bys řek, že tohle je?“ zeptal se Carel a a ukázal mu medailónek.

„Já jsem ateista,“ řekl technik.

„Ale je to nějakej svatej, nemám pravdu?“

„I kdybych nebyl ateista,“ řekl technik, „to moje náboženství si na žádný svátý stejně nepotrpí.“

„Tak už to máte všechno?“ zeptal se Horton.

„Jo,“ řekl Carel a.

„Chci, abyste mu dal na ruce pytlíky,“ řekl Horton technikovi.

„Prosím,“ odpověděl technik. „Jak je libo.“

„Pošlu si někoho do márnice hned zejtra ráno,“ řekl Carel a.

Horton přikývl. „No – tak dobrou noc,“ řekl a rychle odešel.

Carel a přistoupil k fotografovi, který pořizoval snímky terénu kolem náměstí.

„Budu potřebovat, aby mu někdo z fotolaboratoře ráno sňal otisky prstů,“ řekl.

„Pošlu si tam někoho, aby je od vás vyzvedl a dopravil na identifikační oddělení.“

„V kolik?“ zeptal se fotograf.

„No – řekněme v osm.“

„To je sakra brzo.“

„Co můžu dělat?“ řekl Carel a a bezmocně ukázal na mrtvolu, které už technik z laboratoře přivazoval na pravou ruku igelitový pytlík. Meyer se k nim vracel od radiovozu. „Už víš, o koho jde?“ zeptal se.

„Jmenoval se James Harris,“ řekl Carel a, „a bydlel na South Seventh. Co bude s tím psem?“

„Murchison už sem posílá zvěrolékaře.“

„Fajn. Chceš tady počkat, než ověřím tu adresu?“

„Pořídil už jsi náčrtek?“

„Ještě ne.“

Doktůrek z pohotovosti se znova objevil právě ve chvíli, kdy se Meyer ptal na náčrtek. „Poslyšte,“ řekl, „jestli myslíte, že vám tady budem tvrdnout, než si uděláte nějaký zatracený vejkresy“

„To bude hotový za chvilku,“ řekl Meyer.

„Příště nám volejte, až pro nás budete mít všechno připravený,“ řekl doktůrek.

„A co se týče toho psa“

„Co je s ním?“

„Ten policajt tamhle říkal, že ho musíme taky odvézt. Já ale v ambulanci žádnýho psa nepovezu. To totiž“

„Kdo říkal, že ho musíte odvízt?“

„Ten velkej policajt tamhle. Ten v tom černým kabátě.“

„Monoghan?“

„To já nevím, jak se jmenuje.“

„Psa s sebou brát nemusíte,“ řekl Meyer. „Nemůžu vás ale nechat odvízt mrtvolu, dokud nebudu mít nákres místa činu, jasný? Slibuju vám, že to bude trvat jen pár minut.“

Carel a věděl, že se to protáhne na víc než půl hodiny. „Meyere,“ řekl, „já se sem vrátím.“

2

V MALÉ VSTUPNÍ HALE NESVÍTILO SVĚTLO.

Carel a vytáhl z kapsy kabátu tužkovou baterku a posvítil si na poštovní schránky. Na schránce patřící k bytu 3C našel vizitku J. HARRIS. Zhasl baterku a vzal za kliku dveří vedoucích dál do chodby. Byly odemčené. Za nimi, nad odpočívadlem v přízemí, visela od stropu žárovka a vrhala nažloutlý svit na schody pokryté linoleem. Vykročil do schodů. Kolekce zápachů, nechybějících v žádném činžáku, mu byla důvěrně známá. Za ta léta, co pracoval v 87. revíru, stačil si na ně už zvyknout.

Bral dva schody naráz, ne snad proto, že by měl tak naspěch, prostě proto, že když šel do schodů, bral je vždycky po dvou. Naučil se to, když mu bylo dvanáct a právě začal být samá ruka samá noha. Matka o něm v té době s oblibou prohlašovala, že je kolohnát. Přestal růst, když mu bylo sedmnáct a měřil skoro metr devadesát. Teď měl široká ramena a úzký pas, svaly na něm jen hrály a vyznačoval se ledabylým půvabem rozeného atleta. Vlasy i oči měl hnědé, a ty oči jako by maličko šilhaly, takže vypadal trochu jako Orientálec.

V činžácích ve zdejším revíru bylo vždycky buď moc horko, nebo moc zima. V

tomhle bylo horko k zadušení, jako by se tu nastřádalo teplo, vysálané ústředním topením za celý den. Jak stoupal do schodů, sundal si vlněnou hlídačskou čepici, nacpal ji do kapsy tříčtvrťáku, a navíc si rozepnul sako. Za zavřenými dveřmi slyšel hlasy z televizních pořadů. Někde v domě právě kdosi spláchl záchod. Dorazil na odpočívadlo v druhém patře, kde byly tři byty. Byt číslo 3C byl až na konci chodby, nejdál od schodiště. Zaklepal na dveře.

„Jimmy?“ ozval se ženský hlas.

„Ne, madam, já jsem od policie.“

„Co – od policie?“

„Ano, madam.“

Čekal. Dveře se otevřely na škvíru, ale zaháknutý řetízek je zajišťoval. V bytě za nimi byla tma, do tváře té ženě neviděl.

„Ukažte mi odznak,“ řekla.

Měl už placku připravenou v ruce, lidé ji vždycky chtěli vidět. Nosil ji připíchnutou na chlopni malé kožené tašky, v níž byla také policejní průkazka v pouzdru z umělé hmoty. Ukázal odznak ženě a čekal, až si ho prohlédne.

„Už ho máte připravený?“ zeptala se.

„Jistě,“ řekl a zmateně se zamračil.

Z úzké štěrbiny pootevřených dveří se vynořila ruka. „Ráda bych si na něj sáhla,“ řekla a Carel a si opožděně uvědomil, že je slepá. Přistrčil jí odznak a pozoroval, jak prsty ohmatávají modrý smalt a zlaté paprsky stylizovaného slunce, rozbíhající se kolem městského znaku.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se.

„Carel a. Detektiv Carel a,“ řekl.

„To je snad v pořádku,“ řekla a stáhla ruku zpátky. Zajišťovací řetízek ale nechala ve zdířce. „Co si přejete?“ zeptala se.

„Bydlí tu James Harris?“

„Oč jde?“ zeptala se okamžitě.

„Paní Harrisová…“ řekl a zaváhal. Tenhle moment měl ze vší té práce, kterou musel u policie dělat, nejmíň rád. Neexistoval způsob, jak to říct ohleduplně, nic, čím by se to dalo nějak zmírnit – prostě nic. „Váš manžel je mrtev,“ řekl.

Ve štěrbině pootevřených dveří bylo ticho. Ticho i ve tmě za nimi.

„Co… co jste…?“

„Smím dál?“ zeptal se.

„Ano,“ řekla. „Pojďte, prosím…“

Slyšel cvaknout vyháknutý řetízek. Dveře se otevřely dokořán. Ve světle dopadajícím z odpočívadla uviděl, že je běloška, štíhlá blondýnka, že má na sobě dlouhé modré šaty s páskem a na nose nezvykle velké černé brýle, které jí zakrývají nejen oči, ale i značnou část obličeje. V bytě za ní byla tma. Zaváhal, než vstoupil; vycítila to a okamžitě také pochopila proč. „Já rozsvítím,“ řekla, otočila se, bez tápání přistoupila ke zdi a vykročila podél ní; levou rukou po ní jen sem tam zašmátrala. Našla vypínač a zmáčkla tlačítko. Stropní lustr ozářil místnost. Carel a vešel a zavřel za sebou dveře.

Stáli v kuchyni. Nepřekvapovalo ho to – v mnoha bytech zdejšího revíru vedly dveře z chodby rovnou do kuchyně. Některé ty kuchyně byly čisté jako klícka, jiné zase špinavé. O téhle se nedalo říct ani jedno, ani druhé. Kdyby nevěděl, že nájemníci bytu jsou slepci, usoudil by nanejvýš, že jde o lidi, kteří si zrovna moc nepotrpí na pořádek. Žena teď stála čelem k němu, hlavu trochu ke straně jako většina slepců, bradu skloněnou, a čekala.

„Paní Harrisová,“ řekl, „vašeho manžela někdo zavraždil.“

„Zavraždil?“ Hlava se jí roztřásla. „Ne,“ řekla, „to určitě… ne, to musí být nějaký omyl.“

„Přál bych si, aby byl, paní Harrisová.“

„Proč by ale… ne,“ řekla. „Vždyť on je slepý, chápete?“

Přesně jejímu uvažování rozuměl. Nepředstavitelné bylo už jen to pomyšlení.

Slepce a malé děti přece nikdo nezabíjí. Nikdo přece nerdousí skřivánky a netrhá křídla motýlům. Kromě lidí, kteří to dělají. Poněvadž někteří to dělají. Její manžel ležel právě v téhle chvíli mrtvý na chodníku. Někdo mu podřízl krk. Carel a řekl znova, tentokrát velice pomalu: „Je mrtvý, paní Harrisová. Někdo ho zavraždil.“

„Kde je?“

„Za malou chvilku ho odvezou do nemocnice Buenavista.“

„Kde je teď?“

„Na Hannon Square.“

„A jak ho zabili?“ zeptala se.

Mluvila s téměř neznatelným jižanským přízvukem a tak tiše, že měl co dělat, aby ji slyšel. Hovořila ale bez okolků, říkala to, co měla na mysli, a teď ho žádala o informaci, kterou jí záměrně nesdělil.

„Někdo ho probodl nožem,“ řekl Carel a.

Mlčela a to mlčení se zdálo nekonečné. Venku na ulici bylo slyšet pneumatiky kvílející po asfaltu. Motor zařval a pneumatiky znova zakvílely, jak vůz zahýbal za roh. Hluk motoru se začal vzdalovat a zanikl úplně.

„Posaďte se, prosím,“ řekla a s přesnou orientací ukázala ke kuchyňskému stolu. Vytáhl si židli a posadil se. Přešla přes kuchyň, nahmatala opěradlo protější židle a také si hned sedla.

„Jestli chcete, můžeme si pohovořit až jindy,“ řekl Carel a.

„Nebude lepší, když si promluvíme hned?“

„Pokud chcete, tak jistě. Mohlo by nám to pomoct.“

„Co ode mne chcete vědět?“

„Kdy jste s ním byla naposled, paní Harrisová?“

„Dneska ráno. V deset hodin jsme společně odcházeli z domova.“

„Kam jste šli?“

„Já jsem zaměstnaná ve městě. Dole v centru. Jimmy měl namířeno na Hal Avenue. Pracuje většinou na Hal mezi Circle a Montgomery.“ Odmlčela se. „On je žebrák, víte?“ dodala tiše.

„A vy pracujete kde, paní Harrisová?“

„V podniku se zásilkovou službou. Strkám katalogy do obálek.“

„Co je to za katalogy?“

„Reklamní prospekty na zboží, které firma prodává. Rozesíláme je dvakrát měsíčně. Ještě je tam jedno děvče, ta píše na stroji adresy a já strkám katalogy do obálek. Prodáváme drobné suvenýry, jako třeba popelníky, slánky a pepřenky, podložky pod sklenice, koktejlové lžičky… takové věci.“

„Jak se ten váš podnik jmenuje?“

„Prestižní inovace. Je to na Dutchman Row. Tam, co je nákupní středisko s oblečením.“

„Takže vy a váš manžel jste dnes v deset hodin ráno odešli společně z domova?“

„Ano. Vždycky se chceme vyhnout dopravní špičce v podzemní dráze. Jimmy má psa a tak“ Pojednou se zarazila. „Kde je Stanley?“

„Už jsme se o něho postarali, paní Harrisová.“

„Je v pořádku?“

„To nevím. Něčím ho možná omámili, nebo snad…“ Carel a nechal větu vyznít do ztracena.

„Co jste to chtěl říct? Že ho otrávili?“

„Ano, madam.“

„Stanley od nikoho cizího nic neveme. Žrát mu dává jedině Jimmy. Pes k tomu byl vycvičenej. Neveme nic k žrádlu ani ode mne, když mu něco nabídnu. Vždycky mu to musí dát Jimmy, nikdo jinej.“

„No, brzo se dovíme, co s ním je,“ řekl Carel a. „Když jsem odcházel, zvěrolékař byl už na cestě. A takhle vypadal váš pravidelný denní program, paní Harrisová – váš a vašeho manžela? Odcházeli jste z domova vždycky v deset hodin dopoledne a spolu?“

„Každý den. Od pondělka do pátku.“

„Kdy jste se vraceli?“

„Já chodím domů tak kolem třetí, někdy v půl čtvrtý. Jimmy tam ale vždycky postává až do večera – lidi choděj domů z práce, spoustu peněz dostane až mezi pátou a šestou. Pak tam počká ještě tak půl hodiny, zajde do baru na skleničku – čistě jen aby měl jistotu, že se vyhne večerní dopravní špičce. Do podzemky sem na periféri nasedne vždycky tak kolem půl sedmý, ve tři čtvrtě na sedm. Domů většinou přijde…“ Zaváhala a zarazila se. Pojednou si uvědomila, že mluví v přítomném čase o člověku, který je mrtev. A bylo to bolestné, bolestné vědomí.

Carel a pozoroval její obličej a viděl, jak se jí zpod dolních okrajů těch velkých černých brýlí koulejí po tvářích slzy. Trpělivě čekal.

„Promiňte,“ řekla.

„Jestli snad…“

„Ne, to ne,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Chodíval… chodíval domů nejpozdějc v půl osmý,“ řekla, rázně vstala a neomylně zamířila kolem dřezu ke skříňce nad kuchyňským stolem. Nahmatala krabici papírových kapesníků, uvolnila celofánovou pásku, jeden vytáhla a vysmrkala se. „V půl osmý jsem většinou bejvala hotová s večeří. Nebo jsme si šli někam něco zakousnout. Jimmy měl rád čínský jídla, a tak jsme hodně chodili do čínskejch podniků. Když jsme s sebou měli psa, mohli jsme jít, kam jsme chtěli,“ řekla a znova se dala do pláče.

„Máte jen toho jednoho psa?“

„Ano.“ Kapesníček měla přitisknutý na ústa a to jediné slovo zamumlala do něho. Vytáhla z krabice další a znova se vysmrkala. „Slepecký psi jsou drahý,“ řekla.

„A já psa nepotřebovala, byla jsem bez Jimmyho prakticky jedině v práci nebo když jsem se vracela z práce. To jsem měla hůl a… a…“ Znova začala štkát, hluboký trýznivý vzlykot se jí dral až z hrudníku a skoro se nemohla nadechnout.

Carel a čekal. Žena vzlykala do kapesníku. Z okna kuchyně, které bylo za ní, viděl, že venku začíná padat drobný sníh. Zauvažoval, zda už jsou na místě činu se vším hotovi. Sníh mohl lidem z laboratoře pořádně znepříjemnit práci. A sníh tiše padal. Nemohla vědět, že sněží. Nemohla to vidět ani slyšet. Vzlykala dál do zmuchlaného papírového kapesníčku, ale potom konečně narovnala ramena, zvedla hlavu a zeptala se: „Co ještě chcete vědět?“

„Paní Harrisová, je tu někdo, o kom byste si třeba pomyslela, že je něčeho takového schopen?“

„Ne.“

„Měl váš manžel nějaké nepřátele?“

„Neměl. Vždyť byl slepý,“ řekla a Carel a jí znova dokonale rozuměl. Slepci nemívají nepřátele. Slepci vzbuzují lítost nebo soucit, ale nikdy nenávist.

„Nevyhrožoval vám v poslední době někdo telefonem? Nebo nedostala jste nějaké výhružné dopisy?“

„Ne.“

„Žili jste ve smíšeném manželství, paní Harrisová…“

„Smíšeném manželství?“

„Tím myslím…“

„Ach tak – chcete říct, že jsem běloška.“

„Ano. Není tady v sousedství někdo… nebo třeba někdo u vás v práci…

kdokoli… kdo proti takovému manželství mohl mít výhrady?“

„O nikom takovém nevím.“

„Povězte mi něco o vašem manželovi.“

„Co o něm chcete vědět?“

„Kolik mu bylo let?“

„Třicet. Letos v srpnu mu bylo třicet.“

„On byl slepý od narození?“

„Ne. Byl raněný ve válce.“

„Kdy to bylo?“

„Před deseti lety. Teď v prosinci by to bylo rovných deset let, co se mu to stalo.

Čtrnáctého prosince.“

„Jak dlouho jste byla vdaná?“

„Brali jsme se před pěti lety.“

„Jak jste se jmenovala za svobodna?“

„Isabel Cartwrightová.“

„Paní Harrisová…“ řekl a zaváhal. „Neměl váš manžel… neměl váš manžel poměr s nějakou jinou ženou?“

„Ne.“

„A vy s nějakým jiným mužem?“

„Ne.“

„Jak se na vaše manželství dívali vaši příbuzní?“

„Můj otec měl Jimmyho rád. Jenže ten už umřel. Před dvěma lety. Jimmy byl u něho v Tennessee a seděl u jeho postele, když umíral.“

„A vaše matka?“

„Matku jsem vůbec neznala. Umřela, když jsem se narodila.“

„Vy jste slepá od narození?“

„Ano.“

„Máte nějaké bratry nebo sestry?“

„Ne.“

„A váš manžel?“

„Jednu sestru. Chrissie. Christinu. Vy si to všechno zapisujete?“

„Ano. Vadí vám to? Můžu s tím přestat, jestli –“

„Ne, to mi nevadí.“

„A jeho rodiče jsou naživu?“

„Matka ano. Pořád ještě bydlí v Diamondbacku.“

„A s tou vycházíte dobře?“

„Ano.“

„Paní Harrisová, nevzpomínáte si na něco, co se stalo v posledních týdnech – na cokoli, co by v někom mohlo vzbudit nenávist nebo“

„Ne.“

„Vzpomínejte. I kdyby se vám to třeba zdálo krajně nepravděpodobné.“

„Nic mě nenapadá.“

„No dobrá,“ řekl, „moc vám děkuju,“ a sklapl notes.

Normálně by manželku zavražděného požádal, aby ho doprovodila do márnice a provedla identifikaci mrtvého. Teď ale zaváhal, uvažoval, co má dělat. Isabel Harrisová byla nepochybně s to manželovu totožnost ověřit, stačilo, aby se dotkla jeho tváře prsty a mohla provést identifikaci stejně neomylně jako kdokoli, kdo měl oči v pořádku. Identifikace mrtvého těla však byla krajně drastický zážitek i za normálních okolností a mohl se jen dohadovat, v jak šokující záležitost se může proměnit pro člověka, který je nucen se mrtvoly fyzicky dotýkat. Napadlo ho, že by si k tomu měl spíš zavolat Jimmyho matku, požádat ji, aby ráno přišla do márnice.

Sophii Harrisovou z Diamondbacku. Její jméno si zapsal do notesu a mohl jí později večer zavolat. Pak mu ale blesklo hlavou, zda by tím Isabel Harrisové neupřel právo, které patřilo výhradně jí – a zda by jí ho neupřel jen proto, že je slepá.

Rozhodl se, že se jí zeptá přímo. Léta zkušeností ho naučila, že zeptat se přímo je to nejlepší, co se za takových okolností dá udělat – možná vůbec to jediné.

„Paní Harrisová,“ řekl, „když se stane obětí vraždy někdo, kdo je ženatý nebo vdaný, bývá to obvykle manžel nebo manželka, kdo mrtvého identifikují.“ Zaváhal.

„Nevím, jestli to jste ochotna udělat nebo ne.“

„Ale ano, jistě,“ řekla. „Myslíte hned teď?“

„Bude to stačit ráno.“

„V kolik hodin?“

„Stavím se tu pro vás v deset.“

„V deset hodin – dobře,“ řekla a přikývla.

Když šel ke dveřím, znova se k ní otočil. Za zády jí pořád ještě tiše padal sníh.

„Paní Harrisová…“ řekl.

„Copak?“

„Jste v pořádku? Nepotřebujete něco?“

„Ne, to já už nějak zvládnu,“ řekla.

BYLA UŽ v POSTELI, když někdo zaklepal na dveře. Zvedla víčko hodinek a přejela prsty po vypouklých číslicích Brail ova slepeckého písma. Do půlnoci chybělo dvacet minut. Okamžitě ji napadlo, že se ten detektiv vrátil; nejspíš uhodl, že mu lhala. Zaslechl něco v jejím hlase nebo jí přelétlo po tváři něco, čeho si všiml. Lhala mu vědomě, odpověděla jednoznačně „ne“ na otázku, kterou jí položil. A teď je tu samozřejmě znova; bude chtít vědět, proč mu lhala. Jenže teď už na tom nezáleží.

Jimmy je po smrti, klidně mu mohla říct pravdu hned, když se zeptal prvně. No, tak mu to poví teďka.

Měla na sobě dlouhou flanelovou noční košili, v zimních měsících chodila spát vždycky v noční košili, ale jak přišlo jaro, spávala nahá; Jimmy říkal, že má rád, když jí může šmátnout na prsa a nemusí se přitom prohrabávat haldou textilu. Vstala z postele a ucítila pod nohama studená prkna podlahy. Topení se vypínalo v jedenáct hodin a kolem půlnoci bývala v bytě třeskutá zima. Oblékla si župan a vykročila ke dveřím ložnice. Jak se vyhýbala křeslu stojícímu vpravo, natáhla před sebe ruku; v bytě nepotřebovala hůl. Prošla dveřmi do salónu – práh mezi oběma místnostmi zavrzal – minula piano, na které Jimmy rád hrával, jen tak, podle sluchu, říkával, že ve své době hrál jak Art Tatum houby hrál. Stejně to bylo zvláštní, že se tak rozbrečela. Přestala ho mít ráda už před rokem – ale slzy přece jen byly dost opravdové.

Teď byla v kuchyni. Zastavila se až u dveří. Ať tam za nimi stál kdokoli, pořád ještě na ně klepal. Klepání přestalo v okamžiku, kdy promluvila.

„Kdo je?“ zeptala se.

„Paní Harrisová?“

„Prosím. Copak?“

„Tady policie,“ řekl hlas.

„Detektiv Carel a?“

„Ne, madam.“

„Tak kdo teda?“

„Seržant Romney. Otevřela byste mi laskavě? Dopadli jsme podle všeho vraha vašeho manžela.“

„Malý moment,“ řekla a vyhákla řetízek ze zdířky.

Vešel do bytu a zavřel za sebou dveře. Slyšela, jak dveře zašelestily v pantech, a pak slyšela, jak se otočil klíč a zacvakl zámek. Jak se něco pohnulo. Prkna v podlaze zaskřípěla. Muž stál přímo před ní.

„Kde to je?“

Nerozuměla mu.

„Kam to dal?“

„Co kam dal? Kdo… kdo jste?“

„Pověz mi, kde to je,“ řekl, „a nic se ti nestane.“

„Nevím, o čem… Nevím…“

Málem začala ječet. Celá se třásla, jak před ním couvala, až narazila na zeď za sebou. Slyšela skřípnutí kovu o nějaký jiný kov, vytušila, že se náhle pohnul směrem k ní, a pak ucítila v jamce pod krkem hrot čehosi ostrého a špičatého.

„Ani nedejchej,“ řekl. „Kde to je?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Ty chceš, abych tě zabil?“

„Ne, prosím vás ne, ale já vážně nevím, o čem“

„Tak dost – kde to je?“ zeptal se znova.

„Prosím vás, já…“

„Kde to je?“ zeptal se a najednou ji vztekle udeřil přes obličej, až jí srazil černé brýle z očí. „Kde?“ zeptal se a udeřil ji znova. „Kde?“ ptal se. „Kde?“

3

„JAK TO JE S ROČNÍMA DOBAMA, to se vlastně ani nedá nikomu vysvětlit,“ vykládal Meyer. „Vem si třeba jen průměrnýho chlápka, co žije na Floridě nebo v Kalifornii, ten o žádnejch ročních dobách nic neví. Myslí si, že počasí má bejt pořád stejný – každej boží den.“

Na pouličního filozofa v té chvíli zrovna moc nevypadal, přestože si právě rázně vykračoval vedle Carel y po chodníku a rozvíjel svérázné úvahy, zatímco se oba blížili k Harrisovu bytu. Daleko víc se podobal sám sobě – čili policajtovi ve službě.

Vysoký a hřmotný, s pomněnkově modrýma očima v obličeji, který se zdál kulatější, než byl; možná proto, že Meyer byl dočista holohlavý, což ho postihlo dřív, než oslavil třicáté narozeniny.

Ta plešatost, to byl následek jeho přímo monumentální trpělivosti. Narodil se jako syn židovského krejčího ve čtvrti, kde bylo židovské obyvatelstvo ve výrazné menšině. Starý Max Meyer měl mimořádně vyvinutý smysl pro humor. Dal synovi křestní jméno Meyer. Takže dohromady a vcelku to znělo Meyer Meyer. Velká legrace, ha-ha. „Meyer, Meyer, Icík frajer,“ pokřikovali na něho kluci ze sousedství.

Jednou se mu dokonce pokusili ukázat, zač je toho loket, když ho přivázali ke sloupu a rozdělali mu u nohou obutých do tenisek pořádný ohníček. Meyer se trpělivě modlil, aby se dalo do deště. Trpělivě se modlil, aby přišel někdo, kdo by se na ty plameny aspoň vymočil. Nakonec opravdu sprchlo, jenže ne dřív, než si neodvolatelně vštípil do hlavy, že svět je jedna velká šaškárna. Postupně si s tím jménem zvykl žít a posměšky, chechtot, špičkování a jízlivé komentáře ho už většinou ani neprovokovaly. To chtělo trpělivost. Něco se v něm ale nutně zlomilo.

Začaly mu padat vlasy. Ke třicítce už měl temeno holé jak biliárová koule. A teď se k tomu přidaly ještě další problémy. Jeden plešatý polda se dokonce začal pravidelně objevovat i na televizní obrazovce. Jestli mu jediný chlápek z oddělení ještě jednou řekne…

Trpělivost, pomyslel si. To chce trpělivost.

Sníh přestal padat kolem půlnoci. Teď, v pátek v deset hodin dopoledne, ležel na dlažbě jen lehký poprašek a nebe nad hlavou bylo zářivé a čisté. Oba muži byli bez klobouků, oba na sobě měli těžké svrchníky. Ruce měli v kapsách, límce kabátů vyhrnuté. Jak Meyer mluvil, vznášely se mu od úst roztřepené chomáče zmrzlého dechu a odlétaly přes pravé rameno.

„Jednou jsem byl se Sarah ve Švýcarsku,“ vykládal zaujatě, „je to pár let, takhle koncem září to bylo. Ty lidi už se tam připravovali na zimu. Sekali všechnu tu vysokou trávu, vlastně ji vyžínali srpama, představ si to. No a pak tu trávu rozhazovali, aby uschla a krávy měly v zimě co žrát. A taky skládali dříví do hraniček a přivedli krávy z kopců do údolí, aby byly přes zimu ve chlívech a ne na pastvě. Prostě kam ses podíval, všude samý náramný přípravy na zimu. Věděli, že už co nevidět začne chumelit, a taky věděli, že musej bejt na zimu připravený. Jo, tomu říkám žít podle ročních dob,“ řekl a pokýval hlavou. „Kde lidi nežijou podle ročních dob, tam je všecko na jedno brdo, a to mi připadá nepřirozený. To si o tom myslím já.“

„Hm, no jo,“ řekl Carel a.

„Co ty si o tom myslíš, Steve?“

„Já nevím,“ řekl Carel a. Prostě a jednoduše si myslel, že je zatracená zima – na to, že je teprv listopad. Myslel na loňský rok, kdy se ve velkoměstě prakticky celou zimu střídalo jen dvojí počasí. Buď se člověk probudil a venku běsnila sněhová vánice, nebo se probudil a za oknem viděl jasné nebe a teploměr stál něco málo nad nulou. Nic jiného na vybranou nebylo. A vyhlídka, že se to letos bude opakovat, nebyla nijak potěšující. Myslel na to, že by mu vůbec nevadilo žít na Floridě nebo v Kalifornii. Napadlo ho, jestli by třeba některé z těch velkoměst tam dole na Floridě nestálo o zkušeného policajta. Moh by jim tam třeba vyšpízovat pár samorostlejch bankovních lupičů, tak něco. A pak by mohl sedět ve stínu palem a dlouze usrkávat pořádně chlazený drink. Při tom pomyšlení se celý otřásl, jak ho zamrazilo.

Budova, kde Harris bydlel, se v denním světle zdála mnohem přívětivější než v noci předtím. Na fasádě měla sice škraloup špíny – jenže to měly v tomhle velkoměstě všechny domy, ale červené cihly tím škraloupem přece jen jakž takž prosvítaly a v jasném slunečním svitu budova vypadala docela příjemně a útulně.

Což bylo něco, nač lidé v tomhle velkoměstě už dávno zapomněli. Dokonce i Carel a je měl vždycky před očima jako město zbarvené do nejrůznějších černobílých odstínů. Sazemi pokryté činžáky se zvedaly vzhůru k šedé obloze a kolem nich vedly vyasfaltované černé ulice, šedé chodníky se stejně šedými obrubníky – hotová monochromní metropole, zlověstná ve své ponurosti. Jenže pravý opak byl pravdou.

Budovy byly barevné – červené cihly vedle žlutých, načervenalý pískovec vedle dřeva natřeného na oranžovo nebo na modro, opracovaný mramor, oranžové tvárnice, růžové štukování. Barevné byly i vývěsní tabule s plakáty, které se překrývaly, splývaly a překřikovaly, jak horlivě nabízely nejslibnější atrakce všeho druhu: od rockového koncertu až po masážní salón, takže to všechno dohromady připomínalo ze všeho nejspíš abstraktní obraz. Barevná byla i všechna vozidla v ulicích a dopravní světla – červená, žlutá a zelená, blikající na vozovkách kluzkých deštěm a odrážející kovový třpyt detroitských módních kreací; všechny barvy spektra byly v těchto přeplněných ulicích shromážděny, aby vytvořily pohyblivou mozaiku. Barevné byly i odpadky – tohle město produkovalo víc odpadu než kterékoli jiné velkoměsto ve Spojených státech, a většinou jej nikdo neodvážel, poněvadž vždycky tu byla nějaká ta stávka popelářů. Odpadky se povalovaly v plastových pytlech, opřených o zdi činžáků, v těch zelených, béžových a bledě žlutých blanách moderní obalové techniky, polykajících zbytky a smetí osmimiliónového velkoměsta a často prokousaných krysami, které roztahávaly jejich obsah hrající všemi odstíny hniloby po chodnících. Barevné byly – bůh s těmi, kdo jezdí podzemní dráhou – dokonce i nápisy, vyrobené nejrůznějšími spreji na zářivých nových vagónech hromadné městské dopravy. Klikyháky latinkou, doporučující pozornosti dam toho či onoho pána zdatného v posteli sice převládaly, ale na druhé straně se vyskytovali i matadoři, kteří dokázali nastříkat sprejem své pamětihodné jméno na čtrnáct vagónů čtrnáctkrát. A koneckonců tu byli barevní i lidé. Nebyli tu prostě jen černí a bílí. Ne. Tady bylo tolik různých barev pleti, kolik tu bylo občanů.

Oba muži mlčeli, když vcházeli po schodech do vstupní haly. Jeden uvažoval o ročních dobách a druhý přemítal o barvách. Oba mysleli na tohle město. Vyšli do druhého patra a zaklepali na dveře bytu číslo 3C. Carel a se podíval na hodinky a zaklepal znova.

„Řekl jsi jí, že přijdeš v deset?“ zeptal se Meyer.

„Jasně.“ Carel a znova zaťukal. „Haló, paní Harrisová,“ zavolal. Nikdo neodpovídal. Zaklepal ještě jednou a přitiskl ucho na dveře. Z bytu neslyšel nic.

Podíval se na Meyera.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Meyer.

„Jdem za domovníkem,“ řekl Carel a.

Znova sešli po schodech a domovnický byt nalezli tam, kde většinou bývá, vzadu v přízemí u šachty schodiště. Domovník byl černoch, jmenoval se Henry Reynolds, a řekl jim, že tu správcuje šest let a Harrisovy dobře zná. Zřejmě ještě nevěděl, že Jimmyho Harrise minulou noc někdo zabil. Mluvil bez přestání, když všichni tři šli společně znova do druhého patra, ale nezmínil se ani slovem o tom, co by byl nejspíš pokládal za tragédii, kdyby o tom něco věděl, ba dokonce se ani nezeptal, proč policie chce, aby jim byt otevřel. Meyer ani Carel a v tom nespatřovali nic divného. To bylo běžné, že v tomhle velkoměstě se občané na nic neptali. Znali policajty až moc dobře a obvykle bylo jednodušší jim prostě vyhovět a nedávat najevo velký zájem. Reynolds zaklepal na dveře bytu číslo 3C, chvilku naslouchal se skloněnou hlavou, potom pokrčil rameny a konečně otevřel byt paklíčem.

Isabel Cartwrightová-Harrisová ležela na podlaze u ledničky.

Měla podříznutý krk, hlava odkloněná v děsivém úhlu spočívala v kaluži krve.

Dvířka ledničky byla dokořán. Mřížky a tácy byly vytahané ven a to, co předtím leželo na nich, bylo vysypáno na podlahu. Všude se válely otevřené plechovky a krabice. Podlaha byla pokrytá lepkavou směsí krve a mouky, cukru a ovesných vloček, mleté kávy a rozmačkaných sušenek, listů hlávkového salátu a rozbitých vajec. Zásuvky byly obráceny vzhůru dnem, změť vidliček, nožů a lžic se bez ladu a skladu vršila na hromadě, papírové ubrousky, klíšťky na špagety, vývrtka, struhadlo na sýr, podložky pod talíře, svíčky – to všechno bylo rozházeno po zemi i se zásuvkami, v nichž to bylo předtím uloženo.

„Kristepane,“ zaúpěl Reynolds.

Mrtvolu odvezli v poledne. Mládenci z laboratoře byli s prací hotovi kolem druhé a tehdy také to boží dopuštění předali Meyerovi a Carel ovi. Zbytek bytu byl ve stejně zběsilém nepořádku, jaký našli v kuchyni. Polštáře byly shozeny z pohovky a rozpárány, výplně vyrvané z povlaků a hozené na podlahu. Pohovka, stejně jako všechny polstrované židle v pokoji, byla převrácená a zespoda a ze stran rozřezaná a rozpáraná. V obýváku byla jen jedna lampa, ale i tu kdosi porazil, stínidlo utrhl a hodil na druhý konec místnosti. Z postele v ložnici bylo staženo všechno ložní prádlo, matrace byly rozřezané a chumáče vyškubané vycpávky se ježily kolem nich. Zásuvky šatníku byly také vytahané a pozpřevracené, povlaky a kalhoty, podprsenky a svetry, rukavice a kapesníky, ponožky a spodky, trička a tílka – to všechno bylo rozmetané po celé podlaze. Šaty, které visely na ramínkách ve skříni, někdo serval a mrštil jimi do místnosti, kde přistály na prádelníku a na podlaze. Skříň sama byla také prohrabaná skrz naskrz – krabice s botami zotvírané a prohledané, vnitřky bot rozřezané, obsah bedničky s čisticími potřebami vyvalen na podlahu, pergamenový papír pokrývající police ve skříni vyškubaný zpod připínáčků, které jej přidržovaly. Bylo zřejmé, ba nad slunce jasnější, že tady někdo něco hledal. A navíc zuřivost, s jakou to hledal, jako by nasvědčovala, že si byl jistý, že to tu najde.

Carel a s Meyerem před sebou žádný tak jasný cíl neměli, nehledali nic konkrétního. Doufali nanejvýš, že najdou nějaké sebemenší vodítko, nějaký klíček k tomu, co se vlastně stalo. V rozmezí pouhých několika hodin byli brutálně zavražděni dva lidé. První vražda se dala odfajfkovat jako zabití na ulici, jakých byla v tomhle spanilém velkoměstě spousta, a zabití na ulici nevyžaduje žádný motiv.

Druhá vražda však způsobila, že se pojednou všechno zdálo spíš metodicky naplánované než nesmyslné. Muž a jeho manželka byli oba zabiti během čtyřiadvaceti hodin, navíc oba stejným způsobem, a to už si žádalo nějaké rozumné vysvětlení. Detektivové chtěli vědět proč. A tak hledali cokoli, z čeho by se to mohli dovtípit.

Celou věc mimořádně ztěžovalo i to, že oběťmi obou vražd byli slepci. Nenašli tu žádné adresáře, které jsou v bytech vidoucích lidí běžné, žádné drápanice na kalendáři, žádné seznamy toho, co je třeba nakoupit, žádné poznámky. Pokud vůbec našli nějakou korespondenci, byla vypíchána Brail ovým slepeckým písmem.

Sebrali ji, aby to na policejním ředitelství někdo rozšifroval, ale momentálně se z ní nedověděli nic. V bytě byl starý psací stroj – obyčejný, nikoli slepecký; technici z laboratoře už jej poprášili, aby se z něho daly sejmout otisky prstů, a Carel ovi ani Meyerovi nebylo jasné, jaká další informace by se z něho ještě dala vymáčknout.

Našli také šekovou knížku z místní pobočky První federální banky na Yates Avenue.

Manželé Harrisovi měli na společném kontě dvě stě dvacet dolarů. Našli i album s fotografiemi, celé zaprášené, které podle všeho nikdo neotevřel bůhví kolik let. Na fotografiích byl Jimmy Harris jako chlapec a pak jako mladý muž. Většinou byli v albu sami černoši. Dokonce i na momentkách, na kterých byl Jimmy v uniformě, stáli tam s ním hlavně černí vojáci. Na konci alba byla lesklá fotografie formátu osmkrát deset.

Stálo na ní pět mužů, nepřirozeně pózujících pro objektiv. Dva z nich byli bílí, tři černoši. Snímek byl pořízen před jakýmsi stanem s dřevěnou podsadou a horní polovinou z celtoviny. Všichni se na něm usmívali. Jeden z nich, sedící v podřepu v první řadě, měl ruku položenou na tabulce popsané primitivními písmeny. Stálo na ní:

STŘELECKÉ DRUŽSTVO ALFA

2. ČETA

Mezi dokumenty rozházenými po podlaze našli i papíry na psa. Zjistili z nich, že je to čistokrevný labradorský retrívr a jmenuje se Stanley. On i jeho pán byli vyškoleni v Ústavu pro výcvik slepeckých psů na South Perry. Další z lejster na podlaze byl oddací list – dva svědci, kteří jej podepsali, se jmenovali Angela Coombesová a Richard Gerard. Povalovalo se tam i osvědčení, že Harris byl se ctí propuštěn z armády Spojených států, a pojistka uzavřená u firmy American Heritage, Inc. Pojištěný byl James Harris. V případě jeho úmrtí měla být pojistka vyplacena Isabel Harrisové, anebo – kdyby zemřela i ta – paní Sophii Harrisové, matce pojištěného. Pojistka byla uzavřena na částku dvacet pět tisíc dolarů.

A to bylo všechno, co našli.

TELEFON NA CARELLOVĚ PSACÍM STOLE vyzváněl ostošest, když se za pět minut půl páté vrátili s Meyerem do služebny. Rozrazil otáčecí dvířka v dřevěném laťkovém hrazení a vylovil sluchátko z vidlice.

„87. pátrací oddělení, u telefonu Carel a,“ řekl.

„Tady Maloney, středisko služebních psů.“

„Ahoj, Maloney.“

„Hele, co jako máme dělat s tím psem?“

„S jakým psem?“

„No s tím černým labradorákem, co nám ho sem někdo poslal.“

„A je v pořádku?“

„To jo, ale můžeš mi laskavě říct, proč jste nám ho sem poslali?“

„Ten pes patřil člověku, kterýho někdo zavraždil,“ řekl Carel a.

„To je ohromně zajímavý,“ prohlásil Maloney, „ale co s tím má co dělat středisko služebních psů?“

„Nic. Včera večer jsme nevěděli, co si s ním počít“

„A tak jste ho poslali sem.“

„Ne, kdepak. Seržant, co měl službu, zavolal veterináře.“

„No jasně, našeho veterináře. Takže teď tady máme psa a nevíme, co s ním.“

„Proč byste ho nemohli vycvičit?“

„Víš, na kolik to přijde – výcvik takového psa? A odkud máme vědět, jestli je vůbec k výcviku způsobilej?“

„Hm, no jo,“ řekl Carel a a povzdechl si.

„Tak co teda chceš, abych s ním udělal?“

„Já si tam k tobě pro něho přijdu.“

„No jo – ale kdy? Jestli tady bude ještě v pondělí ráno, volám do útulku pro opuštěný psy, aby si ho odvedli.“

„Kvůli čemu se tak rozčiluješ? Neposlali jsme ti tam do opatrování žádnýho vzteklýho čokla. Tohle je slepeckej pes a na mě dělal dojem, že je úplně v pořádku.“

„Jo, vo tom to není, Carel o. Tomu visí z obojku všelijakejch těch zatracenejch štítků a známek, že jich v tomhle městě nemaj ani všichni psi dohromady. O to ale nejde. Jde o to, co jako s ním máme dělat. My tady nevedem žádnou zoologickou zahradu, středisko je detašovaný policejní pracoviště a musíme dělat svou práci stejně jako ty. Chtěl bys mít toho zatracenýho psa u sebe v kanclu? Chtěl bys, aby se ti tam plet pod nohy při všem, nač sáhneš?“

„To ne, ale“

„Tak to vidíš, a my zas nechcem, aby se nám plet pod nohy tady. Takže ti říkám, že jestli se od tebe v pondělí hned po ránu nedovíme, co jako bude s tím psem dál, putuje prostě do útulku a bůh buď milostiv jeho duši.“

„Jasný, Maloney.“

„Tak jen aby,“ řekl Maloney a zavěsil.

Každý pátek vypadala služebna skoro stejně jako kterýkoli jiný den v týdnu, včetně víkendů a dnů pracovního klidu. Trochu šufťácky, trochu omšele a zdevastované, umořená z přepracování a zmagořená z nepřetržitého provozu, ale pohodlná a dobře známá a v celém městě vlastně jediná, kde si člověk mohl jaksepatří přijít na své. Pro ty, kteří ji znali, neexistovala na světě žádná jiná. Kdyby se Carel a čirou náhodou octl v Peori nebo v Perthu, v Amsterodamu nebo v Amherstu, určitě by nevěděl, co si má počít. A opravdu, kdyby ho přeložili do některého z těch fungl nových, ještě nablýskaných baráků, které v tomhle velkoměstě v některých revírech také byly, měl by pocit, že ho z ničeho nic odtransportovali na Mars. Neuměl si představit, že by dělal policajta někde jinde.

Dělat policajta znamenalo dělat ho v Osmdesátém sedmém. Tak jednoduché to bylo. Alespoň pokud jde o Carel u. Všechny ostatní policajty poměřoval tímhle revírem a zdejšími policisty. Byl v tom jakýsi teritoriální imperativ. Lokální patriotismus. Přesně tohle.

Služebna byla v prvním patře a od chodby ji oddělovalo laťkové hrazení, ve kterém byla volně se otvírající dvířka. Na chodbě byly dvoje dveře s tabulkami z matového skla, jedny označené nápisem PRO ZAMĚSTNANCE a druhé nápisem PÁNSKÁ UMÝVÁRNA. Kdyby si tu náhodou musela odskočit nějaká dáma, nezbývalo jí než vrátit se po schodech do přízemí, kde přímo naproti stolu, u něhož sedával seržant, který právě měl službu, byly další dveře, tentokrát s nápisem DÁMSKÁ UMÝVÁRNA. Jednou se na zdejší policejní strážnici objevil jeden polda odněkud z Jihu, který sem přivezl muže zatčeného pro ozbrojenou loupež, o jehož vydání 87. revír požádal. Tenhle polda uviděl dveře s nápisem UMÝVÁRNA a domníval se, že to je ta místnost, kam si člověk chodí umýt ruce. Hlasitě se podivil, když tam žádná umyvadla a podobné příslušenství nenašel. V revíru se prostě umývárna říkalo záchodu.

V celé Americe je záchod vždycky něco jiného, než má být. Jednou je to koupelna, podruhé šatna, potřetí odpočívárna, ale záchod nikdy. Slovo záchod nemají Američani rádi. Znamená totiž odpad. A Američani, kteří produkují nejvíc odpadu na zeměkouli, se o něm a o fyzických funkcích baví jen velice neradi.

Průměrný, slušně vychovaný Američan si někde v cizině radši namokří do kalhot, než by se zeptal, kde mají záchod. Na Osmdesátém sedmém pátracím oddělení se jenom kriminálníci vyptávali, kde je tu záchod. „Hele, kde tady máte hajzl?“

dotazovali se. Ať se tu objevila banda násilníků, parta štětek nebo lupičský syndikát, všichni chtěli vědět, kde je tady záchod. Zločinci totiž musí běhat na záchod třikrát až čtyřikrát za minutu. To je tím, že zločinci mají mizerné močové měchýře. Vědí ale aspoň, že záchod je záchod, díkybohu.

V téhle chvíli byli ve služebně pouze dva zločinci, což je na páteční odpoledne slabě pod průměr. Jeden byl na druhém konci místnosti v kleci, kam zavírali zvlášť zuřivé případy. Přecházel sice po kleci jako medvěd, ale kupodivu nemumlal nic o svých právech. Což bylo zvláštní. Většina zločinců totiž v jednom kuse něco mumlá o svých právech. Je to dokonce neklamný příznak, podle něhož je možné rozeznat zločince od spořádaného občana obžalovaného ze zločinu. Správný zločinec věčně něco mrmlá o svých právech. „Já vím, jaký mám práva,“ říká pořád dokola jako zaseknutý gramofon a prostřídává to jenom obligátním zvoláním: „Hele, kde tady máte hajzl?“ Druhého zločince ve služebně vyslýchal v této chvíli právě detektiv Cotton Hawes u jednoho z psacích stolů za řadou skříní s kartotékami, které rozdělovaly místnost napůl. Když se člověk podíval na Hawese a na muže, kterého právě vyslýchal, nebylo lehké rozeznat, který z nich je gauner a který policajt.

Hawes byl vysoký metr osmdesát devět a vážil šestaosmdesát kilo. Měl modré oči, hranatou čelist a důlek na bradě. Zrzavý byl jak liška, ale výjimku z této definice tvořil bílý pramen nad levým spánkem, kam ho kdysi bodli nožem a kde mu poté, co se rána zahojila, narostly kuriózně bílé vlasy. Měl rovný, nepřeražený nos a pěknou pusu se širokým spodním rtem. Vypadal poněkud divoce, jako prorok zasažený bleskem, který to ale přežil. Muž sedící naproti němu byl skoro stejně vysoký jako Hawes, jenom byl trochu víc při těle a nápadně hezký. Z jeho černých vlasů a tmavých očí přímo vyzařovala oduševnělost, jako by to byl nějaký básník. Profil měl jako slavný herec Barrymore a vlasy mu vybíhaly doprostřed čela jako Rudolphu Valentinovi – pravda, tihle dva sice žili za dávných časů, kamaráde, ale taky za časů, kdy džentlmeni ještě nevymřeli. Jestli hodně, bylo mu pětašedesát, a to odpoledne ho chytili při vloupání do bytu. Přistihli ho rovnou při činu, s kasařským nádobíčkem rozloženým na podlaze u nohou. Právě pracoval na otevření sejfu ve zdi, když vešel vrátný s univerzálním klíčem a v doprovodu policajta. Říct se nedalo ani ň. Momentálně tiše naslouchal Hawesovým otázkám a odpovídal na ně hlubokým, vyčerpaným hlasem. Tohle byl jeho třetí hříšek a vypadalo to na vloupání druhého stupně – chytili ho přímo v bytě, za bílého dne, a nebyl ozbrojen. Nicméně to, že za ním hlasitě zaklapnou dveře basy, mu hrozilo stejně. Nebyl to zrovna moc šťastný lupič toho pátečního odpoledne, kdy už se do služebny vkrádalo šero.

Meyer rozsvítil stropní lustry. Hawes se podíval vzhůru, jako by mu nad hlavou vystřelili z minometu. Vyšetřovaný dál upřeně čučel na ruce složené v klíně. Ale u stolu, postaveného až u oken, z nichž byl výhled do ulice, zvedl hlavu ještě někdo – detektiv Richard Genero. Vyťukával zrovna na stroji hlášení, což byla činnost, kterou z duše nenáviděl – z toho jediného důvodu, že byl na štíru s pravopisem.

Obzvláštní potíže mu působilo slovo pachatel, anglicky perpetrator, což ovšem je slůvko, bez jehož znalosti to člověk u policie nikam nedotáhne. Genero v jednom kuse psal perpatrator a přesně tak to taky vyslovoval. Značné nesnáze mu ostatně činilo i slovo toaleta, které zas vyslovoval jako tojleta. A to všechno proto, že Genero pocházel z Calms Pointu, městské čtvrti, kde se mluví americky asi tak, jako se v Liverpoolu mluví anglicky. Genero se stal detektivem teprve nedávno. Té vysoké příčky na žebříku policejního postupu dosáhl tím, že se nešťastnou náhodou postřelil do nohy. Nebo přinejmenším, že odstartoval, jak už se to tak někdy říká, celou séri událostí, která na něho upozornila jeho nadřízené a vynesla mu vytoužený zlatý odznak. Ve služebně příliš oblíben nebyl. Zato ho zbožňovala jeho maminka.

Teď zamával na Carel u, který přešel místnost a zastavil se u jeho stolu.

„Jen klid, pé-é-er…“ řekl Carel a.

„Jo – já vím,“ řekl Genero a ukázal na to prožluklé slovo ve svém hlášení. Měl je tam napsané správně. Což znamenalo, že hned příští týden požádá poručíka o povýšení. „Hele, Steve,“ řekl, „když jsi tu nebyl, sháněl tě tady telefonem kapitán Grossman z laboratoře. Jde o nějaký škrábance pod nehtama nebo co.“

„Fajn, tak to mu hned brnknu.“

Genero se podíval na hodiny na zdi. „Říkal, že jestli se vrátíš až po pátý, bude stačit, když mu zavoláš v pondělí.“

„Zmínil se, jestli něco zjistil?“

„Jo, to nevím.“

„Co je zač ten chlap v tý kleci?“

„Toho jsem zatknul já.“

„Co proved?“

„Souložil v parku.“

„A to je zločin?“

„Buzení veřejnýho pohoršení,“ řekl Genero a zacitoval příslušný odstavec trestního zákoníku. „‚PL 245, odstavec B – přestupek. Úmyslně a na veřejném místě odhalovat intimní či stydké části těla způsobem, který vzbuzuje pohoršení, nebo dopouštět se podobného pohoršujícího činu.‘ A při tom právě jsem ho dopad.“

Carel a se podíval na klec. „A kde máš tu ženskou?“ zeptal se.

„Ta uprchla,“ řekl Genero. „Mám ale její kalhotky.“

„Aspoň něco,“ řekl Carel a. „Kalhotky – to je prima důkaz. Přímo báječnej, Genero.“

„To jsem si taky řek,“ prohlásil Genero hrdě. „Ten chlápek za to může jít bručet na tři měsíce, to je ti doufám jasný.“

„Což mu dá za vyučenou,“ řekl Carel a a vrátil se ke svému stolu. Buditel veřejného pohoršení, vsazený do klece, vypadal tak na dvacet let. Sbalila ho podle všeho jedna z kurev křižujících Grover Parkem a naivně si představoval, že za pěkného listopadového odpoledne stráví příjemnou půlhodinku, při níž jediné riziko může obnášet případné nachlazení. Nepočítal však s bdělými a všudypřítomnými ochránci zákona, reprezentovaného v tomto případě Richardem Generem. Navíc vypadal buditel v kleci na to, že si dělá větší starosti s tím, co tomu řekne jeho mamuš, než s neradostnou vyhlídkou, že poputuje do basy. Carel a si povzdechl, zalistoval v soukromém notese s telefonními čísly a vytočil policejní laboratoř. Grossman zvedl telefon po šestém zazvonění. Hovořil trochu zadýchaně.

„Policejní laboratoř, u telefonu Grossman,“ řekl.

„Tady je Steve, Same.“

„Byl jsem dole v chodbě, musím si vzít k ruce ty lejstra,“ řekl Grossman. „Počkej u toho.“

Carel a čekal. Představoval si Grossmana v tichu mezi skleněnými stěnami na policejním ředitelství v centru města. Grossman byl vysoký, hranatý chlap, který by se líp vyjímal někde na farmě v Nové Angli než ve sterilním a pořádkumilovném prostředí policejní laboratoře. Nosil brýle a za nimi měl nevinné modré oči. Choval se vždy uhlazeně, byla v něm jakási tichá srdečnost, připomínající chování lidí z dávno minulých časů, dokonce i tehdy, když ze sebe se staccatovou autoritou chrlil jen holá a strohá fakta. Právě minulý měsíc byl povýšen na kapitána. Carel a tehdy jel na policejní ředitelství až do centra, aby ho pozval na oběd a oslavili to společně.

„Seš tam, Steve?“

„Jo“

„Tak tady to mám. James Randolph Harris, výška metr sedmdesát osm, váha –“

„Kdes k tomuhle přišel, Same?“

„To mi sem poslali z identifikačního. Myslel jsem, že sis to vyžádal ty.“

„Ne, já ne.“

„Tak to asi někdo jinej.“

„Měl nějakej záznam v trestním rejstříku?“

„Ne, neměl. Tohle totiž jsou armádní materiály, chápeš? A jsou deset let starý, Steve. Za tu dobu se mohlo všechno kompletně změnit.“

„V jedný věci jistě, Same. Tehdy totiž ještě nebyl slepej.“

„Chceš, abych ti přečet i ten zbytek? Určitě ti ale pošlou kopi . Věděj přece, že je to tvůj případ, ne?“

„Měli by to vědět, to jo. Poslal jsem dneska ráno jednoho člověka od nás do márnice, když tam mládenci z fotolaboratoře pořizovali otisky prstů. Moment, tady to mám na stole.“

„Takže tě dál do toho zasvěcovat nemusím.“

„Ne, jen mi pověz, co měl za nehtama.“

„Ten tvůj chlápek byl zahradník.“

„Jaks na to přišel?“

„Měl za nehtama prsť.“

„Špínu?“

„Žádnou špínu. Prsť. To je velkej rozdíl, Steve. Špínu máme za nehtama my dva, jasný?“

„Jo, jasný,“ řekl Carel a a usmál se.

„A všichni nám podobný lepší lidi,“ dodal Grossman.

„No – to jistě.“

„Kdežto James Harris měl za nehtama prsť, chápeš? Což je z jedné třetiny povrchový půdní škraloup, z jedné písek a z jedné humus. Prostě kvalitní úrodnou prsť.“

„A kde ty tady v tomhle velkoměstě zahradničíš?“ zeptal se Carel a.

„V truhlíku za oknem,“ odpověděl Grossman.

„Hm,“ řekl Carel a.

„Pomůže ti tohle v něčem?“

„To ještě nevím, Same. On totiž někdo zabil taky jeho ženu. To už víš?“

„Ne, to ne.“

„Mládenci od vás tam byli teď dopoledne. Byl bych rád, kdybys mi určitě dal vědět, jestli tam něco našli.“

„Řeknu Daviesovi, aby ti ráno zavolal.“

„To bych ti byl vděčnej.“

„Budeš ve služebně?“

„Zejtra bych měl mít volno,“ odpověděl Carel a. „Ale řekni mu, ať mi zkusí zavolat domů.“

„Fajn. To je všechno?“

„Všechno. Díky, Same.“

Carel a zavěsil a začal otvírat hnědou obálku z identifikačního oddělení. Pak ale zvedl oči, podíval se na hodiny a místo toho znova zalistoval v soukromém notesu s telefonními čísly. Bylo už za deset minut pět, ale přesto číslo vytočil.

„Fort Jefferson,“ ozval se mužský hlas.

„Prosil bych linku 6149.“

„Okamžik,“ řekl muž.

Carel a čekal. Za malou chvíli se ozval jiný mužský hlas.

„Tady vyšetřovací.“

„Tady detektiv Carel a z 87. revíru. Promiňte, ale potřeboval bych od vás nějakou informaci.“

„Kapitán McCormick má jinou linku. Počkáte si, nebo mu mám říct, aby vám zavolal?“

„Já počkám,“ řekl Carel a.

Zatímco čekal, otevřel velkou hnědou obálku z identifikačního oddělení. Adresa zněla: Det. Steven Corel a, 87. pátrací odděl. Málem se strefili, dvě chyby ve jméně nebyly tak moc. Jak už mu hlásil Grossman do telefonu, záznam v trestním rejstříku Harris neměl; otisky prstů byly v jeho materiálech jen proto, že kdysi sloužil v armádě. Kdyby mu ale někdy v minulosti byly otisky sňaty při vstupu do státní služby, identifikační oddělení by je bylo zřejmě opatřilo také. Z papíru se toho Carel a dověděl jen málo. Byl tam Harrisův podpis, datum jeho narození a otisky prstů a palce obou rukou. Právě zastrkával papír zpátky do obálky, když se mu na lince ozval McCormick.

„Tady kapitán McCormick.“

„Tady detektiv Carel a z 87. pátracího oddělení v Isole, pane kapitáne. Chtěl jsem vás požádat, jestli byste mi nemohl s něčím pomoct.“

„No, já…“ řekl McCormick a Carel ovi bylo jasné, že se dívá na hodiny.

„Já vím, je už pozdě,“ řekl.

„Hm, no…“ řekl McCormick.

„Jenže my tu vyšetřujem dvě vraždy a byl bych vám vděčný za jakoukoli pomoc, kterou byste mi mohl poskytnout.“

„A co byste potřeboval?“ zeptal se McCormick.

„Jeden z těch zavražděných totiž sloužil v armádě. Zajímal by mě jeho služební záznam.“

„To si budete muset podat písemnou žádost,“ řekl McCormick.

„Tady ale jde o vraždu, pane kapitáne, potřebovali bychom to trochu urychlit“

„Souvisí ta vražda nějak přímo s tím, že zavražděný sloužil v armádě?“

„To ještě nevím. Zatím hledám cokoli, co by mi poskytlo nějaké vodítko.“

„Hm,“ řekl McCormick. „V žádném případě tu ale nemáme záznamy nikoho, kdo momentálně služebně nepatří do Fort Jeffersonu.“

„To je jasné. Budete muset volat do St. Louis.“

„A tam jim to může trvat čtyřiadvacet hodin, než to najdou. Taky ale třeba dvaasedmdesát.“

„Myslíte, že by pomohlo, kdybych zavolal přímo jim?“

„Pochybuju,“ řekl McCormick.

„Takže jim zavoláte vy? Uděláte to pro mne?“

„Je už skoro pět hodin.“

„V St. Louis ne,“ řekl Carel a.

„Jak se ten člověk jmenuje?“

„James Randolph Harris.“

„Kdy byl v armádě?“

„Před deseti lety.“

„Tak já jim zavolám. Chcete, aby vám poslali celou dvě stě jedničku? To je kompletní služební a osobní materiál.“

„Prosím vás. A kdybyste jim řekl, že jde o vraždu, a požádal je, aby to urychlili.“

„Jistě, to jim řeknu.“

„A mohl byste je poprosit, aby ten materiál poslali přímo mně?“

„Hm, to mi nejspíš ocitují paragraf o poskytování informací.“

„Tohle s ním není v rozporu.“

„Víte, oni si potrpěj na to, aby všechno šlo úřední cestou. Jak to odhaduju, mohl bych ten materiál mít v pondělí, pokud je ovšem pořádně zmáčknu. A dál odhaduju, že budete muset vážit cestu až do Calms Pointu, aby vám ho vydali.

Ledaže bych splašil nějakýho seržanta, kterej má zrovna namířeno do města.“

„Buďte tak hodný a udělejte, co se dá.“

„Pokusím se.“

„Díky,“ řekl Carel a a zavěsil.

Hodiny na zdi ukazovaly pár minut po páté. Na druhém konci služebny začal Genero znova bušit do stroje. Hawes rázně vstal od psacího stolu a řekl zatčenému: „Oukej, kamaráde, tak pojď,“ a odvedl jej přes celou služebnu ke stolku, kde se snímaly otisky prstů. Za zavřenými dveřmi poručíkovy pracovny se rozřinčel telefon. Pak zařinčel ještě jednou a zmlkl. Carel a hmátl do spodní zásuvky psacího stolu, kde měl telefonní seznamy všech pěti městských oblastí.

Otevřel seznam pro Isolu, nalistoval písmeno P a jel prstem dolů po stránce, až našel podnik nazvaný Prestižní inovace. Hned nato vytočil číslo.

„Prestižní inovace,“ řekl ženský hlas.

„Tady detektiv Carel a, 87. pátrací oddělení,“ řekl. „Mohl bych prosím mluvit s majitelem podniku?“

„Mám dojem, že pan Preston už odešel,“ řekla žena.

„Mohla byste se prosím podívat?“

„Jistě.“ Z aparátu se ozvalo cvaknutí. Carel a čekal. Při čekání uvažoval o tom, že polovinu svého času u policie strávil telefonováním; druhou polovinu mu zabralo vyťukávání hlášení se dvěma kopiemi. Také ho napadlo, že by se možná měl naučit kouřit doutníky.

„Haló?“ řekla žena do telefonu.

„Ano, slyším vás.“

„Je mi líto, ale pan Preston už skutečně odešel.“

„Mohla byste mi na něho laskavě dát číslo domů?“

„Nezlobte se, ale máme zakázáno“

„Vyšetřuju vraždu,“ řekl Carel a.

„Promiňte mi, ale ani v tom případě na sebe nemohu vzít“

„Tak mi dejte k telefonu někoho, kdo tam je a kdo pana Prestona zastupuje,“

řekl Carel a.

„Totiž… už jsem tu jen já a slečna Houlihanová. Vlastně jsem se už chystala k odchodu, když“

„Dejte mi tu slečnu Houlihanovou,“ řekl Carel a.

„Jak si přejete, ale ona vám na něho to číslo taky nedá,“ řekla žena. Znova se ozvalo cvaknutí a Carel a znova čekal. Jeho otec kouřil doutníky tak dlouho, dokud „Tady Houlihanová,“ řekl nový hlas. Nosový, ale vůbec ne směšný. „Co jste si přál?“

„Tady detektiv Carel a z 87. –“

„Ano, já vím, pane Carel o. Slyšela jsem, že chcete telefonní číslo na pana Prestona. Do bytu.“

„Ano, přesně tak.“

„Jenže my máme zakázáno“

„Slečno Houlihanová, jakou funkci v Prestižní inovaci zastáváte?“

„Jsem tu účetní.“

„Pochopte, slečno Houlihanová – vyšetřujeme dvě vraždy.“

„Ano, já vím. Jenomže“

„Ta zavražděná žena byla v Prestižní inovaci zaměstnaná.“

„Ano, Isabel Harrisová.“

„No právě.“

„My už to víme.“

„Potřebuju telefonní číslo na pana Prestona.“

„Já vás docela chápu,“ řekla slečna Houlihanová. „Jenomže pochopte zas vy, pane Carel o, že máme zakázáno dávat komukoli soukromá telefonní čísla našich zaměstnanců.“

„Slečno Houlihanová, jestli se budu muset rozjet až do centra a opatřit si soudní příkaz k tomu, abyste mi sdělila jedno jediné telefonní číslo“

„Když jste zavolal, už jsme tu končili a rozcházeli se na víkend,“ řekla slečna Houlihanová.

„Co tím chcete říct?“

„Jen tolik, že když se rozjedete pro soudní příkaz, stejně tu nikoho nenajdete dřív než v pondělí ráno. A v pondělí už můžete stejně dobře zavolat panu Prestonovi sem.“

„Tohle nemůže počkat do pondělka.“

„Je mi líto, ale nemohu pro vás nic udělat.“

„Slečno Houlihanová, znáte odstavec 195/10 trestního zákona?“

„Ne, neznám.“

„Jmenuje se Odmítnutí pomoci policistovi ve službě. No a – já jsem ten policista ve službě a vy mi odmítáte pomoc, slečno Houlihanová.“ To, co jí v té chvíli vykládal, byla pravda jen částečně. Definice drobného přestupku zněla: „Jestliže na požádám či výzvu policisty ve službě, který se jako takový může prokázat nebo být poznán, odmítne požádaná osoba bez závažného důvodu poskytnout svou pomoc či přispění při zatýkání nebo při pokusu znemožnit spáchání jakéhokoli trestního činu třetí osobou.“

Slečna Houlihanová mlčela až přehnaně dlouho.

„Proč si to nenajdete v telefonním seznamu?“ vyhrklo z ní nakonec.

„Kde pan Preston bydlí?“

„V Riverheadu.“

„Jak se jmenuje křestním jménem?“

„Frank.“

„Tak vám děkuju,“ řekl Carel a a zavěsil. Vylovil ze zásuvky riverheadský telefonní seznam, nalistoval v něm písmeno P a přejel prstem po nějakých čtyřiceti Prestonech, kteří tam byli uvedeni. Nějaký Frank Preston bydlel na South Edgeheath Road. Carel a se podíval na hodiny a vytočil číslo.

Telefon zazvonil pětkrát, než sluchátko zvedla nějaká žena.

„Haló?“ řekla.

„Haló, mohl bych mluvit s panem Prestonem?“

„Kdo volá, prosím?“

„Detektiv Carel a z 87. pátracího oddělení.“

„Kdo?“

„Detektiv Carel a z –“

„To je od policie?“

„Ano,“ řekl Carel a.

„On ještě není doma.“

„S kým mluvím, prosím?“ zeptal se Carel a.

„Já jsem jeho žena.“

„V kolik ho čekáte, paní Prestonová?“

„V pátek obvykle chodí domů kolem šesté. To voláte kvůli tomu slepému děvčeti?“

„Ano.“

„Víte, to je strašné. –“

„To je. Paní Prestonová, mohla byste manželovi vyřídit, že se mu ještě dnes večer pokusím zavolat?“

„Ovšem, řeknu mu to.“

„Děkuju,“ řekl Carel a a položil sluchátko do vidlice.

Meyer telefonoval od svého psacího stolu a hovořil právě se Sophií Harrisovou, Jimmyho matkou. „Budeme u vás tak za půl hodiny, vyhovuje vám to?“ zeptal se a přikývl. „Takže nás čekejte.“ Zavěsil a obrátil se i s otáčecím křeslem, ve kterém seděl. „Myslíš, že to zvládneš?“ zeptal se Carel y.

„No jasně,“ řekl Carel a.

„Brečela do telefonu jak malý dítě. Zrovinka se vrátila od identifikace obou mrtvol. Co ty ses dověděl od vojáků?“

„Nic moc. Teď jsem volal do bytu k chlápkovi, u kterýho byla Isabel zaměstnaná. Pokusím se mu zavolat ještě pozdějc, uvidíme, co nám řekne. Zatím nevíme ani o jednom z nich skoro nic, co?“

„Myslíš o Jimmym a Isabel?“

„No a o kom. Vůbec vlastně nevíme, co byli zač. Nebo snad jo?“

„No zatím ne,“ řekl Meyer. „Jedem si promluvit s matkou.“

4

TEMPO VELKOMĚSTA SE MĚNILO.

Z ubíjejícího umpa-umpa pracovního týdne přecházelo k rychlejšímu rytmu, čtvrtková nota byla pojednou hrána jako osminová, šestnáctina se kolem jen mihla jako dvaatřicetina – tohle byla páteční noc a víkend už čekal za dveřmi. Na celém ostrově Isola, na předměstích i v centru, se občané valili ze stanic podzemní dráhy a pospíchali do van s teplou vodou a převléknout se do čistého. V Riverheadu, Calm’s Pointu a Majestě, kde byla hromadná doprava vedena většinou nad zemí, klenuly se vyvýšené konstrukce nad městskými ulicemi s veškerým půvabem někdejšího nevědeckého plánování; podpěrné ocelové pilíře byly zapuštěny do betonu, slitého v jedno s dlažebními kameny, položenými zde už někdy na počátku století. Vyvýšená nástupiště a koleje vedené nad zemí způsobily, že krajina pod nimi ležela ve věčném stínu. Vozy podzemní dráhy, postříkané sprejovými ornamenty a nápisy, vynořovaly se tu ze svých podzemních tunelů a s rachotem se řítily po tratích k dalekým cílovým stanicím; člověku, který bydlel na druhém konci Riverheadu, trvala jízda do nejvzdálenější zastávky v Calm’s Pointu plné dvě hodiny deset minut. Za dobu jen o málo delší se dá Concordem doletět do Paříže. Tady v Diamondbacku však koleje vedly pod zemí a k vidění tu nebylo nic ošklivějšího než chudinské činžáky městské výstavby, lemující avenue a ulice.

Diamondback byl černý a Být černý znamená být krásný, jak praví populární slogan. Což ovšem Diamondback nebyl. Černoši, kteří tady vystupovali ze stanic podzemky, pracovali přes den v mnoha různých zaměstnáních, většinou manuálně a na podřízených místech. Mnohé ženy uklízely v domech jiných žen, omývaly křehký porcelán a leštily příbory z těžkého stříbra, oprašovaly nábytek koupený za hranicemi, ve francouzských či anglických obchodech se starožitnostmi, rozvěšovaly modelové šaty ve skříních, kde se k sobě tulily minkové a sobolí kožichy, vyplachovaly sklenice na šampaňské z křišťálového skla a vyhazovaly do popelnic před kuchyňskými dveřmi obří láhve s vinětami, jejichž nápisy neuměly ani přečíst. Někteří muži pracovali v kuchyních restaurací, myli nádobí, zametali podlahy nebo otrocky aportovali mísy a talíře, zatímco vpředu v sálech přepychových jídelen si stálí hosté objednávali prosádlená husí játra s lanýži nebo svíčkové řezy a la Béarnaise. Někteří muži se starali o hladký běh výroby a prodeje konfekce, tlačili pojízdné věšáky s naramínkovanými obleky z jednoho velkého obchodu do druhého uprostřed lidského mraveniště pod Kenty Cross, přičemž se proplétali proudem valících se aut a vymotávali se z něho s obratností toreadorů dráždících býky. Taxíky, jimž se vyhýbali a před nimiž uskakovali, jak před sebou postrkovali ty své šatníky na kolečkách, byly většinou řízeny šoféry stejně černými jako oni, kteří zaváželi bohaté zákazníky do luxusních činžáků na terasových svazích, odkud bylo vidět na River Dix a v nichž pracovaly další černé ženy, omývající křehký porcelán a leštící příbory z těžkého stříbra ve stále stejném cyklu, který se opakoval ad infinitum.

Budova, v níž bydlela Sophie Harrisová, měla zatraceně daleko k těm fešáckým činžákům s vyhlídkou na řeku, postaveným na jižním okraji města, a ještě mnohem dál měla ke klášternickým soukromým vilám ve Smoke Rise, jejichž prstenec obemykal město z druhé strany. Tady nejenže neměli domovníka, ale neměli tu dokonce ani dveře. Někdo jim je vysadil z veřejí a zůstaly po nich jen trčící panty, za kterými už zel prostor vstupní haly. Byl to spíš jen jakýsi krychlovitý výklenek, ani ne dvakrát tři metry, s řadou schránek na dopisy po levé straně. Našli vizitku se jménem Sophie Harrisová, zmáčkli zvonek umístěný pod ní a šli ke dveřím vedoucím dál do chodby, které sice dosud byly na svém místě, ale zato byly odshora až dolů šeredně pořezané spoustou jmen obkroužených primitivními srdíčky. Že by se jim ozval bzučák, to ani nečekali, a také se žádný neozval. Zámky na většině dveří vedoucích do chodby byly v Diamondbacku pozurážené ještě v době, kdy se v okolních hvozdech proháněli indiáni, a majitelé domů se věru nezatěžovali tím, že by je dávali opravovat. Zato nájemníci vybavili a zabezpečili dveře svých bytů tolika zámky a tak bytelnými, že by si s nimi neporadila ani celá armáda zlodějů. Člověk, kterému se překulila čtyřicítka a dosud nevěděl, že se musí ve všem spolehnout sám na sebe, byl případ pro psychiatra. A člověk, který bydlel v Diamondbacku déle než čtyřicet minut a nestal se zámečnickým expertem, si přímo koledoval o to, aby mu někdo vyloupil byt.

Pach moče je praštil přes nos v momentě, kdy dveře do chodby otevřeli.

Carel a couvl, jako by mu někdo vychrstl do obličeje kýbl se splašky. Meyer provolal „Pchéé“ a řítil se ke schodům. Za nějakými dveřmi v přízemí vyřvávalo rádio a do pauz v bubnové palbě rokenrolu se mísilo repetivé vyvolávání diskžokeje, vynášejícího do nebe kvality pleťového krému. V prvním patře seděla na kraji chodby hubená mourovatá kočka. Obezřetně se na detektivy podívala, jako by byla podezřelá z vloupání. V domě bylo cítit pachy z kuchyní a vůbec ze všeho živého, co tu bydlelo. Jejich sdružená intenzita téměř paralyzovala čichové orgány. Zaklepali na dveře bytu Sophie Harrisové.

Ozval se ženský hlas: „Kdo je?“

„Detektiv Meyer,“ řekl Meyer. „Telefonovali jsme spolu.“

Slyšeli, jak se jeden po druhém začínají odmykat zámky. Nejdřív obyčejný, pak dózický s vložkou, a ještě jakási speciální a důmyslná superzávora, jejíž těžká tyč bouchla o podlahu, jak ji žena spustila. Dveře se otevřely. „Pojďte dál,“ řekla.

Když vešli do bytu, Carel u napadlo, co asi tak cítí většina černochů ve Spojených státech amerických, když se dívají na černochy předváděné v televizi.

Jestlipak si někdy řekli Proboha, tohle mám bejt já? A když bydleli v některém bytě v Diamondbacku – kde to první, co člověk uviděl, když tam vstoupil, bylo elektrické vedení nad dřezem, ohryzané krysami a zbavené izolace – jestlipak si mysleli, že to, co vidí v televizi, je nezkreslený obraz jejich vlastních životních podmínek? Nebo snad pro ně tihle černí skotačící na malé obrazovce měli symbolizovat naději Ameriky? Bylo vůbec možné, že i jejich vlastní problémy se jednoho dne zredukují na bezmyšlenkovité plácání ze situační komedie, které se jim valilo z obrazovek do obýváků jak potopa, zatímco nad hlavou jim prosakující potrubí promáčelo strop a nikdo s tím nic nedělal, dokud nespadla omítka, navzdory opakovanému telefonování domácímu (který byl běloch) a Obvodní hygienické stanici (kde na všechno kašlali)?

Sophii Harrisové zřejmě moc nechybělo do padesátky. Mohla to být krasavice, když byla mladší – měla teple hnědou, čokoládovou pleť, jantarové a duhově žíhané kočičí oči, a pořád ještě byla štíhlá a urostlá – ale břemeno života v netelevizním černošském světě jí shrbilo ramena a postříbřilo vlasy, zbrázdilo tváře a ztlumilo barevný témbr jejího hlasu v chraplavý šepot, navíc ještě obtížený tragickým vědomím dvou čerstvě spáchaných vražd. Hned se jim omluvila, že nemá v bytě uklizeno – ačkoli jak Carel ovi, tak Meyerovi se zdálo, že všude je bezvadně čisto – a pak nabídla oběma detektivům něco k pití. Co si dají – whisky?

Čaj? V ledničce by se našlo možná i trochu vína – nebo snad něco jiného?

Detektivové s díky odmítli. Za oknem obýváku, v němž seděli pod promočeným a hrozivě vyhlížejícím stropem, blikal do noci nezastřené záclonami neonový vývěsní štít baru na protější straně ulice. Odněkud bylo slyšet sirénu ambulance – v tomhle městě bylo věčně slyšet nějaké to kvílení sirén.

„Paní Harrisová,“ řekl Carel a, „rádi bychom vám položili pár otázek, které se týkají vašeho syna a vaší sna– “

„Samozřejmě,“ řekla. „Udělám všechno, abych vám pomohla.“

Nasadila formální konverzační tón, k němuž se tolik černochů uchyluje, když hovoří s bílými, a zvlášť, když ti bílí reprezentují úřední osobu. Znělo to nepřirozeně a falešně, popíralo to veškerý etnický svéráz, který se nepřirozené a umělé situační komedie v televizi snaží tak horlivě nasimulovat. Pro diváky dřepící u televize však ty situačky představovaly realitu. Bez ohledu na tenhle posejřený byt v Diamondbacku. Co viděli v telince, to prostě byla skutečnost. Skutečná rodina z let velké hospodářské krize vypadala výhradně a jedině tak, jak ji ukazovali v televizi; račte laskavě zapomenout na vlastního tátu, který se v roce 1932 protloukal s pěti dolary na týden. Doktoři v televizi byli skuteční, policajti v televizi byli skuteční – prostě v televizi bylo skutečné všechno kromě science fiction, a i ty v ní byly o chloupek skutečnější než autentické záběry kamer přímo z měsíce.

A tak se posadili. Dva skuteční policisté a jedna skutečná černoška. Jeden z těch poldů byl sice Talián, ale neměl na sobě špinavý pršiplášť a nedělalo mu potíže vymáčknout se anglicky a nepředstíral, že je natvrdlý. Druhý polda byl plešatý, ale necucal lízátka a nevyholoval si plešku tak, aby na ní neměl ani vlásek, a také se neoblékal jako městský starosta. Černoška nebyla provdaná za muže, kterému patřil řetěz chemických čistíren, a také nebyla vymóděná tak, jako by se právě chystala jít si zahrát bingo do dámské společnosti. Přítomnost obou mužů ji uváděla do rozpaků proto, že byli bílí – a na tom neměnilo nic ani to, že její vlastní snacha byla také běloška. A navíc z nich měla trochu strach, poněvadž to byli poldové. Seděli tam všichni tři ve skutečné a stísňující blízkosti, poněvadž kdosi skutečný zavraždil dvě osoby. Za jiných okolností by se byli za celý život asi nesetkali. Což bylo něco, co televizi vždycky nějak ušlo – že se život převelice často pohybuje po velice náhodných kolejích. V říši televize mělo všechno nějaký důvod a každý tam měl nějaký ten motiv. Jedině poldové věděli, že dokonce i Sherlock Holmes nebyl nic než totální šašek a že nůž bodnutý do zad byl do nich až příliš často zabodnut bez jakéhokoli rozumného důvodu. Teď byli tady, aby zjistili, jestli v tomhle případě opravdu mohl existovat nějaký motiv, ala rozhodně by je nepřekvapilo, kdyby se ukázalo, že tu ani stín nějakého motivu nelze najít.

„Paní Harrisová,“ zeptal se Carel a, „měli váš syn a vaše snacha hodně přátel?“

„Několik přátel měli, aspoň mám za to.“ Pořád ten formální, falešný způsob vyjadřování. Carel a byl ochoten se vsadit, že v příštích několika větách použije slova „jistěže“. Když někdo říkal „jistěže“, byla to neklamná známka, že právě hovoří jazykem, jakým normálně nikdy nemluví.

„Znala byste je jménem?“

„Osobně jsem nikoho z jejich přátel neznala.“

„Nezmínili se někdy, že by měli na někoho z nich dopal?“

„V životě jsem neslyšela, že by o někom řekli něco špatného.“

„Věděla byste o tom, kdyby se snad byli v poslední době s někým pohádali?“

„Jistěže, ale pokud vím, vycházeli dobře s každým.“

„Snažíme se zjistit, jestli snad někdo“

„Ano, já chápu. Jenže, víte… oba byli slepí.“

Znova ta slepota. Znova ta slepota jako důvod k popření faktu, že byli oba zavražděni. Oba byli slepí, a proto je nikdo nemohl brutálně zamordovat. Jenže se stalo.

„Paní Harrisová,“ řekl Carel a, „pokuste se odmyslet, že byli slepí. Chápu, že je těžké uvěřit, že by někdo mohl ublížit dvěma bezbranným“

„Jenže někdo jim ublížil,“ řekla paní Harrisová.

„Ovšem. Přesně tak jsem to“

„Já vám rozumím,“ řekla.

„Kdo – kdo to mohl udělat, paní Harrisová? Vzpomněla byste si vůbec na někoho, kdo by jim mohl chtít ublížit?“

„Na nikoho.“

„Měli snad – jeden či druhý – nějaké problémy? Přišel se někdy některý z nich s vámi poradit o nějakých osobních záležitostech? Ať už Jimmy nebo vaše snacha?“

„Ne, to nikdy.“

„Řekla byste, že spolu byli šťastní?“

„Zdálo se, že jsou velice šťastní.“

„Měl Jimmy nějakou jinou ženu?“

„Ne.“

„Víte to jistě?“

„O tom bych byla něco slyšela.“

„A co Isabel?“

„Měla ho moc ráda.“

„Chodili k vám často na návštěvu?“

„Přinejmenším jednou za měsíc. A taky o svátcích, na Vánoce a v Den díkůvzdání – teď zrovna měli přijít příští týden. Už jsem objednala krocana,“ řekla.

„Pětikilového. Mělo nás tu být šest – Jimmy s manželkou, má dcera Chrissie a chlapec, se kterým chodí, a ještě jeden pán, co sem ke mně občas zaskočí.“

Pojednou začala mluvit trochu jinak. Jak se rozpovídala o rodinné sešlosti na Den díkůvzdání, která měla být příští týden, o tom, jaké přípravy už na ni v domácnosti dělala, sklouzla nepozorovaně k řeči, jíž užívala normálně, když se do ničeho nestylizovala. Ti dva bílí detektivové podle všeho nebyli schopni pochopit a vžít se do toho, co člověk cítí, když je černý, ale přinejmenším zcela jistě chápali, co je to Den díkůvzdání. Ať bílý nebo černý, v Americe každý odjakživa a znamenitě rozuměl tomu, co je to krůtí stehno, dýňový koláč, čínské brambory a slůvko díků za všecky ty dary.

„Kdyby byli přišli“

„Ano,“ řekla a přikývla. Myslela na to, že už k ní nikdy nepřijdou na návštěvu, a tohle vědomí se jí jasně zračilo ve tváři; jantar jejích očí se proměnil v popel.

„Neměl někdo ze sousedství nebo z okolí nějaké poznámky k jejich manželství?“

„Jak to myslíte?“

„No… že vaše snacha byla bílá.“

„To ne. Snad si tu pár lidí myslelo, že si Jimmy nemusel zrovna brát bílé děvče, ale přede mnou se o tom nikdo neodvážil říct ani slovo.“

„A jaké pocity jste v tomhle ohledu měla vy, paní Harrisová?“

„Měla jsem to děvče upřímně ráda.“

„Věděla jste, že peníze ze životní pojistky vašeho syna mají připadnout vám? V

případě, že by“

„Ano, kdyby zemřela i Isabel,“ řekla. „Pokud by zemřela i Isabel, byla bych na řadě já.“ Potřásla hlavou. „Bůh jim žehnej,“ řekla.

„Jde o pětadvacet tisíc dolarů,“ řekl Carel a a pozoroval ji.

„Bůh jim žehnej,“ řekla znova.

„Paní Harrisová,“ zeptal se Carel a, „ten pán, o kterém jste říkala, že sem k vám občas zaskočí… mohl bych vědět, jak se jmenuje?“

„Charles Clarke.“

„Jak dlouho už ho znáte?“

„Asi půl roku.“

„Jde o nějaký vážnější vztah?“

„No… nabídl mi, abych si ho vzala.“

„A vy jste jeho nabídku přijala?“

„Ne. Zatím ne.“

„A myslíte, že si ho vezmete?“

„Nejspíš ano.“

„Už jste mu to řekla?“

„Řekla jsem mu, že možná – až Chrissie odejde z domova. Ona se má příští rok vdávat, domluvili si svatbu na červen, až ten chlapec, co s ním chodí, dodělá školu.“

„Jak je stará?“ zeptal se Carel a.

„Chrissie je sedmnáct.“

„Takže jste panu Clarkovi řekla, že… že byste si ho možná vzala v červnu?“

„Ano, až Chrissie odejde z domova.“

„Jak se na to tvářil?“

„No to víte, on pospíchá – jako všichni muži.“

„Co dělá – čím je?“

„Dělá manažera.“

„Komu?“

„Jednomu boxerovi. Jmenuje se Black Jackson. Slyšel jste o něm někdy?“

„Bohužel ne.“

„Boxuje už dost dlouho u svátého Joea. V Aréně u svátého Josefa.“

„Paní Harrisová,“ řekl Carel a, „doufám, že se vás nedotknu tím, nač se vás teď zeptám.“ Zaváhal. „Mluvili jste někdy s panem Clarkem o penězích?“

„Občas.“

„Věděl, že máte těch pětadvacet tisíc dolarů ze životní pojistky dostat vy? V

případě, že by Isabel už také nebyla naživu?“

„Věděl o tom.“

„Řekla jste mu to?“

„Ne, to mu řekl Jimmy. Vykládal před ním, že kdyby se náhodou s ním a s Isabel něco stalo, bude o mne postaráno. Měl chudák co dělat, aby se postaral sám o sebe, ale vždycky mu leželo v hlavě, co bude se mnou.“ Podívala se Carel ovi přímo do očí. „Jestli si ale myslíte, že má Charlie něco společného s tím, že můj syn a má snacha byli zavražděni, tak to je holý nesmysl. Vážně. Věřte mi.“

„Stejně ale bychom si s ním rádi promluvili,“ řekl Carel a.

„To můžete, když chcete, bydlí tady za rohem na Holman Avenue. Holman Avenue 623. Ale Charlie je nezabil. Jestli chcete vědět, co já si o tom…“

„Ano, paní Harrisová?“

„Podle mne to musel udělat nějaký šílenec,“ řekla. „Určitě to musel udělat nějaký šílenec.“

No, MOŽNÁ ŽE TO OPRAVDU udělal nějaký šílenec.

Velkoměsto bylo plné štěnic, to je jednou fakt, a přestože obvykle vylézaly na světlo boží v horkých letních měsících, neexistoval zákon, který by zaručoval, že nějaký pomatenec nemůže vylézt ze škvíry ve dřevě v půli listopadu a zabít dva bezbranné slepce. V tom totiž je ten největší malér se všemi šílenci na světě: že jsou to prostě šílenci. A když má co dělat se šílencem, nemůže člověk hledat žádné rozumové důvody; přemýšlet o tom, jaký k čemu měli motiv, nemá smysl. Pokud má co dělat se šílencem, musí se člověk prostě držet teorie, že snad o řešení případu někde a nějak zakopne, že třeba ten chlápek začne běsnit a udělá paseku někde v nabité restauraci, člověk ho zatkne a on se mu přizná, že minulý měsíc pozabíjel čtyřiašedesát slepců, každého v jiném městě. Jednoho dokonce v Londýně, za velkou louží. V televizních pořadech o policajtech se to šílenci jen hemžilo; jejich autoři a schvalovatelé se zřejmě domnívali, že diváci ve fotelech a v papučích mají větší pocit uspokojení, když je jim servírováno, že všechno to vraždění páchá nějaký cvok, než kdyby si museli připustit, že to všechno dělají roztomilí, duševně zdraví miloušci s příslušnými motivy – lidi jako třeba vy nebo já.

Šílenci v roli vrahů – to byla pro diváky velice uklidňující představa, hotové chlácholidlo. Samozřejmě, pátrat po nich nebyla zrovna moc velká zábava, poněvadž nikdo nevěděl, odkud začít a kam vlastně chce dospět. Jediné, co zbývalo, bylo neztrácet naději a naděje, jak známo, je značně přelétavý motýlek.

A tak tedy si šli omrknout Charlieho Clarka, který když nic jiného, měl reálný důvod k tomu, aby si přál vidět Jimmyho a Isabel Harrisovou pod drnem. Mezi slepými je… atakdále, tohle pořekadlo všichni znáte. A když neexistují žádní tutoví podezřelí, chytne se člověk toho prvního stébla, které je v dohledu, a doufá, že se to stéblo promění v záchranný člun nebo aspoň v pořádné prkno.

Dům na Holman Avenue připomínal budovu, ve které bydlela Sophie. Na stupních venkovního schodiště byly bílou barvou napsány křiklavé výstražné nápisy POSTÁVÁNÍ ZAKÁZÁNO A ZÁKAZ SHROMAŽĎOVAT SE NA SCHODECH. Vešli do vestibulu, kde po levé straně visela na zdi řada více méně zdemolovaných poštovních schránek. Vizitku se jménem Charles C. Clarke našli na schránce patřící k bytu číslo 22. Horní půlka dveří do vnitřní haly byla z ledovaného skla, které bylo puklé, a prasklina v něm se táhla z dolního levého rohu až do horního rohu vpravo.

Dveře nebyly zamčené. Celé přízemí páchlo močí a rozlitým nebo vyzvraceným vínem. Osvětlení veškeré žádné. Carel a rozsvítil baterku a společně se vydali po schodech nahoru.

„Co myslíš, že znamená to C?“ zeptal se Meyer.

„Jaký C?“

„Charles C. Clarke,“ řekl Meyer.

„Jo tak. Clarence?“

„Já hádám Cyril.“

„To ne. Buď Clarence, nebo Clyde.“

„Kdepak. Cyril,“ řekl Meyer.

Žárovka na odpočívadle ve druhém patře nebyla ani rozbitá ani ukradená.

Carel a zhasl baterku. Kovové číslice na Clarkových dveřích byly natřené stejně hnědou barvou jako dveře samotné. Na dveřích se černaly tři různě velké klíčové dírky; Charlie Clarke nebyl žádný naivka. Hned pod číslicemi byl elektrický zvonek, jehož tlačítko mělo podobu miniaturního starodávného klepadla. Carel a je sevřel mezi palcem a prsteníkem a dvakrát jím ťukl. Z bytu se ozvalo pronikavé a řinčivé zazvonění. Zopakoval pokus. Podíval se na Meyera a právě to chtěl zkusit ještě jednou, když se na konci chodby otevřely dveře. Z prahu vyklonil hlavu nějaký chlapec. Mohlo mu být tak osm, měl hnědou pleť, hnědé oči a vlasy si nechával růst na afro. Byl v domácích trepkách a černobíle kostkovaném koupacím plášti staženém páskem.

„Ahoj,“ řekl familiérně.

„Ahoj,“ odpověděl Carel a.

„Hledáte pana Clarka?“

„Hm,“ řekl Carel a. „Ty víš, kde je?“

„V tělocvičně. Trénuje tam toho svýho boxera, to nevíte?“

„Toho, co si říká Black Jackson,“ řekl Carel a.

„Takže to víte, jo?“

„Jak vidíš.“

„Jaký má druhý křestní jméno?“ zeptal se Meyer.

„Black Jackson? Ten žádný druhý jméno nemá,“ řekl chlapec. „Ten se prostě jmenuje Black Jackson,“ řekl a zvedl pěsti v klasické boxerské póze. „Já mám chřipku,“ dodal. „Mám bejt v posteli.“

„Tak tam radši zakormidluj,“ prohlásil bodře Meyer. „Kde je ta tělocvična?“

„Kousek dál tady na Holman Avenue.“

„A jaký má druhý křestní jméno pan Clarke?“

„Jo, to já nevím,“ řekl chlapec, zazubil se na ně a zavřel dveře.

Znova se vydali po schodech, tentokrát dolů. Na odpočívadle v prvním patře Carel a opět rozsvítil baterku. Mohutná černoška v zelené vlněné vestě, oblečené přes květované domácí šaty, stála pod schody v přízemí. Ruce měla v bok.

„Oč frčí, páni policajti?“ zeptala se. Nijak se jí neprokazovali, ale zřejmě patřila k lidem, kteří poldu poznají, když ho uvidí.

„Nefrčí o nic,“ řekl Carel a.

„Tak koho teda hledáte?“

„To není vaše starost, madam,“ odbyl ji Meyer. „Co kdybyste se takhle vrátila do bytu?“

„Já tady dělám domovnici, a tak chci vědět, co tady děláte vy dva.“

„My jsme z bytového hospodářství,“ řekl Meyer, „a kontrolujem, jestli jsou ve všech patrech na chodbách v pořádku žárovky. Koukejte je našroubovat tam, kde chyběj, nebo se vrátíme s lejstrem, který vás moc nepotěší.“

„Houby jste z bytového hospodářství,“ odsekla žena. Carel a s Meyerem už byli ve vestibulu. Nevěděli, jestli Charlie Clarke něco provedl nebo ne, ale rozhodně nestáli o to, aby byl předem telefonicky varován, že za ním jdou dva pánové od policie. Za zády ještě slyšeli, jak si domovnice ulevuje: „Vy tak jste z bytovýho hospodářství – vy jo! Prdlajs!“

CHARLIE CLARKE BYL ÚHLEDNĚ OBLEČENÝ MUŽÍK, který měl na sobě žluté tričko s rolákovým límcem a kávově hnědý pulovr. Tmavohnědé kalhoty. Hnědé lakýrky. V

koutku úst žmolil objemnou špičku, z níž trčel vyhaslý doutník. Našli ho v druhém patře tělocvičny na rohu Holman Avenue a 78. Street. Lokty měl opřené o plachtu ringu a pozoroval dva černé boxery, jak si to zdatně rozdávají při cvičném utkání.

Jeden byl jak hora a měl platfus. Druhý byl menší, ale zato větší čilouš. Vytrvale obtancovával většího partnera a sázel mu jeden pravý hák za druhým. Po celé tělocvičně se tužili další borci – buď skákali přes švihadlo, nebo otloukali velké kožené pytle. V jednom rohu malý bledý chlapíček, který vypadal nejvýš tak na welter, bušil ve strojově přesném, monotónním rytmu do medicinbalu. Carel a s Meyerem se vydali přes sál k ringu. Už v přízemí se informovali, jak Clarke vypadá, a teď se ukázalo, že popis, který dostali, byl naprosto přesný, včetně vyhaslého doutníku v koutku úst.

„Pan Clarke?“ zeptal se Carel a.

„Jo. Psst,“ řekl mužík. „Doprdele, nač pořád čekáš, chlape?“ zařval do ringu.

Menší a čilejší boxer přestal tancovat kolem většího a rozhořčeně svěsil paže. Na zádech propoceného trička měl velkými písmeny BLACK JACKSON. „Takhle ho nevyklepneš nikdy, když budeš pořád tlouct jen hákem,“ vztekal se Clarke. „Měls fůru příležitostí uplatnit levačku, tak nač jsi pořád čekal, chlape, nechtěl bys mi to laskavě povědět?“

„Čekal jsem, až se odkreje,“ řekl Jackson.

„Chlape, ten byl odkrytej jak štětka v noci ze soboty na neděli,“ odsekl Clarke.

„To nemá smysl – vyrážet levačkou, dokad se neodkreje,“ řekl Jackson.

„Čím chceš bejt – světovým šampiónem v těžký váze, nebo hvězdou tanečního parketu?“ ptal se Clarke. „Ještěs nic nepředved – umíš akorát tancovat a hákovat, tancovat a hákovat. Když chceš knokautovat takovou vazbu, jako je Jody, tak ho musíš uhodit, chlape! Musíš mu tu posranou palici urazit, a ne kolem něho tancovat!“ Prudce se otočil od ringu a zeptal se: „Oč jde, vážení?“

„Co my jako teď máme dělat?“ zeptal se Jackson.

„Jděte zas chvíli otloukat pytel,“ řekl Clarke přes rameno.

„Kterej?“

„Velkej.“

Jackson se otočil a odpochodoval na druhou stranu ringu. Větší boxer šel za ním. Společně se prosmýkli mezi provazy. Do zpoceného rytmu obrovského sálu plného ozvěn zakrákal amplion: „Andrew Henderson, má volat matce. Andrew Henderson, má volat matce.“

„Tak oč jde?“ zeptal se Clarke.

„O Jimmyho a Isabel Harrisovy,“ řekl Carel a.

„Vy si ze mne děláte srandu,“ odpověděl Clarke. „Co já s tím mám co společnýho?“

„Je pravda, že jste nabídl Sophii Harrisové, aby se za vás provdala?“

„To je pravda,“ řekl Clarke. „No ale – prosím vás, co to má znamenat, pánové?

To jako sháníte informace o někom, o kom si myslíte, že to udělal, nebo se to pokoušíte přišít mně? Poněvadž z toho, co jsem čet v novinách, pánové, zavraždili toho chlapce včera večer kolem půl osmý, a to já byl zrovna tady – tady na fleku, pánové. Trénoval jsem boxera.“

„Nevzrušujte se,“ řekl Meyer.

„Já jsem klidnej,“ řekl Clarke. „Já jenom, že vím svoje, víte? V Diamondbacku člověku nemusí bejt zrovna šedesát, aby o pár věcech věděl svoje.“

„A copak je to za věci, pane Clarku?“

„No třeba to, že když někdo zavraždí černýho, začnou policajti hledat jinýho černýho. Nevím, proč jste sem přišli, ale vsadil bych se o poslední pětku, že je to proto, že jsem černej.“

„Prohrál byste,“ odpověděl Carel a.

„Tak mi to teda vysvětlete,“ řekl Clarke.

„Jsme tu proto, že jste nabídl Sophii Harrisové, aby se za vás provdala, a že víte, že – za jistých okolností – dostane pětadvacet tisíc dolarů ze životní pojistky.

Proto jsme tady.“

„Vy jako myslíte, že jsem zabil ty dvě děcka, abych schrastil pětadvacet táců, jo?“„V kolik hodin jste sem včera večer přišel?“

„No tohle, pánové, já mám chuť –“

„Jestli máte jasné alibi, za tři minuty jsme odtud pryč. Jenom nám řekněte, kdy jste sem přišel a kdy jste odešel.“

„V sedm už jsem byl tady a odcházel jsem o půlnoci.“

„Kdo vám to může dosvědčit?“

„Trénoval jsem Warrena a s ním byl v ringu jeho sparring partner.“

„Warrena?“

„Warrena Jacksona. To je ten můj kluk.“

„A kdo mu dělal sparring partnera? Někdo z těch mládenců, co jsou tady?“

„Ne, to byl jeden čápek… Jmenuje se Donald Rivers. Teď ho tu nikde nevidím.

Mám dojem, že tady zrovna teď není.“

„Může vám to dosvědčit ještě někdo jiný?“

„No jasně, všichni boxeři a trenéři z Diamondbacku – všichni. Warren má v úterý večer zápas, a tak jsem ho dřel, až se z něj kouřilo. Zeptejte se tady v tělocvičně, koho chcete – vyberte si sami, je jich tu na patře dost – jen se zeptejte, jestli jsem tady včera večer toho kluka trénoval nebo ne. Od sedmi do půlnoci. Měl jsem ring od osmi do devíti, to si můžete ověřit dole ve vrátnici. V tom ostatním čase jsem ho proháněl – musel běhat, skákat, mydlit do pytle – všecko, co k tréninku patří.“

„Kam jste šel po odchodu odtud?“ zeptal se Meyer.

„Do kavárny tady v ulici. Jak se jmenuje, to vám teda nepovím, ale odtud z tělocvičny tam chodí kdekdo. Je to hned na rohu Holman Avenue a 76. Street.

Znají mě tam, zeptejte se jich, jestli jsem tam včera v noci byl.“

„Buďte bez starosti, my se zeptáme,“ řekl Meyer. „Jak se jmenujete druhým křestním jménem?“

„No hergot, do toho vám snad nic není, ne?“ odsekl Clarke.

Ověřili si jeho výpověď u několika lidí v tělocvičně a zjistili, že přinejmenším šest jich tu včera večer Clarka vidělo tak, jak říkal – mezi sedmou a půlnocí. Pak si ještě pohovořili s majitelem kavárny na rohu ulice, který jim sdělil, že Clarke a jeho boxer k němu přišli krátce po půlnoci a seděli tam a klábosili do jedné, možná do půl druhé ráno. Podle koronerovy zprávy byl Jimmy Harris zavražděn někdy mezi půl sedmou a půl osmou večer. Časový odhad byl tak přesný proto, poněvadž mrtvola byla objevena skoro ihned po vraždě: k rigoru mortis – ztuhnutí těla – de facto ještě vůbec nedošlo. V případě Isabel Harrisové bylo časové rozmezí širší; koroner odhadoval, že byla zavražděna přibližně mezi desátou a jednou hodinou v noci. K tomu, aby v půl sedmé zabil na Hannon Square Jimmyho a do sedmi hodin dojel na předměstí do tělocvičny v Diamondbacku, musel by se Charlie Clarke pohybovat rychlostí dělové koule a možná ještě trochu rychleji. Žádné triky a fígle nepřicházely v úvahu. A také se nemohl znova vrátit do města k Harrisovu bytu během časového limitu, který koroner plus minus vymezil pro zavraždění Isabel Harrisové.

Takže nic, nic, nic.

V tomhle velkoměstě mohl dát člověk někoho zabít za padesát dolarů. Tady bylo možná v sázce pětadvacet tisíc dolarů, a za pouhou desetinu téhle částky si tu člověk mohl najmout celý regiment hrdlořezů. Zatím ještě nevěděli, zda se mládencům z laboratoře podařilo sejmout v bytě manželů Harrisových nějaké kloudné otisky prstů. Mezitím a bez ohledu na tuto možnost se rozhodli, že si hned ráno vyžádají z identifikačního oddělení o Charlesů C. Clarkovi veškeré údaje, které tam o něm budou mít. Když odjížděli z Diamondbacku, bylo skoro osm hodin.

Carel a vysadil Meyera u nejbližší stanice podzemní dráhy a odjel domů do Riverheadu.

5

DOMOVNÍ DVEŘE BYLY ZAMČENÉ.

Noc jako dneska, ty zatracené dveře jak z udělání zamčené, a teď aby tu v té zimě stál a hrabal se v kapse, dokud nenajde klíče. Zmáčkl zvonek a s tichým mumláním se pustil do hledání kroužku s klíči. Prsty měl ztuhlé, prohrabávaly se mezi drobnými v pravé kapse jako bez citu. Konečně klíče vylovil. Viselo na nich tolik paklíčů, že najít je u lupiče, putoval by ten pán automaticky a bez řečí do basy.

Dům byl obrovská neútulná stará barabizna poblíž Donnegan’s Bluff a Carel a jej koupil krátce poté, co se mu narodila dvojčata. Za starých dobrých časů v něm nepochybně bydlela veliká rodina s celou armádou služebnictva. Teď ovšem nastaly špatné nové časy. Takže to nebyl nikdo jiný než Fanny, kdo mu nakonec otevřel.

„No né – náš pán osobně,“ zahuhlala.

Fanny byla jejich pomocnice v domácnosti, statná dáma, které se už kvapem blížila šedesátka. Měla na sobě bílou blůzu a ostře zelené domácí kalhoty, obepínající dobře počítaných pětašedesát kilo živé váhy; odbarvené zrzavé vlasy jí planuly jak neon a lahodná angličtina s irským přízvukem se jí linula ze rtů jak vůně dobře odleželé whisky. „Když mám říct pravdu, tak jsem myslela, že už nedorazíte domů nikdy,“ řekla.

„Fanny,“ vypravil ze sebe, „jsem zmrzlej a mám hlad jako vlk.“

„Nevyhrožujte mi, vyjeden nádivo policajtskej,“ odsekla. „Theodora je v obýváku. A račte dál, nebo nastydnete tak, že z toho zhebnete.“

„Kdybyste mě laskavě pustila do dveří…“

„Ale jo, mileráda,“ řekla a uhnula, aby mohl kolem ní projít. Byla u Carel ových už mnoho let – původně u nich nastoupila jako dárek Teddyina otce – na celý měsíc zaplacená pomocnice v domácnosti, neboť otec se domníval, že by jeho dcera měla mít po porodu dvojčat aspoň čtyři neděle na zotavenou. V té době měla Fanny modrý přeliv, chodila se skřipcem na nose a vážila o pět kilo méně než v nejžhavější současnosti. Předem zaplacený měsíc bohužel utekl až příliš rychle a Carel a musel Fanny s lítostí sdělit, že ze svého skromného platu si nemůže dovolit platit hospodyni, která by u něho pracovala na plný úvazek. Fanny byla tak trochu bezpřístřešná kočka, která nikdy neměla vlastní rodinu, a tahle rodinka se jí docela zamlouvala. Řekla proto Carel ovi, že jí prozatím může platit tolik, kolik může postrádat, a ona že si bude příjem doplňovat příležitostným nočním zaměstnáním, poněvadž je diplomovaná ošetřovatelka a zdravá jako kůň, takže to vydrží. Carel a nejdřív rázně odmítl. Fanny si dala ruce v bok a zeptala se: „Tak to jako mě chcete vyhodit na ulici, jo?“ Chvilku se dohadovali a přesvědčovali navzájem a nakonec u nich Fanny zůstala. A byla u nich dosud.

„Theodora je v obýváku,“ řekla znova. „Mám vám přinést něco k pití, nebo jste pořád ještě ve službě?“

„Dal bych si skotskou se sodou, ale lomcováka, když můžu prosit,“ řekl Carel a a svlékl si kabát a pověsil jej na věšák v chodbě.

„V tomhle počasí byste měl nosit klobouk,“ řekla Fanny.

„Jenže já klobouky nesnáším,“ odporoval Carel a.

„Správnej džentlmen nosí klobouk,“ řekla Fanny a odebrala se do kuchyně, kde v prostoru, kde kdysi dávno bývala šachta pro jídelní výtah, stál teď dřez na nádobí a domácí bar. V pokoji, který získali přestavbou, se desetiletá dvojčata dívala na televizi. Carel a zůstal stát ve dveřích a zavolal na ně: „Ahoj!“

„Ahoj, tati,“ špitla April.

„Ahoj,“ řekl Mark.

„Pusu mi nedáte?“

„Počkej, až ta ženská vyhraje ty prachy,“ řekla April.

„Která ženská?“

„Psst, tati, teď je tam v sázce pět tisíc dolarů,“ řekl Mark.

„Tak zatím nashle,“ řekl Carel a a vydal se do obýváku. Ještě se otočil a zeptal se: „Už jste jedli?“

„Jo, tati, psst,“ řekla April.

Carel a vyšel do chodby a zamířil do obýváku. Teddy seděla u krbu. Neslyšela zvonek, neslyšela ho, jak mluví s Fanny a potom s dvojčaty, neslyšela ho dokonce, ani jak přichází; Teddy Carel ová totiž byla hluchoněmá. Seděla u krbu a dívala se do plamenů, jejichž odlesky jí zbarvovaly vlasy černé jak půlnoc do ruda, do oranžova a do žlutá tak, že vypadaly jako poházené konfetami. Na okamžik zaváhal ve dveřích a pozoroval její tvář, temně zářivé hnědé oči upřené do plamenů, plná ústa a půvabné lícní kosti. Zatrnulo mu u srdce jako vždycky. Stál a němě ji pozoroval jako ve chvíli, kdy ji v životě uviděl prvně. Věděl, že na tom se už nikdy nic nezmění, mohl se za to zaručit. Z toho, co se dělo ve světě, leccos nechápal, zato na jeho lásce k Teddy mu bylo všechno jasné. Vykročil k ní a Teddy teď jeho přítomnost vycítila a otočila se. Ve zlomku vteřiny se výraz její tváře změnil: zasněnou zamyšlenost vystřídala radost z toho, že je u ní. V té tváři nebylo nic skrytého, vyjadřovala očima a ústy všechno, co nemohla říct. Vstala z lenošky a vklouzla mu do náruče. Pevně ji k sobě přitiskl, pohladil ji po vlasech a jemně ji políbil na rty.

Ruce se jí roztřepetaly otázkami, na které Carel a také odpovídal pohyby rukou – používal gest, která se od ní naučil, a jen tu a tam vyslovil nějaké slovo, které mu dokázala přečíst ze rtů. Když Fanny přišla do pokoje s drinkem, ani v nejmenším jejich posunkovou konverzaci nenarušila. Vyprávěl jí o druhé vraždě a Teddy se zamžily oči. Pozorovala, jak jeho ruce, jeho tvář a dokonce i jeho hlas vyjadřují rozhořčení nad tím, co se stalo. Vyprávěl jí o Sophii Harrisové a Charlesi C. Clarkovi, o němž pořád ještě nevěděli, jak se jmenuje druhým křestním jménem, a také o Maloneyovi ze střediska služebních psů, a Teddy se ho zeptala, co se s tím slepeckým psem stalo, a Carel a řekl, že neví. Večeřeli sami v jídelně obložené dřevem a později si tam za nimi obě děti přišly pro pusu před spaním. April jim oznámila, že ta ženská v televizi to zvorala, a Mark dodal, že na takovou otázku by uměl odpovědět každý trouba. April si neuvědomila, co říká, a prohlásila: „No, já bych na ni odpovědět neuměla,“ a všichni dohromady vyprskli smíchy.

Bylo už skoro půl desáté a Carel a měl za sebou perný den. Mlčky srkali kávu a drželi se přes stůl za ruce. Na případ se však nedalo zapomenout, neodbytně se mu vracel do vědomí. Carel a se přistihl, že vlastně kávu dopíjí ve spěchu. Když pojednou vstal od stolu, Teddy se na něho zmateně podívala.

„Musím ještě zavolat tomu člověku – tomu Prestonovi,“ řekl.

Čekala s očima upřenýma na jeho ústa.

„Proč nejdeš nahoru a nelehneš si?“

Pořád čekala.

„To vyřídím za moment,“ řekl a zazubil se jako kluk.

Krátce přikývla a zvedla ruku, aby se dotkla jeho tváře. Políbil ji do dlaně, také přikývl a odešel do obýváku, kde stál telefon. Vytočil Prestonovo číslo.

„Haló?“ ozval se mužský hlas.

„To je pan Preston?“

„Prosím.“

„Tady detektiv Carel a. Už jsem k vám dnes volal.“

„Ano, já vím, pane Carel o.“

„Vyšetřujeme ty vraždy Isabel a Jimmyho Harrisových a rád bych se vás zeptal na pár věcí.“

„To myslíte teď?“

„Jestli vás to příliš neobtěžuje.“

„No prosím, beze všeho.“

„Když jsem včera hovořil s paní Harrisovou, řekla mi, že je zaměstnaná ve vašem podniku.“

„Ano, to je pravda.“

„Že vyřizuje poštovní zásilky.“

„Ano.“

„Jak dlouho u vás byla zaměstnaná, pane Prestone?“

„Myslím tak dva nebo tři roky.“

„V čem ta její práce spočívala?“

„Dávala do obálek naše nabídkové katalogy.“

„Kdo tam s ní u těch poštovních zásilek ještě pracoval?“

„Tuhle práci dělala sama. Je tam ještě jedno děvče, to píše na stroji adresy a lepí je na obálky. To ale sedí v předpokoji.“

„Jak se to druhé děvče jmenuje?“

„Jennie D’Amato. Také vyřizuje telefonní hovory a přijímá návštěvy, prostě dělá nám takovou recepční.“

„Znáte její adresu?“

„Takhle z hlavy ne. Když jí zavoláte v pondělí do kanceláře, řekne vám ji sama.“

„Kolik lidí zaměstnáváte, pane Prestone?“

„Jsem tam jen já a ta tři děvčata v kanceláři – bez Isabel dvě.“

„Jak se jmenuje ta třetí dívka?“

„Nancy Houlihanová, to je naše účetní.“

„Zaměstnáváte někoho, kdo pracuje mimo kancelář?“

„Ano, ve skladu.“

„A ten máte kde?“

„Deset bloků od kanceláře. Je to u řeky.“

„A koho tam zaměstnáváte?“

„Jen dva muže. Přijímají objednávky, balí zboží a expedují je.“

„Takže vy vlastně…“

„My jsme přímá zásilková služba,“ řekl Preston. „Rozesíláme katalogy se seznamy zboží, které nabízíme, a když přijdou objednávky, expedujeme je ze skladu. Nic složitého.“

„Ti dva muži, co pracují ve skladu – zajdou taky někdy k vám do kanceláře?“

„Každý pátek. Vyzvednout si výplatní šeky.“

„Mohli mít k Isabel Harrisové nějaký vztah?“

„Vztah? To nevím. Ale znali ji, samozřejmě.“

„Jak se jmenují?“

„Alex Carr a Tommy Runniman.“

„Jejich adresy náhodou neznáte?“

„Mohu vám je dát také až v pondělí. Zavolejte prostě k nám do kanceláře kdykoli po deváté hodině.“

„Jak Isabel vycházela s těmi ostatními děvčaty, pane Prestone?“

„Skvěle.“

„Žádné problémy?“

„Nevím o ničem.“

„A jak jste s ní vycházel vy?“

„Já?“

„Ano – vy.“

„No víte… já jsem ji skoro neznal.“

„Říkal jste přece, že u vás byla zaměstnaná dva nebo tři roky…“

„No ano, to je pravda. Jenže já většinou se zaměstnanci neudržuju žádné osobní styky.“

„Jak vůbec tu práci u vás dostala, pane Prestone?“

„Dlouho už jsem uvažoval o tom, že bych u nás mohl zaměstnat někoho tělesně postiženého. Práce, která nevyžaduje zrak, je vzácná, ale u nás taková práce je. Nedělala nic jiného, než že dávala do obálek ty katalogy.“

„Kolik jste jí platil, pane Prestone?“

„No, v poměru k ostatním mzdám.“

„Tomu mám rozumět jak?“

„V poměru k platům ostatních děvčat.“

„Ne víc?“

„Víc? “

„No ano. Rád bych se dověděl, jestli třeba někdo neměl důvod, aby na ni měl dopal nebo…“

„Ne, víc nedostávala. Platil jsem jí v poměru k platům ostatních děvčat.“

„Pořád vám nerozumím. Co myslíte tím ‚v poměru‘?“

„Tím myslím tolik, pane Carel o, že přece nemůžete čekat, že člověk, který pracuje u poštovních zásilek, bude brát stejný plat jako účetní nebo jako písařka na stroji – takhle to myslím. ‚V poměru‘ znamená, že dostávala tolik, kolik by za stejnou práci bral člověk, který by nebyl slepý. Ani víc, ani míň. Ta druhá dvě děvčata neměla žádný důvod jí závidět.“

„A co ti muži ze skladu?“

„Promiňte, ale není mi jasné, nač se teď ptáte.“

„Paní Harrisová byla atraktivní žena. Neucházel se některý z nich o její přízeň?“

„To nemám tušení.“

„Chodili ale do kanceláře každý pátek pro výplatní šek.“

„Ano, to chodili.“

„Vídal jste je někdy při té příležitosti?“

„Šeky jim vyplňovala Nancy. Nancy Houlihanová, naše účetní.“

„Říkal jste ale, že paní Harrisovou znali.“

„Ano. Domnívám se, že ano.“

„Hm… viděl jste je někdy, jak s ní hovoří?“

„Ano, viděl.“

„Nevíte ale, jestli jí některý z nich nenadbíhal –“

„Ne, to já –“

„A jestli nedostal košem –“

„O tom nic nevím.“

„Doufám, že chápete, oč mi jde, pane Prestone. Rád bych se dověděl, jestli někdo, s kým Isabel pracovala, měl jakýkoli, byť sebemenší důvod k tomu, aby –“

„Ovšem, je mi jasné, oč vám jde, ale nemohu vám nijak pomoct.“

„Co se dá dělat,“ řekl Carel a. „Moc vám děkuju, pane Prestone.

V pondělí si zavolám k vám do kanceláře pro ty adresy.“

„To je v pořádku.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ řekl Preston a zavěsil.

Carel a chvíli seděl s rukou na telefonním sluchátku. Stejně jako ve služebně, měl i doma v Riverheadu telefonní seznamy pro všech pět městských oblastí. Zvedl z podlahy pod psacím stolem seznam pro Isolu a nalistoval písmeno D. Věděl, že na zavolání Nancy Houlihanové propásl ten pravý čas, ale chtěl se dovědět ještě nějaké další informace, a tak ho napadlo, že by to možná mohl zkusit u Jennie D’Amato. V telefonním seznamu pro Isolu bylo čtyřiasedmdesát účastníků, kteří se jmenovali D’Amato, ale za žádným z nich nestálo křestní jméno Jennie. Otevřel telefonní seznam pro Riverhead. Dvanáct účastníků jménem D’Amato – žádná Jennie. V seznamu pro Calm’s Point bylo jméno devětadvacetkrát, ale Jennie také žádná. Jeden z účastníků však měl za příjmením J. a bydlel na Pierce Avenue.

Carel a si číslo poznamenal. V telefonním seznamu pro Majestu našel dalšího účastníka uvedeného jako D’Amato J. a jeho číslo si také vypsal. V bethtownském telefonním seznamu už ani nelistoval, tu práci si ušetřil. Vycházel z předpokladu, že v Bethtownu nebydlí nikdo než policajti na penzi, dokonce ani teď, kdy tam vede nový most. Vytočil číslo z Calm’s Pointu a hned napoprvé měl úspěch.

„Haló?“

„Prosil bych slečnu D’Amato.“

„U telefonu.“

„Jennie D’Amato?“

„Ano. Prosím?“ Tázavě, obezřele.

„Tady detektiv Carel a. Pokud se nemýlím, už jsme spolu dnes mluvili.“

„Och.“ Odmlka. Pokračující odmlka. „Ano.“

„Jste ta žena, která pracuje u firmy Prestižní inovace?“

„Ano, to jsem já.“

„Slečno D’Amato, ocenil bych, kdybyste mi mohla něco málo povědět o Isabel Harrisové.“

„Co byste chtěl vědět?“

„Především by mě zajímalo, jak vycházela s ostatními v kanceláři.“

„Skvěle.“

„Žádné hádky nebo tak?“

„Ne. No…“

„Prosím?“

„No, v mezích normy.“

„‚V mezích normy‘ – tím chcete říct co?“

„No znáte přece, jak to v takové kanceláři chodí, zvlášť když je malá. Čas od času se vždycky někdo s někým kvůli něčemu chytne, ale není to nic –“

„Kvůli čemu třeba?“

„Och, to si takhle ani nevzpomenu. Někdo třeba bere telefony a zapomene vyřídit nějaký vzkaz. Nebo si někdo posílá ven pro kávu a zapomene se zeptat, jestli ostatní taky nechtějí něco koupit – takovéhle a podobné prkotiny.“

„Normálně v podniku berete telefony vy, že ano?“

„Ano.“

„Stalo se ale, že je bral někdo jiný a zapomněl vyřídit nějaký vzkaz.“

„No, to se stalo jen jednou.“

„Kdo bral telefon a zapomněl vyřídit vzkaz?“

„Isabel.“

„A kdo se kvůli tomu naštval?“

„No… Nancy. Poněvadž jí volal chlapec, s kterým chodí, a Isabel jí to zapomněla říct.“„Kdy se to stalo?“

„Někdy minulý měsíc.“

„Nějaké čerstvější hádky jste tam teď neměli?“

„Ne, to opravdu ne.“

„A to chození pro kávu? Říkala jste –“

„To šlo o mě. Jednou jsem si posílala ven pro kávu a zapomněla jsem se Nancy zeptat, jestli taky něco nechce koupit. Tehdy na mě kvůli tomu vyjela. To se Isabel vůbec netýkalo.“

„A co ti dva mládenci, co pracují ve skladu?“

„Ano – Alex a Tommy.“

„S těmi vycházela dobře?“

„Jistěže. No opravdu. Alex ji vždycky škádlil, jestli by nechtěla… no, znáte to.“

„Co máte na mysli?“

„Ale to přece znáte.“

„Jestli by si s ním nechtěla někam vyjít?“

„No, to dokonce víc. Znáte to. Že by si spolu třeba mohli vyjet někam na víkend nebo tak. Ale to si ji jenom tak dobíral. Věděl, že je vdaná.“

„A jak na ty návrhy reagovala?“

„To vlastně ani návrhy nebyly. Jen takové ty řečičky, znáte to. ‚Tak co, Isabel, kdypak si spolu někam vyrazíme?‘ a různě podobně. A ona se tomu vždycky jen zasmála, nic víc.“

„A co ten Tommy? Ten s ní taky žertoval?“

„Víte, oni s ní tak trochu žertovali oba. Poněvadž byla slepá, chápete, jak to myslím? Aby ji jako pobavili a tak. Aspoň na mě to dělalo ten dojem.“

„A zašlo to někdy dál než k tomu žertování?“

„Co vím, tak ne.“

„Ona nikdy…“

„Myslím, že ne. To bylo opravdu jen takové žertování, o víc při tom nešlo. Leda že snad někdy – jednou za uherský měsíc – se Alex naklonil přes stůl a dal jí hubičku. Na tvář. To ale bylo maximum.“

„Tommy taky?“

„Ne, ten nikdy.“

„Nezdá se vám ale, že by se byla s některým z nich scházela mimo kancelář?“

„Jednou za čas ji šli doprovodit k podzemce. Na stanici. Oni k nám chodili do kanceláře vždycky jen v pátek. Pro výplatní šeky, chápete? Isabel zpravidla odcházela z kanceláře kolem půl třetí – a oni chodívali o něco dřív, aby s těmi šeky ještě stihli zajít do banky. No a tak ji někdy doprovodili k podzemní dráze.“

„Alex i Tommy – oba?“

„Ano, oba.“

„Neměla jste ale dojem, že by si s některým z nich dávala schůzky?“

„No to… to nevím.“

„Jaký dojem jste měla?“

„Na to, že byla slepá, měla Isabel dost velký sklon k flirtování.“

„Podle čeho tak soudíte?“

„No, podle těch šatů, co nosila, z toho, jak sedávala… Prostě mám dojem, že si náramně potrpěla na flirtování.“

„A jaké šaty Isabel nosila, slečno D’Amato?“

„No takové ty – aby bylo vidět co nejvíc. U nás v Prestižních inovacích nejsme zrovna moc prudérní, to ani nemůžem být, ale – “

Pojednou se odmlčela. Carel a měl na okamžik pocit, že byli přerušeni.

„Slečno D’Amato – slyšíte mě?“ zeptal se.

„Ano, jsem tu.“

„Co jste to chtěla říct?“

„Jen tolik, že po mém soudu se oblékala dost vyzývavě.“

„Říkala jste ale…“

„Jen tohle, víc nic.“

Carel a dál nenaléhal. Změnil místo toho téma hovoru. „Slečno D’Amato,“

zeptal se, „byl tím někdo nějak nápadně překvapený, když Isabel dnes ráno nepřišla do práce?“

„To nás překvapilo všechny. Isabel nikdy nevynechala jediný pracovní den a vždycky chodila včas. Jí na práci opravdu záleželo, víte? Když dnes ráno nepřišla, pan Preston mě požádal, abych jí zavolala a zjistila mu, co s ní je.“

„Řekl to přesně takhle?“

„Co prosím?“

„Jestli řekl ‚Zavolejte jí a zjistěte mi, co s ní je‘?“

„To už si nevzpomenu, jestli to řekl přesně takhle. Myslel, jestli třeba není nemocná nebo něco takového.“

„Tak to řekl?“

„Ano, řekl, že Isabel je nejspíš nemocná nebo takového něco, poněvadž jinak by určitě přišla do práce. A tak mě požádal, abych jí zavolala.“

„A zavolala jste jí?“

„Ano, volala.“

„V kolik hodin?“

„Asi v půl jedenácté. Obvykle chodila do práce v deset.“

„A vzal u ní někdo telefon?“

„Ne.“

On i Meyer byli v půl jedenácté ještě dole, čekali před budovou, až přijede policejní lékař a parta techniků z laboratoře. V bytě v té chvíli byla jen Isabel Harrisová – a ta byla mrtvá.

„Volala jste jí ještě později?“

„Ano, zavolala jsem znova v půl dvanácté. Telefon vzal nějaký člověk, který mi řekl, že je od policie. Tehdy jsem se taky dověděla, že ji někdo zavraždil.“

„Řekl vám ten policista, jak se jmenuje?“

„Řekl, jenže jsem si to jméno nezapamatovala.“

Mohl to být některý technik z laboratoře. S kapesníkem přehozeným přes sluchátko. Telefon vzal proto, že vyzváněl. Vyzvánějící telefon na místě činu může znamenat, že volá vrah.

„Řekla jste panu Prestonovi, co se stalo?“

„Ano, řekla.“

„Jak na to reagoval?“

„No… byl to pro něho šok, to si snad umíte představit.“

„A jinak?“

„Jinak nic. Prostě to pro něho byl šok.“

„Z vašeho hlasu jsem měl dojem“

„Ne, ne.“

„Že snad reagoval ještě nějak jinak.“

„No víte… on ji měl moc rád.“

„Pan Preston?“

„Ano.“

„Takže to pro něho bylo víc než jen šok? Něco horšího?“

„Dal se do pláče.“

„On se dal do pláče? Když jste mu řekla, že je Isabel po smrti?“

„Ano.“

„A co pak?“

„Poprosil mě, abych byla tak hodná a nechala ho o samotě. Tak jsem od něho z kanceláře odešla, ale za chvilku mě požádal, abych do bytu zavolala ještě jednou a ujistila se, že nejde o nějaký omyl.“

„A zavolala jste?“

„Ano, volala jsem tam znova. Vzal to zas ten člověk od policie, ten samý. Zeptal se mě, kdo volá, stejně jako prvně. Řekla jsem, že volám z podniku Prestižní inovace, kde byla Isabel zaměstnaná, a jestli to ví opravdu jistě – no… no… no že je mrtvá. Řekl mi, že ano, že je mrtvá. Poděkovala jsem mu a šla říct panu Prestonovi, že nejde o žádný omyl, že je to bohužel pravda.“

„A co on na to?“

„Jenom přikývl, nic víc.“

„Slečno D’Amato, když jste říkala, že pan Preston měl Isabel moc rád, myslela jste to tak, že mezi nimi bylo něco víc než normální vztah zaměstnavatele k zaměstnankyni?“

„To já nevím, co mezi nimi bylo.“

„Ale něco ano?“

„Co pan Preston dělá, to… to je jeho věc.“

„Slečno D’Amato, máte nějaký důvod k domněnce, že mezi Isabel a panem Prestonem něco bylo?“

„Jak to mám vědět, jestli mezi nimi něco bylo?“

„Já mám ale pocit, že si myslíte, že mezi nimi něco bylo.“

„No – to už jsem vám řekla, že ona ráda flirtovala. Kdyby člověk nevěděl, že je slepá… nosila takové ty velké brýle proti slunci, víte jaké, prostě by nikdo nehádal, že je slepá, když ji viděl, jak tam sedí a pracuje. Ona se na každého culila jak jezule, zvlášť na pány, no a… no řekla bych, že kdybyste třeba byl z těch pánů, co jsou na tyhle věci chytla ví, moh byste si myslet, že Isabel je velká koketa a že je… no taky pěkně chytlavá.“

„A pan Preston si o ní myslel, že je chytlavá?“

„Jak mám vědět, co si myslel?“

„Vtipkoval s ní taky tak jako Alex a Tommy?“

„Ne. To nikdy.“

„Tak jak vás tedy napadlo, že o ni mohl mít zájem?“

„Podívejte, jednou je to ženatý člověk, já ho vážně nechci dostat do maléru.

Isabel je po smrti, té už nemůže ublížit nic. On je ale naživu a je ženatý.“

„A byl tedy mezi nimi nějaký vztah, slečno D’Amato? Kápněte božskou.“

„Jednou jsem je viděla spolu.“

„Kde?“

„Kousek od kanceláře máme v ulici takový bar, chodí se tam hlavně na koktajly.

Minulý týden jsem tam po práci zašla a oni tam spolu seděli. V boxu až vzadu.“

„Viděl vás pan Preston?“

„Myslím, že ne. Já jsem šla na druhou stranu… měla jsem tam s někým schůzku… V boxu na druhé straně baru.“

„Ten váš přítel byl někdo, kdo je taky znal?“

„Ne.“

„A zmínila jste se mu“

„To byla přítelkyně. Ne přítel.“

„Zmínila jste se jí o tom, že tam váš šéf sedí s dívkou od vás z kanceláře?“

„Ano, zmínila. Poněvadž mě to přivedlo trochu do rozpaků, to snad pochopíte, a uvažovala jsem, jestli bych neměla radši odejít.“

„Ale neodešla jste.“

„Ne, zůstaly jsme tam obě, ta přítelkyně i já, a daly jsme si drink. Drželi se za ruce.“

„Kdo? Pan Preston a Isabel?“

„No ano. Poslyšte, ale nerada bych, aby kvůli tomu měl nějaké maléry.“

„Žádný strach, s tím si nedělejte starost,“ řekl Carel a. „Tohle jsou jen docela běžné otázky, při vyšetřování se jim nemůžeme vyhnout, ale rozhodně nikdo nechce nikoho zatknout pro vraždu.“

„No já doufám. To přece není žádný zločin… to snad víte.“

„No jistě.“

„Držet nějaké děvče za ruku.“

„Samozřejmě že ne.“

„Dokonce ani… to snad taky víte.“

„Ovšem. Moc jste mi pomohla, slečno D’Amato. A promiňte mi, že jsem vás připravil o čas.“

„Já bych jen nechtěla dostat nikoho do maléru,“ řekla.

„Dobrou noc, slečno D’Amato.“

„Dobrou noc,“ řekla.

6

SOUTH EDGEHEATH ROAD BYLA V RIVERHEADU, ve čtvrti, kterou stále se zhoršující znečištění městského životního prostředí zatím příliš nepostihlo. Ulice sama nevypadala sice tak venkovsky, jak její jméno – cesta při okraji jižního vřesoviště – naznačovalo, ale přesto působila důstojnějším a solidnějším dojmem než nekonečné konglomerace sídlištních králíkáren, vzdálené pouhé tři kilometry odtud. Přepychové činžáky lemovaly krátkou ulici z obou stran, ale na severním konci ústila do parku s veřejným golfovým hřištěm, a dokonce i v listopadu tam člověk měl pocit dodaleka se táhnoucího zeleného prostranství a žádné ostré úhly architektonických kreací tam neprotínaly nebe.

Tu sobotu, v devět hodin dopoledne, se zdálo, že ulice ještě napůl spí. Carel a zaparkoval vůz a vydal se k venkovním dveřím budovy z červených cihel, ve které bydlel Frank Preston. V chodbě minul ženu v černém plášti, která svírala v pravé ruce prázdnou plátěnou nákupní tašku. Měl z ní dojem, že se už předem celá třese v předtuše počasí, které na ni venku čeká, a ta neutěšená vyhlídka jí zkřivila tvář do prozelenalé grimasy. Vyhledal Prestonovo jméno na tabuli nájemníků v chodbě, vyjel výtahem do pátého patra, došel k bytu číslo 55 a zazvonil.

Ženě, která otevřela dveře, mohlo být podle Carel ova odhadu tak pětapadesát. Hnědé vlasy měla podle poslední módy ostříhané nakrátko a pátravé hnědé oči za brýlemi se v poměru k tváři zdály příliš malé. Ta tvář působila dojmem jakési hranatosti a příkrosti – špičatá brada a špičatý nos; útlý ovál obličeje přehnaně zdůrazňovaly úzké brýle, za nimiž vyhlížely mžourající oči.

Carel a kdysi sloužil s jedním anglickým poldou, který mu svatosvatě tvrdil, že „mžourá“ se v Angli říká o lidech, kteří šilhají. Žena stojící ve dveřích však nešilhala. Zírala na něho z uzounkých očních štěrbin, prostě na něho mžourala – koho k čertu zajímá, co si pod tím slovem představují v Angli ?

„Ukažte mi, prosím, váš služební odznak,“ řekla.

Ukázal jí placku a průkazku. Obojí pečlivě prozkoumala, pak přikývla a řekla: „To je v pořádku. Kvůli čemu jste přišel?“

„Já jsem detektiv Carel a, volal jsem“

„To vím. Přečetla jsem si to na průkazce. Kvůli čemu jste přišel, pane Carel o?“

„Rád bych mluvil s panem Prestonem. Jestli je doma.“

„Myslela jsem, že jste s ním mluvil už včera večer.“

„Vy jste paní Prestonová?“

„Prosím.“

„Potřeboval bych se ho na pár věcí zeptat osobně, paní Prestonová. Je doma?“

„Je. Zeptám se ho, jestli vás přijme.“

„Děkuju.“

Zavřela dveře. Chvíli stál na chodbě. Hezkou chvíli stál na chodbě.

V budově bylo ticho. Tyhle staré budovy s tlustými zdmi… Dveře se znova otevřely.

„Pojďte dál,“ řekla paní Prestonová.

Byt byl ve tvaru převráceného písmene L. Dveře se otevřely na konci delší strany toho písmene L, chodba vedla po celé její délce, a na protějším konci zahýbala v pravém úhlu doleva. Carel a kráčel chodbou za paní Prestonovou. Minul kuchyň po levé ruce, potom obývák a nakonec ložnici, která byla vpravo a kde už také začínala kratší čára písmene L. Na konci této kratší chodby byl malý pokoj s otevřenými dveřmi.

Preston seděl v lenošce a koukal na televizi. Na sobě měl kaštanově hnědý koupací plášť a hnědé domácí trepky. Podle vzhledu mu mohlo být něco málo přes šedesát – statný chlap s velkou hlavou a rukama jak lopaty. Hlavu měl orámovanou úzkým věnečkem bílých vlasů, který mu matka příroda dekorativně uvila hlavně kolem uší a vzadu na lebce. Nad věnečkem se klenula vyboulená pleška. Obočí měl bílá a načepejřená, pod nimi pichláky modrých očí. V každé jiné tváři by se byl jeho nos zdál moc velký, ale do té jeho pasoval jak… no třeba jako meč do pochvy.

Určitě se z něho mohl stát výtečný herec; většina herců mívá hlavu jak štoudev a výrazně vymodelované rysy tváře. V televizi běžel jeden z dopoledních zpravodajských pořadů. Preston těžkopádně vstal z křesla, bez otálení přistoupil k televizoru a vypnul jej.

„To jste si na mě přivstal,“ řekl.

„Nechtěl jsem, abyste mi někam odešel.“

„Proč jste radši dřív nezavolal?“

„Byl jsem tu poblíž, a tak mě napadlo, že k vám prostě zaskočím.“

„Já měl za to, že jsme si všechno, co bylo potřeba, řekli už večer do telefonu.“

„Chtěl bych se vás zeptat ještě na pár věcí.“

„Tak jen do toho. Ptejte se.“

„Radši bych s vámi mluvil soukromě, pane Prestone, pokud vám to…“

„Já vás tu nechám,“ řekla paní Prestonová, otočila se jak na obrtlíku a vyšla do chodby.

Carel a za sebou zavřel dveře. V Prestonově tváři se pojednou objevil znepokojený výraz. Zalovil v kapse pláště, vytáhl rozsednutou krabičku cigaret a nabídl Carel ovi. Carel a zavrtěl hlavou. Preston si zasunul cigaretu mezi rty, znova zalovil v plášti a našel ploché zápalky. Jednu z kartónku odlomil, škrtl a přidržel plamínek u konce cigarety; potom zápalkou zatřepal a upustil ji do popelníku na televizoru. Pokoj měl dvě okna, Carel a z nich viděl na protější stranu ulice a ještě dál, až tam, kde koleje nadzemní dráhy vedly nad Barbara Avenue.

„Pane Prestone,“ řekl Carel a, „rád bych se vás zeptal na váš vztah k Isabel Harrisové.“

„Vztah?“

„Ano, slyšel jste dobře.“

„Jak to myslíte – na můj vztah? Byla u mne zaměstnaná.“

„Pane Prestone, je to pravda, že jste se dal včera ráno do pláče, když jste se dověděl, že je mrtvá?“

„Kdo vám to řekl?“

„Je to pravda?“

„Je.“

„A je taky pravda, že jste si s ní zašel na skleničku? Mimo podnik a nejméně jednou?“

„A na tom je něco špatného?“

„Neřekl jsem, že je na tom něco špatného, pane Prestone. Jednoduše chci vědět, jestli je to pravda.“

„Ano, to je pravda.“

„Kdy to bylo?“

„Minulý týden.“

„Zašel jste si s ní na skleničku, je to tak?“

„To ale vůbec nemělo ten podtón, jaký tomu dáváte.“

„Tak o co tedy šlo?“

„Měla nějaké problémy a chtěla si o nich se mnou pohovořit. No a tak jsme po práci zašli na skleničku. Tečka.“

„O jaké problémy šlo, pane Prestone?“

„O nějakou osobní věc.“

„Ano? A jakou?“

„No poslyšte – do toho snad nikomu nic není, nezdá se vám?“

„Ne, nezdá.“

„Mně ale ano.“

„Co se zdá, je sen. Jaké měla problémy, pane Prestone?“

„Na tom nezáleží, o to totiž nejde. Snažil jsem se vám jen vysvětlit, že nic z toho, co jste naznačoval –“

„Co jsem naznačoval?“

„Že Isabel a já jsme spolu měli poměr nebo takového něco.“

„Já jsem nenaznačoval, že jste spolu měli poměr, pane Prestone.“

„No dobře. Ale kdybychom spolu měli poměr, rozhodně bych s ní nešel do podniku, který je přímo v ulici, kousek od kanceláře. Na tom, že jsme se sešli, nebylo nic utajovaného, neměl jsem co skrývat. Má zaměstnankyně se na mě obrátila s nějakým problémem, a tak jsem jí chtěl pomoct.“

„Vy nemáte v Prestižních inovacích soukromou kancelář?“

„Mám. Co tím chcete –“

„Nemohl jste si s ní pohovořit tam?“

„Šlo o věc, která se nedá vyřídit za deset minut.“

„Dobře, tak mi povězte, jak to všechno to odpoledne proběhlo.“

„Přišla tam asi ve tři. Čekal jsem na ni v boxu až vzadu, na konci místnosti. Viděl jsem ji, když přišla, vyšel jsem jí naproti a odvedl ji dozadu do boxu.“

„Co vám řekla?“

„Nejdřív mi nechtěla říct, o jaký problém jde.“

„Hm. A oč šlo?“

„O Jimmyho. Jejího manžela.“

„Ale. Co s ním bylo?“

„No, jak už jsem vám řekl“

„Podívejte, pane Prestone, oba jsou po smrti, a jestli to, co Isabel trápilo, ať už to bylo cokoli, mělo něco společného s –“

„Ne, to nemělo.“

„Jak to můžete vědět?“

„No prostě… myslím si, že nemělo.“

„Co kdybyste to nechal na posouzení mně? Oč šlo?“

„No krátce a dobře… měla dojem, že má nějakou jinou ženskou.“

„Ach tak,“ řekl Carel a.

„Takže ji to přirozeně… trápilo. Ona byla opravdu moc milá, věřte mi, a prostě…

prostě ji trápilo pomyšlení, že manžel je jí nevěrný“

„Proč si to myslela?“

„Prostě si to myslela.“

„To jako intuice, jo?“

„Nejspíš.“

„Ale konkrétní důvod žádný? Prostě se jen domnívala, že jí pan manžel zahýbá, je to tak?“

„Hm, no ano – asi.“

„Žádné šeptání do telefonu, žádné košile, ze kterých je cítit parfém…“

„Ne, ne.“

„A to ji tedy trápilo, to byl ten její problém. Kvůli tomu za vámi přišla, proto jste spolu minulý týden zašli na skleničku. Podiskutovat o možnosti, že jí Jimmy Harris zahejbá s nějakou jinou ženskou.“

„Ano.“

„Co čekala, že v té věci podniknete, pane Prestone?“

„Och, to já myslím, že ani nečekala, že bych něco podnikl.“

„Tak proč potom za vámi šla?“

„No… jenom si pohovořit.“

„V práci nejspíš neměla nikoho, s kým by si mohla pohovořit, co?“

„To asi ne.“

„Ani s jedním z těch druhých dvou děvčat?“

„Asi ne.“

„Jedině s vámi…“

„Hm, no…“

„To bylo prvně, co za vámi s nějakým problémem přišla?“

„Ano.“

„Předtím jste si spolu nikdy na skleničku nezašli?“

„Ne, předtím ne.“

„Víte to jistě?“ zeptal se Carel a.

„Ano, to vím jistě.“

„Poněvadž, víte…“ řekl Carel a, „informace, které jsem získal, svědčí o něčem jiném.“ Odmlčel se a podíval se Prestonovi do očí. Neměl žádné jiné informace než to, co se dověděl od Jennie D’Amato, a ta viděla Prestona a Isabel společně jen jednou, minulý týden. Nic víc nevěděl. Tečka. Takže lhal a hrál – a ta hra mu vyšla.

„No… možná že jsme spolu zašli na skleničku už jednou nebo dvakrát předtím,“

řekl Preston.

„Tak kolikrát, pane Prestone? Jednou nebo dvakrát?“

„Dvakrát.“

„Tohle ale teď víte s jistotou, ano?“

„Ano.“

Carel a povytáhl obočí. Stačilo to, víc udělat nemusel.

„No víte, vlastně ono to bylo víckrát,“ řekl Preston.

„Kolikrát?“

„Pětkrát nebo snad šestkrát.“

„Pokaždé v tom malém baru tam u vás v ulici?“

„Ne… to ne.“

„V jiném?“

„A-ano.“

„V mnoha různých barech?“

„A-a-ano.“

„Scházeli jste se ještě někde jinde než v barech?“

„Pane Carel o“

„Pane Prestone, někdo zavraždil slepce a jeho slepou ženu a já se pokouším zjistit proč. Před malou chvilkou jste mi řekl, že mezi vámi a Isabel Harrisovou nic nebylo, jen obvyklý vztah zaměstnavatele k zaměstnankyni. Zašel jste s ní na skleničku mimo podnik, poněvadž měla nějaký problém, o kterém si s vámi chtěla pohovořit. No prima, výborně. Jenže teď zas mi říkáte, že jste se s ní mimo kancelář sešel přinejmenším šestkrát“

„Víckrát to nebylo.“

„Šestkrát, dobře, to už jste mi řekl – pětkrát nebo snad šestkrát. Vyspal jste se s ní, pane Prestone?“

„Nechápu, co“

„Odpovězte prosím na otázku. Vyspal jste se s Isabel?“

„Ano.“

„Takže jste s ní měl poměr, ne že neměl.“

„Já… Nepovažoval jsem to za poměr.“

„A za co jste to považoval, pane Prestone?“

„Měl jsem ji rád. Počítal jsem s tím, že si ji vezmu.“

„Ach tak,“ řekl Carel a a přikývl. „Vaše žena o tom věděla?“

„Ne, ta ne.“

„A Jimmy o tom věděl?“

„Ne. O tom právě jsme spolu minulou středu mluvili. Že jim to řekneme.“

„Takže všechny ty vyprávěnky o tom, že Jimmy měl nějakou ženskou…“

„To jsem si vymyslel,“ řekl Preston.

„Byla to lež.“

„Když to tak chcete nazvat… prosím.“

„Jak byste to nazval vy, pane Prestone?“

„Taky asi… taky asi lež.“

„Tudíž důvod, proč jste se naposled sešli – Kdy to bylo?“

„Ve středu odpoledne.“

„Ve středu odpoledne jste se sešli, abyste si pohovořili o tom, jak to vy a Isabel řeknete každý svému…“

„Ano.“

„A jak jste se rozhodli? Na jakém plánu jste se usnesli?“

„To nebyl žádný plán, pane Carel o. Nelíbí se mi, že o tom mluvíte jako o plánu, poněvadž my jsme nic neplánovali ani neprojektovali, my jsme…“

„Dobře, tak co tedy jste dělali, pane Prestone?“

„Byli jsme dva zamilovaní lidé, kteří se chtějí dát rozvést a uzavřít nový sňatek.“

„To všechno poté, co jste se spolu sešli celkem šestkrát?“

„No…“

„Nebo to bylo víckrát?“

„No…“

„Bylo to víckrát?“

„Scházeli jsme se celý minulý rok.“

„Ach tak.“

„Měli jsme se rádi.“

„Jistě, to je v pořádku, chápu. Pane Prestone, kde jste byl ve čtvrtek večer mezi půl sedmou a půl osmou?“

„Proč to chcete vědět?“

„Poněvadž v té době byl Jimmy Harris zavražděn.“

„Já jsem ho nezavraždil.“

„Tak mi tedy povězte, kde jste byl.“

„Byl jsem…“

„Ano?“

„S Isabel.“

„Kde?“

„V jednom motelu na Culver Avenue.“

„Zapsal jste se tam vlastním jménem?“

„Ne.“

„Jakého jména jste použil?“

„To si už nevzpomínám.“

„Vzpomeňte si, pane Prestone. Doporučuju vám, abyste si vzpomněl. Moc vám doporučuju, abyste si vzpomněl, a to hned teď.“

„Já už si vážně nevzpomínám. Zapisoval jsem se pokaždé nějakým jiným jménem.“

„V tom případě bude asi nejlíp, když se oblečete a řeknete manželce, že se mnou odjíždíte do města.“

„Počkejte moment.“

„Já čekám.“

„Bylo to Felix a nějak…“

„Felix – jak dál?“

„Felix… a nějak od pé.“

„Nepospíchejte – snažte se vzpomenout si.“

„Felix Pratt nebo Pitt – jedno z těchhle dvou jmen to bylo, ale přesně si už nevzpomenu.“

„Těchhle jmen jste používal už dřív?“

„Ano.“

„No dobře. A jak se jmenuje ten motel?“

„The Golden Irm.“

„A říkal jste, že je to na Culver Avenue?“

„Ano, malý kousek od staré nemocnice – od Hanover Hospital.“

„Podívejte, já tam teď zavolám a zeptám se jich, jestli jste se tam ve čtvrtek odpoledne opravdu zapsal. Souhlasíte s tím?“

„Ano.“

„Kde tady máte telefon?“

„Má žena…“

„Zenu musíte nějak zaměstnat, až tam budu volat. Poněvadž jestli jste tam nebyl ve čtvrtek, kdy Jimmymu Harrisovi někdo podřízl krk, budete muset jet se mnou. Je vám to jasné, co říkám?“

„Byl jsem tam.“

„Dobře, tak zavolejte ženu a řekněte jí, že si chci od vás zatelefonovat, ale že při tom chci být u telefonu sám.“

„Hm, beze všeho.“

„Tak nač čekáte? Udělejte to.“

„A neřeknete jí –“

„Ne, neřeknu jí, že jste jí zahejbal.“

„Díky.“

„Tak ji zavolejte.“

Preston přikročil ke dveřím a otevřel je. Vykoukl do chodby, pak se otočil a znova se podíval na Carel u. Carel a přikývl. Preston vyšel na chodbu a zavolal: „Sylvie!?“ Ozvala se odněkud z hlubin bytu: „Co je, Franku?“

„Sylvie, pan Carel a by si chtěl zatelefonovat… pojď, prosím tě, na chvilku sem, ano?“

„Už jdu, Franku.“

„Telefon je v ložnici,“ řekl Preston. „Hned zkraje chodby.“

„Díky,“ řekl Carel a.

Když procházel chodbou, paní Prestonová ho minula v ohybu písmene L.

„Telefon máme v ložnici,“ řekla.

„Už vím, děkuju,“ odpověděl a vešel do ložnice. Čekal, dokud neuviděl, jak Preston s manželkou mizí v místnosti s televizorem na konci chodby. Pak zavřel dveře a šel rovnou k nočnímu stolku u postele, na kterém telefon stál. O blok dál rachotil po kolejích vlak nadzemní dráhy. Z oken na konci místnosti viděl, jak se vlak řítí na pozadí oblohy, celý černý proti studené listopadové šedi. Pohled na něj v něm vyvolal jakousi podivnou vzpomínku. Nač – na nějaký dětský vláček? A kde?

V riverheadském domě, když byl malý kluk. A ve vzpomínce uslyšel otcův hlučný smích.

Pozoroval vlak a na okamžik zapomněl, že je tu proto, aby se něco dověděl o vraždě. Díval se na něj, dokud s duněním nezajel do stanice na vyvýšeném nástupišti. Pak zvedl sluchátko a vytočil číslo 411 – informace. Když se mu ohlásil ženský hlas, požádal o telefonní číslo motelu Golden Irtn na Culver Avenue a dívka mu číslo za okamžik sdělila. Hned je vytočil. Z okna viděl, jak vlak odjíždí ze stanice.

Hlavou se mu honila nějaká knihovna. Ano, jak jde do knihovny s knihami v podpaždí. Nad hlavou mu zběsile hřmí vlak nadzemní dráhy. Na dlažbě leží sníh.

„Tady Golden Inn. Haló?“ ozval se nějaký muž.

„Haló, tady detektiv Carel a z policejního oddělení.“

„No prosím?“

„Potřeboval bych, kdybyste se mi podíval do knihy hostů, zda tam máte zapsané dvě osoby, které u vás údajně byly minulý čtvrtek. Což bylo, pokud se nemýlím, osmnáctého listopadu.“

„No prosím, ale…“

„Copak?“

„Podívám se a zavolám vám.“

„Já ale momentálně nejsem ve služebně.“

„V tom případě ale… Jak mám vědět, že jste skutečně od policie?“

„Zavolejte si na 87. pátrací oddělení, dám vám číslo, a zeptejte se kohokoli, kdo tam zrovna bude, jestli u nich pracuje detektiv Carel a. To číslo tam je Frederick 7-8024. A jakmile si to ověříte, zavolejte mi zpátky sem – jsem na čísle Westmore 6-2275. Máte obě ta čísla zapsaná?“

„Ano, mám.“

„Ale pospěšte si s tím, prosím.“

„Jistě, hned to udělám.“

„Fajn,“ řekl Carel a a zavěsil.

Čekal. Další vlak nadzemky přijel do stanice na vyvýšeném nástupišti. Čekal dál.

Vlak odjel ze stanice. Podíval se na hodinky. Na prádelníku naproti posteli stála fotografie Franka a Sylvie Prestonových, pořízená v době, kdy byli oba o hodně mladší. Byly tam i fotografie dospělých dětí, patrně jejich dětí. A ještě tam byla svatební fotografie se dvěma mladými lidmi, o nichž Carel a usoudil, že to jsou také Prestonovic děti. Vteřinová ručička elektrických hodin na prádelníku neúnavně obíhala ciferník. Do stanice přijel další vlak. Carel a si povzdechl. Čekal dál. Vlak s rachotem odjel ze stanice. Dopáleně zvedl sluchátko a vytočil číslo motelu.

„Tady Golden Inn. Haló?“

„Haló, tady znova detektiv Carel a. Zavolal jste si k nám na pátrací oddělení?“

„Ještě jsem se k tomu nedostal, telefon mi tu začal vyzvánět hned, jak jsem zavěsil“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Carel a.

„Gary Otis.“

„Tak podívejte, pane Otisi, teď mě poslouchejte. Já tady vyšetřuju vraždu, víte, a nemám čas čekat, až se uráčíte rozhoupat a začnete si po celém městě ověřovat, jestli jsem doopravdy od policie nebo ne. Jmenuju se – máte tužku? – Stephen Louis Carel a, píše se to Stephen, s pé a há, nikoli Steven. Jsem detektiv druhé třídy a pracuju v Isole na 87. pátracím oddělení. Číslo mého služebního odznaku je 714-56-32 a můj přímý nadřízený je poručík Peter Byrnes. Napsal jste si to všechno?“

„No já… no snad…“

„V pořádku. Když se ukáže, že jsem se za policistu jen vydával, můžete žalovat město. Zatím ale, pane Otisi –“

„Jak můžu žalovat město?“

„Pane Otisi, vy mi jdete na nervy,“ řekl Carel a.

„To se na mě nezlobte, ale jak můžu žalovat město? Dejme tomu, že jste třeba něčí manžel a voláte, abyste si zjistil“

„Dejme tomu, že jsem doopravdy polda a začínám už bejt doopravdy naštvanej. Máte před sebou knihu hostů?“

„Mám, ale mohl byste snad pochopit, že není možné jména našich hostů sdělovat jen tak každému, kdo si vzpomene.“

„Podívejte, pane Otisi, můžu si zajet dolů do města pro soudní příkaz k tomu, abych směl do vaší knihy hostů nahlédnout, ale pamatujte si, že až k vám přijdu, budu ještě naštvanější než teď. Jestli mě k tomu chcete mermomocí donutit, ujišťuju vás, že až se v Golden Innu objevím, bude mi stačit, abych našel někde na pokoji jedinou štěničku – v tu ránu volám na městskou hygienickou stanici a dám vám to tam zavřít. Takže si radši nejdřív zkontrolujte, jestli tam všechno máte jak z cukru, zkontrolujte si, jestli je všechno absolutně na jedničku, pokud ode mne hodláte vyžadovat, abych se vláčel až do města a opatřil si na sobotu ráno soudní příkaz.“

„To jako má být vyhrožování, pane Carel o?“

„Co to má bejt, to si rozhodněte sám, pane Otisi. No – co vy na to?“

„My u nás na pokojích žádné štěnice nemáme.“

„To vás ctí. V tom případě se uvidíme později, až přijdu se soudním příkazem.“

„Jestli jste ale opravdu od policie –“

„Já jsem opravdu od policie, pane Otisi.“

„A jestli jde opravdu o vraždu –“

„Jo, opravdu jde o vraždu. Proč vy vlastně děláte recepčního, pane Otisi? Proč vy radši nejste věhlasný filadelfský právník?“

„Já nedělám recepčního. Golden Inn mi patří.“

„Ach tak,“ řekl Carel a. „Gratuluju.“

„Takže pochopitelně chráním zájmy svých hostů.“

„Jistě. Pane Otisi, máte v knize hostů – ve čtvrtek odpoledne – zapsané manžele Prattovy? Nebo manžele Pittovy? Křestní jméno toho pána by mělo být Felix.“

„Malý moment.“

Carel a čekal.

„Ano, mám tu nějakého Felixe Pitta s manželkou.“

„Byl jste v recepci, když se zapisovali?“

„To už si teď nevybavím. Ale moment, počkejte. Byla ta paní slepá?“

„Ano,“ řekl Carel a.

„Tak v tom případě se zapisovali u mne. Taková krásná žena, provdaná za mnohem staršího muže. Nejdřív jsem vůbec netušil, že je slepá. Měla nezvykle velké tmavé brýle, ale nenapadlo mě, že by mohla být slepá. Teprve když ji vedl k výtahu, tak mi to samozřejmě došlo.“

„V kolik hodin se u vás zapsali?“

„To se v knize hostů nezaznamenává.“

„A nevzpomínáte si?“

„Někdy kvečeru.“

„A kdy odcházeli?“

„Nějak kolem osmé, aspoň myslím. Byl jsem si venku pro něco k jídlu, a když jsem se vrátil, tihle dva zrovna odcházeli. Vzpomínám si, že mi ten pán platil v hotovosti.“

„Díky, pane Otisi,“ řekl Carel a.

„Doufám, že chápete, proč“

„Jistě, já chápu všecko. Díky,“ řekl Carel a a zavěsil.

Chvíli seděl s rukou na sluchátku. Právě si ověřil, že Isabel Harrisová a Frank Preston spolu skutečně strávili v motelu přinejmenším jedno odpoledne a jeden večer. Minulý čtvrtek. V objetí slepé vášně, jak se někdy také říká, a proto ani jeden z nich nemohl tryskem dorazit na předměstí na Hannon Square, aby tam mezi půl sedmou a půl osmou večer podřízl Jimmymu Harrisovi krk. Ve skutečnosti odcházeli z motelu teprve v osm hodin, přičemž je na vlastní oči viděl sám Gary Otis, majitel Golden Innu. Isabel Harrisová se podle všeho vrátila domů pouhých pár minut předtím, než Carel a zaklepal na dveře jejího bytu. V té době už byl její manžel mrtev nejméně dvě hodiny a možná ještě déle.

Snažil se vzpomenout si na otázky, které jí ten večer, kdy došlo k vraždě, kladl, a na jednu se rozpomněl obzvlášť dobře: „Neměla jste poměr s nějakým jiným mužem?“ Následovala strohá, dotčená odpověď: „Ne.“ Ale lháři ho nepřekvapovali. Kolem každé vraždy se odjakživa vyskytovala spousta lhářů.

Nepřekvapovaly ho však ani slzy. Někdy se člověk rozpláče pro někoho, koho celá léta nenáviděl. Slzy se nedají kontrolovat, je to reakce stejně primitivní jako zavytí pravěkého člověka, když vytáhl z ohně hořící klacek. Vstal, vyšel do chodby a poděkoval Prestonovým za to, že si od nich mohl zatelefonovat. Pan Preston se na něho tázavě podíval. Carel a krátce přikývl a připadal si při tom jako spiklenec.

7

Dvě RAKVE STÁLY v KAPLI TAK, že mezi nimi zůstávala volná ulička, a lidé, přicházející vzdát zesnulým poslední poctu, mohli kolem obou katafalků procházet současně. V

pohřební síni byli černoši i bílí, buď si tiše a diskrétně šeptali ve vstupní hale pokryté kobercem, nebo seděli přímo v kapli na sklápěcích dřevěných sedadlech, nebo klečeli a modlili se u ozdobného zábradlí z tepaného železa, za nímž obě rakve spočívaly na dřevěných kozách, zahalených saténem.

Sophie Harrisová seděla v první řadě celá v černém – černé punčochy, černé střevíce, černé šaty i černý klobouk se závojem. Carel ovi připomněla ženy z jejich rodiny, které znával jako kluk, ovdovělé vzdálené tety a sestřenice, které nikdy neviděl jinak než ve smutku. Teď se posadil vedle Sophie, která otočila hlavu a podívala se na něho, ale vzápětí ji zas odvrátila.

„Paní Harrisová,“ řekl, „nemohli bychom spolu na chvilku zajít ven? Prosím vás o to.“

„Nemám už vám co říct,“ zašeptala.

„Snad bychom se tu neměli dohadovat,“ řekl.

Podívala se na rakve.

„Rád bych s vámi mluvil,“ řekl. „Šla byste se mnou na chvíli ven? Opravdu vás o to prosím.“

Zdráhavé vstala ze sedadla a mlčky prošla pod obloukem otevřených dveří do vstupní haly. Carel a kráčel hned za ní.

„Tak co – už má duše pokoj? Myslím pokud jde o Charlieho,“ zašeptala. Ústa měla sevřená a ruce zaklesnuté do sebe držela u pasu.

„Promluvit jsem si s ním musel,“ řekl Carel a.

„Proč? Řekla jsem vám přece, že to neudělal.“

„Byl z těch, kdo přicházeli v úvahu.“

„Pořád si ještě myslíte, že přichází v úvahu?“

„Ne, už ne.“

„Prostě jste si na něho vyskakoval, poněvadž je to černoch,“ řekla Sophie.

„Ne, to není pravda, paní Harrisová. Na nikoho jsem si nevyskakoval. Jen jsem se ho vyptával. A jedině proto, že mohl vašeho syna a vaši snachu zavraždit.“

Podívala se mu do tváře.

„Chci najít člověka, který je zabil. Ať je to kdokoli,“ řekl Carel a.

Pořád se na něho dívala.

„Věřte mi.“

„To je v pořádku,“ řekla a přikývla.

„Nic zatím nemám,“ řekl. „Vůbec nic. Potřebuju, abyste mi pomohla. Potřebuju, abyste si vzpomněla na každého, kdo se kdy s Jimmym nebo s jeho ženou pohádal nebo“

„Ale kde,“ řekla Sophie a zavrtěla hlavou. „O nikom takovém nevím. Poněvadž nikdo takový neexistoval.“

„Nebo kdo se s nimi třeba jen nepohodl. Někdy se někdo kvůli něčemu urazí a dejme tomu, že“

„O nikom takovém nevím. Vy jste Jimmyho neznal, ale věřte mi – on vážně v životě nikomu neřekl jediné příkré slovo.“

„Paní Harrisová, člověk, který zavraždil Isabel, podle všeho něco hledal.

Nemáte tušení, co to tak asi mohlo být?“

„Ne.“

„Nezmínil se vám Jimmy, že by měl schované nějaké peníze nebo šperky?

Prostě o něčem takovém?“

„Ne.“

„Někteří lidé se pokoušejí schovat cenné věci před lupiči –“

„On nic cenného neměl. Tak to nemohl ani schovávat.“

„Paní Harrisová, stýkal se Jimmy s někým, kdo už byl někdy trestaný?“

„Ne,“ řekla Sophie a okamžitě se zeptala: „Kdyby šlo o někoho bílého, taky byste mu dal tuhle otázku?“

„Poslyšte,“ řekl Carel a, „tak s tímhle snad už bychom mohli přestat, ne?

Vašeho syna někdo brutálně zavraždil – to je ten nejhorší zločin, jaký vůbec existuje, a já chci vědět, jestli váš syn znal nějaké kriminálníky. To přece je logická otázka, ať už jde o černého nebo o bílého, takže s tím už na mě nechoďte.“ Zvýšil hlas a smuteční hosté ve vstupní hale se po něm začali otáčet. Znova přešel do šepotu a zeptal se: „Znal se s někým, kdo už byl někdy trestaný?“

„Ne. O nikom takovém se nikdy přímo nezmínil.“

„Jak tomu mám rozumět? Zmínil se snad před vámi o nějakých kriminálních přátelích nepřímo?“

„Ne, o žádných kriminálních přátelích nikdy nemluvil.“

„Tak co jste myslela tím slovem přímo?“

„Můj syn neudělal jaktěživ nic špatného,“ řekla Sophie.

„Paní Harrisová, právě jste mi pověděla, že se před vámi o žádných přátelích nikdy přímo nezmínil. Co to mělo znamenat?“

„Nic.“

„Zmínil se váš syn někdy o tom, že je zapletený do nějaké trestné činnosti?“

„On do žádné trestné činnosti zapletený nebyl.“

„A neměl třeba nějakou trestnou činnost v plánu? Nechtěl se o něco takového pokusit?“

„To nevím. Poctivě vám říkám, že to nevím. Víte, on měl své potíže.“

„Jaké potíže? Jakého druhu?“

„Tlačily ho v noci zlé sny.“

„Zlé sny? Jaké zlé sny?“

„Začalo to, když se prvně vrátil domů z Fort Mercer.“

„Z Fort Mercer?“

„To je vojenská nemocnice. Tady na severu, v našem státě. Nedaleko odtamtud je ta věznice.“

„A jaké zlé sny to byly? Oč šlo?“

„Vždycky se vzbudil a křičel hrůzou. Šla jsem k němu do pokoje a on seděl na posteli a civěl do tmy – jako kdyby viděl. Vzala jsem ho do náruče, byl vždycky celý zpocený, takový studený pot na něm stál. Zeptala jsem se ho: Copak to je, Jimmy?

Co se to s tebou děje, synku? Ale on nic. Nikdy neodpověděl. Jen se mi třásl v náručí.“

„Zmínil se někdy o těch zlých snech, když byl vzhůru?“

„Ne. Ale Isabel mi řekla, že tím trpí pořád.“

„Kdy vám to řekla?“

„Nedávno.“

„Paní Harrisová, řekla jste mi poctivě, že nevíte, jestli Jimmy neměl v plánu dopustit se nějaké trestné činnosti. Je možné, že něco takového v plánu měl?“

„Možné to je.“

„Řekl vám o tom něco?“

„Řekl mi, že pracuje na tom, aby zbohatli.“

„Kdo?“

„On a Isabel.“

„A říkal vám, jak na tom pracuje?“

„Musím vám povědět pravdu, pane Carel o. Opravdu myslím, že měl v plánu pustit se do něčeho, co asi bylo v rozporu se zákonem.“

„To vám řekl?“

„Ne.“

„Tak proč si to myslíte…?“

„Víte… Nač by jinak sháněl toho starého kámoše z armády?“

„O čem to teď mluvíte?“

„Řekl mi, že se dal do kupy s jedním svým kámošem.“

„S kamarádem z armády?“

„Tuším, že šlo o kamaráda z armády.“

„Kdo to byl?“

„Jméno si nepamatuju.“

„A řekl vám, proč se s ním dal… proč se s ním dal do kupy?“

„Říkal, že ten člověk pomůže jemu a Isabel zbohatnout.“

„A říkal jak?“

„Ne.“

„Tak jak potom ve vás vznikl ten dojem, že měl v plánu něco, co bylo v rozporu se zákonem?“

„Sama nevím jak. Možná z toho, že voják je cvičenej zacházet se zbraněma.“

„Konkrétně ale váš syn nikdy neřekl –“

„Ne, nikdy.“

„Hm,“ řekl Carel a a pokrčil rameny. Měl pocit, že to zní trochu jak z filmu – dvě staré vojny, dva kamarádi z armády se dají do kupy, aby vybrabčili banku nebo kasino v Las Vegas. Nechtěl tvrdit, že to není možné. Možné je všechno. Ale měl o tom své pochyby. To se ví – možné to bylo, proč by ne.

„Tak vám děkuju,“ řekl. „Moc jste mi pomohla.“

Ale jistý si tím tak moc nebyl.

Tu SOBOTU DOPOLEDNE TO VE SLUŽEBNĚ vypadalo spíš jako někde v katedrále. Co se smějete? Listopadové slunce našilhávalo dovnitř mřížkami drátěných sítí na vysokých oknech a šípy zlatého světla se zabodávaly do desek psacích stolů a do psacích strojů. Zrníčka prachu jiskřila v pohyblivých slunečních paprscích. Z rádia na Generově psacím stole se linula varhanní hudba. Carel a čekal, že se snad stane nějaký boží zázrak, ale žádný zázrak se nestal.

Genero ťukal do stroje.

Koupil si slovník spisovné američtiny v laciném kapesním vydání a všechna zapeklitá a prožluklá slova si v něm vždycky napřed vyhledal. Opakovaně jukal očima od klávesnice psacího stroje do otevřeného slovníku. Jeho rozpauzovaný ťukot, připomínající údery datlova zobáku, šel Carel ovi na nervy; to přece není slušné psát na stroji v kostele. Navíc se už žádné zázraky na světě neděly a celý zatracený případ začínal být vyčpělejší a odleželejší než zteplalý včerejší ležák.

Varhanní hudba se řinula do služebny jen což. Carel a měl pocit, jako když jde ke zpovědi. Nebyl u zpovědi od chvíle, kdy přestal chodit do kostela. A to mu bylo patnáct. Shodou okolností to bylo zároveň v době, kdy ztratil panictví na střeše jednoho činžáku v Riverheadu, což se uskutečnilo s pomocí dívky, která se jmenovala Suzie Ryanová a byla to Irka. Suzi bylo sedmnáct. Hotová světačka.

Chodila do stejného kostela jako Carel a. Po té iniciaci, k níž došlo na střeše, trápil ho nutkavý pocit, že by měl jít ke zpovědi a vyznat se z toho, že zhřešil. Pak si ale řekl, že by se ho páter třeba mohl zeptat, co je zač ta jeho spoluhříšnice. Věděl, že ve zpovědnici je sice tma, ale do tváře je tam přesto vidět. Páterovi by bylo jasné, že tam klečí mladistvý hříšník Stephen Louis Carel a, a mohl by si navíc ještě třeba chtít ujasnit, kdo byla ta rozdávačná mladá dáma, a Carel a by to pak chtě nechtě byl nucen píchnout na Suzi Ryanovou, která byla vášnivka a prima holka a pro kterou by byl v tom rozpuku puberťáckého entuziasmu šel třeba do horoucích pekel. A tak si lámal hlavu, co jako s tím má dělat, a rozhodl se, že ke zpovědi nepůjde. A také se rozhodl, že už do kostela prostě nebude chodit, jenže to náhodou nemělo se Suzi nic společného. Rozhodl se, že už do kostela nebude chodit, protože v kostele vždycky usnul. Otec se ho zeptal: „Proč už nechodíš do kostela?“ A Carel a odpověděl: „A proč tam nechodíš ty, tati?“ Načež otec: „Vždyť ono je to vlastně jedno.“

Teď si ale uvědomil, že kdyby byl v patnácti nepřestal docházet do kostela, mohl se momentálně pomodlit k Bohu, aby pro něho udělal zázrak nebo mu aspoň přinejmenším poskytl nějaké vodítko, a všechno mohlo být v suchu a bez problémů. Místo toho rádio vyhrávalo varhanní hudbu a Genero ťukal do stroje v tempu, které ani dost málo nešlo do taktu s velebnými chóry, jejichž hlahol naplňoval vzduch služebny, a Carel a nejenže neměl žádné vodítko, ale neměl dokonce ani sebemenší zdání, jak dál postupovat.

Rozhodl se, že zavolá do Fort Merceru.

Úvaha, z níž toto rozhodnutí vzešlo, neměla nic společného se zdravou dedukcí. Jestli měla s něčím něco společného, pak to bylo zoufalství. Před rozhovorem se Sophií nevěděl o zavražděném skoro nic. Při vyšetřování jakékoli vraždy bylo podstatné, aby se člověk dověděl, jak oběť strávila posledních čtyřiadvacet hodin – kudy chodila, s kým se viděla, k jakým událostem tehdy došlo.

Věděl, kde strávila přinejmenším část posledních čtyřiadvaceti hodin před smrtí Isabel Harrisová – v posteli s Frankem Prestonem. O Jimmym ale věděl jen tolik, že ráno v obvyklou hodinu odešel z domova, že během dne pravděpodobně absolvoval svou pravidelnou žebráckou trasu po Hal Avenue a že se patrně jako obvykle zastavil v baru, než se po opadnutí dopravní špičky vydal na cestu k domovu.

Carel a se zapomněl Isabel zeptat, jestli Jimmy chodíval každý den do stejného baru. Což byla chyba. A možná velká. Teď už tu nebyla žádná Isabel, které by se na to mohl přeptat, nicméně pořád ještě existovala možnost, že se Jimmy s někým v baru setkal, s někým se pohádal, někoho namíchl – kdo tohle má ksakru vědět?

Ten bar byl pořád ještě záhada a jedině proto, že Carel a něco opomněl. Byl z toho dost otrávený, že udělal takovou botu. Mrzelo ho to, ale přece jen se tím nedal zas tak docela zdeprimovat. Místo toho se zahloubal nad dvěma drobnými informacemi, které se mu podařilo získat, nad dvěma zdánlivě zcela nesouvisejícími fragmentárními poznatky, které v jeho představách znova proměnily Jimmyho Harrise z mrtvoly v živou, dýchající lidskou bytost.

S tou první zlomkovitou informací se momentálně nedalo dělat vůbec nic.

Jestliže se Jimmy Harris opravdu „dal do kupy“ s nějakým starým kamarádem z armády, aby rukou společnou a nerozdílnou uvedli ve skutek jakýsi plán na to, jak rychle zbohatnout, plán, který byl možná v rozporu se zákonem, Carel a neměl žádnou jinou možnost, jak si to potvrdit či ověřit, pokud si o tom nepohovoří přímo s těmi starými kamarády z armády. V tomhle okamžiku nevěděl o Jimmyho vojenské službě prakticky nic – jen tolik, že byl ve střeleckém družstvu Alfa, které patřilo k druhé četě, a že přišel o zrak v bojovém nasazení. Jestli bude mít štěstí, mohl by mu kapitán McCormick opatřit ty služební materiály, o které ho požádal, dřív než v pondělí. Dost ale pochyboval, že to štěstí bude mít. Pak tu ale ovšem byla ještě ta další věc, kterou se od Sophie Harrisové dověděl.

Jejího syna pronásledovaly zlé sny.

Carel a vytočil „S“, což byla Služba účastníkům, a zeptal se na kódové číslo nutné k předvolbě oblasti, pod jejíž automatickou ústřednu spadal Fort Mercer.

Dívka mu řekla, že žádné město, které se jmenuje Fort Mercer, v seznamu nemá.

Carel a ji informoval, že je to na severu státu, někde poblíž známé věznice v Castleview. Načež dívka, že neví, kde je věznice v Castleview. Sdělil jí, že to je v Rawley. Načež mu dívka kódové číslo dala. Vytočil nejdřív číslo 1, potom kódové číslo oblasti, potom 555 a nakonec číslo 1212. Když tu zcela jednoduchou operaci dokončoval, zapomněl už totálně, proč tu dlouhou suitu čísel vlastně vytáčí, a navíc zapomněl i číslo služebního odznaku, číslo svého sociálního zabezpečení a dokonce i iniciálu, jíž si odmalička zkracoval druhé křestní jméno. Ozval se další ženský hlas: „Tady informace, jaké město jste chtěl?“ Carel a té dívce či paní řekl, že má dojem, že je to nedaleko Rawley, a navíc jí také ještě řekl, že se pokouší dovolat do Fort Merceru. Dívka či paní řekla: „To je v Paxtonu, pane,“ a navíc řekla: „Do Fort Merceru tu mám povícero čísel, kam se chcete dovolat?“

„Do nemocnice,“ řekl.

„Mám tu jednak Všeobecnou nemocnici a pak ještě Evakuační nemocnici.“

„Tak snad abychom zkusili tu Všeobecnou.“

„Chcete si to číslo napsat?“

„Ano, prosím,“ řekl Carel a.

„Je to 963-7047,“ řekla.

„Díky,“ řekl Carel a. „Takže je to 963…“

Ale dívka nebo paní už zavěsila. Povzdechl si, vytočil nejdřív číslo 1, potom kódové číslo oblasti, potom 963 a nakonec číslo 7047. Telefon zvonil. Na druhém konci služebny Genero, který měl katolický vkus a gusta, našel na rádiu stanici vysílající rokenrol. Tam někde na severu v Paxtonu telefon vesele zvonil dál. Carel u napadlo, jestli v tom špitále náhodou nemají inventuru.

„Nemocnice,“ řekl mužský hlas.

„Je to prosím Všeobecná nemocnice ve Fort Merceru?“ zeptal se Carel a.

„Ano – prosím.“

„U telefonu detektiv Carel a z 87. pátracího oddělení v Isole. Volám vám ohledně pacienta, který u vás ležel někdy před deseti lety. Potřeboval bych mluvit s někým, kdo –“

„S kým jste si přál mluvit, pane?“

„S kýmkoli, kdo byl s případem toho pacienta detailně obeznámen.“

„No dobře… ale jak mám vědět, kdo to je?“

„Máte tam někoho, kdo tam byl už před deseti lety?“

„Jistě… to určitě tu někdo bude. Jenže… víte, tohle je obrovský ústav, takže opravdu nevím, na koho bych vás měl přepojit.“

„Mohl bych mluvit s ředitelem ústavu?“

„S ředitelem… No… to je u nás generál Wrigley, pane.“

„Mohl byste mě na něho přepojit, prosím?“

„Okamžik, pane.“

Carel a čekal. Skoro hned na lince naskočil ženský hlas.

„Kancelář generála Wrigleye.“

„U telefonu detektiv Carel a z 87. pátracího oddělení v Isole. Mohl bych prosím mluvit s panem generálem?“

„Je mi líto, ale dnes tu není.“

„Mohla byste mi možná poradit,“ řekl Carel a.

„Vynasnažím se, pane.“

„Oč jde: vyšetřujeme vraždu a ten zavražděný ležel kdysi ve Fort Merceru jako pacient. Snažím se o tom člověku zjistit všechno, co se o něm zjistit dá.“

„Kdy u nás ten pacient byl?“

„Před deseti lety.“

„Hm-hm,“ řekla žena.

„Já vím, že už je to strašně dávno.“

„Hm, to tedy je dávno.“

„Jistě ale máte chorobopisy z té doby archivované.“

„To jistě, to není problém – to ne.“

„Tak v čem je problém?“

„Víte, já opravdu nevím, jestli tohle je věc, která se dá vyřídit telefonem.“

„Chtěl jsem si ušetřit cestu tam k vám na sever. Jde o vraždu.“

„No prosím, dám vám naši evidenci.“

„Děkuju.“

„Nezavěšujte,“ řekla žena. „Bude to znít, jako že zavěšuju, ale to jenom přepojuju hovor.“

„Děkuju.“

Znova čekal. Napadlo ho, že vražda je vlastně něco jako nepříjemnost. A o žádné nepříjemnosti nikdo v životě nestojí, nikdo nestojí o to, aby mu někdo volal odněkud z velkoměsta a vyptával se ho na člověka, který tam u nich byl někdy před deseti lety. K čertu s takovými prkotinami. Tady je nemocnice, léčebný ústav, nepřetržitý provoz, který se nemůže a nesmí zastavit. Tady je spousta nemocných.

Dám vám naši evidenci. Evidenci by to mohlo zajímat. Evidence se zabývá historií a minulostí, jak dávnou, tak nedávnou. Dám vám naši evidenci, poněvadž my tady se všema těma akuťákama na krku se prostě nemůžem dát rozptylovat a zdržovat, chápete, zvlášť když jde o nějakou mrtvolu, která byla naším kunčaftem už tak dávno.

„Evidence, u telefonu seržant Hol ister.“

„Tady detektiv Carel a z 87. pátracího oddělení. Volám proto, že bych potřeboval nějaké informace o člověku, který byl zavražděn.“

Seržant Hol ister hvízdl. „No ne! Oč kráčí?“ zeptal se pak.

„O pacienta, který se jmenoval James Harris a byl v nemocnici ve Fort Merceru před deseti lety.“

„Měl ještě druhé křestní jméno?“

„Randolph.“

„Bude to chvilku trvat,“ řekl Hol ister. „Zavolám vám zpátky, až to zjistím.“

„Číslo sem je Frederick 7-8024. Ale seržante…“

„Ano, pane?“

„Ve skutečnosti by mě víc zajímalo, kdybych si mohl promluvit s někým, kdo ho znal, když tam u vás ležel. Tím chci říct, že by to pro mne mohlo být užitečnější, než když mi přečtete něco z jeho chorobopisů.“

„Dobře, ale já snad abych se nejdřív podíval, co tady o něm v těch chorobopisech máme, ne? Za malou chvilku vám zavolám.“

„Berte prosím v úvahu, že jde o vraždu, seržante.“

„Jistě, pane. To je mi jasné.“

„Děkuju. Budu čekat, až zavoláte.“

Na lince se ozvalo cvaknutí. Carel a zvedl oči a pohlédl na nástěnné hodiny.

Dopoledne pokročilo, bylo už 10 hodin 37 minut.

„Hele, jak se píše vertebrální?“ zeptal se Genero.

„Máš před sebou slovník, tak se do něj podívej,“ řekl Carel a.

„Jak to mám hledat, když nevím, jak se to píše?“

„Víš snad, že to začíná písmenem vé, ne?“

„No jo, ale co pak?“ řekl Genero.

Carel a se znova podíval na hodiny.

Bylo 10 hodin 38 minut.

TELEFON Z FORT MERCERU se ozval teprve několik minut po jedenácté. Mezitím Carel a zavolal na identifikační oddělení, aby mu opatřili běžně dostupné údaje o Charlesů C. Clarkovi, a dovyrobil čerstvá hlášení, která bylo třeba vyťukat na stroji se třemi kopiemi. Identifikační slíbilo, že mu zavolají pokud možno hned. Takže čekal, že by se mohli ozvat asi tak v pondělí, pokud jim dnes ještě jednou nezavolá sám a nebude je urgovat. Nevylučoval ostatně ani možnost, že i do nemocnice bude muset znova zavolat sám. V Americe a možná na celém širém světě, aspoň podle toho, co tak o tom věděl, nikdo nikdy nic neudělal, dokud mu kvůli tomu člověk nezavolal dvakrát. A pak následoval další telefonát, doprovázený dopisem.

A pak bylo třeba zavolat znova za týden a ten dopis ještě musel dostat bratříčka.

Carel a měl podezření, že takhle už to nejspíš chodilo ve starém Římě, těsně předtím než hordy barbarů prolomily opevnění na severních hranicích a vpadly do ulic na hřbetech svých koníků. Senátoři si vykasali okraje tóg a vzali do zaječích, poněvadž jim šlo o krčky, a tabulky s nevyřízenými peticemi přitom tiskli na prsa.

Tajemníci jim prchali v patách, převalovali v puse žvejkačku a byli hajdalácky postrojení.

„87. pátrací oddělení, Carel a.“

„U telefonu plukovník Anderson z nemocnice ve Fort Merceru.“

„Slyším, pane plukovníku,“ řekl Carel a.

„Volal mi seržant Hol ister z naší evidence a říkal, že se zajímáte o pacienta, kterého jsem tu před mnoha lety léčil.“

„Ano, pane plukovníku, o jistého Jamese Harrise.“

„Hol ister říkal, že byl zavražděn, je to pravda?“

„Ano, je.“

„To je mi líto,“ řekl Anderson. „A co byste chtěl vědět, pane Carel o?“

„Mám strach, aby se vám to nezdálo směšné.“

„Jen mluvte.“

„Hovořil jsem dnes ráno s jeho matkou a ta mi řekla, že míval zlé sny. Že ho tlačila noční můra – nevím, jak by se to dalo přesně nazvat.“

„Ano?“

„Rád bych mluvil s někým, kdo o nich možná něco věděl.“

„O čem? O těch zlých snech?“

„Ano. O povaze těch zlých snů, které ho pronásledovaly.“

„Já jsem plastický chirurg, s jeho psychickou rehabilitací jsem neměl nic společného. Prošel třemi jinými nemocnicemi, než se dostal sem k nám, chápete?

Naším úkolem bylo připravit ho na život v civilu, poněvadž předtím utrpěl strašlivé trauma. Šlo o mimořádně těžké a komplikované zranění, vyžadovalo celou séri rozsáhlých zákroků, na kterých se podílela hlavně rekonstrukční chirurgie, jestli vám ten termín něco říká. Pak tu ale byl psychiatrický tým, který se ho snažil adaptovat na novou situaci – aby se do ní pokud možno realisticky vpravil. O těch zlých snech by mohli něco vědět jedině oni, jsou na to specialisti.“

„Mohl byste mi říct, kdo ten tým vedl?“

„To byl tehdy plukovník Konigsberg.“

„A mohl bych s ním mluvit?“

„U nás už není. Přeložili ho mezitím do Ústavu Waltera Reada ve Washingtonu, pokuste se ho kontaktovat tam. Jmenuje se plukovník Paul – ale moment, plukovníkem byl, když od nás odcházel, teď je klidně možné, že už to je brigádní generál.“

„A kde jsou uložené záznamy psychiatrů, pane plukovníku? Ty jsou pořád ještě u vás ve Fort Merceru?“

„Měly by být. Myslím, že ano.“

„Kdybych tam k vám dnes odpoledne přijel, mohl bych se na ně podívat?“

„To se dá zařídit.“

Carel a se podíval na nástěnné hodiny. „Vyhovovalo by vám to ve dvě?“

„No výborně. Zavolám na bránu, aby vás sem pustili. Jak se prosím jmenujete celým jménem?“

„Stephen Carel a, detektiv druhé třídy. Píše se to C-a-r-e-l-l-a. A je to Stephen spé a há.“

„Všeobecná nemocnice stojí vpravo od administrativní budovy z červených cihel. Když projedete hlavní bránou, zahnete doprava a zaparkujete v oválu určeném pro návštěvníky. U vchodu, hned za dveřmi, sedí recepční, a ta vám řekne, kde mě najdete. Mám kancelář ve druhém patře.“

„Ve dvě jsem u vás,“ řekl Carel a.

„No výborně,“ opakoval plukovník Anderson. „Těším se, že se uvidíme.“

Carel a zavěsil, znova se podíval na hodiny a pak prozkoumal rozpis služeb visící na zdi. Meyer si na dnešek vzal volno; nicméně se rozhodl, že mu zavolá domů.

Telefon zvedla Sarah Meyerová, okamžitě Carel u poznala po hlase a řekla: „To snad není pravda.“

„On zrovna na něčem maká?“

„No, my totiž odcházíme na svatbu.“

„V kolik?“

„S těmahle chytákama na mě nechoďte, Steve,“ řekla Sarah. „Já vám ho zavolám.“

Carel a čekal. Když se Meyer ozval, ze všeho nejdřív, čistě preventivně, do telefonu zahalekal: „V žádném případě. Nic nikam.“

„Odjíždím do Fort Merceru,“ řekl Carel a.

„Kde to je – Fort Mercer?“

„Na severu. Kousek od Castleview.“

„Tak šťastnou cestu a bacha, ať se někde nevybouráš.“

„Kdopak se to žení?“

„No přece můj mazlínek. Irwinek.“

„Tvůj synovec?“

„Jo, můj synovec. Jenže on zatím výrost, takže je z něho hotovej mensch – to si neumíš ani představit, co? Já s tebou fakt jet nemůžu, Steve, je mi líto. Musím si ještě jít vyzvednout smoking.“

„A měl bys čas někde se stavit?“

Meyer si povzdechl.

„Haló, Meyere – seš tam?“

„Jo, jsem tady. Kam mě chceš poslat?“

„Sam Grossman říkal, že Jimmy Harris měl za nehtama prsť. Nemoh by ses ještě mrknout k němu do bytu? Možná že něco někam zakopal nebo zahrabal. To, co ten vrah hledal.“

„Kde už tak v bytě něco zakopeš?“

„Nevšiml sis, jestli tam měli za oknama truhlíky na kytky?“

„Já se po nich zrovna moc neporozhlížel.“

„Hele, tak se tam podívej za okna, a jestli žádný truhlíky na kytky nenajdeš, měl by ses možná podívat na dvorek za barákem – jestli tam v poslední době někdo něco nezakopal.“

„A to jako má bejt vhodná sobotní práce pro člověka, kterej se má začít oblíkat na svatbu, jo?“

„V kolik ta svatba je?“

„Ve tři.“

„Tak to na to máš skoro čtyři hodiny.“

„Na to, abych šel kopat někam na dvůr za barákem, došel si vyzvednout smoking, osprchoval se a oholil a odvez celou famili vozem na Adamsův Boulevard. Proč jedeš do toho Fort Merceru?“

„Jimmy Harris měl zlý sny.“

„To já mám taky,“ řekl Meyer a zavěsil. Carel a se usmál a vrátil sluchátko do vidlice.

Skoro vzápětí telefon zazvonil znova. Volali z identifikačního, aby mu sdělili, že Charles C. Clarke nebyl dosud trestán a žádný záznam v rejstříku nemá.

V BYTĚ UTKVĚLO TÍŽIVÉ TICHO SMRTI.

Z kuchyňské podlahy kdosi zametl rozsypané odpadky, ale všude jinde zůstalo boží dopuštění. Meyer zauvažoval nad tím, kdo tady vlastně jednoho dne uklidí.

Křídou obtažené obrysy těla Isabel Harrisové označovaly místo poblíž ledničky, kam se zhroutila ve chvíli, kdy umírala. Dřív nebo později někdo tu kuchyňskou podlahu vydrhne, smyje z linolea křídovou čáru i skvrny od krve. Dřív nebo později si byt pronajme nový nájemník. Jednoho dne se ten nový nájemník před někým ležérně zmíní, že zrovna v téhle kuchyni došlo kdysi k vraždě. A že tu ženskou našli zrovinka tadyhle u ledničky s podšmiknutým krkem. Fakt? Neděláš si ze mne srandu? Zeptá se návštěvník a pak se spolu dají do řeči o tom, jak si který mančaft stojí v basebal ové lize.

Zatím však zde někdejší přítomnost Isabel Harrisové naznačoval jen kostrbatý křídový obrys jejího těla na podlaze a zaschlá krev na linoleu. A v ostatních pokojích pozpřevracený nábytek a rozházené šatstvo. Meyer někde četl, že slepci si ukládají šatstvo různé barvy do různých zásuvek, aby se jim nemohlo stát, že si třeba vezmou nemožnou zelenou vázanku k nachové košili nebo červenou blůzu k oranžové sukni. A také prý rozlišují prádlo podle různých stehů na lemu či obrubě košile – prsty se promění v oči, hmat jim nahradí zrak. Neuměl si představit, co to je – být slepý. A pomyslel si, že by se asi zabil, kdyby najednou přišel o zrak.

Nad kuchyňským dřezem bylo malé okno pokryté jinovatkou; v bytě byla zima, domovník zřejmě vypnul všechny radiátory hned v okamžiku, kdy policie odešla – příkaz zněl šetřit, omezovat spotřebu nafty a nemělo smysl pomáhat těm farshtinkener Arabům k tomu, aby byli ještě bohatší, než jsou. Hřbítkem ruky v rukavici Meyer setřel námrazu a očistil roztřepené kolečko na skle, přes které uviděl nejdřív cihlovou zeď protější budovy a pak i plech pod oknem.

Stál na něm truhlík na kytky.

Uschlé a scvrklé lodyhy letních kytek ochable spočívaly na zmrzlé hlíně v truhlíku jak mrtvoly po bitvě. Meyer zkusil otevřít okno; v městských činžácích byla okna většinou slepená barvou, poněvadž je natírali, když byla zavřená. Tohle se ale náhodou dalo otevřít snadno. Sejmul truhlík z plechu, položil jej na desku stolu a okno znova zavřel. Ze změti vidliček, nožů a lžic, válejících se v kuchyni na podlaze, zvedl polévkovou lžíci a začal rýpat do prsti v truhlíku. Ztvrdlá horní vrstva zprvu odolávala všem pokusům, ale pak se pojednou probořila a dostal se k měkčí hlíně.

Tady někdo před nedávném hrabal; prsť byla nakypřená a sypká, lžíce do ní pronikala bez obtíží. Stáhl si rukavice a hluboko do ní ponořil obě ruce. Nic.

Rozhlédl se kolem sebe po něčem, do čeho nebo nač by mohl hlínu vysypat, otevřel dvířka skříňky pod dřezem a našel tam celou složku hnědých papírových pytlíků. Jeden roztrhl, rozprostřel na stůl a lžící na něj začal hlínu přesypávat.

Netrvalo to dlouho a truhlík byl prázdný.

Nebylo v něm nic než ta prsť. Ta hlína.

Meyer jí nabral plnou lžíci do obálky na věcné důkazy, aby ji mohl poslat Grossmanovi do laboratoře. Potom z bytu odešel a zamířil na dvorek za domem.

8

VŠEOBECNÁ NEMOCNICE VE FORT MERCERU byla postavena krátce před španělsko-americkou válkou, což bylo v roce 1899. Carel u o tom informovala švarná příslušnice ozbrojených sil, která měla hodnost seržanta a vedla ho do místnosti, kde byly archivovány chorobopisy pacientů. Neměl důvod o jejích slovech pochybovat; budova skutečně vypadala jako z přelomu století – měla klenuté stropy a tlusté zdi; okna začínala až u podlahy a byla vysoká jako dva dospělí muži.

Z kanceláře plukovníka Andersona sem sjeli výtahem a teď kráčeli chodbou v přízemí, která připomínala kolonádu, táhnoucí se podél zdi nějakého kláštera. Za okny byla zahrada, kde nic nekvetlo, a trávník, který se kopcovitě svažoval k River Harb. V dálce, na malém výběžku vystupujícím z říčního břehu, viděl Carel a šedé zdi Státní trestnice v Castleview. V té base znal spoustu lidí a všechny tam soud poslal za to, že se do něčeho namočili. Samí jeho někdejší kunčafti, jak se tak říká.

Seržantka byla skutečně atraktivní blondýnka – odhadl, že jí je něco málo přes třicet – a měla na sobě khaki uniformu, v níž se nesla tak suverénně, jako by šlo o nejexkluzívnější model sezóny; nízkými podpatky rytmicky klapala po dlaždicích chodby, pohupovala se v bocích a bezbarvé listopadové světlo se jí odráželo v modrých očích.

„Málem to dělá dojem, že tu zatracenou válku čekali, nezdá se vám?“ řekla.

„Proč by tu jinak postavili rovnou dvě nemocnice? Víte, jak se jmenuje tahle, že?“

„Vím – všeobecná.“

„A znáte ten vtípek, co se tu říká?“

„Ne – jaký?“

„Že se měla jmenovat spíš generální než všeobecná.“

Carel a na ni zíral.

„No když se v ní léčí i generálové,“ dodala.

„Jo takhle – generální, pro generály. Jasně.“

„No vidíte, nakonec vám to došlo,“ řekla a zasmála se. Carel u pojednou napadlo, jestli s ním tak trochu neflirtuje. Pak ale usoudil, že ne. Ale kdoví, co když ano? Ba ne, nejspíš ne.

„Jsme tady,“ řekla, rychle přistoupila k masivním dřevěným dveřím na pravé straně chodby a otevřela je.

Carel a za ní vešel do rozlehlého sálu plného kovových kartoték.

I tady byly klenuté stropy a vysokými okny sem pronikala spousta světla.

Kartotéky byly uspořádány v dlouhých přerušovaných řadách jako hroby na hřbitově a táhly se od dveří až na druhý konec místnosti. Úkol najít chorobopis Jamese Harrise v tomhle sále, kde se ozvěna tříštila o nekonečné skříně kartoték, se pojednou zdál nad lidské síly. Ani ne před pěti minutami mu plukovník Anderson řekl, že mu seržantka pomůže najít všechno, co bude potřebovat. Teď ale Carel a vážně zapochyboval, jestli by na to stačila celá rota vojáků, a nemilé obavy se mu zřejmě odrazily i ve tváři.

„Tím se nedejte zdeprimovat,“ řekla seržantka. „Máme to tady docela obstojně zorganizované. Chorobopis najdeme za momentík a pak vám pomůžu, abyste se jím prokousal. Jak vám mám říkat? Pane Carel o, nebo detektive Carel o? Nebo jak vlastně?“

„Jak mám říkat já vám?“ zeptal se.

„Janet.“

„Tak mi říkejte Steve.“

„Platí.“

„Fajn.“

Najít chorobopis by bylo přece jen asi trvalo o něco déle než ten momentík, který Janet slibovala, nebýt toho, že James Harris měl druhé křestní jméno. Za ta léta, co nemocnice stála, prošlo její léčebnou péčí rovných sedmačtyřicet Jamesů Harrisů, kteří se tak či onak stali oběťmi čtyř válek; jak vidět, Amerika se v té době měla k světu. Jenom dva ze zraněných vojáků se však jmenovali James Randolph Harris, a jeden z nich byl běloch, kdežto druhý černoch, což znamenalo, že pětiminutové hledání je zdárné u konce. Složka s chorobopisem byla podstatně „objemnější“ než doba potřebná k jejímu nalezení, pokud ovšem by se objem dal přepočítat na minuty asi tak, jako když se sčítají slívy a pomeranče.

Janet zavedla Carel u k dalším dřevěným dveřím a jimi prošli do další, tentokrát menší místnosti, která vypadala skoro jako mnišská cela – přísné bílé stěny, malá okna, prostý dřevěný stůl a kolem něho židle s vysokými opěradly. Pojednou si uvědomil, kolik jeho dnešních asociací mělo něco společného s náboženstvím: služebna mu připomněla katedrálu, chodba klášter, a tahle místnost teď se podobala mnišské cele. Skoro čekal, kdy se otevřou druhé dveře, vejde jimi nějaký mníšek s tonzurou na hlavě a v hnědé kutně s kápí, nesoucí v ruce starý rukopis, který má být vyzdoben iluminacemi.

„Tohle je moje nejmilejší místo v celém špitále,“ řekla Janet, odtáhla si od stolu židli a posadila se.

„Tak jak se do toho pustíme?“ zeptal se.

„To záleží na tom, co hledáte,“ řekla a přehodila si nohu přes nohu. Byly to nožky jak strunky. Znova ho napadlo, jestli s ním flirtuje nebo ne. Usoudil ale, že asi ne.

„Hledám cokoli, kde by byla nějaká zmínka o těch zlých snech a nočních děsech, kterými Harris trpěl.“

„No dobře,“ odpověděla. „Tak si prostě ten fascikl rozdělíme. Vy to budete procházet odzadu dopředu, a já se tím začnu prokousávat od začátku k prostředku.

Jste pro?“

„Prima,“ přikývl Carel a.

„Řekl vám už někdy někdo, že malounko šilháte?“ zeptala se Janet.

„Jo, to už mi řekli.“

„A je to fakt.“

„Já vím.“

„Hm,“ kývla hlavou a krátce se usmála.

„Tak se do toho teda pustíme,“ řekl. „Jsem vám opravdu vděčný, že mi s tím takhle pomůžete.“

„Rozkaz je rozkaz,“ řekla a znova se usmála.

Pracovali v tichu, třídili lejstra fasciklu jako dva koštéři ochutnávající různé ročníky vín – ochutnat, odložit, znova ochutnat, jednu sklenku po druhé, stránku za stránkou. Na první zmínku o zlých snech, případně nočních děsech či nočních můrách nebo jak to nazvat, narazila Janet.

„Tak tady něco je,“ řekla.

To něco byla zpráva majora Ralpha Lemarra podplukovníku Paulu Konigsbergovi. Týkala se snu, který majorovi vyprávěl ošetřovaný vojín James Randolph Harris.

Je to nějak krátce před Vánoci.

Jimmyho matka a otec strojí vánoční stromek. Jimmy a další čtyři chlapci sedí v obývacím pokoji na podlaze a pozorují je. Jimmyho otec chlapcům říká, že by mu měli se zdobením stromku pomoct. Chlapci odmítnou. Jimmyho matka říká, že nemusí pomáhat, jestliže jsou unavení. Vánoční ozdoby začnou padat ze stromku, s hlasitým třeskem se rozbíjejí o podlahu, což Jimmyho otce vyděsí. Ztratí rovnováhu na štaflích a padá na podlahu, dopadne na střepy vánočních ozdob a náhodou se při tom řízne. Koberec je zelený, otcova krev se do něho vsakuje. Otec na koberci vykrvácí k smrti. Jimmyho matka pláče. Zvedne sukni a ukáže se, že pod ní má penis.

„Říká vám to něco?“ zeptala se Janet.

„Já si neumím vyložit ani vlastní sny,“ řekl Carel a. „Radši se podíváme, co si o tom myslí major Lemarre.“

Major si toho o tom v té době myslel dost málo, vlastně nic. Bylo to poprvé, kdy mu pacient sen vyprávěl, a v jeho zprávě pranic nenaznačovalo, že by se byl domníval, že jde o sen, který se může proměnit v pravidelně se vracející noční děs.

Jeho jediný komentář se vztahoval k informaci, kterou vytěžil z předchozích rozhovorů s Jimmym. Chlapcův otec zahynul při autonehodě, když bylo Jimmymu šest let, a jeho matka na sebe sama vzala veškerou odpovědnost za další výchovu rodiny. Major Lemarre se pouze zamyslel nad možností, že ta část snu, v níž byl mužský pohlavní orgán přenesen na ženu, mohla nějak souviset s tím, že Sophie Harrisová byla od jisté chvíle mladému Jimmymu jak matkou, tak otcem.

„Hm,“ řekla Janet a pokrčila rameny. Bylo jasné, že interpretace snů jí toho moc neříká.

Carel a tomu dobře rozuměl. On sám vyrůstal v rodině, kde byly sny považovány za předzvěst událostí, k nimž má dojít. Když se člověku zdálo o sedmi mužích vynášejících osm balíků bavlny do čtyř schodů, nemohl udělat nic lepšího než se rozběhnout k svému místnímu bookmakerovi a vsadit si na ten den do lotynky číslo 784. Když se mu zdálo, že teta Klára spadla ze střechy, nebylo na škodu zatelefonovat předem do nejbližšího pohřebního ústavu nebo si aspoň rezervovat pokoj v nejbližší nemocnici. V Carel ově rodině nikdo nepokládal sny za klíč k dešifrování lidské osobnosti či lidského chování. Teprve později, když se dal k polici , nebo ještě přesněji, až když se z něho stal detektiv, začal se na sny dívat trochu jinak. Od jistého policejního psychiatra se dověděl, že vracející se sen lze pokládat za matně osvětlený tunel do minulosti. Pacient a jeho analytik mohli – ve vzájemné spolupráci – tento tunel osvětlit, mohli se dopátrat toho, jaké trauma ten neodbytný sen vyvolalo, což pacientovi přineslo aspoň tu úlevu, že se s ním mohl potýkat na realistické, nikoli utkvělé rovině. Z toho všeho ovšem tehdy Carel a nebyl zrovna dvakrát moudrý.

Patřil nicméně k lidem, kteří jakmile jsou jednou konfrontováni s tou či onou ideou, nedají si pokoj tak dlouho, dokud ji nepochopí aspoň v nějakém uspokojivém měřítku. Neznamenalo to nutně, že by jí musel porozumět beze zbytku. Dodnes přesně nevěděl, jak balistikové zjišťují zakřivení dráhy střely nebo počet vroubků a rýžek na zkoumaném projektilu, ale měl jakousi solidní a postačující představu o tom, co a v jakém rozsahu se v tomto ohledu dá zjistit – a nic víc nepotřeboval. Obdobně se domníval, že porozuměl procesu psychoanalýzy aspoň do té míry, do jaké je mu s to porozumět chápavý laik. Nepřísahal zrovna na teori , že všechny vraždy mají kořeny v daleké minulosti; takové spekulace ochotně přenechal kalifornským autorům detektivních románů, kteří zřejmě žijí ve víře, že vražda je něco, co pobublává v hrnci pod pokličkou půl století, a začne se vařit a přetékat teprve ve chvíli, kdy nějaký soukromý detektiv zrovna nemá do čeho píchnout. Se soukromým detektivem vyšetřujícím vraždu se Carel a naposled setkal… kdy to vlastně bylo? Nikdy. Právě že nikdy.

Sophie však mu to ráno řekla, že její syn se nedávno „dal do kupy“ se starým kamarádem z armády. V pořádku, to byl aspoň nějaký spojovací článek s minulostí, článek vedoucí ke člověku, kterého Jimmy před tím – a doslova, ne obrazně – neviděl deset let. Jestliže se pro něco vracel do minulosti – a Sophie podle všeho věřila, že v ní hledal pomocníka k nějaké nezákonné činnosti – pak se přece stejně dobře mohl do minulosti vrátit i Carel a. Což také byl důvod, proč byl dnes tady.

Aby prozkoumal ten matně osvětlený tunel, aby zjistil, zda je ve zdejší nemocnici někdo, kdo je s to nějak vysvětlit ty zlé sny, ten noční děs, který Jimmyho budil ze spánku a působil, že se v noci potil a třásl hrůzou.

Další zmínka o snu se objevila v záznamu, datovaném o šest dní později než Lemarrova první zpráva. Sen byl naprosto stejný – do nejmenších detailů. Když se Lemarre Jimmyho dotázal, co si myslí o tom, že jeho matka má ve snu penis, Jimmy odpověděl: „No, to je prostě sen. Ve snu je možné všechno.“

„Jistě, ale má v tom snu penis, říkám to správně?“

„No ano.“

„A myslíte si o ní, že je nějak mimořádně mužná osobnost?“

„Kdo? Má matka? Vy si ze mne děláte legraci.“

„Tak proč má ten penis?“

„No… to prostě je sen,“ odpověděl Jimmy.

U příštího pohovoru, o dva dny později, se Lemarre Jimmyho zeptal, zda nebude mít nic proti tomu, když jejich rozhovor nahraje na magnetofonovou pásku. Jimmy chtěl vědět proč a Lemarre mu řekl, že mu to později umožní přepsat jejich konverzaci slovo od slova, prostudovat všechno, co při ní bylo řečeno, a dospět tak možná k nějakým důležitým závěrům. Jimmy svolil. Na tomto místě následovalo ve fasciklu nejméně padesát stránek hustě popsaných na stroji, které se zabývaly výhradně Jimmyho zkoumáním snu, který ho neodbytně pronásledoval noc co noc. Janet ztratila zájem o věc poté, co se společně prokousali asi dvaceti stránkami strojopisu.

„Nechtěl byste trochu kafe?“ zeptala se.

„No, neškodilo by.“

„Možná že bych někde nějaké sehnala,“ řekla a mrkla na něho. „Vy chcete dnes večer jet domů?“

„Cože?“ zeptal se.

„Myslím vrátit se do města.“

„No rád bych.“

„Poněvadž těch lejster je tolik,“ řekla a ukázala na papírovou horu na stole, „že tu nad nimi nejspíš zkejsnem celé odpoledne.“

„Snad už bych si s tím zbytkem nějak poradil sám, jestli…“

„Ne, ne – mě to baví,“ řekla. „Můžu teď přinést to kafe?“

„Jistě. Ale vážně, jestli se chcete vrátit nahoru…“

„Ne, říkám vám, že mě to baví,“ řekla a jejich oči se setkaly a teď věděl s jistotou, že s ním flirtuje, ale nevěděl přesně, jak se na to má tvářit.

„No… tak dobře,“ řekl. „Prima.“

„Tak já jdu pro to kafe,“ řekla.

„Prima.“

„A s tím rozhodnutím, jestli se vrátíte do města, si můžete dát na čas. Stačí, když se rozhodnete později.“

„Hm, dobře.“

Přikývla. Pak se otočila a vyšla protějšími dveřmi, ne těmi, kterými do sálu vcházeli. Letmo zahlédl chodbu za nimi a okna, ve kterých se chvělo listopadové světlo. Zavřela za sebou dveře a Carel a poslouchal, jak klapot jejích podpatků zaniká v dálce. Podíval se na hodinky. Byly 3 hodiny 10 minut. Vrátil se k nekonečným stránkám strojopisu.

Samé dohady, samé pokusy o vysvětlení.

Ten vánoční stromek byl opravdu vánoční stromek? Byl to skutečně váš otec? A kam se říznul, když spadl? Jste si tím jistý, že matka měla penis? Znova a znova, pořád stejné otázky a prakticky i stejné odpovědi, takže se to všechno pomalu začalo proměňovat ve zlý sen i pro Carel u a pocítil stejnou touhu zbavit se ho jako Jimmy a Lemarre.

Opět se podíval na hodinky. Bylo skoro půl čtvrté a začal uvažovat, kam asi Janet pro tu kávu šla. A taky ho napadlo, že by rád věděl, jak asi se jmenuje příjmením. Plukovník Anderson jenom řekl: „Seržantka vás doprovodí dolů a pomůže vám najít, co hledáte.“ Možná že plukovník svou seržantku potkal někde na chodbě a požádal ji, aby se vrátila nahoru do jeho kanceláře a znova se ujala svých povinností.

Carel a si uvědomil, že je pro něho dost obtížné myslet na ni jako na seržantku.

Seržant – to pro něho byl někdo jako Murchison, který v budově 87. pátracího oddělení seděl ve vrátnici a obsluhoval domácí telefonní ústřednu. Seržant byl některý z tuctu prdblů, kteří projížděli ulicemi v hlídkových radiovozech a kontrolovali pochůzkáře. Tahle Janet Čertvíjakdál ale žádná seržantka nebyla, ta na to nevypadala, ani dost málo ne. Znova si uvědomil, že je pro něho krajně obtížné myslet na ni právě takhle. Pak ho napadlo, proč vlastně na ni myslí vůbec, ať už ta myšlenka má jakýkoli tvar a jakoukoli formu. To ho zas přivedlo k meditaci, čím to, že se do jeho úvah o seržantce vplížila slova jako „tvar“ a „forma“, a usoudil, že je to tím, že právě přečetl příliš mnoho psychiatrických zpráv a začíná s přehnanou zvídavostí propátrávat své vlastní id, ego či libido, nebo jak se tomu vlastně v té učené hantýrce říká. Povzdechl si a vrátil se k fasciklu.

„Totální zhroucení“ – to byla první slova, která mu padla do očí. Major Lemarre jimi označil pohovor, k němuž došlo šest neděl předtím, než byl Jimmy propuštěn z nemocnice a zároveň propuštěn i z armády. Nebylo jasné, co majora vedlo k použití slova „totální“, když chtěl upřesnit povahu zhroucení, ale Carel ovi připadalo poněkud nepřiměřené a jaksi neodborné. Usmál se a vzpomněl si na ten naivňoučký vtípek o všeobecné a generální nemocnici, kterým ho počastovala Janet. A už zas byl v myšlenkách u ní – kde ta Janet hrome vězí? Ta snad se musela pro tu kávu rozjet až do Kolumbie. Nepovznášející četbu o totálním zhroucení prozatím odložil; jakmile by záhadu Jimmyho zlého vánočního snu jednou rozluštil, mohl přece klidně nasednout do vozu a vydat se na dlouhou zpáteční cestu do města. Takže tu četbu odložil, odložil ji… o tři minuty, ha-ha. Když se do čtení doslovného přepisu rozhovoru pustil, ukazovaly hodinky 3 hodiny 35 minut.

LEMARRE: Dobrá, Jimmy, tak mi to všechno povězte ještě jednou.

HARRIS: A k čemu to? Už je mi z toho na nic, když mám ten zatracenej sen vypravovat pořád znova.

LEMARRE: To mně taky.

HARRIS: Tak snad už abysme to pustili z hlavy, pane doktore, ne?

LEMARRE: Ne, to nepustíme z hlavy. Kdybychom to teď pustili z hlavy my, nebudete s to pustit to z hlavy vy.

HARRIS: Doprdelepráce.

LEMARRE: Vyprávějte mi o tom vánočním stromku.

HARRIS: No – to prostě byl vánoční stromek.

LEMARRE: Jak vypadal?

HARRIS: Obyčejnej vánoční stromek.

LEMARRE: A váš otec a vaše matka ho strojili, je to tak?

HARRIS: No.

LEMARRE: A vy a vaši kamarádi jste seděli na podlaze a pozorovali je.

HARRIS: Jo.

LEMARRE: Kolik vás bylo?

HARRIS: Pět. I se mnou.

LEMARRE: A jenom jste tam seděli a pozorovali je.

HARRIS: No jo, na gauči.

LEMARRE: Nejdřív jste ale říkal, že na podlaze.

HARRIS: Cože?

LEMARRE: Zatím jste pokaždé říkal, že jste všichni seděli na podlaze.

HARRIS: Na podlaze nebo na gauči, jakej v tom je rozdíl? LEMARRE: Tak kde to tedy bylo?

HARRIS: Na podlaze.

HARRIS: Ne, to bylo v…

LEMARRE: Jen mluvte.

HARRIS: To bylo v klubovně. Proboha.

LEMARRE: Copak?

HARRIS: Kristepane.

LEMARRE: Co je vám, Jimmy?

HARRIS: On…

Dveře se otevřely.

„Tak jsem tu,“ řekla Janet. „Omlouvám se, že to tak dlouho trvalo, ale zdrželi mě tam.“ V každé ruce nesla jeden bílý papírový kelímek s kávou. Postavila oba na stůl, posadila se vedle Carel y a přehodila si nohu přes nohu. „Doufám, že sladíte,“

řekla.

„Jo, kafe já rád jak cumel,“ řekl.

„Fajn. Tak co, našel jste něco?“

„Zatím jen jedno totální zhroucení.“

Zvedla víčka z kelímků s kávou a přitáhla si židli blíž k němu. „Nevadí vám, když to budu číst s vámi?“ zeptala se a její koleno se dotklo jeho kolena.

„N-ne, to je… v pořádku,“ řekl a natáhl ruku po kelímku s kávou a div ho nepřevrhl. Když ho zvedal, třásla se mu ruka. Usrkl kávy a znova se pustil do čtení.

Velice dobře si uvědomoval, že Janet sedí vedle něho, že má hlavu u jeho hlavy a otírá se pod stolem kolenem o jeho koleno.

HARRIS: To bylo v klubovně. Proboha.

LEMARRE: Copak?

HARRIS: Kristepane.

LEMARRE: Co je vám, Jimmy?

HARRIS: On…

LEMARRE: Pokračujte.

HARRIS: To byl Lloyd.

LEMARRE: Kdo je Lloyd?

HARRIS: Prezident.

LEMARRE: Prezident čeho?

HARRIS: Našeho klubu.

LEMARRE: Jakého klubu?

HARRIS: Jestřábů. V Diamondbacku. Než jsem šel na vojnu.

LEMARRE: A co s tím Lloydem bylo?

HARRIS: Tancoval s ní. V klubovně, dole ve sklepě. My – no těch pět – jsme seděli na podlaze. Z gramofonu bylo slyšet buben, pekelný bubnování, znělo to jako… no pekelný bubnování.

LEMARRE: A s kým tancoval?

HARRIS: Se svou ženskou. S Roxannou.

LEMARRE: A vy a ti ostatní čtyři chlapci

HARRIS: Seděli jsme na gauči a pozorovali je. Tancovali tělo na tělo, Lloyd se na nás otočil a řek Co čumíte, koukejte hodit zadkama a vypadnout.

Roxanne řekla Jestli jsou utahaný, tak nemusej nikam chodit. Lloyd řek Musej, poněvadž jim to říkám já, aby vypadli. Ona se k nám otočila a řekla To vy si necháte líbit, aby vám poroučel, co máte dělat? Kluci řekli Doprdele, to teda ne a vstali z gauče a bafli ho.

LEMARRE: Kam chtěl, abyste šli?

HARRIS: Nahoru.

LEMARRE: A proč?

HARRIS: Poněvadž jsme tam jenom tak seděli a poslouchali ten buben.

LEMARRE: A co tím myslela ta Roxanne? Když říkala, že jste utahaný?

HARRIS: My jsme totiž fakt byli utahaný. Celej minulej měsíc jsme pořád měli nějaký bengály.

LEMARRE: Bengály?

HARRIS: No – boje s druhým gangem. S nepřítelem. Jasný?

LEMARRE: A tohle bylo kdy, Jimmy?

HARRIS: Těsně před tím, než jsem šel na vojnu.

LEMARRE: Kolik vám to bylo let?

HARRIS: Osmnáct.

LEMARRE: A byl jste členem gangu Jestřábů?

HARRIS: No. Klubu.

LEMARRE: A válčili jste s jiným gangem?

HARRIS: To začlo v prosinci.

LEMARRE: A kdy se stalo to v té klubovně? Taky ještě v prosinci?

HARRIS: Krátce před Vánocema.

LEMARRE: A celý ten měsíc jste bojovali s jiným gangem HARRIS: Tvrdě bojovali. To nebyla žádná sranda.

LEMARRE: A teď jste odpočívali.

HARRIS: Jo, a Lloyd nám řek, abysme koukali vypadnout.

LEMARRE: A co tím myslel?

HARRIS: To jsem vám už řek. Abysme šli nahoru.

LEMARRE: Ale Roxanne řekla, že nemusíte nikam chodit, jestli jste utahaný.

HARRIS: No jasně, přesně tak. Kluci Lloydovi řekli, ať jde s těma kecama do prdele. Pak ho všichni bafli, jasný, jo? Odtrhli ho od Roxanny, tam na tom fleku, co s ní stál, uprostřed klubovny. Gramec se ještě točil, pořád to pekelný bubnování. Ňákej chlápek na tý desce bušil do bubnu.

LEMARRE: A kdo ho bafnul?

HARRIS: No oni všichni. Já na to jen koukal.

LEMARRE: A co dál?

HARRIS: Tam je uprostřed místnosti takovej ten sloup, víte jakej?

Takovej ocelovej sloup, no dyť víte, co podpírá stropní trámy. A k tomu sloupu ho přimáčkli. Já neměl páru, co s ním chtěj udělat, on byl jednou prezident, koledovali si o průser. Zavolal jsem na ně Hele, dejte si pohov, vy volové, je to prezident. Jenže oni… oni…

LEMARRE: Pokračujte, Jimmy.

HARRIS: Kdepak, jako když mě neslyšej. Prostě… drželi ho tam přimáčknutýho na ten strom a Roxanne brečela, fakt, ona v tý chvíli brečela.

LEMARRE: Strom?

HARRIS: No na ten sloup, to jsem se přeřek. Roxanne brečela. A pak se vrhli na ni. Rvala se s nima, nechtěla, aby k tomu došlo, jenže oni to stejně provedli, vopíchali ji tam jeden po druhým – všichni.

LEMARRE: Chcete říct, že ji znásilnili?

HARRIS: Chtěl jsem jim to stopnout, ale na to jsem byl krátkej. Když bylo po všem, tak ji vynesli ven, zvedli ji a odnesli ven.

LEMARRE: Proč?

HARRIS: Poněvadž krvácela. Poněvadž jí ublížili, když to s ní dělali.

LEMARRE: A kam ji odnesli?

HARRIS: Na parcelu.

LEMARRE: Na jakou parcelu?

HARRIS: No tam u baráku.

LEMARRE: Kde u baráku?

HARRIS: No tam na rohu. Je to tam celý zarostlý trávou. Tam ji hodili.

LEMARRE: A co pak?

HARRIS: Nemoh jsem… fakt nemoh… doprdele, já jim v tom nijak nemoh…

LEMARRE: To je v pořádku, Jimmy.

HARRIS: Proč sakra brečím… Já jí přece neublížil, já jí nic neudělal. LEMARRE: To je úplně v pořádku, Jimmy. Klidně můžete brečet. HARRIS: Proč pámbu připravil o oči mě, pane doktore? To ty štyry, ty druhý jí ublížili! Proč pámbu trestá mě?

LEMARRE: Jimmy, tohle všechno se stalo už strašně dávno a s tím, že jste přišel o zrak, to nijak nesouvisí.

HARRIS: Ale souvisí, právě že to s tím souvisí, pane doktore.

Tím byl pohovor s pacientem u konce a u konce byl i přepis z magnetofonového pásku. Z poznámek doktora Lemarra vyplývalo, že v té chvíli se Jimmy Harris zhroutil, přestal se ovládat a skoro půl hodiny nepřetržitě plakal.

Lékař ho nakonec musel odvést na pokoj a dát mu sedativum.

U příštího pohovoru Jimmy odmítl o celé věci znova mluvit. Odmítl dokonce i uvést jména členů gangu, kteří Lloyda ve sklepě přimáčkli na sloup a později znásilnili Roxannu. Doktor se domníval, že hrůza toho dne – řetěz vzájemně spojených a nezvratných událostí, které byly mimo Jimmyho kontrolu a jimž nemohl zabránit - byla příčinou snu, v němž se mu stále znova a opakovaně zdálo o tom, že jeho otec byl zabit. Lemarre však nebyl s to objasnit, proč se v tom utkvělém zlém snu Roxanne proměnila v Jimmyho otce. Měl sice podezření, že právě to byl důvod, proč byl ve snu penis přenesen na matku – že se podvědomí samo pokusilo o vysvětlení symboliky, což nebývá nic neobvyklého. Zároveň však se podvědomá myšlenka pokoušela Jimmymu sdělit i něco jiného. Říkala mu, a to dost vulgárně, že symbolická smrt byla ve skutečnosti znásilnění. Žena ve snu měla pod sukní penis; při té skutečné události bylo těch penisů pod Roxanninou sukní víc. Když se Lemarre Jimmyho zeptal, co se s Roxannou stalo poté, co ji chlapci odnesli na parcelu, Jimmy řekl, že neví.

Našel ji tam někdo?

To nevím. Prostě zmizela.

Nikdy už jste ji neviděl?

Ne, nikdy.

Co se stalo s Lloydem?

Vykopli jsme ho z klubu a sehnali si novýho prezidenta.

„Takže o tohle tedy šlo, co?“ řekla Janet.

„Nejspíš.“

„Tohle to všechno vysvětluje, ne?“

„Hm,“ řekl Carel a. Moc přesvědčivě to neznělo.

„Ale máte teď aspoň to, kvůli čemu jste sem přijel.“

„No snad.“

„Pomůže vám to?“

„Ne.“

„Velká nula, jo?“ zeptala se Janet.

„Asi.“

„Tak proč mě nepozvete na večeři?“ Carel a se na ni podíval.

„Pracovní doba mi končí ve čtyři,“ řekla. „Můžete zajít ke mně do bytu a dát si drink, než se převléknu. Pak můžeme zajít na nějakou menší večeři, no a… quien sabe? To je Španělsky,“ řekla a zazubila se, „co vy na to?“

„Já na to, že jsem ženatý.“

„To já taky, jenže manžel je momentálně v Japonsku. A vaše žena je zas někde ve městě, což znamená, že jsme tu oba sami a zároveň spolu. Tak co?“

„To nejde.“

„Ale jde,“ zazubila se znova. „Jen se musíte trochu snažit.“

„Ani kdybych se snažil.“

„Znám tady jednu báječnou malou restauraci, kousek od špitálu, mají tam svícny a víno, cikáni tam vyhrávají na housličky – no prostě romantika jak hrom.

Copak vy si netoužíte zpestřit život troškou romantiky? Panebože, jak já bych ráda prožila něco romantického! Nemuselo by to být nic moc. Tak platí? Stavím se doma, hodím se do červených šatů a pak…“

„To nejde, Janet.“

„No dobře,“ řekla.

„Víte, Janet…“

„Ne, to je v pořádku – vážně.“

„Mrzí mě to.“

„To je v pořádku,“ řekla. „To nic. Fakt – to je v pořádku.“

NA TÉ DLOUHÉ ZPÁTEČNÍ CESTĚ do velkoměsta na ni myslel.

Podle statistiky v časopise, který nedávno četl, mělo v současné době padesát procent všech amerických žen ve věku mezi pětatřiceti a devětatřiceti lety nějaký ten mimomanželský poměr. Připadalo mu to jako neuvěřitelně vysoké číslo, neboť v létech – ne tak vzdálených, kdy Kinsey uveřejnil svou proslulou Zprávu, uvádělo se pouhých osmatřicet procent. Nevěděl sice, jestli se zmíněné číslo analogicky vztahuje i na francouzské, německé a italské ženy, přestože všechny ty čtveračky patřily společně do Společného trhu, ale v nejskrytějším koutku svého dickensovského srdce choval naději, že je vyloučeno, aby platilo i o dámách britského impéria – ne, to nikdy. V každém případě a každý den v týdnu byla jedna ze dvou amerických žen buď právě na cestě k nějakému džentlmenovi do postele, nebo právě z postele nějakého toho džentlmena vylezla, přičemž dotyčný pán věru nebyl s tou putující dámou spojen svátostí manželství. Pokud by se dalo realisticky předpokládat (poněvadž o tom časopisy žádné zasvěcené statistiky nepřinášely), že padesát procent všech pánů mezi pětatřiceti a devětatřiceti léty se oddává podobně bohulibé aktivitě, logicky by z toho plynulo, že padesát procent všech obyvatel celé téhle zatracené země permanentně čtveračí s někým, kdo není jejich manžel či manželka a vice versa.

Což bylo otřesné pomyšlení.

„Ještě otřesnější ovšem byla skutečnost, že procento zahýbajících žen bylo jen zcela volně a částečně závislé na procentu nezahýbajících mužů. A to už opravdu, říkal si v duchu Carel a, bylo na pováženou a přesahovalo všechny meze, jak s oblibou píší novináři. Jenže tak to v praxi vypadalo, nějaká seržantka Janet Čertvíjakdál a nějaký detektiv Steve Carel a se spolu octli v sále připomínajícím klášterní celu, s hlavami skloněnými, jako když se společně modlí, kolínko na kolínku – a bůhví, jak by to bylo všechno dopadlo, kdyby se byl nezachoval jako muž, který se zaslíbil celibátu a málem snad složil i slib mlčení. Teď už mu samozřejmě nezbývalo nic než si mumlat „Mrzí mě to, Janet,“ brum, brum, „Fakt, děsně mě to mrzí,“ brum, brum, přebírat korálky růžence, modlit se nešpory, ujíždět zpátky do města a přemítat o tom, co mu asi ušlo pod tou khaki sukní, jak asi chutnají její rty, jaká má ňadra –“

Tak sakra dost, pomyslel si Carel a.

„Místo toho začal znova uvažovat o Lemarrově zprávě a uvědomil si, že z lékařových závěrů na něho čiší stejná frustrace jako z krátkého setkání s Janet.

Jakožto policajt a starý praktik by se cítil povinen prozkoumat kriminální aspekty Jimmyho traumatizující vzpomínky mnohem zevrubněji, ale psychiatři tímhle způsobem nepracovali; krvácející oběť znásilnění, pohozená někde na prázdné parcele, je podle všeho ani moc nezajímala, ani moc nevzrušovala – “

Našel ji tam někdo?

To nevím. Prostě zmizela.

Nikdy už jste ji neviděl?

Ne, nikdy.

A tohle také bylo všechno, kromě celkem náhodné informace, že Lloyd byl později nahrazen novým prezidentem. Ke znásilnění ve sklepě došlo před dvanácti lety, kdy bylo Jimmymu osmnáct. Bude docela jednoduché dovědět se od Sophie Harrisové, kde v té době bydleli, a pak si zjistit v příslušném policejním revíru – ať už to je, který chce – všechno, co tam budou mít v záznamech o pouličním gangu, který si říkal Jestřábi, o jistém sesazeném prezidentovi jménem Lloyd a oběti znásilnění jménem Roxanne. To mohl udělat hned, jak se vrátí do města. Možná že Lemarrovi šlo jedině o to, aby se dostal na kořen těch utkvělých zlých snů – jestli se mu to doopravdy podařilo – jenomže Carel u zajímalo dovědět se, zda byli vůbec někdy zatčeni a potrestáni pachatelé těžkého zločinu druhého stupně.

Držel nohu na plynu a na tachometru měl pořád stovku, což byl na téhle rádoby superdálnici stanovený rychlostní limit. Ve tři čtvrtě na pět mu do města zbývalo stále ještě pětačtyřicet kilometrů a začínalo se už stmívat.

ŽENA, KTERÁ SI CESTU PO CHODNÍKU OŤUKÁVALA HOLÍ, žila ve světě temnoty od chvíle, kdy se narodila. Bylo jí třiašedesát a bydlela sama, v budově vzdálené jen pár kroků od Delaware Avenue. V jejím bezprostředním sousedství, na necelém čtverečním kilometru, se tísnily dva tucty kin promítajících pornografické filmy a stejný počet masážních salónů. Pohádkové zámky, nabízející blaho lidskému masu, byly vesměs podniky s křiklavými výlohami; stěny jejich výkladních skříní, lemujících chodníky tabulemi ze silného skla, byly vymalovány sytou černí nebo žlučovitou zelení a ručně psané tabulky inzerovaly kompletní jednorázové uspokojení veškerých potřeb za pouhých deset dolarů, čili ZA BABKU! Pokoutní bijáčky zde uváděly filmy, které nikdy nepronikly do exkluzivních paláců snů na velkoměstské South Side, kam dámy uondané celoodpoledními nákupy chodily poskytnout úlevu zmořeným nožkám a zároveň příjemně pošimrat svou fantazi filmy koumácky vypočítanými na atraktivnost a vnější efekt, ve kterých co záběr, to umělecké dílko.

Žena měla kolem krku pověšenou harmoniku. Hraním na harmoniku si vydělávala na živobytí. Za žebračku se nepovažovala a snad ani žebračka nebyla.

Prostě slepá hudebnice. Hrávala na rozích melodie, které znala podle sluchu a zpaměti, a hrávala je na nástroji, který patříval jejímu otci, když ještě byl naživu.

Jenomže její otec umřel před čtyřiceti lety, to jí bylo třiadvacet. Tehdy se začala starat sama o sebe a byla hrdá na to, že si s tím dokázala poradit. Nevěděla nic o tom, že čtvrť, ve které žila, se za poslední čtyři roky proměnila v žumpu.

Každé ráno bodře pozdravila krejčího na rohu Delaware Avenue a Pierce Street, když procházela kolem jeho krámu, a krejčí pozdrav neméně bodře opětoval, zatímco o dvoje dveře dál vcházeli pánové do podniku nazvaného Nebeská těla a na protější straně ulice plakát biografu doporučoval film Koláč sladkým dolů.

Věděla, že na její pravidelné cestě z domova ke stanici podzemní dráhy se ve vchodech do domů rozvalují opilci, ale brala to tak, že prostě žije ve velkoměstě, kde opilci nejsou nic zvláštního, opilci tu byli odjakživa. Pro většinu nákupů chodila do velké samoobsluhy, kam to měla z bytu pouhé čtyři bloky, a nevěděla, že k samoobsluze z každé strany přiléhá jeden masážní salón, které jejich provozovatelé přiléhavě, leč nepříliš přívětivě pojmenovali Knajpa a Vše pro tělo. Jednou jí rozdavač reklam zaměstnávaný jakýmsi masážním střediskem podal letáček s fotografií skupinky nahých mladých žen a plešatých postarších pánů, radujících se ze života ve společných saunách, uprostřed vodních vírů, skotských střiků a bůhvíčeho ještě. U ženy s harmonikou ten letáček přišel nazmar. Její slepý svět byl nezkalený; skutečně žádné zlo neviděla. Ale za sebou, když letáček odhodila, zaslechla temný a záhadný smích.

Teď kráčela po chodníku, dlouhou bílou hůl měla nataženou před sebe, a hůl se komíhala, jako by se do ní opíral mírný větřík, zprava doleva a zase zpátky, dotkla se chodníku, pak zas bodla jen do vzduchu. Zahnula kolem rohu na Pierce Avenue a vykročila směrem k budově uprostřed bloku, kde bydlela. Krejčí měl zavřeno; zavíral v šest a teď už bylo za pět minut půl osmé. Přejela holí po zábradlí z tepaného železa, jímž byl ohrazen suterénní dvorek před starým domem s načervenalou pískovcovou fasádou, stojícím na sever od krejčovského krámu, tady začínal kus neobehnaného prostranství, odkud se scházelo po schodech k řadě vyrovnaných popelnic, ucítila pach popelnic v chladném listopadovém vzduchu, pak přišel sloup na druhé straně schodů, po něm nekrytá veranda před vchodem do dalšího domu a zábradlí na její druhé straně, které se v pravém úhlu prudce stáčelo k cihlovému průčelí velkého činžáku a odkud ji už jen dvoje dveře dělily od vchodu do budovy, v níž bydlela.

Uvažovala o tom, kolik peněz asi dnes vydělala. Za chladného počasí nebylo vyhrávání na ulicích žádný špás. Měla vlněné rukavice s prsty ustřiženými až ke kloubům, a přestože se snažila prsty neustále pohybovat, měla je věčně ztuhlé a chvílemi musela přestat hrát, strčit ruce do kapes černého kabátu a počkat, až se zas zahřejí. Nosila dlouhou šálu, dívka v obchodě jí řekla, že je tmavočervená, lidé k ní vždycky byli tak hodní. Teď nahmatala holí kontejnery na odpadky před číslem 1142 na Pierce Street, domovník je vždycky nechával stát venku až do půlnoci, nejspíš seděl ve svém sklepním bytě opilý jak Dán, vzpomněla si, že vždycky odklízí kontejnery z chodníku teprve ve chvíli, kdy už bylo skoro načase, aby je právě znova vystrčil před dům, kde budou zase bohulibě zasmraďovat celé okolí.

Neškodilo by, kdyby si teď lízla něčeho ostřejšího, jen tak maličko, vždyť i ten listopadový vzduch při vdechnutí přímo pálil v krku jak laciná kořalka. Usmála se vlastním představám, vešla do budovy, kde bydlela, a šmátrala rukou po zdi, dokud nenahmatala svou schránku na dopisy – třetí v řadě. Nikdy se nezapomněla přesvědčit, zda v ní něco není, přestože poslední dopis, který kdy vůbec od někoho dostala – s výjimkou dopisů od neteře – byl od soudu a vyzýval ji, aby splnila svou občanskou povinnost jako členka poroty. Krejčí jí dopis přečetl, a když skončil, rozesmála se na celé kolo. Odepsala na vlastním psacím stroji a sdělila předsedovi poroty, že by jeho žádosti ráda vyhověla a že by snad k tomu byla i kompetentní, poněvadž je právě tak slepá jako spravedlnost, jenomže bohužel musí den co den vyrážet do ulic, aby si vydělala na chleba. Předseda poroty jí na dopis neodpověděl; ke splnění občanské povinnosti se sice nedostavila, ale nikdo ji už víc neobtěžoval.

Vylovila z kabelky klíček od schránky na dopisy, nahmatala na schránce dírku a strčila klíč do ní – za tu dobu, co v domě bydlela, někdo zámek porouchal, takže jej museli spravovat, přesně sedmnáctkrát, ale momentálně byl chválabohu v pořádku – odemkla schránku a sáhla dovnitř. Nic tam nebylo. Žádná překvapení už na ni nečekala. Skoro už si nemohla vzpomenout, kdy ji naposled něco překvapilo.

Vlastně ne, mohla si vzpomenout: bylo to, když měla šedesáté narozeniny a Jerry Epstein, který bydlel přes chodbu, pro ni uspořádal večírek. Pozval na něj kdekoho z domu a dokonce i krejčího z ulice, o němž se při té příležitosti dověděla, že se jmenuje Athanasios Parasekvopoulos, ale kterému stejně říkala i dál jenom krejčí, poněvadž prostě to jméno nedokázala vyslovit, dokonce ani v duchu ne. To bylo nádherné překvapení, ten večírek, byla tam spousta báječného jídla a whisky – opravdu si potřebovala aspoň maličko něčeho líznout, byla prokřehlá do morku kostí. To ale bylo skutečně poslední překvapení, na které si vzpomněla. Což je přece jenom dost smutné, aspoň si to myslela. Měla dojem, že život, ve kterém na člověka nečeká sem tam nějaké to překvapení, není zrovna moc veselá záležitost.

Dala klíček od schránky zpátky do peněženky a peněženku do kabelky, otevřela dveře vedoucí z haly do chodby a bez pomoci hole došla až ke schodišti. Levou rukou se přidržela zábradlí, v pravé svírala hůl, na krku jí visela těžká harmonika. Už se těšila, jak ji sundá, naleje si sklenici whisky, sedne si a spočítá peníze. Někdo jí dal do misky složený papírek, nevěděla, jak velká bankovka to je, bude se na to muset pak večer zeptat Jerryho, jestli ovšem je doma. Když ne, zeptá se ráno v krámě u krejčího. Ba ne, to nemůže, krejčí má v neděli zavřeno. Ruka jí klouzala po ohlazeném zábradlí.

Přecházela právě odpočívadlo v prvním poschodí, když zaslechla, jak dveře z haly dole v přízemí se otevřely a zavřely Poslouchala.

Schody zaskřípěly; někdo šel do prvního patra. Zábradlí se obtáčelo kolem šachty schodiště, na odpočívadle bylo vodorovné a pak začalo zase šikmo stoupat do vyššího poschodí. Kroky už byly blíž. Dotkla se sloupku zábradlí v místě, kde znova začínaly schody, ucítila pod rukou kouli z leštěného dřeva, kterou byl sloupek nahoře ozdoben. S rukou na zábradlí pokračovala v chůzi do schodů, když ji někdo zezadu objal a prudce sevřel. Neměla už čas ani zaječet. To poslední překvapení, které na ni v životě čekalo, byla čepel nože. Brutálně jí přejela po krku a rozřízla jej od ucha k uchu.

9

VELKOMĚSTO, KTERÉ CARELLU ZAMĚSTNÁVALO, bylo rozděleno na pět samostatných a svéprávných oblastí, ale když někdo mluvil o „městě“, myslel tím vždycky jen ostrov Isolu. Pokud člověk bydlel bůhvíkde v Calm’s Pointu nebo nahoře v Riverheadu, pokud bydlel za mostem v Majestě nebo až uprostřed řeky v Bethtownu, kdykoli šel odtamtud do Isoly, říkalo se, že „jde do města“. A jakmile se octl ve městě, pak byl buď na předměstí nebo v centru nebo v mezipásu, to jest v části města mezi předměstím a centrem. Když byl přímo na předměstí a hodlal přejít některý z mostů vedoucích do Riverheadu, nikdy neřekl, že jde dál na předměstí; místo toho šel prostě do Riverheadu. Když byl v Riverheadu a měl namířeno do centra, pak šel jednoduše do města. Když byl někde v mezipásu a měl odtud namířeno do čtvrti, kde jsou banky a velké obchody, a z ní potom do Old Portu, pořád ještě šel do centra. A když stál uprostřed Van Burenova okruhu a chystal se vydat někam do mezipásu, šel rovněž do centra.

Putování napříč městem bylo něco zas docela jiného.

Pro pohodlí přespolních a cizích návštěvníků postavili otcové zakladatelé, kteří se vyznačovali jak uvážlivostí, tak prozíravostí, své město podle krajně jednoduchého plánu, připomínajícího jakousi mřížku nebo stavebnici z kostek, složenou zatím ještě v krabici. Hal Avenue propichovala město od východu k západu jak rožeň a dělila Isolu na dvě skoro stejné části. Na severu tvořila hranici ostrova River Harb, kterou na předměstí přetínal Hamilton Bridge, a v horní části státu omývala břehy ostrova Castleview River. Řeka Harb byla dlouhá, široká a špinavá a nikde nebyla širší a špinavější než v místech (také až dál na severu), kde ji překlenuli mostem pokřtěným Taslough Straits Bridge, což byla stavba, na níž si řada úplatkářských firem namastila kapsu v prvních letech po druhé světové válce.

Státní návladní, který skandální aféru vyšetřoval, byl později sám postaven před soud – jenže to zas už je jiná pohádka, milé děti. Na jižní straně Isolu obtékala River Dix, což byla ve třicátých letech náramně oblíbená říčka, kam se házely mrtvoly obuté předtím do cementových papučí. S touhle zájmovou činností její provozovatelé později přesídlili k letišti, k Spindrift Airportu, vybudovanému na Sanďs Pointu, kde se až příliš často nacházely mrtvoly gangsterů ve stavu pokročilého rozkladu v zamčených kufrech aut nejnovějších modelů. Ulice vedoucí po obou stranách paralelně s Hal Avenue se všechny protínaly a zase rozbíhaly v Old Portu, odkud mohl člověk odjet přívozem do Bethtownu nebo jet tunelem do Majesty či do Calm’s Pointu, nebo odkud se prostě mohl znova rozjet zpátky kolem ostrova a jet tak dlouho, až se na předměstí dostal k Devil’s Breaku, přes který přejel do Riverheadu. Jen co je pravda, tohle velkoměsto dokázalo člověku parádně zamotat hlavu, ale pořád lepší než Tokio. Dokonce lepší než Biloxi – pardon, tím nechci nikoho urazit.

Žena byla zabita v mezipásu, to jest v části města mezi předměstím a centrem.

Jen čistě pro jednoduchost, z důvodů, které neměly vůbec nic společného s požadavky vyplývajícími z povahy terénu či s nadřazeností jedné čtvrti nad druhou, rozdělila policie oblast mezipásu na dva geografické celky, nazvané mezipás-východ a mezipás-západ, kteréžto oba pásy přeťaly ostrov vejpůl takříkajíc v pase, což znamená, že jej nerozčísly bilaterálně od hlavy k patě. Za starých a dávných časů dělívali oblast mezipásu spíš po délce než „přes pupek“ a části, které při tomto dělení vznikly, nazývala policie mezipás-sever a mezipás-jih. To však bylo v dobách, kdy po kočičích hlavách kodrcaly kočáry. Tohle velkoměsto opravdu dokázalo člověku zamotat hlavu, jenže policejní oddělení mu ji občas dokázalo zamotat ještě víc. Ze soustavy britských mincí se jednomu taky kdysi točila hlava, no ale všechno na světě se nakonec přece jen obrátí k lepšímu.

Bohužel nic a nikdy se už nemohlo změnit k lepšímu pro mrtvou ženu, ležící pod schody do druhého patra. Detektiv, který v části města specifikované jako mezipás-východ přijal hlášení o vraždě, se jmenoval Bruno Tauber. Když Tauberovi prarodiče připutovali do Ameriky, měli nad písmenem „a“ ještě přehlásku, takže se jméno tehdy psalo Táuber.

Přehláska označovala, že „au“ se má číst přibližně jako „oj“. Během naturalizačního procesu však přehláska nakonec odpadla, jméno se začalo psát Tauber a vyslovovat tak, že se rýmovalo s anglickým slovem „tower“. Ani Tauber sám o tomhle posunu nic nevěděl. Tak to jméno prostě vyslovoval jeho otec. Tak je vyslovovala jeho matka a jeho bratři. A tak je vyslovoval i on, Tauber. Aby se rýmovalo s tower. Jen jeho prarodiče věděli, že to jméno zpočátku znělo trochu jinak, jenže ti byli po smrti, a i kdyby nebyli, možná že by i tohle považovali jen za další důkaz, že všechno na světě se nakonec mění k lepšímu.

Teď se Tauber díval na mrtvou ženu. Krev byla po celém odpočívadle, krev byla na klapkách harmoniky – doprčic, existuje v tomhle velkoměstě jediná sobotní noc, aby v ní nedošlo k nějaké pitomé vraždě?

„Kde je ten člověk, co nám to hlásil?“ zeptal se Tauber pochůzkáře, který stál vedle něho.

„Tady zkraje v chodbě,“ řekl pochůzkář. „Ten chlápek v tom šedém svetru.“

„Jak se jmenuje?“

„To nevím.“

„Oukej, díky,“ řekl Tauber. „Na nic tu nesahejte, slyšíte?“

„Proč bych měl na něco šahat?“ zeptal se pochůzkář.

„Taky si myslím. A ani bych vám to neradil,“ řekl Tauber a přešel na druhý konec odpočívadla, kde stál jakýsi člověk přímo přede dveřmi bytu označeného jako 1A.

Podle všeho mu moc nechybělo do šedesátky, byl hubený a dost proplešatělý, šedivé vlasy mu vyrážely jen za ušima a česal si je z obou stran přes temeno plné lupů. Měl na sobě uválené černé kalhoty a šedý svetr, oblečený přes tričko. Ve svetru byly vypálené díry, z čehož Tauber automaticky usoudil, že muž kouří lulku.

Buď to, nebo jinak by se byl musel přinejmenším několikrát pokusit o sebeupálení.

Na nose mu trůnily brejle v černých obroučkách a za nimi nervózně těkaly hnědé oči. Když se k němu Tauber blížil, muž se škrábal na bradě. Potřeboval oholit.

Tauber si uvědomil, že takhle neholený nemohl být dnes večer nikde venku.

Sobotní večer a… on seděl doma. V duchu si řekl, že tohle si musí zapamatovat.

„Vy jste našel mrtvolu?“ zeptal se ho.

„Ano, já.“

„Jak se jmenujete?“

„Gerald Epstein.“

„A víte, kdo to je? Znáte ji?“ zeptal se Tauber a kývl hlavou k mrtvole ležící na druhém konci chodby.

„Byla to má dobrá přítelkyně. Jmenuje se Hester Mathiesonová. Bydlela nahoře ve druhém poschodí.“

„Jak jste mrtvolu objevil?“

„Co tím myslíte?“

„No – jak to, že jste byl venku na chodbě? Vracel jste se odněkud domů?“

„Ne, šel jsem si dolů pro mlíko. Došlo mi mlíko.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Asi ve tři čtvrtě na osm.“

„A jak to, že jste ji uviděl, když ležela tady – na druhém konci chodby?“

„No prostě… prostě jsem ji uviděl. No uviděl.“

„Šel jste k ní sem?“

„Šel.“

„A poznal jste ji hned?“

„Hned.“

„A co jste dělal pak?“

„Vrátil jsem se k sobě do bytu a zatelefonoval na polici .“

„V kolik to bylo hodin?“

„Chvilku nato. Šel jsem volat hned, jak jsem ji našel.“

„A předtím jste odtud nic neslyšel?“

„Ne.“

„Vůbec nic? Žádný křik, žádný hluk zápasu, nic takového?“

„Nic jsem neslyšel. Měl jsem puštěnou televizi.“

„Vy jste byl celý večer doma?“

„No byl.“

„A přesto jste nic neslyšel.“

„Ne.“

„Jak jste říkal, že se jmenuje?“

„Hester Mathiesonová.“

„Mohl byste mi hláskovat to příjmení?“

„M-a-t-h-i-e-s-o-n-o-v-á.“

„Jak byla stará – víte to?“

„Bylo jí třiašedesát.“

„Má nějaké příbuzné, o kterých víte?“

„Má neteř, dřív se tu občas objevila, jenže ta se teď odstěhovala do Chicaga.“

„Kdy teď odstěhovala?“

„Asi tak před půl rokem.“

„Jak se jmenuje?“

„Stephanie Wel esová. “

„Tu její chicagskou adresu náhodou neznáte?“

„Bydlí tam někde na Warrington Avenue. Ale tou adresou si moc jistej nejsem.

Když od ní Hester dostala dopis, vždycky mě prosila, abych jí ho přečet nahlas.“

„Ona neuměla číst?“

„Kdo jako myslíte?“

„No Hester. Ta mrtvá.“

„Ona byla slepá,“ řekl Epstein. „To vy jste nevěděl?“

„Slepá?“

„Neviděl jste, že má bílou hůl?“

„Ne,“ řekl Tauber. „Toho jsem si nevšiml. Tak ona byla slepá?“

CARELLA PRÁVĚ DOJEDL VEČEŘI, když zazvonil telefon. Seděl v obývacím pokoji, díval se na hodiny na krbové římse a měl v plánu odebrat se s ženou do postele. Bylo teprv devět hodin večer, ale dvojčata už spala, Fanny se ve svém pokojíku dívala na televizi, a citové rozpoložení, do něhož ho přivedla Janet v dalekém Fort Merceru, se metamorfózovalo ve velice reálnou a palčivou touhu po Teddy, která – soudě podle různých provokativních a silně napovídajících gest, jimiž provázela četbu časopisu – zřejmě také uvažovala o nějaké té večerní zájmové činnosti, nejspíš stejného druhu jako ta, po níž se zastesklo Carel ovi. Když telefon zazvonil, podíval se okamžitě na hodiny na krbové římse, pak si povzdechl a přešel přes pokoj k telefonu stojícímu na nízkém stolku hned za dveřmi. Zvedl sluchátko.

„Haló?“ ohlásil se.

„Jo – mohl bych prosím mluvit s detektivem Carel ou?“ řekl nějaký mužský hlas.„Kdo volá?“

„Tady Tauber, mezipás-východ.“

„Kolega… jo? Oč jde?“

„Mám tady jednu mrtvolu. Na North Pierce, číslo 1144. Je to žena a má podříznutej krk.“

„No dobře. A co?“

„Ona totiž byla slepá. A zrovna tuhle jsme tu měli mezirevírní oběžník – zavolal jsem si před momentem k nám do služebny a dali mi vaše jméno, že ty případy, co jste o nich psali v tom oběžníku, vyšetřujete vy. Tak jsem zavolal na Sedmaosmdesátku a seržant z vaší telefonní ústředny mě přepojil k vám domů.

Doufám, že jsem vás z ničeho nevyrušil.“

„Ne, ne,“ řekl Carel a.

„Chcete sem přijet, nebo jak to uděláme? Řekl bych, že tohle je sichr ten váš případ, nezdá se vám? Zrovna jsem se o tom radil s jedním z těch mládenců, co mi sem poslali z oddělení vražd. Ten říká, že by to neměl bejt problém předat to vám, když to vypadá, že jde o ten samej případ, kterým se tam zabejváte vy. Proč byste se na to nepřijel podívat? Policejní doktor už je s ní hotov, požádal jsem teď, aby mi sem poslali nějakou ženskou od nás, která by ji prošacovala a prohledala. Ne že bych se z toho chtěl nějak ulejt, ale jestli jde o stejnýho vraha, jen s tím rozdílem, že dneska to udělal u nás, měl byste se toho ujmout vy.“

„Už tam jedu,“ řekl Carel a.

„Máme tu fůru práce,“ řekl Tauber. „Je to číslo 1144 na –“

„Mám to zapsané.“

„Tak na viděnou,“ řekl Tauber a zavěsil.

VŠECHNA VYPADALA STEJNĚ.

Všechna místa činu vypadala stejně, tytéž hlídkové radiovozy parkovaly kolmo k chodníku se světélkujícími majáčky na střechách, jiná byla jen čísla na dveřích, podle toho, kterému policejnímu revíru vozy patřily. Také přenosné propriety k ohražení místa vypadaly všechny stejně, příčné laťky v nich byly natřeny černobílými diagonálními pruhy a spočívaly na dřevěných kozách, opatřených lepenkovými tabulemi s nápisy – POLICEJNÍ VYŠETŘOVÁNÍ – PROSÍME

NEVSTUPUJTE. Tvrdá nepříjemná čerň na křídově bílém, smrtelně bledém podkladě – všechna ta místa činu vypadala stejně. A taky policajti vypadali stejně, ať byla zima nebo léto, jaro nebo podzim, v tomhle městě se neměnilo nic než roční doby a někdy ani ty ne. Pochůzkáři v uniformách se vždycky zdáli trochu vyjukaní tím, že mají co dělat s vraždou, a popoháněli chodce, aby se nezastavovali a šli dál, tady není nic k vidění, vážení, račte pokračovat, ale při tom si s nimi v ničem, především ve zvědavosti, nezadali, jako by oni sami nepatřili k povolaným policejním posilám, ale k civilním okouněčům, kteří si z druhé strany ohražení nechtějí nechat ujít nějakou tu senzační podívanou. Noc byla studená. V tomhle městě chodili před léty pochůzkáři v zimě v těžkých modrých pláštích, ale kde jsou ty časy, teď prostě jen nosili pod kalhotami dlouhé spodky a pod blůzami nátělníky, v nichž aspoň někteří vypadali o chlup zavalitější, než když stáli nazí doma pod sprchou. Obcházeli místo v kruhu a hovořili šeptem, kromě těch okamžiků, kdy popoháněli loudavé chodce. A to, o čem si mezi sebou tiše špitali, byla vražda.

Také detektivové vypadali všichni stejně. Většinou to byli vysocí a statní chlapi; Carel a míval často pocit, že k detektivům brali od uniformovaných složek hlavně a především pro fyzickou zdatnost, výšku a hřmotnost – nikoli pro speciální schopnost přísně logické dedukce, ba ani ne pro schopnost tipnout něco jen tak bajlajfik. Většina jich byla bez klobouků. Většina jich v jednom kuse kouřila cigarety. Většina jich měla na sobě krátké tříčtvrťáky, jaké se nosí do auta, nebo bundy se zipem a strečovými úplety v pase a na zápěstích. Kdyby člověk nevěděl, oč jde, mohl by detektivy na místě činu pokládat za kuželkářský mančaft.

Policisty z oddělení pro vyšetřování vražd bylo možné poznat okamžitě; všichni vypadali a mluvili stejně jako Monoghan a Monroe, ty dvě perfektní a prototypové ukázky – ostatní byli jen maličko jinak opracované odlitky z jedné a téže formy.

Řada starších poldů z oddělení vražd si pořád ještě potrpěla na černou barvu.

Černá – to znamená čao životu, černá – to znamená smrt. Kdysi sloužil v oddělení vražd jeden proslulý polda, Saunders se jmenoval, a ten chodil v černém málem od hlavy k patě. Jeho hrdinné činy vstoupily do legend a říkalo se mu Černý mor.

Černé kalhoty, černé sako, černá vázanka v naškrobeném límci bílé košile, v zimě černý svrchník, černá buřinka, kterou si kdysi koupil v Londýně, když tam byl navštívit dědu a babičku a ve Scotland Yardu se k němu chovali jako k mimořádně významné osobnosti, která je poctila svou vzácnou návštěvou.

Černý deštník, když pršelo, kterému žoviálně říkal „to moje paraple“ a který nejspíš lohnul babičce z druhé strany, když s ním za deštivých dnů vypochodovala z chudobince do kostela. Případy vražd byl zvyklý louskat jak vlašské ořechy. To bylo ještě v dobách, kdy oddělení pro vyšetřování vražd skutečně případy vražd vyšetřovalo, ne jako dneska, kdy je postupuje a přenechává detektivům z příslušného revíru. A ostatní poldové z oddělení vražd se po něm začali opičit, začali taky chodit v černém. Považovali to zřejmě za jakýsi vnější znak toho, že patří k elitě. Jakmile člověk uviděl poldu v civilu, který byl od hlavy k patě v černém, hned mu bylo jasné, že je to pátrač z oddělení vražd. Dokonce i někteří pošukanější detektivové z revírů začali chodit v černém v blahé naději, že je lidi budou považovat za poldíky z oddělení pro vyšetřování vražd.

Jenže to bejvávalo, Gertie. Dneska, s výjimkou několika přestárlých prďolů, bylo poldy z oddělení vražd možné poznat jen podle patentovaně důležitého vzezření, s nímž se na místo vraždy dostavovali jako zazobaní a dosyta napapaní velkostatkáři, přehlížející požehnané a nedozírné lány svých latifundií. Odznaky připíchnuté na jejich pláště se ve všem podobaly odznakům detektivů z revíru – modrý smaltový emblém ve vějíři zlatých slunečních paprsků, jediný rozdíl byl ve dvou slovech, a sice Oddělení vražd, vyražených ve zlatě pod slovem Detektiv. A také všichni detektivové na místě činu měli odznaky připíchnuté na saku nebo na bundě.

Všichni detektivové vypadali stejně.

Žena ležela jako ne zrovna moc úhledný pytel kostí na odpočívadle v prvním patře a také vypadala jako všichni ostatní zavraždění – ti totiž byli málem také jeden jak druhý. Když už člověk v životě viděl příliš mnoho fatálních zranění, začínala všechna ztrácet své konkrétní a nezaměnitelné rysy – ty už dokázal rozlišit jenom policejní lékař. Byl pouze drobný, málem zanedbatelný rozdíl v tom, zda zranění bylo způsobeno brokovnicí či nožem, pistolí nebo sekerkou, basebal ovou pálkou nebo sekáčkem na led, výsledky byly v podstatě stejné, výsledky den co den připomínaly uštvanému poldovi ve službě, že život je křehké zboží. Právě tak mu ale připomínaly i něco jiného – to, co z jeho práce dělalo tak zatraceně těžkou fušku. Připomínaly mu, že život je laciný. Připomínaly mu, že smrt může člověk koupit z ničeho nic a naprosto nesmyslně – pokud jde o Carel u, tomu smrt připadala nesmyslná vždycky. Pro Carel u nikdy neexistoval žádný dobrý nebo závažný důvod k vraždě.

Dva lapiduchové z ambulance zvedli mrtvolu na nosítka. Jeden přes ni začal přehazovat gumovou plachtu. Carel a jim ukázal odznak a požádal je, aby s tím na moment počkali; chtěl se na mrtvou ženu podívat.

„Nám řekli, abysme ji odnesli z baráku,“ ozval se jeden lapiduch.

„To je v pořádku, já od vás jen chci, abyste s tím na moment počkali, jasný?“

řekl Carel a.

„O tom rozhoduje policejní doktor, kdy máme umrláka odnést a kdy ne,“ řekl lapiduch. „Kdo vlastně vy vůbec jste? Vy to jako tady máte vyšetřovat? Já měl dojem, že to tu vyšetřuje jinej chlápek.“

Carel a mu neodpověděl. Sklonil se k mrtvole a podíval se mrtvé ženě do tváře, jako by se z ní pokoušel vyčíst, kdo byl ten člověk, který ji zavraždil. Rána na podříznutém krku byla doširoka rozevřená, plná krvavého masa; Carel a se odvrátil. Mrtvá už měla ruce v igelitových pytlících, které se oběti zpravidla nasazovaly v případech, kdy vražednou zbraní byl nůž a útok byl veden čelně a z bezprostřední blízkosti. Žádný solidní policejní lékař nemohl zanedbat možnost, že oběť se v sebeobraně pokusila třeba škrábat a že jí možná pod nehty zůstaly vzorky vrahovy kůže či krve.

„V pořádku, teď ji můžete odnést,“ řekl Carel a.

„Co – už jste něco vyčmuchal?“ zeptal se lapiduch sarkasticky. „Už jste na to kápnul, kdo to udělal?“

Carel a vstal z pokleku od mrtvého těla. Neřekl jediné slovo. Podíval se lapiduchovi přímo do očí. Ten viditelně hodil zpátečku a tiše se sklonil, aby mrtvolu přikryl gumovou plachtou. Stejně tiše pak on a jeho partner zvedli nosítka a vydali se s nimi dolů po schodech.

„Vy jste Carel a?“ zeptal se nějaký hlas za jeho zády.

Carel a se otočil. Stál před ním detektiv, odznak měl připíchnutý na kapse tvídového svrchníku. Obtloustlý a podsaditý blonďák s modrýma očima. Kouřil doutník, jemuž se úspěšně podařilo zasmradit celou chodbu.

„Tauber?“ zeptal se Carel a.

„Jo, to jsem já,“ řekl Tauber. „Tak jste dorazil, co?“

„Jak vidíte,“ řekl Carel a.

Ruce si nepodali. Lidé od policie si málokdy potřásali rukama.

Dokonce ani na tanečních zábavách, pořádaných Dobročinným spolkem pochůzkám nebo Smaragdovou společností, si nikdy nepotřásali rukama. Což je vlastně v téhle profesi dost zvláštní zvyk, pomyslel si Carel a. Za dávných časů si rytíři potřásali pravicemi, aby se ubezpečili, že se v sevřené pěsti neskrývá rukojeť dýky, jejíž čepel je zasunuta do rukávu. Policisté nejspíš žádné podobné dýky, které by museli skrývat, neměli.

„Tak jste ji viděl?“ zeptal se Tauber.

„Hm, podíval jsem se na ni.“

„Naše příslušnice ji už před chvilkou prohledala. Její věci mám u sebe, pošlu je potom k nám do úschovny, ale chtěl jsem, abyste se na ně nejdřív taky podíval.

Znáte nějakého Younga? Je to detektiv z oddělení vražd.“

„Ne, toho neznám.“

„Ten totiž mi poradil, že byste to tady měl převzít vy, když to vypadá na stejného vraha jako v těch případech, co vyšetřujete. Já vím, podříznutej krk je podříznutej krk. Jenže pokud si vzpomínám na ten váš mezirevírní oběžník, byli oba zavraždění slepci a nic nebylo ukradeno, je to tak?“

„Je. Máte pravdu.“

„No, tahle madam měla v kabelce dvaadvacet dolarů padesát centů a na krku zlatej křížek a taky zlatej prsten s malým drahokamem na pravý ruce. Ať ji zabil, kdo chtěl, nevzal jí prachy ani šperky – a taky tu nechal docela dobrou harmoniku, ta stojí tamhle opřená o zeď, už jsem na ni dal visačku se štítkem. Ta přece taky má cenu pěknejch pár stovek, no ne? Takže o loupež tu nešlo, tenhle motiv vylučuju.

Tím chci říct jen tolik, že podle mě to vypadá na podobnej modus operandi, nic víc.“„No to jistě,“ řekl Carela.

„Já se z toho fakt nechci slejt,“ řekl Tauber, „to mi věřte. Mám těch případů, na kterejch makám, momentálně sice plnou… no prkenici, ale jestli dělám o jeden víc nebo míň, to už mě hrome nezabije. Jen jsem si řek, že tohle by spíš mělo patřit vám.“

„Já vám rozumím. Kdo tu mrtvolu našel?“

„Chlápek tady z chodby. Zatím jsem se ho zeptal jen na pár věcí, jestli případ převezmete, určitě si s ním budete chtít ještě promluvit. No tak – co na to říkáte?

Ujmete se toho případu?“

„No asi jo,“ řekl Carel a.

„A chcete, abych tu s vámi ještě zůstal, nebo jak?“

„Hlavně jak to uděláme s papírama.“

„Asi o tom podám hlášení oddělení vražd, ještě nevím. Od Younga k tomu mám ústní souhlas, tak to by snad mělo stačit, ne?“

„No snad, ale jistě to nevím.“

„Tak já vám řeknu, co udělám. Až se vrátím k nám na strážnici, zavolám na oddělení vražd a zjistím, jak si představujou, že to s těma lejstrama provedeme, jo?

Kdybyste mi pak ještě brnknul, řek bych vám, co jsem se od nich dověděl. Já osobně si myslím, že to můžete začít vyšetřovat, jako kdyby to bylo vaše od začátku. Jako kdybyste přijal hlášení vy.“

„I když je to až tady v centru?“

„No – na základě toho vašeho mezirevírního oběžníku,“ řekl Tauber a pokrčil rameny. „Žádali jste přece o informace a poznatky jakýhokoli druhu ke dvěma naprosto mimořádnejm vraždám, je to tak? No a teď tu máme další vraždu, která podle všeho s těma dvěma souvisí. Jestli to chcete slyšet ode mne, mělo by to stačit.“

„Vy myslíte, že ten mezirevírní oběžník k tomu opravňuje?“

„Já bych řek, že jo.“

„Nerad bych se dostal do nějakejch tahanic o kompetenci a podobnejch blbáren, znáte to,“ řekl Carel a. „To totiž můžu při vyšetřování vraždy potřebovat ze všeho nejmíň.“

„Ale kde, s tím si vážně nedělejte starosti.“

„Co například teď uděláme s těma cennejma věcma, co měla u sebe? Mám je dát do úschovny u nás na Sedmaosmdesátce, nebo je poslat k vám? To je mezipás-východ, že?“

„Měl byste je dát do úschovny u vás.“

„Taky myslím,“ řekl Carel a.

„No jasně.“

„Kde ty věci jsou?“

„Kromě těch prachů a šperků už toho moc nebylo,“ řekl Tauber. „Dal jsem to do pytlíku a postavil tamhle ke zdi, jestli se na to chcete podívat.“ Odvedl Carel u k místu, kde byla o zeď opřena ženina harmonika a vedle ní stál hnědý papírový pytlík. Harmonika byla označena visačkou se štítkem a pytlík také. Carel a pytlík zvedl a nakoukl do něho.

„Už na to můžu sahat?“ zeptal se.

„Teď je to váš případ,“ řekl Tauber a pokrčil rameny.

„Chtěl jsem vědět, jestli už to viděli mládenci z laboratoře.“

„Jen ty věci, na kterejch by mohly bejt otisky. Tu peněženku, kartáč na vlasy a notýsek s adresama. Ty adresy jsou ale vypíchaný Brail ovým písmem, takže to vám moc nepomůže.“

„Ale můžu se už na ten notýsek podívat?“

„Jistě. Už ho poprášili a otisky sejmuli.“

Carel a hmátl do pytlíku a vylovil notýsek s adresami. Byl to vlastně černý kroužkový bloček s vyměnitelnými listy v tvrdých deskách, asi sedm centimetrů široký a asi dvanáct vysoký. Stránky v něm byly nelinkované a většina jich byla hustě propíchaná jakoby špendlíkem. Horní řádka, střední řádka, dolní řádka, pak vynechané volné místo a následovaly další tři řádky. Carel a usoudil, že jsou to patrně jména, adresy a telefonní čísla jednotlivých osob.

„Zajímalo by mě, jak to vypichujou,“ řekl Tauber. „Teda ty slepci.“

„Asi na to mají nějaký speciální nástroj,“ řekl Carel a.

„Hm, asi.“

„Nemáte u vás na pátracím oddělení někoho, kdo by to dokázal přečíst?“

„Jak na to koukám, budete to muset poslat do překladovýho a kódovýho střediska,“ poznamenal Tauber.

„Tadyhle něco je,“ ozval se Carel a. Obrátil listy a díval se na vnitřní stranu zadní desky. Byl na ni přilepen lístek napsaný poněkud křečovitým písmem: „Možná že tušila…“

„Hm,“ řekl Carel a.

„Musela to napsat normálním písmem, poněvadž jinak…“

„Jasně.“

„Jenže to vám stejně v ničem nepomůže,“ řekl Tauber. „Tohle je totiž stará adresa. Ta slečna se před půl rokem odstěhovala do Chicaga –“

„Kam do Chicaga?“

„Někam na Warrington Avenue.“

„A co je to vůbec zač?“

„Neteř tý zavražděný.“

„Má ještě nějaké další příbuzné?“

„Zatím nevím o nikom.“

„Spojit bychom se s ní ale měli,“ řekl Carel a.

„Můžete se mrknout do bytu, jestli tam nemá nějaký dopisy. Hned jak tam s tím budou hotový mládenci z laboratoře. Třeba tam tu adresu najdete.“

Před první světovou válkou se Pershing Avenue jmenovala Grant Avenue. Po architektonické stránce vypadala široká esplanáda před budovami skoro stejně jako tehdy. Středový dělicí pruh byl osázen keři forsytií a javory, které teď v půli listopadu byly bez listí. Velké budovy po obou stranách avenue, žulové rohové kameny, vápencové fasády. Před vchody prostorné vstupní dvory s betonovými mušlemi na květiny trůnícími na cihlových podstavcích. V dobách před první světovou válkou patřily budovy lemující Grant Avenue k nejpřepychovějším a nejelegantnějším nemovitostem ve městě. Teď však byly počmárané nápisy vykřikujícími do světa jméno toho či onoho člena pouličního gangu. Nápisy provedené sprejem byly několikrát přestříkány – Pavouk 19 zanikl pod Kordem 21, a ten zas musel ustoupit Salazarovi IV, takže nakonec žádné z těch jmen nic neznamenalo a nikomu nic neříkalo.

Pavouk 19 měl patrně stejné pocity, jaké asi měl v nebi generál Grant, když mu jeho avenue přejmenovali po generálu Pershingovi. A Pershing sám unikl přejmenovávací mánii jen o chlup, když krátce po smrti Kennedyho pojmenovávali po zavražděném prezidentovi málem každý kandelábr. Nahoře v nebi si starý John Joseph, protože tak se generál jmenoval, zabručel nejspíš pod vousy něco jako sic transit gloria mundi a taky kolik peněz to stojí, když se věčně vyměňují tabule s názvy ulic. Naštěstí byl kdosi přece jen natolik při rozumu, že se rozpomněl, že Roosevelt Street, vzdálenou od Pershing Avenue asi tři bloky, už na Kennedy Street před nedávnem přejmenovali, a usoudil, že třetí změna názvu frekventované ulice by jen vyvolala další zmatky v řadách motoristů i chodců. Lidé, kteří na Pershing Avenue bydleli, mu za to byli vděční. Nikdo z nich nepásl husy s generálem Pershingem a nikdo z nich také jaktěživ nezapomene na ten kalný listopadový den, kdy byl zavražděn Kennedy, ale právě proto nepotřebovali, aby jim někdo v jednom kuse měnil jméno jejich ulice, a všechny podobné záchvaty byrokratického nadšenectví a trojčení jim šly oprávněně na nervy.

Carel a zaparkoval vůz dva bloky od domu číslo 1847, což bylo to nejbližší místo k parkování, které se mu na Pershing Avenue podařilo najít, a vykročil proti větru profukujícímu holými větvemi kaštanů. Prohledal už byt Hester Mathiesonové v naději, že tam najde nějakou korespondenci od Stephanie Wel esové, možná se zpáteční adresou, ale nenašel nic; usoudil, že slepá žena neměla důvod schovávat dopisy, které jí stejně někdo musel číst. Potom zavolal na obvodní poštu, pod niž Pershing Avenue spadala, aby se pozeptal, jestli tam nenechala svou budoucí adresu občanka, která se před půl rokem odstěhovala, ale pošťák z noční směny, který telefon zvedl, mu řekl, že bude muset zavolat až ráno, momentálně že je tam jen četa, která třídí a expeduje poštu. Potom porovnal adresu, kterou měla Hester nalepenou v notýsku, s telefonním seznamem pro Isolu a zjistil, že Stephanie Wel esová je v něm uvedena – a na stejné adrese. Existovala možnost, že byt jen pronajala někomu známému; Carel a proto číslo vytočil. Nechal telefon dvanáctkrát odzvonit a pak zavěsil.

To už bylo deset hodin večer. Tauber z místa činu odešel asi před čtyřiceti minutami, když slíbil, že zavolá na oddělení pro vyšetřování vražd a poinformuje se, jak to zařídit, aby případ mohl být předán k vyšetřování 87. pátracímu oddělení. Když mu Carel a zatelefonoval v 10.05, Tauber mu zvěstoval, že právě mluvil s Youngem a že oddělení pro vyšetřování vražd posílá písemný souhlas k převedení případu jak policejní stanici mezipás-východ, tak náčelníkovi 87. revíru, což znamená, že je všechno v suchu a v pořádku. Na závěr Carel ovi popřál, aby na tomhle případě zlomil vaz. Carel a se ale chtěl o Stephanii Wel esové něco dovědět hned, ještě teď večer, dokud mu i tahle mrtvola příliš nevychladne. Odjel proto na Pershing Avenue s nadějí, že se mu podaří jedna z dvou věcí: buď že osoba, která si po ní pronajala byt, bude vědět, kde teď Stephanie Wel esová v Chicagu bydlí, nebo že Stephanie nechala svou budoucí adresu u domovníka. Nešlo ani tak o to, aby ji uvědomil o smrti její tety, spíš z ní chtěl vymáčknout nějaké další informace.

Mohl se sice jen dohadovat, kolik toho o zvycích a známých zavražděné ženy ví, ale koneckonců byla v notýsku uvedena jako osoba, které má být podána zpráva při nehodě – a Hester Mathiesonovou potkala ta nejhorší nehoda, jakou si lze představit.

Kráčel se skloněnou hlavou.

Vítr byl jak břitva.

Viděl budovy počmárané nápisy, kterým se snažil porozumět, ale to bylo nad jeho síly.

Jeho dědeček přijel do Ameriky z Itálie, poněvadž mu lidé řekli, že v Americe jsou ulice vydlážděné zlatém. Samozřejmě že nebyly, na to Giovanni Carel a přišel skoro hned, když s koňským spřežením rozvážel láhve a konve s mlékem jako kočí jedné velké mlékárny, a jediné zlaté nugety v dohledu byly ty, které na dlažbu utrušovali valaši. Ani ulice tu nebyly tak čisté jako uličky, které znal z rodné Neapole, nebo to Giovanni alespoň prohlašoval, ačkoli o tom by se možná dalo diskutovat. Jenomže za těch časů, kdy Carel ův dědeček na přelomu století do téhle země dorazil, evropský smysl pro tradici a zdravý lokálpatriotismus vedl přistěhovalce k tomu, aby i byty ve velkoměstských brlozích považovali za něco, nač mohou být pyšní a oč je třeba se starat. Domy – ten, ve kterém člověk bydlel, ten vedlejší a ještě jeden další – to prostě byl domov. Všechny dohromady tvořily la vicinanza – a domov si přece člověk nezaneřáďuje, nevydělá se tam, kde jí.

Nikoho tehdy ani ve snu nenapadlo, aby něco naškrábal na fasádu činžáku, ať už ta budova byla neutěšená a ponurá, jak chtěla. Nikdo by nic nenačmáral na tramvaj – podzemní dráhy se tehdy teprve stavěly, takže jejich vagóny nebyly pro čmáranice nejrůznějších vandalů k dispozici – poněvadž tehdejší lidé byli zvyklí žít s krásnými věcmi po celá staletí a dosud neměli dost času zvyknout si na skutečnost, že v Americe existují věci jen k tomu, aby je pořád někdo měnil nebo ničil.

Carel a vystoupil po širokých plochých schodech vedoucích k budově, kolem dvou prázdných betonových mušlí na květiny, také odshora až dolů počmáraných nerozluštitelnými jmény. Přes dvůr před budovou došel k domovním dveřím. Na osvětleném plácku hráli dva kluci nějakou míčovou hru. Podívali se na něho, když kolem nich procházel, ale pak se znova zabrali do hry. Vešel do vestibulu a začal hledat na schránkách na dopisy číslo domovníkova bytu.

Téměř hned narazil na jmenovku S. WELLESOVÁ, zastrčenou v okénku schránky patřící k bytu 54. Nevěděl, co si o tom vlastně má myslet. Držela si snad Stephanie Wel esová byt v Isole, přestože žila v Chicagu? Nebo si do bytu vzala podnájemníka, případně ho nějak jinak pronajala – a ten člověk prostě jen z nedbalosti nebo lenosti nevyměnil jmenovku na schránce na dopisy?

Zmáčkl tlačítko zvonku pod schránkou. Nic. Stiskl tlačítko znova a připravil se, že sáhne po klice dveří z vestibulu dál do chodby, jakmile se ozve bzučák. Neozvalo se však nic. Na konci řady schránek nalezl schránku patřící domovníkovi a zmáčkl zvonek pod ní. Chvilku čekal a právě chtěl zazvonit znova, když se ozvalo zabzučení.

Skočil po klice od dveří, otevřel je a vešel do rozlehlé chodby, kde byl nepříjemně suchý a vyprahlý vzduch z nastřádaného tepla. Po levé ruce mu syčely u zdi radiátory a ozývalo se v nich drobné ťukání. Vzadu v chodbě stála kabina jediného výtahu s dvojdílnými mosaznými dvířky, postříkanými také nějakým sprejem. Na pravé zdi Carel a uviděl připevněný kus lepenky s nápisem Správce a pod ním černou šipku. Dal se jí vést a zaklepal na dveře bytu číslo 10. Mužský hlas řekl: „Jo – kdo je?“

„Policie,“ řekl Carel a.

„Kdo?“

„Policie.“

„Doprdele,“ řekl neviditelný muž.

Carel a čekal. Za dveřmi slyšel šoupání nohou a tlumené šuškání, všechny ty dobře známé zvuky z divadelních veseloher. Konečně se dveře otevřely. Domovník byl běloch, nechybělo mu moc do sedmdesátky, aspoň podle Carel ova odhadu, měl na sobě pomačkané modré kalhoty, bílé tričko bez límečku a odpudivě usmolené a sešlapané trepky z červeného sametu. Vypadal rozespale a slzely mu oči. Dveřmi otevřenými do pokoje za kuchyní viděl Carel a okraj postele s odhrnutými dekami. Napadlo ho, že domovníka vzbudil a že v tomhle stavu neprojeví patrně velkou ochotu ke spolupráci, až se ho začne vyptávat na Stephanii Wel esovou. Domovníkův tón všechna jeho podezření okamžitě potvrdil.

„Co chcete?“ zeptal se.

„Promiňte, že obtěžuju takhle v noci,“ řekl Carel a.

„No ale votravujete – co chcete?“

„Vyšetřuju vraždu a rád bych –“

„Co? Někoho z baráku?“

„Ne, to ne,“ řekl Carel a.

„Tak co teda ode mne chcete?“

„Potřebuju zjistit, kde bydlí jistá Stephanie Wel esová. Ona by mi totiž mohla“

„Ta není doma,“ řekl domovník.

Carel a se na něho podíval.

„A kde je?“ zeptal se.

„Maká. Má noční šichtu.“

„Chcete říct, že tu pořád ještě bydlí?“ zeptal se Carel a.

„Bych prosil, že tu bydlí. Proč byste ji tu jinak hledal, kdyby tu nebydlela?“

„Tak ona nebydlí v Chicagu?“

„Bydlím snad já v Chicagu? Nebo vy – vy bydlíte v Chicagu?“

„Já myslel, že se odstěhovala do Chicaga.“

„Ne, ta se neodstěhovala. Do žádnýho Chicaga.“

„A mohl byste mi říct, kde pracuje?“

„Vy ji chcete zatknout?“

„A kvůli čemu jako?“

„To, co dělá – to totiž zákon připouští.“

„A co dělá?“

„Nebudu vám říkat, kde maká, jestli tam chcete jít a zatknout ji.“

„Chci se jí zeptat na pár věcí o té zavražděné ženě.“

„Co je to za ženskou?“

„Jmenovala se Hester Mathiesonová – znal jste ji?“

„Neznal.“

„Neznal jste nějakého Jimmyho Harrise?“

„Ne.“

„Nebo Isabel Harrisovou?“

„To taky ne.“

„Neslyšel jste, že by se slečna Wel esová někdy o někom z nich zmínila? Z těch lidí, co jsem teď jmenoval.“

„Já ji zas tak dobře neznám,“ řekl domovník. „Já jenom vím, že chodí makat na noc, a taky vím, že to, co dělá, zákon připouští. Takže jestli se tam za ní chcete rozběhnout a chcete ji zatknout –“

„Kam se rozběhnout?“

„Tam, co maká.“

„A to je kde?“

„To já vám říkat nebudu,“ odsekl domovník a začal zavírat dveře. Carel a včas vrazil do škvíry špičku polobotky. „Dejte tu nohu pryč,“ řekl domovník.

„Můžu si zjistit, kde dělá,“ řekl Carel a. „Jenže holt s tím budu mít trochu fušku.“

„Jo?“

„Takže se pak vrátím a mrknu se vám na popelnice.“

„Popelnice já mám v pořádku.“

„Nebo na trubky ve sklepě. Nebo na elektrické vedení. Já si něco najdu, šéfe, to mi věřte. Na to já jsem expert, když si chci něco najít.“

„Vypadáte na to,“ řekl domovník. „Ale tím, že mi tu budete vyhrožovat – tím Stephanii Wel esovou nenajdete.“

„Tak co – kde maká?“ zeptal se Carel a. „A přestaňte mi mačkat nohu těma zatracenejma dveřma.“

„Chcete ji zatknout?“

„Chci ji vyslechnout. Zeptat se jí, co ví o ženské, která byla zavražděná.“

„Ta nikoho nezabila.“

„Já myslel, že ji zas tak dobře neznáte.“

„Znám ji dost na to, abych věděl, že nikoho nezabila.“

„Tak teda – kde maká?“

„No – jmenuje se to Tahitský zahrady.“

„Co je to – masážní salón?“

„Ne. Klub fyzický kultury.“

„No jasně, to známe,“ řekl Carel a.

„Je to legální podnik, zákon to připouští,“ řekl domovník.

Carel a vytáhl nohu ze škvíry mezi dveřmi a domovník dveře zabouchl.

10

Do TAHITSKÝCH ZAHRAD se muselo napříč městem a skoro až na předměstí, do Talbot Avenue, čtyři bloky od mostu v Calnťs Pointu. Před nějakými deseti lety, možná ani ne, dalo by se ještě říct, že Tahitské zahrady jsou podnik stojící „ve stínu nadzemní dráhy“. Jenomže teď už žádná nadzemní dráha nad Talbot Avenue nevedla, a tak se toho obratu, jakkoli svěžího a neotřelého, nedalo použít. Tehdy ovšem také

- před těmi deseti lety – neexistovaly ve městě, které Carel u zaměstnávalo, žádné masážní salóny, pročež Tahitské zahrady nejenže nemohly stát ve stínu nadzemní dráhy, ale dokonce ani ve stínu zákona. Nebo, přesněji řečeno, kdyby byly před deseti lety Tahitské zahrady na Talbot Avenue existovaly, byly by bývaly stály ve stínu nadzemní dráhy a taktéž i ve stínu zákona. Je ti to jasné, Harolde?

Soustřeď se na to, Harolde.

Průčelí masážního salónu bylo vyzdobeno nefalšovanými bambusovými tyčemi a slaměnými rohožemi. Jméno podniku bylo vypáleno do dřevěné tabulky, přibité ke dvěma zkříženým bambusovým tyčím, tvořícím na dveřích písmeno X. Kratší kus bambusu sloužil jako klika. Carel a otevřel dveře a vešel do místnosti vyzdobené sice také bambusem a rohožemi, ale působící méně okázale než vyštafírované průčelí, neboť byla osvětlena červenými a zelenými světly žárovek skrytých za zřasenými závěsy nebo instalovanými ve výklencích. Asi metr od dveří stál stůl.

Seděla u něho dívka, otočená zády ke zdi. Když Carel a vešel, hodila po něm okem.

Podle toho, jak vypadala, byla to buď Číňanka, nebo Japonka, možná Polynésanka – zcela jistě pocházela odněkud z Orientu. Na sobě měla kostým podobný tomu, v jakém se kdysi dávno dávala fotografovat Čankajškova manželka, z látky, která vypadala na brokát, se stojatým límečkem zakrývajícím větší část hrdla a s krátkými rukávy. Na nahých pažích měla nefritové náramky. Usmála se hned, jakmile se dveře za Carel ovými zády s tichým šeptnutím zavřely.

Vrátil jí úsměv. Zatím se ještě přesně nerozhodl, jaký postoj zvolí. Řekne-li o sobě, že je od policie, nepustí ho možná vůbec dovnitř, dokud si nepřinese povolení k prohlídce. Jenže zas v opačném případě, pokud se mu přece jen nějak podaří dostat se dovnitř, bude se stejně muset Stephanii Wel esové prokázal odznakem, jestliže se od ní chce o mrtvé ženě cokoli dovědět. Pořád ještě rozvažoval, jaký postup má zvolit, když dívka za stolem řekla: „Co si budete přát, pane?“

Rozhodl se, že to zkusí s podfukem, čert to vzal.

„To záleží na tom, co nabízíte,“ řekl.

„V tom případě bude nejlíp, když se u nás posadíte, a já vám všechno vysvětlím.“

„To budu rád,“ řekl Carel a.

Posadil se do křesla stojícího u stolu. Dívka si natočila vlastní křesílko tak, že se mu dívala přímo do tváře. Zmíněný kostým, který měla na sobě, byly dlouhé večerní šaty, rozstřižené po stranách až na stehna. V rozparku bylo vidět cípek černého spodního prádla s kraječkou. Na nohou měla černé saténové lodičky s neuvěřitelně vysokými podpatky a páskem kolem kotníků. Telefon na jejím stole byl doslova poset spoustou nejrůznějších tlačítek a kontrolek, ale ani jedna z nich momentálně nesvítila. Na stěně, ve které byly dveře, viselo i veliké akvárium plné mrskajících se rybiček, zřejmě tropických, a ve vodě opalizovaly zářivé bubliny.

Vpravo od křesla, v němž Carel a seděl, byly další dveře. Pojednou se otevřely a vyšla z nich dívka oblečená v něčem, co vypadalo jako bikinky, letmo se na něho podívala, přistoupila rovnou ke stolu, řekla „Benny“ a položila na stůl útržek nějakého růžového papírku. Dívka z Orientu slovo „Benny“ opakovala, vzala útržek a něco na něj napsala. Druhá dívka se otočila, znova hodila okem po Carel ovi, otevřela dveře a vešla do druhé místnosti. Dveře se za ní pomalu zavřely.

„To byla Stacey. Jedno z našich děvčat,“ řekla recepční.

„Kolik děvčat tu máte?“ zeptal se Carel a.

„Šest,“ řekla recepční.

„A jak se jmenujete vy?“

„Ale ale – proč to chcete vědět?“

„Jen tak, jsem zvědavej.“

„Já jsem Jasmíne.“

„Och, Jasmíne.“

„Tak a ne jinak. Právě jsem vám ale chtěla vysvětlit, co jsme za podnik a jak to u nás chodí. Jsme soukromý klub fyzické kultury a za obnovovaný přijímací poplatek poskytujeme možnost využít všech našich zařízení – včetně sprchy, sauny a bazénu s vířenou vodou – plus neomezená obsluha u baru a samozřejmě i masáž, kterou provede některé naše děvče, nebo třeba dvě děvčata, pokud byste měl zájem.“

„Á – třeba dvě, rozumím,“ řekl Carel a.

„Nabízíme půlhodinovou seanci za dvacet dolarů nebo hodinovou za třicet. Je vám jistě jasné, že hodinová seance by normálně měla stát čtyřicet dolarů, kdybychom taxu za půlhodinovou jednoduše zdvojnásobili, ale my místo toho…“

„Chápu, to je se slevou,“ řekl Carel a.

„Ovšem.“

„A za to můžu mít masáž a…“

„Využít všech našich zařízení.“

„A pití zadarmo.“

„Ovšem.“

„Na kolik by mě přišla ta dvě děvčata?“

„Dvojnásobek toho, co jedna.“

„Och. Na to sleva neplatí.“

„Ne, to bohužel ne,“ řekla Jasmíne a usmála se. „K tomu ovšem musíte vědět, že děvčata pracují výhradně za spropitné. Jak a na čem se s nimi dohodnete, to už je vaše soukromá a osobní záležitost.“

„Chápu,“ řekl Carel a.

„Takže se rozhodnete jak?“ zeptala se Jasmine, zvedla tužku a posunula před sebe růžový bloček, na němž bylo vytištěno něco, co Carel a v tlumeném světle nedokázal přečíst. „Bude to jedno děvče, nebo dvě? Půlhodina, nebo hodina?“

„Hodina je nejdelší limit?“

„Můžete mít i dvě hodiny. Za šedesát dolarů.“

„A můžu si třeba zaplatit půlhodinu a pak si to rozmyslet a změnit to na celou hodinu, kdybych potřeboval víc času?“

„Hm… takhle jsme to tu zatím nepraktikovali.“

„Aha,“ řekl Carel a. „Snad abych si to zopakoval, jestli jsem všemu dobře rozuměl, nemáte nic proti tomu?“

„Nemusíte pospíchat,“ řekla Jasmíne a znova se usmála.

„Vy tedy jste klub fyzické kultury a za přijímací poplatek poskytujete možnost využít všech zařízení klubu a děvče, které mě namasíruje. Pokud se s některým tím děvčetem dohodnu na něčem jiném, je to čistě má soukromá a osobní záležitost, honorovaná ve formě dárku či pozornosti.“

„Ano, přesně tak.“

„Říkala jste, že jde o obnovovaný přijímací poplatek…“

„Ano.“

„Co se pod tím myslí?“

„Že jej musíte pokaždé obnovit.“

„Aha. Pokaždé znova zaplatit.“

„Ano.“

„Přeloženo do řeči faktů, znamenalo to všechno dohromady, že Tahitský klub dával Carel ovi k dispozici své místnosti za dvacet dolarů na půl hodiny nebo za třicet dolarů na hodinu a zaručoval mu, že mu „dohodí“ jednu či dvě prostitutky, které budou ochotné poskytnout mu své sexuální služby za dostatečný honorář, na němž se obě strany vzájemně dohodnou. Pokud by byl Klub obviněn z porušení trestního zákona paragraf PL 230.25 neboli Napomáhání prostituci druhého stupně, nepochybně by se hájil tím, že prostituci napomáhá pouze ten, kdo někoho vědomě přemlouvá nebo navádí k tomu, aby se prostituce dopouštěl či účastnil (zatímco zde, v Tahitském klubu, byly veškeré dohody uzavírané mezi zákazníkem a děvčetem čistě soukromá a osobní záležitost) nebo z – “

„Poskytování osob či místností za účelem provozování prostituce (klub byl výslovně definován jako klub fyzické kultury a poskytoval pouze masáže, alkoholické nápoje zdarma, sprchy, saunu a bazén) nebo z – “

Vyvíjení jakékoli jiné aktivity vedoucí k institucionalizaci, propagaci či naplnění skutkové podstaty prostituce, případně jejího využití na obchodní bázi (sauna, bazén s vířenou vodou, masáže a alkoholické nápoje zdarma k naplnění skutkové podstaty prostituce nevedly a jedna vlaštovička jaro nedělá).

„Tak já bych si vzal jedno děvče na půl hodiny,“ řekl Carel a.

„Výborně – jak se prosím jmenujete? Stačí křestní jméno.“

„Andy,“ řekl Carel a.

„Výborně, Andy. Od koho jste se o nás vlastně dověděl?“

„Jak to myslíte – od koho?“

„Dal vám někdo na ulici letáček, nebo jste četl některý náš inzerát?“

„Ne, ne – řekl mi o vás jeden kamarád.“

„Výborně, Andy. Mohl byste laskavě zaplatit hned teď? Dělá to dvacet dolarů.“

„Jistě, moment,“ řekl Carel a a vytáhl z náprsní tašky dvacetidolarovou bankovku. Hlavou mu prolétla myšlenka, zda mu tyhle výdaje bude policejní oddělení ochotné hradit. Už se viděl, jak nakráčí do místnosti pro zaměstnance a podá Miscolovi stvrzenku o návštěvě bordelu.

„Díky,“ řekla Jasmine, vzala bankovku a položila ji do kovové pokladničky v horní zásuvce stolu, kde už těch šustivých papírků bylo víc než požehnaně.

„Když si teď vezmete tenhle růžový kupón,“ řekla Jasmine a utrhla z bločku vnější část lístku, „a půjdete do salónku, ujme se vás tam některé naše děvče. Vím, že Stacey je volná, pokud byste –“

„Já bych měl speciální zájem o jedno děvče,“ řekl Carel a.

„Och,“ řekla Jasmine a povytáhla obočí. „Tak vy už jste u nás byl?“

„Nebyl, doporučil mi ji kamarád.“

„O které děvče jde?“

„O Stephanii,“ řekl a rychle se zarazil, aby nevyslovil i příjmení.

„O Stephanii?“

„Ano.“

„Ale my tu žádnou Stephanii nemáme.“

„To je její pravé jméno,“ řekl Carel a a rozhodl se, že to zkusí hop nebo trop.

„Stephanie Wel esová.“

„Hm,“ řekla Jasmine. „Jenže víte – u nás všechna děvčata používají svá pravá jména. Nemají důvod, aby svá pravá jména tajila.“

„Chápu,“ řekl Carel a. „Proto asi taky tomu mému kamarádovi své pravé jméno řekla, ne? Když u vás všechna děvčata užívají svých pravých jmen, neměla ani ona co skrývat, není to jasné?“

„Hm,“ řekla Jasmine.

„Tak co? Mohl bych ji mít?“ zeptal se Carel a.

„No, řekla už jsem vám, že…“

„Vím, že u vás pracuje.“

„No… A co kdybyste šel rovnou dál a porozhlédl se, jestli tam nějakou Stephanii nenajdete? Všechno, co si dojednáte s některým z našich děvčat –“

„Já vím, je osobní a soukromé.“

„Přesně tak.“

„Díky. Mohla byste mi aspoň říct, jak Stephanie vypadá?“

„Já tu žádnou Stephanii neznám,“ řekla Jasmine a usmála se.

„No dobrá,“ řekl Carel a. Vstal a otevřel dveře, které měl po pravé ruce.

Místnost za nimi byla vyzdobená stejně jako recepce – bambusem, a rohožemi.

Vlevo od dveří byl u zdi bar, zabírající celou stěnu. Nad barovým pultem stály dvoulitrové láhve skotské, vodky, ginu a žitné, vedle nichž se krčily malé lahvičky se sodovkou a s tonikem. Kbelík s kostkami ledu spočíval vedle džbánu vody a misky s plátky citrónu. Sklenice z umělé hmoty stály vyrovnané v řadě podél zdi za kbelíkem s ledem. Stěna naproti baru se prolamovala do půlkruhového výklenku a lemovala ji vyplétaná křesílka s vysokými opěradly, bíle natřená a pokrytá křiklavě pestrými polštáři. Na křesílkách seděla jedna blondýna a jedna bruneta, obě na sobě měly stejné bikinky, v jakých přišla do recepce Stacey. Jakmile Carel a vešel, obě se na něho podívaly a usmály se.

„Ahoj,“ řekla blondýna. „Já jsem nějaká Bobbie.“

„Ahoj, Bobbie.“

„A já jsem Lauren,“ zahlaholila bruneta.

„Mě těší, Lauren.“

„A jak se jmenuješ ty?“

„Andy.“

„Dáš si něco k pití, Andy?“

„Teď hned ne, díky. Hledám Stephanii.“

„Zrovna u sebe někoho má,“ řekla Bobbie.

„Myslíš, že bude brzo volná?“

„To víš, že jo,“ prohlásila Lauren. „Proč se s náma zatím něčeho nenapiješ?“

„Tak teda bych prosil skotskou, ale málo vody,“ řekl Carel a.

„Moh bys mi, prosím tě, dát ten růžověj kupón?“ řekla Bobbie, vstala z vyplétaného křesílka a zamířila na druhý konec salónku.

Úbor, který měla na sobě, jak teď Carel a viděl, se podobal tomu, jaký nosily striptérky: podprsenka miniaturní a nahoře uzavřená, a trojúhelník klína zakrývalo cosi, co vypadalo jako šátek ze stejné látky a stejné barvy jako podprsenka. Bobbie měla lodičky s vysokými podpatky a páskem kolem kotníku, které jí aspoň na pohled nádherně prodlužovaly nohy, přestože neměla víc jak metr pětašedesát, v nejlepším případě metr osmašedesát. Z druhého křesílka se na Carel u dívala Lauren. Podprsenka se na ní zdála ještě miniaturnější, možná proto, že měla větší poprsí. Ani jednomu z obou děvčat rozhodně nebylo víc jak pětadvacet let. Ani jedna nebyla krásná, ale obě byly přitažlivé. Navíc obě vypadaly čistě, svěže a docela cudně.

„Tak tady to je, Andy,“ řekla Bobbie a usmála se. „Skotská s vodou.“

„Díky,“ řekl Carel a a odnesl si drink k vyplétanému křesílku.

„Vsadila bych se, že už jsi tu byl,“ řekla Bobbie.

„Ba ne. Já jsem tu prvně. Když na to přijde – nebyl jsem ještě nikdy v žádném masážním salónu.“

„Tak jak to, že znáš Steff?“

„Jeden kamarád mi váš podnik doporučil.“

„A tomu Steff padla do oka, jo?“

„No jo, je to tak.“

„To se jí on asi taky líbil.“

„Jak to myslíš?“

„No… ona totiž je Shana, víš?“

„To jako tady.“

„Jasně. Shana je její zdejší jméno, tak se jmenuje tady. To je přece hezký jméno – Shana. Ne? Mně se líbí.“

„Bobbie je taky hezký jméno.“

„Špatný není, to ne,“ řekla Bobbie, „ale Shana je lepší. Kdybych s tím se vším začínala znova, taky bych si vybrala nějaký takový jméno jako Shana. Možná Sherry. Nějaký takový.“

„Hm.“

„Jenže holek, co se jmenujou Sherry, běhá po světě moc.“

„A těch, co se jmenujou Bobbie, ještě víc,“ řekla Lauren.

„Ale ne těch, co si říkají Shana. Tak jsem to totiž myslela. Že si Steff vybrala prima jméno. Ráda bych věděla, jak na to jméno přišla.“

„Existovala přece nějaká Shana, Královna džungle,“ řekla Lauren.

„Ba ne, to byla Sheena.“

Dveře z recepce se otevřely a do salónku vstoupil malý tlustý muž s hořícím doutníkem v ústech. Na sobě měl těžký hnědý svrchník, který jako by ho tlačil k zemi. Ramena měl pokleslá, obličej ošlehaný větrem, vlasy rozcuchané. Vešel do salónku, mocně zadýmal a ze všeho nejdřív prohlásil: „Musím do sebe něco kopnout. Něco mi namíchej, Blondie.“

„Já jsem Bobbie,“ řekla Bobbie.

„To je ohromný – tak Bobbie,“ řekl tlouštík. „Přines mi bourbon s vodou.“

„Bourbonskou zrovna nemáme.“

„To je teda ohromný,“ řekl tlouštík.

„Před chvilkou nám došla,“ řekla Lauren. „Měli jsme tu dneska nějak moc těch, co si potrpěj na bourbonskou.“

„To je ohromný,“ řekl tlouštík znova a urputně zadýmal z doutníku. Vypadal tak poničeně, jako by se měl v příštím okamžiku dát do breku. Skoro se zdálo, že sem přišel hlavně na bourbonskou whisky a o společnost krásných dívek ani moc nestojí.

„Co takhle panáka žitné?“ zeptala se Bobbie. „To je jak bourbonská.“

„Tak jo, tak si dám žitnou,“ řekl odevzdaně. „Frťana žitný a kapánek vody.“

„Moh bys mi, prosím tě, dát ten růžověj kupón?“ požádala ho Bobbie a tlouštík jí kupón podal.

Carel ovi pořád ještě nedošlo, jak se to tu účtuje. Bobbie ani na jeden růžový kupón nic nenapsala; jen je položila na bar pod popelník. Seděl ve vyplétaném křesílku, usrkával drink a pozorně si prohlédl nejdřív žaluziové dveře po pravé ruce a pak bambusem pokryté dveře hned na druhém konci baru.

Lauren se na něho stále dívala. „Je ta skotská v pořádku?“ zeptala se.

„Jo, prima.“

„Tam je přece zima, že by psovi umrzly… uši,“ prohlásil tlouštík.

„To už tady dneska někdo říkal,“ podotkla Lauren a obrátila oči v sloup.

„Opravdu chceš čekat na Shanu?“ zeptala se Carel y.

„Jo, já si počkám,“ řekl Carel a.

„A to o ní vážně víš jen od kamaráda?“

„No vážně. Ale slíbil jsem mu, že za ní zajdu.“

„Poněvadž mně se docela zamlouváš,“ řekla Lauren. „Hádám, že nám dvěma by to spolu klapalo.“

„To asi jo,“ řekl Carel a. „Jenže opravdu – slíbil jsem to kamarádovi. Třeba až někdy jindy.“

„Třeba,“ řekla Lauren a obrátila svou pozornost na tlouštíka, který obdržel od Bobbie drink a hodil jej do sebe naráz.

„Já teda dneska měl den,“ prohlásil.

„Hm,“ řekla Bobbie a přikývla. „V sobotu to bejvá o hubu.“

„Mohla bys mi dát ještě jednou to samý?“ řekl tlouštík. „Páni, to teda byl den.“

Bambusem pokryté dveře na druhém konci baru se otevřely a do salónku vešla dívka. Oči měla šedé jako kouř, orámované hustými řasami, víčka zlehka přejetá modrými stíny. Světlé vlasy měla ostříhané na venkovského uličníka, vpředu na ofinku a vzadu tak, že připomínaly šindel na střeše. Vysoké lícní kosti a půvabný profil, který jemně splýval s linií hrdla a ramen. Byla vysoká a štíhlá a na sobě měla stejný zestručněný úbor jako ostatní děvčata. Řekla „Ahoj“ – všem a nikomu zvlášť – a zamířila ke druhým dveřím, jimiž vyšla do recepce.

„To byla Shana,“ řekla Lauren.

Za okamžik se Shana vrátila do salónku, rozhlédla se kolem sebe, usmála se na Carel u, usmála se na tlouštíka a zeptala se: „Všichni máte, co jste chtěli?“

„Shano,“ řekl Carel a, „jeden přítel mi poradil, abych se zeptal po vás, až“

„Tu velkou blondýnu si beru já,“ řekl tlouštík.

Carel a se k němu otočil.

„Jo, slyšels dobře, kamaráde.“

„Je nás tu snad dost, aby si každej přišel na svý, ne?“ řekla Lauren. „Nebudete se přece hádat mezi sebou, mládenci.“

„Nikdo se nehádá,“ řekl tlouštík. „Já měl dnes blbej den. Jestli chceš tu velkou blondýnu, tak ji můžeš mít pozdějc. Momentálně na to jdu já. Zrovna jsem v tý nejlepší kondici na seanci.“

„Tady máš ten drink,“ řekla Bobbie.

„Díky,“ řekl tlouštík.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se ho Shana.

„Arthur.“

„Dejte mi Arthurův kupón,“ řekla Shana.

„Je pod popelníkem.“

„A na jak dlouho to máš naplánovaný?“ zeptal se Carel a roztomile.

„Co je ti do toho?“ odsekl Arthur, zadýmal z doutníku a dal si loka ze sklenice.

„Říkals, že můžu mít Shanu pozdějc, tak jsem jen chtěl vědět, kdy pozdějc.“

„Do toho ti nic není,“ řekl Arthur a znova zadýmal z doutníku.

„Co stojí na tom růžovém kupónu, Shano?“ zeptal se Carel a.

„Na kupónu stojej dvě hodiny. Sto dvacet minut,“ řekl Arthur. „Tam stojej dvě hodiny a nechci nic slyšet.“

„Tak dlouho nemůžu čekat.“

„Tak to máš smůlu.“

„Rád bych si s tebou na moment promluvil.“

„O čem?“

„To je čistě soukromá a osobní věc. Kde bychom si tu mohli promluvit mezi čtyřma očima?“

„Zkuste to na toaletě,“ řekla Lauren.

„Kde je toaleta?“

„Za těma žaluziovejma dveřma.“

„Já s tebou nikam na hajzl nejdu,“ řekl Arthur. „Já teď jdu na seanci se Shanou a basta.“

„Arthure,“ řekl Carel a líbezně, „jde opravdu jen o minutu.“

„Já nemůžu čekat ani minutu.“

„A já zas nemůžu čekat dvě hodiny,“ řekl Carel a a usmál se. „Jen pojď, Arthure, pojď si se mnou o tom promluvit. Tady děvčata rozhodně nestojej o nějaký trable.

A ty taky jistě nestojíš o žádný trable, co? Tak jen pojď, pojď si o tom promluvit mezi džentlmenama, Arthure.“

„No tak teda na minutu,“ řekl Arthur a prošel žaluziovými dveřmi.

Carel a šel za ním. Na druhém konci místnosti byly tři sprchy s igelitovými závěsy. Na zdi, v níž byly žaluziové dveře, visely také dvě pánské záchodové mušle.

U zdi naproti dveřím stál asi tucet skříněk. Odtokové kanálky, u kterých stál černoch v červené kazajce a s úzkým motýlkem u krku. Usmál se, když muži vešli.

„Chceme si pohovořit mezi čtyřma očima,“ řekl Carel a. „Mohl byste nás nechat chvilku o samotě?“

„Musím hlídat skříňky,“ řekl černoch.

„Pohlídám je za vás,“ řekl Carel a.

„To nejde, od toho jsem tu já.“

Carel a vytáhl náprsní tašku, dal černochovi pětidolarovou bankovku, usmál se a řekl: „Jde jen o malou chvilku.“

„Hm… No tak jo,“ řekl černoch pochybovačně, ale pětidolarovku vzal a vytratil se žaluziovými dveřmi.

„Tak mluv,“ řekl Arthur.

„Podívej, Arthure,“ řekl Carel a. Sáhl do kapsy, vytáhl koženou tašku, k níž měl připíchnutý policejní odznak, a otevřel ji. „Psst,“ řekl a přitiskl si prst ke rtům.

„No to je ohromný,“ řekl Arthur.

„Nepřišel jsem ale nikoho sebrat,“ řekl Carel a.

„Tak co tu děláš?“ zeptal se Arthur a vypadal ještě víc poničeně než ve chvíli, kdy se dověděl, že v Tahitských zahradách nemají bourbonskou whisky.

Carel a si teprve v tom okamžiku všiml, že Arthur má na levé ruce zlatý snubní prsten. „Podívej, Arthure,“ řekl, „ty se teď musíš postarat jen o jedinou věc. O to, abys tam vpředu nikomu nevykládal, že jsem od policie. Je ti to jasný?“

„Doprčic, já mám ale dneska blbej den,“ prohlásil Arthur truchlivě.

„To je hloupost, takhle se na to nesmíš dívat, Arthure,“ řekl Carel a. „Užiješ si dneska ještě ažaž, to mi věř. Teď odtud vypadnem a ty půjdeš říct Shaně, že sis to s tou seancí u ní rozmyslel.“

„Hele, jestli tu budeš dělat nějakou šťáru, tak mi to řekni na rovinu, jo?

Poněvadž v tom momentě já beru roha, chápeš? Nemůžu si lajsnout, abych byl načapanej v takovýmhle pajzlíku. To myslím vážně. Přece mě do toho nenecháš spadnout.“

„Žádnou šťáru tu dělat nebudu,“ řekl Carel a. „Tak pojď, Arthure.“

„Mohli jsme se nejdřív ještě osprchovat,“ řekl Arthur. „Tady ti vždycky řeknou, aby ses osprchoval, než tě pustěj na seanci.“

„To se rozumí,“ řekl Carel a.

Sprcha neměla nic společného s očistou; šlo o další z celé řady drobných triků a tenhle v případě potřeby umožňoval přišít obvinění ze svedení návštěvníkovi podniku, nikoli jeho provozovatelům. Jestliže Carel a přišel na pokoj nahý nebo jen s ručníkem kolem pasu, a pak do pokoje přišla dívka, aby ho namasírovala a dohodla se s ním na honoráři za poskytnutí sexuálních služeb, dalo se eventuálně tvrdit, že Carel a svým vlastním chováním svedl dívku k tomu, aby se mu nabídla. S

vědomím a vzhledem ke skutečnosti, že prostituce sama o sobě byla tím nejmenším ze všech trestných činů uvedených v paragrafu 230, že to bylo pouhé provinění na rozdíl od přestupků a zločinů obsažených v ostatních článcích paragrafu, stěží někomu stálo za to kvůli ní někoho zatýkat. Provinění se trestalo maximálně patnácti dny vězení a pokutou maximálně 250 dolarů. V případech, kdy policista byl natolik natvrdlý či natolik horlivý, že dotyčnou štětku sbalil, byla dívka zpravidla znova na ulici hodinu poté, co za ni její pasák zaplatil padesát dolarů pokuty. V současné době se žádné šťáry spojené se zatýkáním v masážních salónech nekonaly, aspoň ne ve městě, které Carel u zaměstnávalo; takových drobných triků, které vše bezpečně legalizovaly, bylo příliš mnoho. Když nebylo možné obvinit lidi, kteří podnik vedli, a když nebylo možné obvinit děvčata, která v něm poskytovala své služby, kdo ještě zbýval? Chlápci jako tenhle tlouštík Arthur, který se pod tím svým těžkým svrchníkem celý třásl při pouhém pomyšlení, že se jeho žena doví, že byl tuhle sobotu večer v Tahitských zahradách?

Carel a vyšel do salónku, aby řekl Shaně, že je připraven na seanci.

OSPRCHOVAL SE A OSUŠIL a kolem pasu si omotal oranžový ručník. Černoch v červené kazajce mu dal plastový sáček, do něhož si uložil pouzdro se služebním revolverem, náprsní tašku a koženou tašku se služebním odznakem, klíče, peníze, které měl u sebe na hotovosti, a hodinky. Když černoch uviděl policejní speciál, neřekl ani slovo; pět dolarů přece jen hodně zmůže. Carel a zabalil sáček do druhého ručníku a prošel žaluziovými dveřmi do salónku. Shana tam na něho čekala. Arthur nebyl nikde v dohledu. Nebyla tam ale ani jedna z dívek, s nimiž předtím hovořil. Carel u napadlo, že by ho zajímalo, pro kterou se Arthur rozhodl.

„Chceš si s sebou vzít něco k pití?“ zeptala se Shana.

„Ne, díky,“ odpověděl Carel a.

„Co to máš v tom ručníku?“ zeptala se Shana.

„Rodinný šperky,“ řekl Carel a.

„Já myslela v tom, co držíš v ruce,“ řekla Shana a zasmála se.

„Tak jdem,“ dodala a otevřela dveře na druhém konci baru.

Carel a za ní šel do úzké chodby s bambusovými tyčemi po zdech a slaměnými rohožemi na stropě i na podlaze. Dívka otevřela další žaluziové dveře do pokoje velkého asi dvakrát tři metry. Postel byla docela útulně poodsunuta do jakéhosi výklenku, tvořeného celou jednou stěnou a částečně i dvěma dalšími. Pokrýval ji přehoz z pestře, ale vkusně potištěného kartounu s červenými, žlutými a modrými, nepravidelně se proplétajícími ornamenty. Tři stěny, které postel obklopovaly, byly opatřeny zrcadly. Úzký proužek podlahy mezi postelí a čtvrtou stěnou byl pokryt slaměnou rohoží. Láhve s nějakými barevnými emulzemi, které vypadaly jako všechny vonné oleje slunné Arábie dohromady, stály na podlaze naproti volné stěně. Na žaluziových dveřích byla ocelová západka. Shana ji zaklapla, otočila se od dveří, usmála se na Carel u a přistoupila k posteli. Sedla si na ni a začala si zouvat lodičky

„Tak,“ řekla a znova se usmála. „Takže ty jsi dnes v masážním salónu prvně, jo?“

„Hm, prvně,“ řekl Carel a.

„Tak dovol, abych ti vysvětlila, jak to u nás chodí. Já tě prostě perfektně namasíruju za těch dvacet dolarů, co jsi zaplatil tam vpředu – objednal sis půlhodinovou seanci, že?“

„Ano, půlhodinu.“

„Prima. Kdybys náhodou k té masáži chtěl ještě něco navíc, tak na to je extra taxa.“

„Kolik to dělá – ta extra taxa?“

„Obvykle je to pětadvacet za ruční práci, čtyřicet za doutníček a šedesát za soulož. Lauren mi ale říkala, že prej znáš nějakýho mýho přítele, tak bysme se možná mohli domluvit na nějaký specialitce“

„Já žádného tvého přítele neznám,“ řekl Carel a.

„Ne? Lauren mi říkala“

„To jsem jí lhal.“

Shana se na něho podívala.

„No je to tak,“ řekl.

„A proč?“

„Chtěl jsem si s tebou pohovořit.“

„A tos musel lhát, aby sis moh se mnou pohovořit?“

„Když jsem se po tobě ptal, řekl jsem tvoje pravé jméno. No a tak už jsem potom musel lhát dál.“

„A odkud víš, jak se jmenuju?“

„Někdo měl tvoje jméno v notýsku.“

„Kdo?“

„Tvá teta. Ta paní, co se jmenuje Hester Mathiesonová.“

„Vůbec nic nechápu.“

„Já jsem totiž polda,“ řekl Carel a.

„Ukaž mi placku,“ řekla.

„Je zabalená tamhle v tom ručníku. Ale můžeš mi věřit – jsem polda.“

„A bouchačku tam máš taky?“

„Tu taky.“

„A co jako to má znamenat? Tos mě přišel zabásnout?“

„Ale ne.“

„Tak co tu děláš?“

„Tvou tetu –“

„Proboha – ne, neříkej to. Stalo se jí něco?“

„Je mrtvá. Někdo ji zavraždil.“

„Kristepane.“

„Je mi líto.“

„A jak?“

„Někdo jí podříznul krk.“

„Kristepane – proboha!“

V pokoji se rozhostilo ticho. Carel a slyšel, jak se na chodbě někdo směje.

Nějaké dveře se tiše zavřely. Podíval se na dívku. Zírala na lodičky s kotníkovými pásky, ležící na podlaze. Ňadra svažující se do podprsenky měla stříknutá pihami.

Seděla s rukama v klíně a tupě zírala na střevíčky Nehty měla dlouhé, po manikúře, a lak byl tak rudý, že připomínal krev. Uvědomil si, že vlastně teď neví, jak jí má říkat. Ještě před okamžikem jí tykal, byla to Shana, dívka, která neznámému muži lhostejně odrecitovala ceník sexuálních služeb.

V notýsku Hester Mathiesonové však byla uvedena jako Stephanie Wel esová a zmínka o vraždě jako by je oba přenesla z tohoto matně osvětleného přístavu fantazie na chodbu činžáku, osvětlenou sice stejně matně, ale až příliš skutečnou.

„Slečno Wel esová?“ řekl tázavě a zřejmě trefil správný tón; krátce přikývla, ale mlčela dál a zírala na střevíčky. Láhve s pestrobarevnými emulzemi, stojící u zdi, se třpytily odraženým světlem. „Kdy jste ji viděla naposled?“

„Než jsem nastoupila tady.“

„Kdy to bylo?“

„Asi před půl rokem. V květnu. Je to už půl roku?“

„Od té doby jste ji neviděla?“

„Ne.“

„Měly jste k sobě nějak zvlášť blízko?“

„Měla jsem ji ráda. Dalo by se říct, že moc. Moc ráda.“

„Ale viděla jste ji naposled v květnu.“

„Ano.“

„Mluvila jste s ní aspoň?“

„Myslíte telefonem?“

„Ano.“

„Snažila jsem se jí zavolat vždycky aspoň jednou týdně. Víte, ona byla slepá. Jak ji někdo mohl… proč ji někdo…?“ Stephanie potřásla hlavou.

„Kdy jste s ní hovořila naposled?“

„Minulý týden.“

„Kdy minulý týden?“

„Ve čtvrtek večer. Myslím, že to bylo ve čtvrtek. Ve středu a ve čtvrtek mívám volno.“

„O čem jste spolu mluvily?“

„No – jako obvykle.“

„Pod tím si mám představit co?“

„No víte… vykládala jsem jí pohádky, neřekla jsem jí, že pracuju tady. Abyste rozuměl, kvůli tomu jsem k ní totiž přestala chodit na návštěvy. Poněvadž, pochopte to, kdybych tam musela sedět, dívat se na ni a lhát… ona by mohla něco vytušit, chápete? Slepci dokážou vytušit leccos. A kdybych jí lhala a seděla při tom přímo tam… s ní v pokoji… prostě by jí došlo, co se stalo, a to… to bych těžko snesla. Má matka už nežije, víte, neměla jsem kromě tety Hess nikoho, a tak jsem nechtěla… nechtěla jsem, aby se kvůli tomu trápila… nebo… znáte to… až by zjistila, že pracuju v podniku, jako je tenhle.“

„A kde jste jí řekla, že pracujete?“

„Řekla jsem, že dělám stevardku. U letecké společnosti. A taky jsem jí řekla, že mám trvalé bydliště v Chicagu a sem do města že se dostanu vždycky jen jednou za čas. Pokaždé jsem jí řekla, že volám z letiště. Taky jsem jí vykládala, že se to snažím nějak zařídit, aby mi změnili rozpis letů, abych za ní zas mohla začít chodit. Řekla jsem jí, že dělám, co můžu, že už se na tom pracuje. No a zatím jsem jí aspoň často psala a volala jí, jak jen to trochu šlo.“

„A jak jste to teda dělala, když jste jí psala?“

„Jak – jak jsem to dělala?“

„Přece jste jí řekla, že bydlíte v Chicagu.“

„Ach tak. Mám tam jednu kamarádku, co pracovala kdysi tady, v Tahitských zahradách. Dopis od tety poslala vždycky mně, já jí poslala odpověď, chápete, a ona ji odeslala z Chicaga.“

„A nebylo by bývalo jednodušší pustit tuhle práci tady k vodě a najít si něco, proti čemu by vaše teta…“

„To je těžká věc, prachy se hoděj,“ řekla Stephanie a pokrčila rameny.

„A jak jste se vůbec dostala sem?“

„Víte, o tom se mi ani nechce mluvit. Prostě jsem sháněla nějakou práci, až jsem ji našla.“

„V tomhle městě je všelijakých pracovních příležitostí fůra.“

„Jenže žádná nevynáší tolik jako tahle. Tady jsem vydělávala spoustu prachů pro sebe a ještě jsem mohla sem tam poslat něco i tetě Hess. A kromě toho jsem chtěla Benz.“

„Co že jste chtěla?“

„Koupit si Mercedes-Benz. To už je děsně dávno, co jsem ho chtěla mít. Tak jsem odpověděla na inzerát v jednom porňáckým časopise a přijala práci tady. Teď tu káru splácím, koupila jsem ji na splátky. Vydělám tady moře peněz. Umím to, každej si mě chválí,“ řekla Stephanie a pokrčila rameny. „Má specialita je doutníček.“

„Jak často jste tetě posílala peníze?“

„No, sem tam.“

„Kolik?“

„Tak padesát dolarů, stovku. Jak kdy.“

„A věděl někdo o tom, že dostává tyhle peníze na přilepšenou?“

„Proč? Oni ji oloupili? Někdo ji oloupil?“

„Ne, na to to nevypadá. Ale někdy lidi začnou závidět a…“

„Tak moc peněz to zas nebylo. Nikdy ne tak moc. Posílala jsem jí, co jsem mohla, ale žádnej majlant. A navíc teta o svejch záležitostech nikdy nikomu nevykládala. To vím s jistotou – nikdy nikomu neřekla, že ode mne dostává peníze.“

Na chodbě se opět ozval smích. Dívčí smích, vysoký a nefalšovaný. Stephanie sáhla po kapesníčku, ležícím v krabici na podlaze. Vysmrkala se do něj a zastrčila kapesníček za pásek šátku, který jí zakrýval trojúhelník klína. Pak se podívala na hodinky.

„Když jste s tetou mluvila naposled…“ řekl Carel a.

„Ano,“ řekla Stephanie a přikývla, „ale pospěšte si prosím, poněvadž máte zaplacenou jen půlhodinu a my tady máme nařízeno dodržovat čas přesně.“

„Nezmínila se, že by z něčeho měla strach?“

„Ne.“

„Nezmínila se o nějakých výhružných dopisech nebo třeba telefonátech?“

„Ne.“

„O ničem, co by jí dělalo starosti nebo co by ji trápilo…“

„O ničem,“ řekla Stephanie.

„O ničem,“ opakoval Carel a.

KDYŽ JEL DOMŮ DO RIVERHEADU, porouchané topení ve voze řinčelo a rumplovalo, ale jinak se ani dost málo nesnažilo odmrazit přední sklo, které to potřebovalo.

Začal si dávat dohromady, co zatím zjistil. Vcelku se to povážlivě blížilo onomu nic, které se nakonec dověděl od Stephanie Wel esové. Sevřel ruku v rukavici v pěst a začal stírat jinovatku usazující se na skle; podařilo se mu očistit kruh velký jako meloun. Věděl, že to nebude dlouho trvat a sklo se zamží znova, ale aspoň zatím se těšil z přepychu, že vidí na silnici před sebou. Nebylo ještě ani půl dvanácté a takhle brzo nebyla v sobotu v noci na výpadovkách z města ještě příliš velká frekvence.

Případ začal ve čtvrtek vraždou Jimmyho Harrise, překulil se do pátečního rána další vraždou Jimmyho manželky a potom už se proplétal cikcak po pramálo slibné cestě napříč městem a státem, až nakonec narazil na cihlovou zeď ve slepé uličce.

Ta zeď, to byla vražda Hester Mathiesonové, k níž došlo dnes v časných večerních hodinách. Čtvrtek, pátek, sobota – tři dny a případ byl pořád ještě studený jak psí čumák, navíc zapomenutý v ledničce na mrazáku.

„Carel a byl utahaný a podrážděný a neexistovalo nejspíš nic, co by ho v té chvíli dokázalo utěšit, ale přesto se pokusil utěšit se aspoň fakty, poněvadž věděl, že při práci, s níž se člověk potýká u policie, neexistují žádné záhady; existují jenom zločiny a lidé, kteří je spáchali. Ti lidé jsou někdy profesionálové – jako třeba ozbrojení zloději, lupiči a někteří vrazi. Nebo jsou to někdy amatéři – jako většina vrahů. Anebo to pak někdy jsou pomatenci a šílenci – jako většina žhářů a někteří vrazi a smíšený pytel ostatních přestupníků zákona, navzájem tak rozdílných jako třeba znásilňovači, vyvolávači falešných poplachů, přepadači, zloději papoušků nebo – “

Fakta, prosím.

Tři slepci byli zavražděni ve třech dnech. Nikomu z nich nebylo nic ukradeno.

Byt prvních dvou zavražděných někdo prohledal a obrátil vzhůru nohama. Dobrá, vrah tam něco hledal. Co ale? Bylo to něco, co Jimmy někam zahrabal? Měl přece špínu za nehty – pardon, ne špínu, ale prsť. Tudíž ano, podle všeho něco někam zahrabal nebo zakopal. Proč ale potom vrah zdemoloval nábytek, převrhl lampy, rozházel vidličky a nože po celé podlaze a vůbec se choval jak šílenec? Jedině proto, že předem nevěděl, že Jimmy někam zahrabal to něco, po čem šel.

V pořádku, pak je tu ale další otázka: našel to něco, co Jimmy někam zahrabal?

Ano, našel. Jak tohle víš? Jednoduše: poněvadž byt Hester Mathiesonová už podobným způsobem nezvandalizoval. Jestliže už našel to něco, co Jimmy zahrabal, nebyl důvod hledat to jinde. No vida. Dedukce přímo brilantní. Proč se ale pak obtěžoval vražděním Hester Mathiesonové? Jestli neměla nic, po čem šel, proč ji zavraždil?

„Problémy, samé problémy. Pokud šlo o vraždu, problémy se kolem ní vždycky jen rojily. Carel a volal Meyerovi hned, jak se vrátil domů z Fort Merceru, a doufal, že se doví, zda Meyer nalezl nějaký důkaz svědčící o tom, že v Harrisové bytě někdo nedávno hrabal v hlíně nebo že kopal na dvorku za domem. Měl detailně připravené, co mu řekne; promýšlel si ten proslov dobrou polovinu té únavné a otravné cesty ze severu do města. Až se Meyer dostaví k telefonu, hodlal na něho vypálit: „Tak co, vyhrabals něco, ty hraboši hrabošskej?“ Chechtal se už dokonce předem, když vytáčel známé číslo, jenomže telefon nikdo nezvedl. Meyer byl nepochybně pořád ještě na svatbě; taková událost, jako že se mazlínek Irwinek ženil, se neopakovala sedmkrát do týdne a zřejmě se jí muselo jaksepatří využít.

Carel ovi se ve vzpomínce vynořil ten vzdálený den, kdy bylo Irwinkovi třináct let a slavilo se jeho bar micve. Pokud mu ještě sloužila paměť – a to mu sloužila – bylo to ve stejný den, kdy byl na 87. pátrací oddělení přeložen Cotton Hawes. Vzpomněl si, jak se prvně setkali v poručíkově kanceláři, Hawes tam tehdy vysvětloval, jak přišel ke svému kurióznímu křestnímu jménu – že ho rodiče pokřtili po puritánském kazateli Cottonu Matherovi, a zároveň podotkl, že to mohlo dopadnout ještě hůř, že ho třeba taky mohli pokřtít Increase. Odvedl ho tehdy s sebou do služebny a představil Meyerovi, který se právě mořil s vraždou v kořalně, která tak tak že neohrozila jeho účast na Irwinkově – “

Fakta, prosím. Drž se faktů.

Iři slepci byli zavražděni ve třech dnech. Nikdo si není s to vzpomenout na někoho, kdo by proti Jimmymu nebo Isabel nebo Hester něco měl. Byli to sami slušní lidé. Samí slušní slepci, a to jsou přece nejslušnější lidé ze všech. Jedině Jimmyho matka si myslela, že možná měl v pácu nějakou levárnu, jako třeba ozbrojenou loupež nebo tak něco, kvůli níž se dal do kupy s jedním ze starých kamarádů z armády, což Carel ovi připadalo asi tak pravděpodobné jako objevení dolů na diamanty na Marsu – jenže kdoví? Říká se, že jen chytré dítě ví, kdo je jeho otec, a musela by to být asi ještě chytřejší matka, která by dokázala rozpoznat budoucího kriminálníka v malém usmrkánkovi, kterého kolébala a chovala. Cožpak Jimmy koneckonců kdysi nepatřil k pouličnímu gangu grázlů, kteří si říkali Jestřábi?

Patřil. A to zrovna nesvědčilo o mladíčkovi, který žil celý život jako příkladný výlupek všech ctností, to rozhodně ne. Spíš to svědčilo o mládenečkovi, který ve své době rozkřápl pěkných pár kebulek a zlámal nějaký ten pár žeber – a vzato kolem a kolem, choval se stejně vandalsky jako vrah, který obrátil vzhůru nohama jeho byt, když v něm hledal něco, co tam možná bylo a možná také nebylo někde zahrabáno, ať už to ksakru bylo, co chtělo.

Jestli to bylo zahrabáno v hlíně někde v bytě, muselo to být malé; byt ve velkoměstě nejsou žádné polnosti ani pastviny. Za domy ovšem bývají dvory či dvorky, to je zas jiná věc, a Jimmy možná šel dolů na dvorek a kopal i tam, jestli vůbec někde kopal – jestli vůbec, to je ono. Na tuhle informaci si bude ale muset počkat až do chvíle, kdy dnes v noci nebo zítra ráno zavolá Meyerovi. Zítra a zítra, zítra, pořád zítra, jak říká Shakespeare – a zítřek se šoural tím svým loudavým krokem a vypadalo to, že snad nikdy nebude neděle. Do neděle zbývalo ještě dvacet minut a bůhví kolik týdnů či měsíců zbývalo do pondělka. Carel a měl pocit, že snad nikdy žádný pondělek nebude.

A tak tu měl toho slušného slepce jménem Jimmy Harris, jehož matka si myslela, že měl možná v pácu nějaké to podraznické povyražení, při němž si mohly přijít na své i bouchačky, a pak tu měl tu roztomilou a nevinnou slepou manželku Isabel, která si uměla jaksepatří vyrazit z kopejtka, nebo si přinejmenším aspoň trochu osladit život v tom či onom motelu se svým zaměstnavatelem, který do ní byl zamilovaný až po uši a hodlal se s ní oženit. Pár slušných a milých slepců, z nichž jeden možná měl nějakou tu trestnou činnost v plánu, zatímco ta druhá se už trestné činnosti dopouštěla, neboť ve městě, které Carel u zaměstnávalo, bylo cizoložství kvalifikováno jako trestný čin – sice jen jako přestupek druhého stupně, což ale neměnilo nic na tom, že za něj „pachatel“ mohl vyfasovat přinejmenším tři měsíce v base nebo slíznout pokutu pět set dolarů.

O tomhle se měl zmínit té krotké a roztokané Janet ve Fort Merceru. Měl jí říct: „A jestlipak víte, milá Janet, že v trestním zákoně existuje paragraf nazvaný ‚Cizoložství‘ a definovaný jako ‚účast na souloži s druhou osobou v době, kdy zúčastněný či zúčastněná má žijícího manžela či manželku, nebo kdy žijícího manžela či manželku má ta druhá osoba.‘ Jestlipak tohle víte, Janet?“ Jenže pak by následovalo to, co následovalo vždycky – ona ho přece nevyzvala k tomu, aby přestoupil zákon, ale pouze a výhradně k tomu, aby s ní povečeřel v jedné báječné malé restauraci, kterou náhodou znala. A mimochodem, proč na ni ještě teď znova myslel v autě cestou domů a ve chvíli, kdy už měl mít v hlavě dávno něco docela jiného?

Hester Mathiesonová byla další slušná slepá dáma, která měla bohužel jen tu drobnou smůlu, že její neteř byla štětka. Což samozřejmě není nic tak strašného, pokud člověku nevadí, že peníze, které mu neteř posílá, jsou kapánek špinavé peníze. Hester to nemohlo vadit především proto, že nevěděla, čím vlastně se její neteř živí, a za druhé proto, že jí nebylo známo, že stodolarovky, které jí čas od času přicházejí poštou, byly vydělány v zaměstnání, které samo o sobě zpravidla nikoho nezavraždí, ale jehož prostřednictvím si mládenci z řad podnikavé velkoměstské sebranky opatřují finanční prostředky k páchání dalších zločinů – jako třeba k prodávání drog puberťákům, což je činnost, která také přímo a na místě nikoho nevraždí. Arthur si toho možná dnes večer ani nebyl vědom, ale šedesát dolarů, které zaplatil té kulantní Jasmine s očima jako trnky za dvě hodiny blaha s prostitutkou, putovalo přímou cestou do rukou gaunerů, kteří podnik vedli.

A přestože Stephanie Wel esová, známá též pod jménem Shana, toho Carel ovi tak moc neřekla, věděl i bez ní zcela jistě, že podstatná část z každého nikláku, který obdržela za své služby (zvlášť kvalitní ve specialitě zvané eufemisticky doutníček), také putuje do rukou gaunerů z řad podnikavé velkoměstské sebranky. Tihle mládenci – nebo gauneři, jak libo – rozhodně ke slušným lidem nepatřili, a přestože Carel a zatím nenašel žádnou přímou spojitost mezi Shaniným zaměstnáním a smrtí její tety, bylo mu jasné, že když někde člověk uvidí krysí trus, dřív nebo později tam objeví i krysy.

Takže tady je měl jako na dlani – Jimmyho, Isabel a Hester, ty tři takříkajíc slušné slepce. To se ví, každý z nich měl nějakou tu kostřičku ve skříni, což možná mohlo něco znamenat, ale také nemuselo. A pak tu byl Carel a, který nevěděl, jak v dalším pátrání pokračovat, který věděl jen tolik, že si s tímhle případem bude muset nějak poradit, stejně jako si poradil se všemi předchozími. Sežeň si všechna fakta, která sehnat můžeš, a snaž se je vyhodnotit – což všechno už udělal a což ho, jak musel přiznat, zatím nedovedlo nikam. A tak sháněj další fakta, která bys mohl vyhodnotit v naději, že také k ničemu nepovedou, no a pak bys měl od policie odejít a dát se k počišťovačům ulic, jak si teď hrdě říkají metaři, nebo se na to aspoň jet domů vyspat… Carel a zívl.

Znova zaťal pěst a znova začal stírat námrazu na předním skle. Pak usoudil, že by se měl ráno vydat do Diamondbacku a pokusit se tam dozvědět, proč ty zlé sny pronásledovaly Jimmyho Harrise ještě dlouho poté, co ten starý dobrák major Lemarre zjistil, probádal a vysvětlil trauma, které podle všeho bylo jejich příčinou.

11

CARELLA NAVZDORY VŠEMU DOUFAL, že se neukáže, že je to v revíru Osm-tři.

Osm-tři byl totiž revír, ve kterém pracoval Tlustý Ol ie Weeks. Isola byla rozdělena na třiadvacet policejních revírů a pět z nich bylo nahoře v Diamondbacku. Policejní revíry v Diamondbacku nebyly z důvodů, známých zřejmě jen někdejším policejním ředitelům, číslovány tak, jak šly za sebou, ale na přeskáčku. Nejdřív tam byl revír Sedm-sedm na nejvýchodnějším výběžku ostrova, který hraničil s Riverheadem a pod který spadala i oblast kolem Devil’s Breaku.

Sedm-sedm byl považován za šťastný revír, ale to jenom pro ty dvě sedmičky, o nichž se tradičně tvrdí, že přinášejí štěstí, a možná ještě pro blahou vzpomínku na vrhcáby. Ve skutečnosti měl právě tenhle revír nejvyšší index kriminality v celém městě, dokonce ještě vyšší než vykřičený revír Sto plus jedna ve West Riverheadu.

101. revíru se říkalo Custerova poslední štace, což ovšem nemělo nic společného s hrdinným generálem Custerem, kdepak, říkalo se mu tak na počest poručíka Martina Custera, který tamější pátrací oddělení vedl. Patřilo k zvláštnostem policejního žargonu, že například o 87. revíru se hovořilo jako o revíru Osm-sedm a o 93. revíru jako o revíru Devět-tři, kdežto o 101. revíru se většinou mluvilo jako o Sto plus jedna a jen málokdy jako o revíru Jedna-nula-jedna. To jsou mi věci, co?

Když se pak člověk vydal směrem doprava, vážení a milí, revír ležící na západ od revíru Sedm-sedm byl revír Sedm-devět, jehož hranici tvořila River Harb a odkud byl z oken tamější služebny nádherný výhled na Hamilton Bridge, když ovšem člověk bystrozrace pronikl očima mezi vrcholky a minarety dobrého tisíce zchátralých činžáků stojících mezi policejní strážnicí a řekou. Revír Osm-jedna byl na druhém břehu Diamondback River a táhl se směrem k jihu až k Hal Avenue, kde North Diamondback oficiálně přecházel v South Diamondback – to myslím stojí za trochu pozornosti, Harolde. Revíry Osm-tři a Osm-pět seděly vedle sebe jak dvě jeptišky, jedna zírající na řeku, druhá zírající na Hal Avenue, a to v té části Diamondbacku, kde si náramně potrpí na zbožná jména, jako je třeba Avenue Svatého Antonína, Biskupova silnice, Chrámový bulvár nebo Cesta u modlitebny.

Revír Osm-sedm, který mezi takové Stánky vší svatosti věru nepatřil, leda snad pro ty, kdož ho přímo zbožňovali, hraničil s výše jmenovanými jepindami na východním konci a měl – ten náš milý 87. revír – na severu řeku a na jihu Grover Park. Hodina zeměpisu právě skončila, vážení a milí.

Tlustý Ol ie Weeks byl detektiv z revíru Osm-tři. Carel a s ním pracoval dost nerad, a to čistě jen z toho důvodu, že Ol ie byl bigotní chlap. A bigotní lidi Carel a neměl rád. Ol ie byl dobrý policajt a přímo fantasticky bigotní chlap. Jeho bigotnost se projevovala ve všem a ve vztahu ke všem. Jen o chlup a dalo by se o něm říct, že je misantrop. A to zas jedině z toho důvodu, že přece jen existovalo pár lidí, které měl doopravdy rád. Carel a byl jedním z nich. A poněvadž tato citová vazba ani zdaleka nebyla oboustranná, Carel a se záměrně vyhýbal tomu, aby musel do revíru Osm-tři zabrousit, pokud k tomu nebyl nucen. Carel a dokonce na revír Osm-tři nerad i volal, pokud zrovna vrah se sekerkou v ruce nebyl naposledy spatřen na schodech do tamější policejní strážnice. Jeho nechuť k Tlustému Ol iemu hraničila až s nevděčností; koneckonců mu ten nešťastník pomohl rozlousknout přinejmenším dva případy a nebylo to tak dávno.

A tak Carel a doufal, že to nebude v revíru Osm-tři. Zatelefonoval Sophii Harrisové a zeptal se jí, kde bydleli, když jejímu synovi Jimmymu bylo osmnáct, a pak zatajil dech a s napětím očekával, co mu odpoví. Z telefonu se ozvalo praskání a prskání, načež mu Sophie řekla, že tehdy bydleli na rohu Landis Avenue a Dinsley Street. Carel a zhluboka vydechl a poděkoval jí mnohem srdečněji, než by se po tak prosté a stručné odpovědi dalo čekat. Landis Avenue a Dinsley Street totiž byly v revíru Osm-pět.

Vydali se tam tu neděli dopoledne v deset hodin. Meyer měl sice kocovinu, ale jinak byl schopen celkem jasně podat zprávu o tom, co zjistil, přesněji řečeno o tom, co nezjistil, minulého dne v Harrisové bytě.

„Dělá to na mě dojem,“ řekl, „že v tom truhlíku na kytky, co stojí za oknem, bylo něco zahrabanýho, jenomže pozdějc to zas někdo vyhrabal.“

„Myslíš jako Jimmy?“

„Možná. Nebo možná vrah. Vzal jsem si tam vzorek tý hlíny do pytlíku na“

„Prsti,“ řekl Carel a.

„Cože?“

„To je přece prsť, ne hlína.“

„Pro mě za mě třeba humus. Vzal jsem si vzorek do pytlíku na věcný důkazy a poslal to do laboratoře. To jsem stihnul ještě před tím, než jsem odpochodoval Irwinkovi na svatbu – laskavě si to zapiš za uši. Vymyslel sis na mě včera pěknou fušku, jen co je pravda.“

„Byl ses podívat na tom dvorku za domem?“

„Zašel jsem tam, když jsem byl hotov s tím v tom bytě. Ale nikde jsem tam neviděl nic, co by svědčilo o tom, že tam někdo kopal.“

„Jak ten truhlík na kytky vypadal?“

„Jak jako?“

„No jestli byl vyvalenej na podlahu jako všechny ty ostatní krámy v bytě.“

„Myslíš ta hlína?“

„No – ta prsť.“

„Tak to ne, ta byla v truhlíku.“

„Pak mi ale vysvětli, když vrah všechno rozházel po celém bytě, proč se v případě toho truhlíku najednou držel tak zpátky?“

„Hm – pak je možný, že to nebyl vrah,“ řekl Meyer, pokrčil rameny a zamrkal.

„Jak pohnu ramenama, hned mě rozbolí palice,“ řekl. „Neměl jsem pít. Fakt jsem neměl pít. Já se nikdy nezleju jako kára, jen z toho tak ulizuju, ale stejně mám pak druhej den děsnou kocovinu.“

„A co piješ?“ zeptal se Carel a.

„Skotskou. Proč? Na tom nějak záleží, co piju?“

„Po některým chlastu bejvá horší kocovina než po jiným. Například pekelná kocovina je po ginu. Po bourbonský taky. Vůbec nejhorší je koňak.“

„Já piju skotskou a kocovinu po ní mám,“ řekl Meyer. „To je tím, že jsem žid.“

„Jak to s tím souvisí?“

„Indiáni a židi mívaj po skotský kocovinu,“ řekl Meyer. „Židovský holky – vysokoškolačky na kolejích – trpěj bolestma hlavy, když jedí čínská jídla, tos nevěděl? A je to tím, že je v nich glutamát sodnej. Dokonce se tomu tak říká – syndrom židovskejch vysokoškolaček.“

„Jak to, že víš takovýhle věci?“

„Vyhledal jsem si to.“

„A kde?“

„No v knihovně ve slovníku. Pod heslem Vysokoškolačky židovského původu.“

„To by mě v životě nenapadlo, že vůbec je někde nějaký heslo Vysokoškolačky židovskýho původu,“ řekl Carel a.

„Musel jsem si to vyhledat tenkrát,“ řekl Meyer, „když jsem dělal ten případ, no víš, jak ten indián.“

„Hm – jo,“ řekl Carel a.

„No jak ten indián dával jedný židovský vysokoškolačce čínský jídlo a k němu skotskou a ona z toho v jednom kuse měla pekelný bolesti hlavy. Nakonec jsem tehdy toho indiána zabásnul.“

„A od těch bolestí hlavy už pak měla pokoj?“

„To ne, ale od toho indiána. Dostal šest let.“

„A jak se zbavila těch bolestí hlavy?“

„Šla s tím k doktorovi – ke specialistovi na bolení hlavy. A ten jí řek, že nosí moc malý spodní prádlo.“

„Jak na to přišel?“

„No asi se na to musel podívat. Aby viděl.“

„Kam podívat?“

„No nejspíš pod sukni, když šlo o spodní prádlo, ne?“ řekl Meyer a oba vyprskli smíchy.

Pořád se ještě smáli, když ukazovali služební odznaky strážníkovi, který seděl v kukani umístěné u schodů do budovy 85. revíru. Strážník se podíval na odznaky a pak se podíval na ně. Zřejmě je pokládal za nějaké podvodníky, ale přesto je pustil dál; k čertu s nima, ať si taky s něčím láme hlavinku seržant ve vrátnici, nebo třeba jeho prababička, spánembohem. Budova, ve které sídlilo 85. pátrací oddělení, byla skoro k nerozeznání od té, v níž mělo hlavní stan pátrací oddělení číslo 87. Před vchodem stály po obou stranách stejné zelené koule a ke vchodu vedlo stejně široké schodiště. Hned za dveřmi stál stůl pro seržanta, který měl právě službu, a před stolem bylo ještě mosazné zábradlí. Seržant sám za tím vysokým dřevěným stolem trůnil jako nějaký soudní rada ve staré Angli . Ukázali mu odznaky a řekli, že by chtěli mluvit s některým detektivem z pátracího oddělení.

„Přejete si někoho konkrétně?“ zeptal se seržant. „Ne. Potřebovali bychom si promluvit s někým, kdo se u vás v revíru zabývá činností pouličních gangů.“

„To by moh bejt nejspíš Jonesy,“ řekl seržant a zapojil kolíček do desky domácí telefonní ústředny. Počkal, až naskočí linka, a pak se zeptal: „Hele, Mike, je tam nahoře Jonesy? Dej mi ho k telefonu, jo?“ Znova čekal. „Hele, Jonesy,“ řekl pak, „mám tady dole dva detektivy, potřebovali by mluvit s někým, kdo má u nás na starosti pouliční gangy. Moh bys jim helfnout?“ Chvilku poslouchal a pak se zeptal: „Odkud jste, mládenci?“

„Z revíru Osm-sedm,“ řekl Meyer.

„Z revíru Osm-sedm,“ opakoval seržant do telefonu. „Tak fajn, prima,“ řekl a vytáhl kolíček ze zdířky. „Jděte rovnou nahoru,“ řekl. „Čeká na vás. Co pořád dělá Dave Murchison? Je přece u vás ve vrátnici, že jo?“

„No je,“ řekl Carel a.

„Tak ho ode mne pozdravujte. Že ho pozdravuje John Sweeney – chodili jsme spolu kdysi v Calnťs Pointu na obchůzku.“

„Dík, my mu to vyřídíme,“ řekl Meyer.

„A zeptejte se ho na šunku s vejcema,“ řekl Sweeney a zachechtal se.

Detektivové z 85. pátracího oddělení si dokázali, ať už z peněz na drobné výdaje nebo bůhví z jakých fondů, pořídit pěknou vytištěnou tabulku. Výraznými černými písmeny na ní stálo: DETEKTIVNÍ ODDĚLENÍ. A hned pod oběma slovy byla ručička křiklavá jak pouťový poutač, podle jejíhož napřaženého ukazováčku by se musela orientovat i prababička s dvěma tucty dioptrií. Rozhodně dodávala jinak dost omšelé vrátnici šmrnc jisté starodávnosti a laciné důstojnosti. Vystoupili po železných schodech, přesně takových, jaké měli doma. Zahnuli za roh, prošli chodbou a stáli před haluznou pro detektivy, které se říká služebna. Jen jim tady chybělo to laťkové hrazení. Místo něho tu stála řada nízkých kartotéčních skříněk, tvořících jakousi zeď, která rozdělovala chodbu napříč. Hned za tou bariérou z otlučeného kovu byl umístěn psací stůl. Za stolem stál obrovitý černoch v košili s krátkými rukávy a bylo na něm vidět, že je čeká.

„Já jsem Jonesy,“ uvítal je. „Pojďte dál, posaďte se.“

Na stole měl štítek z umělé hmoty, na kterém stálo Detektiv Richard Jones.

Deska stolu byla zavalena důvěrně známými formuláři hlášení a výkazů, oběžníků vydaných oddělením i tištěnými instrukcemi, seznamy ukradených aut, zprávami o zastavení pátrání, přípisy o celostátních akcích, služebními předpisy, fotografiemi z alb zločinců, kartami s otisky prstů – vším tím obvyklým papírovým nadělením, které se dá najít na stole kteréhokoli detektiva ve městě. Kromě Jonesyho byli ve služebně ještě čtyři muži. Dva seděli u stolů a bušili do psacích strojů. Jeden se opíral o mříž klece pro zvlášť zuřivé zadržené a hovořil s mladou černoškou, která byla uvnitř. Ten další stál u ochlazovače vody a skláněl se, aby viděl na kohoutek.

„Já jsem Steve Carel a,“ řekl Carel a a sedl si na židli stojící u Jonesyho stolu.

„Tohle je můj kolega – Meyer Meyer.“

„Co byste potřebovali?“ zeptal se Jonesy.

Detektiv postávající u ochlazovače vody se narovnal a pronesl akademickou otázku, kterou zřejmě neměl v úmyslu oslovit nikoho konkrétně: „Doprčic, co zas s tím krámem je?“ Nikdo mu neodpověděl. „Vůbec z toho neteče voda,“ řekl detektiv.

„Sháníme nějaké informace o pouličním gangu, který si říká Jestřábi.“

„Jo – znám,“ řekl Jonesy.

„Znáte je?“

„Jistě, ale ti už nejsou aktivní. Býval to náramně ‚ražáckej‘ gang, jak se tady říká, jenže tak před deseti, před patnácti lety. Polovina z nich odešla na vojnu, sedí v base nebo už je po smrti, ostatní se dali na drogy, znáte to. Řadu let už jsem o nich nic neslyšel.“

„Kolik asi tak mohli mít členů?“

„No, v tom základním jádru jich mohlo být tak pětadvacet a dalších padesát nebo tak k nim patřilo porůznu z celého Diamondbacku. Tyhle gangy si o sobě s oblibou myslí, že jsou něco jako armády, chápete, co tím chci říct? No a de facto některé skutečně armády jsou – mají čtyři sta nebo i pět set členů po celém městě.

Jakmile dojde k nějakému tomu jejich bengálu, záleží na tom, kolik kluků dokážou poslat na ulici. Asi před třema nedělema jsme tu měli hotovou bitvu a věřte mi nebo nevěřte, jeden gang dokázal zmobilizovat do parku tisíc kluků. To šlo o gang, který si říká Dálkoplavci, vždycky div nevyletím z kůže, když slyším tyhle velkohubé názvy – vy ne? Vyrukovali rozdat si to s Hispánským gangem v Grover Parku.

Pátrací oddělení Osm-devět nás k tomu přizvalo, poněvadž ten druhý gang je v jejich revíru. To zas je gang, který si říká Cabal eros. Banda grázlů, že nemáte představu,“ řekl Jonesy.

„K těm Jestřábům,“ řekl Carel a. „Nezní vám nějak povědomě jméno Lloyd?“

„Lloyd – ale jak dál?“

„Víc toho nevíme. Údajně měl být před dvanácti lety prezidentem gangu.“

„O tom by vám toho byl asi pověděl víc můj kolega než já. Ten byl od začátku ve speciálce, hned jak jsme ji zřídili. Ty gangy nám totiž v revíru řádily tak, že jsme museli vytvořit speciální skupinu pro boj s nimi – věřil byste tomu? Nic velkého, jen dva lidi, kteří se ale mohli starat o loupeže a přepadení, prostě objíždět pastviny, jak se říká, a místo toho museli ztrácet čas s bandou holomků, co nám tu dělali psí kusy v ulicích. No podíváme se do kartotéky, jestli tam na toho Lloyda něco máme. Nejsem si jistý, jestli tady tak staré záznamy jsou, no ale uvidíme.“

Ukázalo se, že záznamy v kartotéce jsou. Dokonce i tak staré.

Ať už ten Jonesyho kolega byl kdokoli, odvedl kus pořádné práce v tom, že shromáždil osobní údaje nejen o členech Jestřábů, ale i o členech všech ostatních pouličních gangů v revíru. Karta se jménem Lloyd Baxter byla karta typického „vůdce“. Byl to ulejvák už v době, kdy chodil do základky, do nižší střední a pak střední školy – a nakonec přestal do školy chodit vůbec, a to hned, jak to bylo možné bez oplétaček se zákonem, to jest v šestnácti letech. O šest měsíců později byl zatčen pro loupež třetího stupně, definovanou jako „záměrné vniknutí do budovy či neoprávněné setrvání v ní s úmyslem spáchat trestný čin“. Bylo dost přirozené, že ta budova byla právě škola. Lloyd Baxter rozbil okno a vlezl dovnitř, údajně s úmyslem ukrást psací stroje. Přiznal vinu za menší přestupek, takže byl obviněn jen z porušení zákona třetího stupně, definovaného jako „záměrné vniknutí do budovy či neoprávněné setrvání v budově“, tedy jako prostý přečin, který se trestá třemi měsíci vězení a pokutou ve výši dvě stě padesát dolarů (nebo pouze touto pokutou), což je směšná sazba, jaká se dává leda tak prostitutkám. Byl odsouzen na tři měsíce do vězení, ale výkon trestu mu byl odložen, poněvadž šlo o mladistvého pachatele. O čtyři měsíce později, skoro hned jak mu vypršela podmínka, byl Lloyd Baxter zatčen pro násilné přepadení třetího stupně. V té době už byl polním maršálem pouličního gangu známého pod jménem Jestřábi a osoba, kterou přepadl a na níž se dopustil násilí, byl výrostek Luis Sainz, prezident gangu zvaného Los Hermanos. I tentokrát Lloyd vyvázl s tím, že mu byl výkon trestu odložen, pravděpodobně proto, že jeho obětí se stal stejný syčák jako on a soudce patrně považoval za pošetilost, aby stát platil náklady spojené s hlídáním a výživou dvou výstavních lotrů, kteří se navzájem pomordují sami, bude-li jim ponechána možnost vyřídit si účty mezi sebou na vlastním písečku. V týdnu, kdy unikl trestu za násilné přepadení, byl Lloyd zvolen prezidentem Jestřábů – vítězný hrdina vracející se domů s oslavným průvodem a příslušnými droits du seigneur.

Jednou z odměn, jimiž byl nově zvolený vůdce poctěn, byla dívka jménem Roxanne Dumasová – jménem, které znělo, jako by šlo buď o striptérku, nebo o prapravnučku dávno zesnulého francouzského romanopisce. Což nebyla – ani jedno, ani druhé. Byla to docela obyčejná patnáctiletá holka, jejíž rodiče do Spojených států přišli z půvabného ostrova Jamajka a jejíž předkové byli zčásti Angličané, zčásti Francouzi. Měla docela milou a mírnou povahu, dokud ji do svých spárů nedostalo velkoměsto.

A tohle velkoměsto bylo nějaké velkoměsto.

Roxanne bylo dvanáct, když se její rodiče přistěhovali z Jamajky do městské čtvrti, obývané téměř výhradně legálními přistěhovalci či nelegálně přivandrovalými cizinci z různých ostrovů v Karibském moři. A přestože smíšené obyvatelstvo pocházelo převážně z Jamajky, zvykli si hlavně a především policisté říkat tamějším končinám Little Cruz Bay, což bylo později zkomoleno na Little Cruise Bay (čímž se Zátoka malého kříže proměnila v Zátoku malých rejdů), a kdy se ze zmíněných končin stala šťastná loviště puberťáckých prostitutek ostrovního původu – bílí úředníci s bílými límečky byli v tomhle velkoměstě mimořádně tolerantní, pokud šlo o to zaskočit si na café au lait o polední přestávce. Roxanne ušla zasvěcení do nejstarší profese jen o chlup; její rodiče se přestěhovali z Little Cruise Bay do Diamondbacku, když jí bylo třináct – a tam se hnědá barva považovala za černou a být černý znamená být krásný, ať je člověk jaké chce národnosti.

Když bylo Roxanne čtrnáct, začala „chodit“ s šestnáctiletým chlapcem, který byl členem gangu Jestřábů. Bylo jí patnáct, když Lloyd Baxter přepadl prezidenta gangu Los Hermanos a dopustil se na něm násilí, aby se sám stal prezidentem Jestřábů. Lloydovi bylo v té době sedmnáct, což je na prezidenta přímo nestoudný věk; vůdcové pouličních gangů bývali chlápci s třicítkou na krku, někteří dokonce ženatí a s kupou dětí. Lloyd a Roxanne si naráz padli do oka. Její dřívější přítel, klučina jménem Henry, to prostě jen vzal na vědomí a neodvážil se špitnout; tou dobou si už píchal heroinu za dvacet dolarů denně a byl spolehlivě na nejlepší cestě k proměně ve fetujícího zběsilce. Zmíněný Henry zemřel na předávkování drogou o dva roky později, krátce před tím, než Jimmy Harris utrpěl údajné vánoční trauma, o němž informoval majora Lemarra během svého pobytu ve Fort Merceru. V policejních záznamech nestálo nic o tom, že členové gangu Roxanne Dumasovou znásilnili a krvácející ji odnesli na prázdnou parcelu. Záznamy však byly z doby ještě mnohem starší, sahaly až za ty Vánoce před dvanácti lety, a detailně uváděly, co se s kterým členem gangu stalo – odveden na vojnu, zatčen, obviněna z prostituce, zemřel, propadla drogám. Nic tu však nestálo o nějakém znásilnění ve sklepě; nic o krvácející pubertální holce, kterou někdo nalezl na prázdné parcele zarostlé plevelem, kdesi na rohu ulice poblíž klubovny; nic o tom, že Roxanne přijali někde v nemocnici na první pomoci, ať už ji tam někdo dopravil nebo se tam dovlekla sama. Dokonce i pochůzkář zanedbal svou povinnost a o ničem nevěděl, Roxanne se někam odplazila sama a nikdo si jí nepovšiml, v tomhle ohledu byly záznamy pořízené Jonesyho kolegou neúplné – nebo se celá ta událost vůbec nikdy nestala.

Záznamy působily dost výběrově. Podle toho, co stálo v Lloydově osobní kartě, rezignoval na funkci prezidenta Jestřábů ve zralém věku třiadvaceti let – až čtyři roky poté, co došlo k údajnému znásilnění ve sklepě. Od té doby měl stále nějaké maléry se zákonem, ale do největšího průšvihu se dostal před šesti lety, kdy byl zatčen pro loupež prvního stupně, odsouzen na deset let a poslán do věznice v Castleview. Odseděl si tři roky, momentálně už byl venku na podmínku a pracoval v umývárně aut na Landis Avenue. Bylo mu teď jednatřicet let.

Před pěti lety, když si Lloyd kroutil v Castleview první rok, provdala se Roxanne za pokoutního prodavače drog, který se jmenoval Školník Hardy, což bylo jeho skutečné jméno, jakkoli se to zdá neuvěřitelné. Když se z ní stala paní Hardyová, bylo Roxanne čtyřiadvacet. A bylo jí osmadvacet, když Školníka zabásli a bez výplaty odlučného odloučili od manželky na základě zákona o boji proti omamným jedům, se kterým věru nebyly žádné žerty. Školník neměl svou ženu vidět dlouho, velice dlouho – s výjimkou těch dnů, kdy jsou ve věznicích návštěvy. V téhle chvíli mu bylo sedmatřicet a Roxanne devětadvacet. Podle dodatečného hlášení začala letos v srpnu pracovat jako kosmetička v salónu zvaném Krasostánek, tedy krátce poté, co byl Školník odsouzen na pětadvacet let a poslán do Castleview za nezákonné vlastnění čtvrt kila heroinu. V záznamech nebylo nic, co by naznačovalo, že se s Lloydem Baxterem setkala ještě někdy později po jeho odchodu do basy.

Poděkovali detektivu Richardu Jonesovi za čas, který jim věnoval, a vydali se vyhledat dva někdejší milence z dávných časů na jejich posledních známých adresách.

ČÍSLO 834 NA NORTH EIGHTY-NINTH byla čtyřpatrová budova s fasádou z načervenalého pískovce. Schody vedoucí ke dveřím lemovalo z obou stran zábradlí z tepaného železa. Našli schránku na dopisy se jménem Lloyd Baxter, patřící k bytu 22, zmáčkli zvonek pod ní, a bzučák se ozval skoro okamžitě. V chodbě za vstupní halou bylo čisto až neuvěřitelně; dokonce tu bylo cítit i nějaký dezinfekční prostředek. Linoleum na schodech sice bylo prošlapané a plné děr, ale také vydrhnuté, vytřené a bez poskvrnky. Třpytivým oknem na odpočívadle v prvním patře pronikalo mrazivé světlo listopadového dne. Vystupovali po schodech, Meyer hekal jak čtyři, sakroval na tu zatracenou kocovinu… až nakonec stáli ve druhém patře. V poschodí byly jen dvoje dveře, přímo proti sobě. Zaklepali u bytu číslo 22 a dveře se hned otevřely.

Černoch, který z nich vykoukl, měřil snad metr devadesát. Na sobě měl jen kalhoty s páskem a připomínal fotografi z časopisu, propagujícího cviky s činkami.

Měl široká ramena, byl bosý, do pasu nahý a nápadně hezký. Na detektivy ze dveří vykoukl s neskrývaným překvapením; obočí mu nejdřív povyskočila a pak se spojila, jak se zamračil.

„Co chcete?“ zeptal se značně mrzutě.

„Policie,“ řekl Carel a a ukázal mu odznak. „Vy jste Lloyd Baxter?“

„Jo, to jsem já. Copak?“

„Můžeme na chvilku dál?“

„Co na mě zas máte? Makám, vydělávám, na pohovory s tím poldou, co má na starosti mou podmínku, chodím jak hodinky a kolik měsíců už jsem si neupliv ani na chodník.“

„Nemáme na vás nic,“ řekl Meyer.

„Tak proč jste přišli?“

„Chceme se vás zeptat na pár věcí.“

„Nač jako?“

„No… na něco, co se stalo před dvanácti lety.“

„Pánové! Já si sotva pamatuju, co se stalo před dvanácti minutama.“

„Můžeme teda jít dál?“

„Já někoho čekám,“ řekl Baxter. „Myslel jsem, že to je ona, když jste zaťukali.

Fakt.“

„Nezdržíme vás dlouho.“

„Musím se oblíct,“ řekl a podíval se na hodinky.

„Můžete se oblékat a při tom si můžeme pohovořit.“

„Hm,“ řekl zdráhavé, „tak teda pojďte.“

Vešli dovnitř, Baxter za nimi zavřel dveře a pak je vedl bytem až do ložnice, která měla okna na ulici. Pokoj byl zařízen jednoduše – postel, prádelník, dva noční stolky a tu a tam lampa. Baxter vytáhl ze zásuvky prádelníku čistou bílou košili a začal rozepínat knoflíky. „Tak nač se chcete zeptat?“ řekl.

„Znáte nějakého Jimmyho Harrise?“

„Znám. No pánové – to teda fakt musí bejt nejmíň dvanáct let. Neviděl jsem ho od tý doby, co odešel na vojnu.“

„Vánoce před dvanácti lety,“ řekl Carel a. „Nezní vám něco v uchu?“

„Ne. Co by mi mělo znít v uchu?“

„No třeba jedno jméno. Dívčí jméno. Roxanne Dumasová.“

„Hm, no jo,“ řekl Baxter a oblékl si košili. „Co je s ní?“

„Byla to vaše přítelkyně? Chodil jste s ní?“

„No chodil. Jenže to už je moc stará historie, pánové. Vdala se, když jsem byl v lochu a kroutil flastr. V Castleview. Vzala si chlápka se srandovním jménem – jmenuje se Školník Hardy.“

„Kdy jste ji naposled viděl?“

„To je tak šest sedm let,“ řekl Baxter. Zapínal si košili, vyžehlenou zřejmě pro tuto příležitost, mezitím hodil okem po hodinkách a dál zapínal košili.

„Vzpomínáte si, co se stalo v klubovně Jestřábů před dvanácti lety?“

„Ne – co se tam stalo?“ zeptal se Baxter a nacpal si košili do kalhot. Zapnul si zip na poklopci, utáhl pásek, rychle přistoupil k prádelníku a otevřel horní zásuvku.

Chvilku se v ní přehraboval, než našel modré ponožky, o odstín temnější než kalhoty, které měl na sobě. Pak si sedl na postel a začal si je natahovat.

„Vzpomínáte, jak jste tančil s Roxannou?“

„S tou já tancoval pořád – jedině s ní. Byla to má holka. Vůbec nechápu, oč vám jde,“ řekl Baxter a zvedl oči. Jednu ponožku už měl na noze, druhou držel v ruce. „A co se tam jako mělo stát?“

„Vzpomínáte si na gramofonovou desku s bubnama?“

„Vy jste se zbláznili! Bicí byly na všech deskách, co jsem kdy slyšel.“

„Tancoval jste s Roxannou a v místnosti bylo ještě dalších pět chlapců. Řek jste jim, aby na vás přestali čumět. Řek jste jim, aby šli nahoru.“

Baxter si natahoval na nohu druhou ponožku. Znova zvedl oči, zřejmě trochu vyvedený z míry. „No a co?“ zeptal se.

„Vzpomínáte si na to?“

„Ne.“

„Ti chlapci vám na to řekli, že jsou utahaný. Jestřábi tehdy měli pořád nějaké bengály, bojovali s druhým gangem…“

„To my jsme měli furt a věčně – nějaký bengály s ostatníma gangama. Poslyšte, pánové, mně ale pořád není jasný, oč vám jde.“

„Ti kluci vás tehdy bafli a přimáčkli na sloup, co tam v tom sklepě byl.“

„Mě že ty kluci bafli? Mě?“ řekl Baxter a hlasitě se rozesmál. „To jako mluvíte o mně?“ řekl a vstal z postele. Když šel ke skříni, pořád se ještě smál. „To by musel mít celou armádu, aby mě někdo bafnul, a ani pak by mě k žádnýmu sloupu nepřimáčknul. Tak velkej jako teď jsem byl už ve čtrnácti a jaktěživ mě nikdo nebafnul, akorát ten hajzl polda, co mě zatýkal, a ten při tom držel v pazouře kanón. Žádnej Jestřáb nikdy Lloyda Baxtera nebafnul a žádnej si k němu nikdy nic nedovolil. To by pane bylo zlámanejch hnátů, kdyby to někoho jen napadlo. To by se pane bylo válelo mrtvolek na chodníku,“ řekl Baxter a potřásl hlavou, aby dal výmluvně najevo, že mu vykládají něco zhola neuvěřitelného. Otevřel dvířka skříně, vytáhl ze dna černé lakýrky a skříň zavřel. „Odkud ty blbosti máte, pánové?

Kdo vám tyhle kecy navykládal?“

„Jimmy Harris.“

„On vám řek, že si na mě ňáký cápci v klubu povyskočili?“

„Řekl to svému doktorovi.“

„Proč by vykládal ňákýmu doktorovi takový blbosti?“

„Tak vy říkáte, že se to nestalo?“

„Na to se můžete vsadit o kejhák, že ne,“ řekl Baxter, zřejmě dotčený pouhou představou, že si někdo něco takového může myslet. Znova si sedl na kraj postele a začal si obouvat lakýrky.

Carel a se podíval na Meyera. Ten pokrčil rameny. „No podívejte, my totiž máme podezření, že Roxanne Dumasová byla v tom sklepě před dvanácti lety znásilněna,“ řekl Carel a.

„Co?“ zvolal Baxter a znova se hlasitě rozesmál. „Pánové, tak tohle jsou teda pohádky – aby bylo jasno, jo? To si někdo vycucal z prstu a ještě nejspíš ve snu.“

„Tak vy tvrdíte, že nebyla znásilněna?“

„Kdo by ji tak znásilnil, pánové, chtěli byste mi to laskavě povědět? Kdybyste věděl, že Roxanne je má holka, pokoušel byste se ji znásilnit vy, člověče? Troufnul byste si po ní jen hodit okem, člověče?“ Baxter znova vstal.

Detektivové ho pozorovali, jak si jde ke skříni pro kravatu. Oba zároveň napadlo, že pokud jde o ně, ani jeden, ani druhý by po Baxterově přítelkyni okem neházeli, to tedy věru ne. Baxter si chvíli vybíral a pak si vzal jednoduchou hedvábnou kravatu s modročervenými republikánskými proužky, vyhrnul si límec košile, hodil si kravatu kolem krku a začal na ní vyrábět uzel.

„Takže nic takového se nestalo, říkám to správně?“ zeptal se Carel a.

„Ne, nic takovýho, pánové.“

„A víte jistě, že vás neklame paměť?“

„Jo. To vím jistě.“

„Tak proč potom Jimmy ale říkal, že se to stalo?“

„Jo, na to byste se nejspíš měli zeptat Jimmyho, pánové.“

JIMMYHO SE UŽ NA NIC ZEPTAT NEŠLO, s tím se tedy nedalo nic dělat.

Pořád však tu zbývala zmíněná dáma, Roxanne Hardyová rozená Dumasová, kterou – jestliže skutečně byla znásilněna – bylo možno pokládat za naprosto věrohodný zdroj informací o celé události. Jestliže ovšem znásilněna nebyla, pak Carel a věru nevěděl, co si má o tom všem myslet. A Meyer také ne. Carel a možná kladl poněkud větší důraz na psychologické pohnutky než jeho kolega, ale oba byli vcelku ochotni věřit – poté, co zhlédli filmy jako Eva měla tři tváře, David a Líza, Rozdvojená duše a Marnie, a samozřejmě kterékoli z tisíce televizních dramat, předvádějících duševně choré, samé těžké katatoniky stojící v koutě s tvářemi ke zdi, dokud jim nějaký ten chápavý psychiatr neodemkne minulost jako patentní zámek a nedovolí vítěznému slunci, aby si jasně posvítilo na trauma, které bylo příčinou veškerého jejich utrpení – poté, co zhlédli, jak překotně a doslova na fleku dochází k mentální rehabilitaci, takže pacient pojednou naráz ví, co to bylo za švába, kterého měl na mozku, – po tomhle všem byli jak Meyer, tak Carel a celkem ochotni přijmout Lemarrovo tvrzení, že Jimmyho zlé sny mají původ v prožitku Roxannina znásilnění, k němuž došlo před dvanácti lety. Nehrálo tu jen to, že jim teď Lloyd Baxter řekl, že k žádnému znásilnění nedošlo, že nedošlo vůbec k ničemu, co by mohlo obra a vazouna Lloyda namíchnout a vyprovokovat ho, aby někoho rozsekal na cimprcampr.

Takže zbývala Roxanne.

Našli ji teprve odpoledne, až po třetí hodině. Zkusili to nejdřív na její poslední známé adrese, ale tam jim domovnice řekla, že se Roxanne odstěhovala – no nejmíň před půl rokem, a kam – to ona neví. Potom začali hledat v telefonním seznamu pro Isolu kosmetický salón pojmenovaný Krasostánek a skutečně jej našli, s adresou na The Stem. Nečekali, že by tam někdo zvedl telefon, poněvadž byla neděle, a nezmýlili se: nikdo tam telefon nebral. Nicméně tam stejně zajeli v naději, že bude třeba otevřeno někde v bezprostřední blízkosti – v nějakém lahůdkářství, v baru, v restauraci, v malé jídelně nebo v biografu – a že tam snad najdou někoho, kdo bude vědět, komu Krasostánek patří.

S kosmetickým salónem sousedila zleva zavřená zastavárna a zprava zavřený obchod s dámským prádlem. Třetí dveře od kosmetaku však vedly do otevřeného bufetu, kde prodávali pizzu. Momentálně byly už dvě hodiny odpoledne a Carel a ani Meyer ještě neobědvali. Objednali si každý dva řezy pizzy a oranžádu, a Carel a se zeptal muže u pultu, jestli náhodou neví, komu patří ten kosmetický salón ob dům od bufetu. Prodavač jim sdělil, že majitelkou salónu je žena, která se jmenuje Harriet Lesserová. Carel a se ho zeptal, jestli náhodou taky neví, kde ta paní Lesserová bydlí, načež prodavač řekl To ne, ona si sem vždycky jen čas od času zaskočí na kousek pizzy – a proč jako? Je Carel a od policie? Carel a řekl Jo, on je od policie, a pak dojedl pizzu a oba, Meyer i on, zaplatili každý svůj účet a zašli k telefonu vzadu v bufetu, kde visel na řetízku telefonní seznam.

Seznam byl potrhaný a roztřepený, ale dověděli se z něho, že v Isole existuje třiatřicet Lesserů a Lesserových (třiatřicet, můžete si je přepočítat, rovných třiatřicet), ovšem čtrnáct z těch hesel začínajících „Lesser“ byly na první pohled názvy všelijakých firem či obchodních organizací, jako třeba Lesser Drafting Service, Inc., Lesser Marině nebo Lesser Volkswagen, v nichž Lesser není příjmení, ale komparativ anglického adjektiva znamenajícího malý, takže zbývalo projít pouhých devatenáct Lesserů a Lesserových. U žádného z těch příjmení však nestálo křestní jméno Harriet. Nicméně v seznamu byli dva Lesserové (či slečny, případně paní Lesserové, což se – jak známo – v angličtině nedá poznat), u jejichž příjmení stálo H. Zkusili zavolat nejdřív na tahle dvě čísla. Na prvním se ozvala jakási Helen a na druhém jakási Hortense. Byly skoro tři hodiny, když teprve objevili jistou Harriet Lesserovou, která byla manželkou jistého Charlese Lessera, jemuž (glóry, glóry, halelujá!) patřil kosmetický salón líbezně pojmenovaný Krasostánek. Řekli jí, co jsou zač a co potřebují, načež jim dala novou adresu Roxanne Hardyové. Znova nasedli do Carel ova vozu a odjeli zpátky do centra, odkud pokračovali napříč městem a k jejímu bytu dorazili dvanáct minut po třetí.

Žena, která jim otevřela dveře, byla vysoká a půvabná, měla hladkou pleť, zbarvenou jak jádra vlašských ořechů, a zářivé hnědé oči, které se momentálně zatvářily poněkud rozpačitě, když spatřily na prahu stát dva bělochy. Na sobě měla proužkovaný kaftánek, který jí vlál kolem těla jako obrovská plachta ve větru a nahoře tísnivě svíral víc než plné poprsí, zatímco dole se rozšiřoval a končil těsně nad kotníky a bosýma nohama.

„Co jste si přáli?“ zeptala se.

„Vy jste paní Hardyová?“ zeptal se Carel a.

„Ano. Co jste si přáli?“

„My jsme od policie,“ řekl a ukázal jí odznak.

Podívala se na něj bez zájmu. Rozpačitost se jí vytratila z očí a nahradila ji mírná zvědavost – maličko jí povyjelo jedno obočí a kolem úst se objevil poněkud rozplizlý výraz.

„Pustíte nás dál?“ zeptal se Carel a.

„Proč? Co ode mne chcete?“ řekla a ve hlase jí zazněla melodičnost, kterou si s sebou před sedmnácti lety přivezla z Jamajky jako dvanáctileté děvčátko, které nevědělo, jak to ve velkoměstě chodí, poněvadž nepoznalo větší město než Kingston.

Carel a si nebyl zcela jistý, jak vlastně se jí na to má zeptat. Měl se jí rovnou natvrdo zeptat, zda byla před dvanácti lety znásilněna čtyřmi členy gangu Jestřábů? Patrně by to udělal, nebýt toho, že mu Lloyd Baxter s tak neochvějnou jistotou tvrdil, že k ničemu takovému nikdy nedošlo. A tak raději řekl: „Paní Hardyová, dověděli jsme se, že jste kdysi dobře znala pouliční gang, který si říkal Jestřábi,“ a hned si uvědomil, že hovoří o velice intimní znalosti, a zároveň se podivil podvědomým asociacím vlastních myšlenkových pochodů, což ho vzápětí přivedlo k letmé úvaze o tom, jak asi pracovalo Jimmyho podvědomí: jestliže Jimmy nebyl svědkem znásilnění, co ho potom vlastně mohlo ztraumatizovat?

Vracející se zlé sny ho přece netrápily pro nic za nic, jejich příčina musela tkvět právě někde v jeho podvědomí. Jistě – jenomže kde?

„No, pár členů Jestřábů jsem znala, to je pravda,“ řekla Roxanne. „To ale už je strašně dávno.“ Hlas jí zněl měkounce, téměř nostalgicky.

„Pustíte nás, prosím, dál?“ řekl Carel a. „Rádi bychom se vás zeptali na pár věcí týkajících se gangu.“

„Beze všeho, jen pojďte,“ řekla a ustoupila kousek stranou, aby mohli projít do bytu.V místnosti bylo dosud pozdní odpolední slunce, které sem rozptýleně pronikalo kuchyňským oknem a svým stříbřitým matným světlem zalévalo popínavé rostliny v zavěšených květináčích. Roxanne je zavedla do skromně zařízeného obývacího pokoje a s půvabným gestem hostitelky ukázala na dvě lenošky, stojící z obou stran před barevnou televizí. Sama se posadila na pohovku naproti nim, zkřížila nohy pod sebou, jak to dělávaly indiánky, a kaftánek se jí složil přes kolena jako splasklý stan.

„Co chcete vědět?“ zeptala se.

„Rádi bychom od vás slyšeli, co se stalo před dvanácti lety těsně před Vánoci,“

řekl Carel a.

„Proboha,“ zvolala a pojednou se dala do smíchu. „To jsme ještě byli všichni děti.“

„To je mi jasné,“ odpověděl Carel a. „Nevzpomínáte si ale na něco důležitého, co se přibližně v té době stalo?“

„Důležitého?“ zeptala se a teatrálně zvedla ramena, trochu jako tanečnice.

Doširoka rozhodila obě ruce, jako by je chtěla prodloužit, aby jimi dosáhla na konverzační téma událostí a míst příliš vzdálených, než aby si na ně mohla vzpomenout.

Carel a si pomyslel, že Lloyd Baxter a Roxanne Hardyová jsou snad dva nejhezčí lidé, s jakými se kdy setkal. Pocítil dokonce něco jako lítost nad tím, že ti dva se nerozhodli zůstat spolu. Vzápětí se v něm však znova ozval policista. Proč se rozhodli nezůstat spolu? Bylo to proto, že Lloyd připustil, aby ji ti ostatní znásilnili?

Nebo proto, že si o to sama říkala?

„Šlo možná o něco opravdu důležitého,“ řekl Carel a a měl náhle pocit, jako když hraje hru zvanou Dvacet otázek. Meyer zachytil jeho pohled. Bez řečí a naráz se dorozuměli, že je na čase přestat obcházet kolem horké kaše. „Paní Hardyová,“

řekl Carel a, „byla jste před dvanácti lety, krátce před Vánoci, znásilněna?“

„Cože?“ vyhrklo z ní.

„Znásilněna,“ opakoval.

„Ano, já jsem vám rozuměla,“ řekla. „Proboha. Znásilněna?“ zeptala se. „Ne, to ne. Nikdy. Ani před dvanácti lety a vůbec nikdy.“ Podívala se mu přímo do očí. „To jako jsem měla být?“

„Jimmy Harris tvrdil, že ano.“

„Och, Jimmy Harris.“

„Ano. Tvrdil, že čtyři členové gangu Jestřábů fyzickým násilím přemohli Lloyda Baxtera a pak vás donutili, abyste jim byla po vůli.“

„Lloyda? Viděl jste někdy Lloyda? Lloyda nikdy nikdo nepřemohl. Žádným násilím. To teda ne. Lloyda ne.“

„Paní Hardyová, pokud se nic takového nikdy nestalo… jak… jak myslíte, že to mohlo Jimmyho vůbec napadnout?“

„To nevím,“ řekla a příjemně se usmála a Carel a okamžitě poznal, že lže. Až do této chvíle mluvila pravdu, ale teď byl její úsměv falešný, oči nad grimasou úsměvu se neusmály současně – lhala mu. Meyerovi bylo také jasné, že lže; oba muži se na sebe rychle podívali a oběma prolétlo hlavou, kdo z nich by na tu lež měl zaútočit první.

Meyer se delikátně vmísil do hovoru. „Myslíte, že si to Jimmy všechno prostě vymyslel?“ zeptal se.

„To já opravdu nevím,“ řekla Roxanne.

„Myslím – to, že jste byla znásilněna.“

„Ano, já rozumím, ale prostě nevím, proč vám Jimmy něco takového řekl.“

„On to neřekl nám.“

„Ne? Říkal jste přece…“

„Řekl to svému ošetřujícímu lékaři.“

„Ach tak…“ Roxanne počkala, až slova zapadnou do ticha. Pak pokrčila rameny.

„Opravdu nevím, proč to udělal,“ řekla.

„Nepřipadá vám to velice divné, že si někdo něco takového vymyslí?“

„To mi tedy připadá. A co to bylo za doktora? Cvokař?“

„Ano.“

„V kriminále?“

„Ne, vojenský lékař.“

„Hm,“ řekla a znova pokrčila rameny.

„Paní Hardyová,“ ozval se znova Carel a, „jak dobře jste Jimmyho Harrise znala?“

„Stejně dobře jako ostatní kluky,“ řekla.

„Ostatní kluky z gangu?“

„Ano. Spíš z klubu. Říkali tomu klub. A podle mne to byl klub.“

„Celkem asi pětadvacet chlapců, je to tak?“

„No – ti další byli po celém Diamondbacku.“

„Ale těch zhruba pětadvacet tvořilo základní gang.“

„To ano.“

„A vy jste Jimmyho znala přibližně stejně dobře jako ty ostatní.“

„Ano.“

Pořád lhala. Věděl, že mu lže, doprdelepráce. Podíval se na Meyera; Meyer to věděl taky. Tohle nemohli jen tak lehko pustit k vodě. Budou tu muset sedět a vybavovat se s ní, dívat se jí při tom do tváře a mluvit, mluvit tak dlouho, dokud nezjistí, proč jim lže.

„Dá se říct, že jste byli přátelé?“ zeptal se Meyer.

„S Jimmym? Jistě. Ale já byla Lloydovo děvče, to snad víte, ne?“

„Ano, to víme.“

„Takže jsem ty ostatní kluky znala jen tak, chápete?“

„Ehm – hm,“ zahuhlal Meyer.

„Asi tak jako vaše žena – jste ženatý?“

„Jsem.“

„A vy?“

„Taky,“ řekl Carel a.

„No tak asi tak jako vaše ženy znají ostatní detektivy, s kterými pracujete – tak asi.“

„Tak asi jste znala vy Jimmyho Harrise.“

„Ano.“

„Považovala jste se za Lloydovu ženu, ano?“

„No – za ženu zrovna ne,“ řekla a zasmála se. Smích teď zněl falešně; nebyla v něm ta pravá a ryzí rezonance, jako když se smála předtím. Pořád jim lhala, pořád tu bylo něco, co před nimi skrývala.

„Prostě jsme si spolu dobře rozuměli. Chodili jsme spolu, chápete?“

„To si mám vyložit jak?“ zeptal se Carel a. „Že Lloyd nic neměl s žádnými jinými děvčaty…“

„Ano, přesně tak.“

„A vy že jste nic neměla s žádnými jinými chlapci?“

„Přesně.“

„Pak mi ale stejně připadá divné, jak mohl Jimmy vyrukovat s tím nesmyslem, že vás ti kluci znásilnili.“

„Hm, to je opravdu divné,“ řekla Roxanne a znova se zasmála. Tentokrát ale byl smích u konce málem dřív, než se jí dostal ven z hrdla.

„Nestalo se, že by?“ řekl Carel a a rychle se zarazil. „Ne, to nechrne.“

„Cos chtěl říct?“ zeptal se Meyer, který se okamžitě ujal role poctivého a přímočarého strejdy.

„Jen tak mě napadlo… Paní Hardyová, nestalo se, že by si k vám Jimmy někdy něco dovolil?“

„Ne,“ řekla. „Nikdy.“

Další lež. Dokonce se mu teď ani neodvážila podívat do očí.

„Takže nikdy?“

„Ne, nikdy.“

„Víte to jistě?“

„Samozřejmě že to vím jistě. Už jsem vám řekla, že jsem chodila s Lloydem.“

„Ano, to už jste říkala.“

„A byla jsem Lloydovi věrná.“

„Chápu. Jenže to ještě nutně neznamená, že mu byl věrný taky Jimmy. Je vám jasné, jak to myslím, paní Hardyová? Jestli Jimmy někdy udělal pokus – “

„Ne, neudělal.“

„– se vám nějak sexuálně přiblížit, mohlo by to vysvětlovat to, co řekl tomu doktorovi.“

„Proč vás to tolik zajímá?“ zeptala se pojednou.

„Poněvadž Jimmy Harris je po smrti a my nevíme, kdo ho zabil,“ řekl Carel a.

Chvíli mlčela. Hezkou chvíli mlčela. Potom řekla: „To je mi líto. Nevěděla jsem to.“

„Paní Hardyová… jestli mezi vámi a Jimmym k něčemu došlo, nebo třeba mezi vámi a některým jiným chlapcem od Jestřábů, k něčemu, co by snad někoho mohlo inspirovat k myšlenkám na pomstu či na odplatu…“

„Ne,“ řekla a zavrtěla hlavou.

„K ničemu takovému nedošlo?“

„K něčemu ano,“ řekla. „Ale o tom nikdo nevěděl. Jen Jimmy a já.“

„Mohla byste nám prosím říct, oč šlo?“

„To vám ale nepomůže. O tom nikdo nevěděl.“

Dlouho se na ně dívala a neříkala nic, zřejmě v duchu rozvažovala, zda jim má či nemá svěřit tajemství, ať už jakékoli, o němž dokázala mlčet dlouhých dvanáct let. Potom přikývla a řekla hlasem, který spíš připomínal šepot: „Tehdy… Tehdy ten den pršelo. Venku byla strašná zima, vypadalo to, že začne chumelit…“

Jak mluvila, její hlas postupně pořád víc připomínal řeč, kterou mluvila na Jamajce, jako by se zároveň s tím, jak se přibližovala vzpomínce na ten den před dvanácti lety, stále víc měnila v to sedmnáctileté děvče, jímž tehdy byla.

Naslouchali jí a přítomnost se rozplývala v minulosti, ale jen proto, aby se znova zpřítomnila – jenomže teď už to byla jiná přítomnost, nicméně stejně živá a stejně naléhavá; zdálo se, že všechno, co se stalo tehdy v té sklepní místnosti před dávnými dvanácti lety, děje se právě teď, v tomto okamžiku a tady.

Tehdy pršelo.

Déšť ji překvapil, myslela, že by v téhle roční době mělo spíš chumelit, když je venku taková zima. Místo toho ale pršelo, hřmělo a blýskalo se. Zášlehy blesků ozařovaly sklepní okna zatřená barvou a umístěná až skoro u stropu v šedé tvárnicové zdi. Bylo to, jako když pohřmívá všude kolem, ze všech stran. Byli ve sklepě sami. Ve čtyři hodiny odpoledne, tehdy tu středu před Vánoci.

Octli se tam sami náhodou. Přišla se podívat, jestli tam není Lloyd, ale byl tam jen Jimmy, stál u gramofonu a měl v rukou hromádku desek. Tvárnicová zeď byla natřená trochu světlejší modrou barvou, než byla ta šmouhatá půlnoční modř, kterou zamatlali okna. Venku se pořád blýskalo, rozléhalo se hřmění. Jimmy položil na gramofon nějakou desku. Vykládal jí, že ostatní „chlapi“ jsou zrovna v téhle chvíli v klubovně gangu Los Hermanos, až ve Spictownu, vyjednávají tam o příměří.

Řekl jí, že měl jít s nimi, ale jeho matka se řízla do ruky, musel ji narychlo odvézt do špitálu. Venku se znova zablesklo a zarachotil hrom. Řízla se, když strojila vánoční stromek, tak jí to řekl. Hudba byla vláčná, pomalá, vtíravá. To hřmění se rozléhalo jako kontrapunkt k ní.

Chceš si zatancovat? zeptal se jí.

Věděla hned, že měla říct ne. Byla přece Lloydova holka. Kdyby se Lloyd z ničeho nic vrátil a zastihl je, jak tam spolu tancují, byl by z toho šeredný, prachšeredný malér. To ale věděla. Věděla, že jí něco provedou, něco zlého, věděla, že od Lloyda se nedá čekat žádný pardon, zákon je zákon, věděla, že ji zmrskají důtkami do krve. Ten rok v létě přistihli jednu holku z pomocného sboru, jak se baví na ulici s klukem z gangu Los Hermanos, vysvlékli ji až do pasu, přivázali ke sloupu v klubovně a polní maršál ji zmrskal důtkami. Holka nejdřív ukňourávala, pak začala ječet, zaječela pokaždé, když jí důtky připsaly na záda další pruh; nakonec se ty rány otevřely a začaly krvácet. Potom ji vyhodili ven ke kanálu u chodníku, blůzu a podprsenku tam hodili za ní a řekli jí, ať si táhne za těma srabama z Los Hermanos, když je má tak ráda.

To bylo ten rok v létě, ale tohle bylo teď, a to bude horší. V tom tancování budou vidět něco jako krvesmilstvo, když tu Lloyd není. Něco jiného by bylo, kdyby byl tady, to by o tom nikdo neřekl ani slovo. Ale on tam nebyl, byla tam s Jimmym sama a byla z toho pěkně vyděšená, měla nahnáno, měla, poněvadž věděla, jak je to nebezpečné, věděla, že si zahrává s ohněm. Ale právě to nebezpečí ji lákalo.

A tak se nervózně zasmála a řekla Jasně, proč ne?

Jimmy ji vzal do náruče. Hudba byla pomalá, tancovali tělo na tělo, tancovali fish, jak se říká. Měl erekci, cítila to přes kalhoty a přes sukni. Tancovali jak přinejtovaný, tlačil se na ni, jako když se do ní chce zavrtat. Venku pořád pohřmívalo. Pořád ještě byla vyjukaná, ale tiskl ji k sobě tak fest, že to začalo vzrušovat i ji. Znova se zasmála. Kalhotky měla vlhké, cítila, že je pod sukní celá mokrá. Deska dohrála, ozývalo se jen cvak, cvak, jak se protáčela v drážce. On ji najednou pustil, šel ke gramofonu a zvedl zvukovku z desky. Bylo ticho, potom zas šlehanec blesku ozářil ta zatřená okna a znova zarachotil hrom. Přistoupil ke dveřím.

Stála tam, ani se nehnula, uprostřed místnosti, tam u toho sloupu. Měla strach, že ji k tomu sloupu přivážou s rukama za zády. Tohle totiž nebyla opravdu žádná legrace, měla strach, že jí obnaží prsa a budou ji mrskat důtkama přes ně. Věděla o jedné holce z jiného gangu, kterou takhle zmrskali za to, že se dopustila cizoložství.

A to se pokládalo za zločin, to stálo černé na bílém ve stanovách, které visely v klubovně na zdi. Cizoložství. A teď se tu měla dopustit něčeho jako krvesmilstvo, s bráchou z klubu, když jednou byla Lloydova holka, to přece bylo cizoložství, to jí neprojde, šeredně si to odskáče. Moc šeredně. A Jimmymu taky. Přinutěj ho běžet uličkou, budou ho mlátit řetězama a trubkama, až poběží mezi bráchama z klubu, nastoupenýma v řadě po obou stranách.

A až bude po všem, až to všechno skončí, až dostane těch padesát ran důtkama, a to věděla jistě, že je za trest dostane, padesát nebo možná i sto, poněvadž byla prezidentova žena, a přes nahá prsa, polní maršál ji klidně a s fortelem zešvihá sedmiocasou kočkou; až přinutěj Jimmyho běžet uličkou a nechají ho zrasovaného a v krvi a omdlelého ležet na zemi, až bude tohle všechno u konce, vyrážej je oba z klubu a klub je přestane ochraňovat. Klub byl jejich jedinou záštitou v záštiplném světě, rozděleném do nepřátelských táborů, které vyrůstaly v okolních ulicích jak houby po dešti. V těch ulicích jim neposkytne žádnou ochranu zákon, tam jim neposkytnou žádnou ochranu rodiče, kteří se v nich honěj do úpadu, aby schrastili nějakej ten mizernej bělošskej dolar – ne, tam jediná pomoc a jediná jistota, na kterou člověk může spoléhat, je ta, kterou mu poskytnou bráchové a ségry z klubu.

Když nepatří do klubu, může si na něj dovolit každej.

Když je kluk, může ho kdo chce ztlouct, okrást, pořezat kudlou, podvést nebo vyšplouchnout. Když je holka, může ji kdekdo ublížit, kdekdo ji přefiknout, každej si s ní může dělat, co chce. Tak to v tomhle velkoměstě chodí. Tady člověk musí mít nějakou sichrovačku. A to, že patřila k pomocnému sboru Jestřábů, to byla ta její sichrovačka, a o tu teď měla za moment přijít a jedině proto, že byla blbá štětka, blbá, blbá, blbá. Věděla, že je pitomá, věděla to. Ale chtěla Jimmyho Harrise a měla pocit, že ho možná chtěla hned, jak ho uviděla, když se před půl rokem prvně objevil v klubovně a ona před ním začala uhejbávat očima a nakecávat sama sobě, že to není pravda, že to ne. Ale byla to pravda, samozřejmě že to byla pravda, a teď, v téhle chvíli se to mělo stát. Zamykal dveře do sklepa, zamkl je na dva západy, jako když čeká, že je snad přepadne sto gangů najednou, navíc ještě pověsil na dveře řetěz, a pak se vrátil k ní, jak tam stála, přitiskl ji k sobě a začal ji líbat na pusu tak, že ho od sebe musela odstrkávat, aby se vůbec mohla nadechnout.

Přejížděl jí rukama po celém těle. Rozepjal jí blůzu, dotýkal se jejích ňader, sklouzl jí rukama pod sukni a nahoru po stehnech, sevřel jí zadnici v nylonových punčocháčích a jí se z toho začala točit hlava, byla jak omámená, jak tam stála uprostřed té místnosti. Bezvládně se opřela o sloup, který podpíral strop, a tam se to stalo, tam u toho sloupu, na stojáka. Strhl z ní kalhotky, trhal je v rukou, strhl je z toho místa, kde byla celá mokrá a kde už na něho čekala, jedním škubnutím rozepnul zip u poklopce a vrazil to do ní. Byl hotov málem v tom momentě, kdy se v ní octnul, a ona ječela, ječela a měla orgasmus zároveň s ním, čert vzal Jestřáby, čert vzal Lloyda, čert vzal celej svět. Objímali tam jeden druhého, jako když končí víkend, tiskli se k sobě opření o ten sloup uprostřed sklepa, za okny šlehaly blesky a nad hlavami jim burácel hrom. Dala se do pláče. On se taky rozplakal a pak z ní vynutil slib, že to nikdy a nikomu neřekne, poněvadž nikdo na světě se o něm neměl dovědět, že plakal.

12

KONEČNĚ TU BYLO PONDĚLNÍ RÁNO.

Telefon na Carel ově psacím stole vyzváněl. Zvedl sluchátko a řekl: „87. pátrací oddělení, tady Carel a.“

„Tady Maloney, středisko služebních psů.“

„Ahoj, Maloney.“

„Pokud vím, tak jsi mi měl volat,“ řekl Maloney.

„Dorazil jsem právě teď,“ řekl Carel a, zvedl hlavu a podíval se na hodiny. „Je teprv tři čtvrtě na devět.“

„Řek jsem ti, abys mi zavolal hned po ránu. Ze všeho nejdřív.“

„Tohle je dneska ráno můj první hovor,“ řekl Carel a.

„O tom se s tebou nehodlám bavit, jestli jo nebo ne, poněvadž mě to srdečně nezajímá,“ řekl Maloney. „Já už tu dřepím od osmi a nikde to neinzeruju, takže s tím si dej laskavě pohov, o tom se fakt nehodlám bavit. Chci jen vědět, co jako bude dál s tím psem.“

„No jo,“ řekl Carel a.

„To jako má znamenat co?“

„Abys mě nechal chvilku přemejšlet, jasný?“

„Ten pes se tu totiž chová nemožně,“ řekl Maloney. „Nechce k sobě nikoho pustit. Nic nežere, ať mu dáme do misky, co chcem. Je to pitoměj nevděčnej parchant, jestli chceš něco vědět.“

„Co se divíš? Byl k tomu vycvičenej,“ řekl Carel a.

„Aby se choval nevděčně?“

„To ne. Aby bral žrádlo jedině od pána. Je to slepeckej pes.“

„To vím, nepoučuj mě. Jenže my tu žádný slepecký psy nemůžem potřebovat.

My tu potřebujem psy, co uměj vyčmuchat drogy, takový my tu potřebujem. Tak hele – co teda ode mne chceš, abych s ním udělal? Jestli ho nechceš, tak jde do útulku. A víš, co tam s nima dělaj?“

„Jo, to vím.“

„Tam si takovýho parchanta nechaj tři neděle a pak s ním udělaj krátkej proces.

Bezbolestně, to je fakt. Strčej ho do kontejneru a vysajou z něho vzduch. To máš, jako když usneš. Tak co ty na to, Coppolo?“

„Carel o.“

„Promiň. Tak co ty na to?“

„Někoho si tam k vám pro něj pošlu.“

„Kdy?“

„Hned teď.“

„Kdy to je – hned teď?“

„Hned teď je hned teď,“ řekl Carel a.

„Já už tě znám,“ řekl Maloney. „To je jako s tím, že zavoláš hned po ránu – a je z toho tři čtvrtě na devět jako když vyšije, nemám pravdu?“

„Do deseti hodin si pro něho někdo přijde.“

„Tak podívej, my jsme v budově policejního ředitelství, osmý patro. Řekni mu, ať se ptá po detektivu Maloneym. Co vy tam vlastně, chlapi, na tom předměstí děláte – makáte jen půl dne nebo co?“

„To jen když máme fofr,“ řekl Carel a a zavěsil. Detektiv Richard Genero seděl u psacího stolu a bádal ve slovníku spisovné američtiny. Carel a k němu přistoupil a zeptal se: „Tak co, ještě pořád píšeš rozpytloval místo rozptyloval, Genero?“

„Co blbneš?“ ohradil se Genero. „To jsem napsal akorát jednou a byl to překlep. Ne že bych nevěděl, jak se to píše.“

Neusmál se. Smál se jen zřídka. Carel a z něho měl dojem, že snad věčně trpí zácpou. A taky ho pojednou napadlo, proč vlastně nikdo z celého pátracího oddělení Generoví nikdy neřekne „Richarde“ nebo „Richie“ nebo třeba „Dicku“, a proč mu všichni, jeden jak druhý, říkaj Genero. Všichni ostatní detektivové se navzájem oslovovali křestními jmény. Jenom Genero byl prostě Genero. A navíc ho napadlo – jak to, že se nad tím Genero nikdy ani nepozastavil? Je to vůbec možné, že by mu lidi mimo služebnu říkali taky jenom Genero? Nebo že mu i jeho matka říká Genero? Že mu vždycky v pátek zatelefonuje a řekne: „Ahoj, to jsi ty, Genero?

Tady máma. Co že jsi nezavolal?“

„Hele, prokázal bys mi laskavost?“ zeptal se Carel a.

„Jakou laskavost?“ zeptal se Genero podezíravě.

„No že bys mi zajel dolů do města vyzvednout psa.“

„Jakýho psa?“ ptal se Genero dál podezíravě.

„Slepeckýho.“

„To jako má bejt fór, jo?“

„Ne, žádnej fór.“

„Tak teda jakýho psa?“

„No vždyť ti to říkám. Slepeckýho psa, kterej je teď momentálně ve středisku služebních psů.“

„To jako má bejt fórek na to, jak jsem se tenkrát postřelil do nohy, jo?“

„Ale kdepak.“

„Když jsem hlídkoval tehdá v tom parku, jo?“

„Ale vůbec ne, nebuď tak vztahovačnej, Genero.“

„Jak jsem se vydával tehdá za toho slepce a střelil se při tom do nohy, že jo?“

„Proboha neblázni. Tohle není žádnej fór. Tohle je černej labradorskej retrívr, je na středisku služebních psů a je potřeba, aby ho někdo vyzvedl.“

„Tak proč tam posíláš mě?“

„Já tě nikam neposílám, Genero. Ptám se, jestli bys byl ochotnej tam zajít.“

„Pošli tam pochůzkáře,“ řekl Genero. „Co má tohle hergot znamenat? Pokaždý, když je tu nějaká fuška posraným navrch, teda v tomhle pátracím oddělení, tak se to vymete se mnou. Seru na to, nejdu nikam,“ řekl Genero.

„Já myslel, že to máš rád, když se můžeš trošku nadejchat čerstvýho vzduchu,“

řekl Carel a.

„Mám tu případy, na kterejch musím makat,“ řekl Genero. „Makat, víš? Ty myslíš, že tu nemám co dělat?“

„Tak to pusť z hlavy,“ řekl Carel a.

„Tak si tam sakra pošli pochůzkáře.“

„No jo, pošlu tam pochůzkáře,“ řekl Carel a.

„Stejně to ale je fór. Myslel sis, že ti na to skočím?“ řekl Genero. „Děláš si ze mne srandu kvůli tomu, jak jsem se tenkrát postřelil v tom parku.“

„Já myslel, že ses tehdy střelil do nohy.“

„No jasně, do nohy a v parku,“ řekl Genero bez úsměvu.

Carel a se vrátil k psacímu stolu a vytočil číslo 24 – vrátnici v přízemí. Když seržant Murchison zvedl sluchátko, řekl do telefonu: „Ahoj, Dave, tady Steve. Moh bys pro mě něco udělat? Potřeboval bych poslat vůz do města na policejní ředitelství. Je to v osmým patře, zeptat se na detektiva Maloneyho a vyzvednout u něho černýho labradorskýho retrívra.“

„A to je ňákej zlej pes?“ zeptal se Murchison.

„Ne, to je slepeckej pes. Zlej není.“

„Voni totiž některý slepecký psi se do člověka zakousnou, jak ho uviděj,“ řekl Murchison.

„No tak řekni tomu, koho tam pošleš, ať si s sebou vezme náhubek.

V hlídkovejch vozech přece maj náhubky, ne?“

„Jo, to maj, jenže zlýmu psovi náhubek těžko nasadíš.“

„Tohle není zlej pes,“ řekl Carel a. „Jo a prosím tě, Dave, můžeš tam někoho poslat hned teď? Jestli toho psa někdo nevyzvedne do deseti hodin, pošlou ho do útulku a tam ho do tří neděl utratěj.“

„Tak nač ten spěch?“ zabrblal Murchison a zavěsil.

Carel a zamrkal. Odložil sluchátko do vidlice a podíval se na ně. Podíval se na ně tak uhrančivě, že telefon v tu ránu zazvonil a úplně ho vyděsil. Znova zvedl sluchátko.

„87. pátrací oddělení, tady Carel a,“ řekl.

„Tady Sam Grossman, ahoj, Steve.“

„Ahoj, Same, jak se vede?“

„Comme ci, comme pa,“ řekl Grossman. „Tos byl ty, kdo mi sem do laboratoře poslal ten vzorek prsti? Je na tom napsáno jen ‚87. pátrací oddělení‘.“

„To posílal Meyer. Jak to vypadá?“

„Stejná hlína jako ta, co jsme vyškrábali Harrisovi zpod nehtů, jestli teda potřebuješ vědět tohle. Musím ti ale říct, Steve, že je to úplně obyčejná hlína, jakou najdeš všude. Za nějakej důkaz čehokoli bych to nepokládal, pokud k tomu nebudeš mít ještě něco, co by to potvrzovalo.“

„Co to takhle nazvat předpoklad potvrzující domněnku – to by šlo?“

„To jo, to jistě.“

„A co v Harrisově bytě? Našlo se tam něco?“

„Nic. Žádný cizí otisky, žádný stopy bot, žádný vlasy nebo chlupy, žádný přírodní nebo umělý vlákna. Prostě nic – nicánek, nicáček, jak libo.“

„Oukej, díky. Já se ti ještě ozvu.“

„Tak zatím,“ řekl Grossman a zavěsil.

Carel a položil sluchátko do vidlice. Na chodbě, za laťkovým hrazením, stál mladíček v uniformě desátníka a rozpačitě nakukoval do služebny. Carel a vstal a přistoupil k zábradlí. „Co jste si přál?“ zeptal se.

„Seržant ve vrátnici mě poslal sem nahoru,“ řekl desátník. „Hledám nějakého pana Capel u.“

„Carel u – to jsem já.“

„Tohle vám posílá kapitán McCormick,“ řekl desátník a podal Carel ovi hnědou obálku, která měla v levém horním rohu vytištěno Kriminální ústředna Americké armády.

„To jste si pěkně pospíšil,“ řekl Carel a.

„Nám už ta obálka vlastně přišla včera, ale v kanceláři nikdo nebyl. Naše pošta to orazítkovala ve 4.07 odpoledne. Ti ouřadové v Saint Louis to museli odeslat v sobotu pozdě večer letecky. Šlo to docela rychle, co říkáte – ne?“

„To bych prosil,“ řekl Carel a. „Moc vám děkuju.“

„To nestojí za řeč,“ řekl desátník. „Jak se odtud dostanu do Reuter Street?

Musím se v Reuter Street na odvodním středisku stavit pro jednoho nováčka.“

„To je ale až dole ve městě,“ řekl Carel a. „Jste tu vozem?“

„Ano.“

„Až vyjdete od nás z budovy, dáte se doprava a pak na dalším rohu znova doprava. To je jednosměrná ulice a vede k severu, po té se dostanete přímo k River Highway. Tam pozor, nesmíte přejet odbočku, co vede na západ. A pak už pojedete po silnici do centra, dokud neuvidíte směrovku Reuter Street.“

„Děkuju,“ řekl desátník.

„Já děkuju vám,“ řekl Carel a a významně ukázal na velkou hnědou obálku.

„To nestojí za řeč,“ řekl znova desátník, udělal řízně čelem vzad a vyšel do chodby.

Carel a si odnesl obálku k psacímu stolu a otevřel ji. Složka lejster byla sice tenká, ale zato z nich na něho zaválo naprostou cizotou. Chvilku mu trvalo, než se zorientoval v armádních formulářích, a zabralo další chvilku, než strávil informace, které v nich byly obsaženy. Jak se jimi probíral, dělal si průběžně poznámky, poněvadž nevěděl, jestli nebude muset xeroxové kopie vrátit, a nechtěl na ně nic čmárat.

V tom pátečním telefonu působil McCormick dojmem velice komisního a puntičkářského důstojníka a Carel a odhadoval, že možná bude chtít, aby všechna ta lejstra zase v pořádku vrátil kapitánovi, až se s nimi jaksepatří seznámí.

James Randolph Harris vstoupil do armády 17. května před deseti lety. Poslali ho do Fort Gordonu ve státě Georgia na základní výcvik a odtud pak do Fort Jacksonu ve státě Jižní Karolina na speciální pěchotní výcvik. Koncem srpna ho poslali do zámoří jako svobodníka v setnině D 2. praporu 27. pěšího pluku 2.

brigády 25. pěší divize. V záznamech to sice nestálo, ale Carel a věděl z fotografie, kterou našli v Harrisové bytě, že Jimmy sloužil u 2. čety ve střeleckém družstvu Alfa.Pokud se Carela ještě dobře pamatoval na své vlastní vojančení, každá setnina se skládala ze čtyř rot a v každé rotě byly čtyři čety, což znamenalo, že v setnině D

bylo celkem šestnáct čet. Každá rota měla 1., 2., 3. a 4. četu, poněvadž v armádě se čety označují většinou čísly, nikoli písmeny abecedy. A jelikož roty byly čtyři, musely být i čtyři 2. čety. Ve složce však nebylo žádné lejstro, na němž by bylo uvedeno číslo Jimmyho roty. Carel a předpokládal, že pokud Jimmy kontaktoval nějakého starého kamaráda z vojny, aby mu ten kamarád pomohl s něčím, co měl za lubem, byl to nejspíš někdo z jeho bezprostředního okolí, někdo, s kým sloužil v jednom bojovém družstvu. Aby si však mohl vzít na mušku střelecké družstvo Alfa, musel by znát číslo roty.

Ve spise bylo hlášení o tom, že Jimmy byl raněn v akci dne čtrnáctého prosince, hlášení, které v přísně odborných lékařských termínech uvádělo, o jaké zranění šlo.

Koncem měsíce byl přemístěn z polního lazaretu do nemocnice na Honolulu, odtamtud do další nemocnice v San Francisku a posléze do Všeobecné nemocnice ve Fort Merceru. Poslední formulář uváděl, že byl z armády propuštěn se ctí a vzhledem k stoprocentní invaliditě i s plnou penzí. To se stalo v březnu a to také bylo vše.

Carel a potřeboval víc.

Povzdechl si, otevřel notes, kam si zapisoval telefonní čísla, a listoval v něm stránkami s písmenem U, dokud nenarazil na U.S. Army, Americká armáda. Tam měl poznamenané číslo, na které už minulý týden volal do Fort Jeffersonu, a ještě níž číslo Celonárodního střediska evidence osob v St. Louis. Podíval se na hodiny na zdi. Bylo 10.20, což znamenalo, že v St. Louis je momentálně teprve za pět minut půl deváté; někdy je to nevýhoda, když člověk patří k příliš velkému národu, který se rozlezl po moc velkém lánu světa. Naškrábal si číslo na kus papíru, pak si vzal z horní zásuvky psacího stolu tři formuláře služebních hlášení, proložil je dvěma kopíráky a začal vyťukávat zprávu o tom, co se dověděl při výslechu Lloyda Baxtera a Roxanne Hardyové.

Jak psal, napadlo ho, co by si asi tak myslel major Lemarre o tom, co jim pověděla Roxanne. Major si byl zdánlivě tak jistý tím, že mu Jimmy o znásilnění ve sklepě, k němuž došlo před dvanácti lety, říká pravdu. Teď ale vyšlo najevo, že se žádné znásilnění nikdy nekonalo. Ani žádné senzační znásilnění za všechny prachy, ani žádné legrační za všechny drobné. Místo toho byl jen puberťácký párek, dva, kteří po sobě jeli od chvíle, kdy se prvně uviděli, celí natřesení z toho, že si to můžou rozdat ve sklepě u sloupu na stojáka – no proboha, oč jde, to už se na tomhle světě staly horší věci. Jediné, čemu Carel a nerozuměl, bylo, proč Jimmy lhal. A jak je možné, že mu major tu lež spolknul? Zkušený psychiatr by přece měl takové falešné vzpomínky spolehlivě prokouknout. Bylo skoro vyloučené, že by o tom, co se ten den stalo, jim neřekla pravdu Roxanne: na to bylo její vyprávění celé historie příliš dramatické. Jenže na druhé straně: Jimmy také uvedl svou verzi – a byl to Jimmy, koho pronásledovaly ty zlé sny.

Carel a z toho byl doopravdy janek. V milostném dobrodružství, které spolu Jimmy s Roxannou ten den prožili, bylo stěží něco, co mohlo přerůst v děs utkvěle se vracejících zlých snů, pokud to něco ovšem nebyl strach z potrestání. Možná že Jimmyho pronásledovala představa, že ho při tom chytnou. Běžet uličkou nebyla nikdy žádná legrace, ani ve středověku ne, a zmodernizovaná obdoba tohoto trestu, jak ji praktikovaly pouliční gangy, nebyla o nic milosrdnější. Avantýra s Lloydovou holkou Jimmymu nejspíš pěkně zamotala hlavu. Musel až moc dobře vědět, jak takové prohnání uličkou vypadá, jistě si uměl sám sebe představit na místě oběti – olověné trubky mu buší do lebky, řetězy na pneumatiky ho švihají přes prsa, nohy v botách ho zadupávají do země.

Takovéhle myšlenky se samozřejmě mohly proměnit ve zlé sny plné děsu, o tom nebylo pochyb. Jistě chodil po ulicích a každým okamžikem čekal, kdy mu na rameno dopadne Lloydova ruka – Tě bůh, Jimmy, kamaráde. Tak jsem slyšel, žes mi vopíchal holku. Jistě musel mít předem připraveno, jak se bude hájit, určitě si o tom znásilnění vymyslel nějakou historku, přinejmenším tak dobrou, jako je třeba ta o únosu Sabinek – Tak to pr, Lloyde, to ti zas někdo něco nakecal. Já ji nevopíchal, to událi ty druhý srabani. Já jim to chtěl stopnout, no fakt. Takže to, co vyklopil majoru Lemarrovi, nebyla pravda, ale obhajoba. Musel namluvit sám sobě, že ho při tom nakonec přece jen chytli, zřejmě jak na něm Lemarre o těch zlých snech vyzvídal pořád dokola, jak se dostával pořád blíž k tomu deštivému odpoledni ve sklepě. A tak si z toho vyfabuloval znásilnění. Takhle to bylo, pane doktore, takhle. Takhle to bylo, Lloyde, takhle, fakt. Ať si to odserou ty druhý srábci, ať běžej uličkou oni, ne já. Já přece jsem kámoš, dobrej kluk. Já jim to chtěl stopnout.

No – možná, pomyslel si Carel a a znova se podíval na hodiny. Teď už mohl do St. Louis klidně zavolat. Vytočil kódové číslo oblasti, potom další číslo a poslouchal, jak telefon vyzvání někde tam v té dálce. Snažil se představit si, jak to asi v St. Louis vypadá. Nikdy v St. Louis nebyl. Představil si kovboje, ženoucí ulicemi dobytek.

Představil si ostré hochy, jak popíjejí pálenku v saloonech a tancují s děvčaty v prolamovaných punčochách s červenými podvazky.

„Celonárodní středisko evidence osob,“ ozval se ženský hlas.

„Tady detektiv Carel a z 87. pátracího oddělení v Isole,“ řekl. „Mám tu nějaké osobní materiály od kapitána McCormicka z Fort Jeffersonu…“

„Rozumím, pane Carel o.“

„A potřeboval bych nějaké další informace.“

„Okamžik, prosím, přepojím vás na pana O’Neil a.“

„Díky,“ řekl Carel a.

Čekal.

„Tady O’Neil ,“ řekl mužský hlas.

„Pane O’Neil e, u telefonu detektiv Carel a z 87. pátracího oddělení v Isole.

Mám tu nějaké osobní materiály od kapitána McCormicka z Fort Jeffersonu a potřeboval bych nějaké další informace.“

„Jaké informace? Jakého druhu?“ zeptal se O’Neil .

„Vyšetřuji vraždu, jejíž obětí se stal jistý James Harris, který před deseti lety sloužil v armádě v setnině D 2. praporu…“

„Tak to si musím psát,“ řekl O’Neil . „Setnina D 2. praporu…“

„27. pěšího pluku,“ řekl Carel a, „2. brigády 25. pěší divize. Číslo roty nemám.

Sloužil u druhé čety ve střeleckém družstvu Alfa.“

„Hodnost?“

„Svobodník.“

„Služební číslo?“

„Vteřinku,“ řekl Carel a a nahlédl do Jimmyho materiálů. Našel v nich číslo a pomalu přečetl všech osm číslic do telefonu. O’Neil je za okamžik vloží do počítače a Carel a nestál o žádné omyly.

„Propuštěn nebo zemřel?“ zeptal se O’Neil .

„Obojí,“ řekl Carel a.

„Jak je to možné?“

„Před deseti lety byl propuštěn z armády a minulý čtvrtek večer zavražděn.“

„Ach tak – ano, rozumím. Chtěl jsem… chtěl jsem jen říct, že tu máme záznamy všech, kdo byli z armády propuštěni nebo padli v akci. Armádní evidence by měla mít záznamy všech, kdo jsou mimo aktivní službu nebo v rezervě. Takže tenhle vojín byl propuštěn, ano?“

„Ano.“

„Se ctí?“

„Ano. A s plnou penzí – stoprocentní invalidita.“

„Byl raněn?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Čtrnáctého prosince – příští měsíc to bude deset let.“

„Oukej,“ řekl O’Neil . „A co tedy chcete vědět?“

„Jména mužů, kteří s ním byli ve střeleckém družstvu.“

„K tomu datu, které jste mi dal?“

„Ano.“

„No, to snad bude možné,“ řekl O’Neil . „Záleží na tom, kdo o té akci podával hlášení.“

„A to obvykle dělá kdo?“

„Velící důstojník. Někdy taky ale –“

„Zpravidla velící důstojník?“

„Ano, někdy to ale taky dělá důstojník, který nemusel akci velet. To potom obvykle bývá některý podporučík, který velí rotě, případně některý E-7, který ho zastupuje. Pokud ani jeden z těchhle dvou ten den nebyl očitým svědkem akce, může hlášení o akci podat velitel

ety nebo i E-4, pokud velel střeleckému družstvu. Je vám teď ta struktura jasná?“

„No tak docela ne,“ řekl Carel a. „Za mých časů bývala základní jednotkou četa.“

„To je dodnes, jenže dnes je četa navíc ještě rozdělena na dvě střelecká družstva – Alfu a Bravo. V každém družstvu je pět mužů a celé četě velí jeden E-6, takže dohromady má četa jedenáct mužů. Střelecké družstvo se skládá ze dvou samopalníků, to jsou buď Spec-4, nebo E-3, z jednoho granátníka, což je obvykle E-4, dvou střelců, což jsou E-3, a jednoho E-5, který jim velí.“

„Já… bohužel nevím, co všechna ta čísla znamenají,“ řekl Carel a.

„Spec-4, E-3…“

„To jsou hodnosti. E-3 je svobodník, Spec-4 je specialista 4. třídy, desátník. E-5

má tři frčky – no a tak dál.“

„Hm-ehm,“ řekl Carel a.

„Tím vším vám chci říct jen tolik, že v hlášení o akci budou patrně jména všech mužů, kteří byli s Harrisem v jednom střeleckém družstvu.“

„Myslíte, že je to i v jeho služební kartě?“

„Je,“ řekl O’Neil .

„No vidíte – a já tady mám jeho služební kartu před sebou, ale v hlášení o akci není o žádném jiném muži ze střeleckého družstva Alfa ani zmínka.“

„Kdo to hlášení podepsal?“

„Moment,“ řekl Carel a a znova se prohrabal kupou lejster.

„Nějaký John Francis Tataglia, poručík.“

„Tak to byl nejspíš velitel jejich roty,“ řekl O’Neil . „To tam máte jeho polní evidenčák, formulář číslo 201 – ano?“

„Ano.“

„A hlášení o akci jména mužů z jeho střeleckého družstva neuvádí?“

„Ne.“

„Není tam náhodou v těch jeho lejstrech formulář s hlavičkou Zvláštní rozkaz?“

„Co je to?“

„No, to je rozkaz, kterým je vojín přidělen k té které četě, a někdy na něm bývají uvedeni ostatní muži z čety plným jménem, s hodností i služebním číslem.“

„Ne, na nic takového jsem tu nenarazil.“

„No nic, budu to asi muset zjistit z evidence o organizační struktuře útvarů. To ale bude možná chvilku trvat,“ řekl O’Neil . „Můžete mi dát svoje telefonní číslo?“

„Frederick 7-8024.“

„To je Isola, ano?“

„Ano, kódové číslo zdejší oblasti je –“

„To mám. Mohl byste mi prosím ještě jednou zopakovat své jméno?“

„Stephen Louis Carel a, detektiv druhé třídy.“

„A jste příslušníkem tamějšího místního policejního sboru, ano?“

„Ano.“

„Tak já vám zavolám,“ řekl O’Neil a zavěsil.

Ozval se však až krátce před jedenáctou. Carel a si zašel pro šálek kávy do místnosti pro zaměstnance a právě se vracel k psacímu stolu, když telefon zazvonil.

Odložil papírový kelímek s kávou a zvedl sluchátko.

„87. pátrací oddělení, Carel a,“ řekl.

„Tady St. Louis, u telefonu O’Neil . Moc se omlouvám, ale teprve před momentem jsem měl možnost hodit to do počítače. Mám tu seznam všech příslušníků setniny – to je náramně dlouhý spis, jsou na něm všichni muži, kteří v setnině sloužili, navíc je tu setnina rozdělena ve čtyři roty a příslušníci jsou uvedeni podle abecedy a podle hodnosti. James Harris byl v setnině D 3. roty. No a… to už záleží na ranních hlášeních každé roty… někdy tu bývá i rozdělení na čety a čet na střelecká družstva. V té jejich třetí rotě vedli záznamy velice pečlivě. Mám ta jména, která jste chtěl.“

„Výborně,“ řekl Carel a. „Kdybyste mi je, prosím, mohl nadiktovat.“

„Máte tužku?“

„Můžete diktovat.“

„Svobodník Rudy Tanner, samopalník. Píše se to T-a-n-n-e-r.“

„Mám.“

„Karl Fiersen, E-4, granátník.“

„Carl s C?“

„Ne, s K.“

„Mohl byste mi to příjmení hláskovat?“

„F-i-e-r-s-e-n.“

„Mám, můžete pokračovat.“

„James Harris a Russel Poole, oba svobodníci, střelci. Ten Russel se píše s dvěma es a dvěma el a Poole s e na konci.“

„Oukej.“

„Seržant, který velel družstvu, měl hodnost E-5 a jmenoval se Robert Hopewel , píše se tak, jak slyšíte.“

„Prima,“ řekl Carel a.

„Chcete ještě jméno velitele roty a jeho zástupce?“

„No jestli je tam máte…“

„Velitelem byl poručík Roger Blake, který později padl v boji. To další jméno je složitější, radši je budu hláskovat. Seržant John Tataglia, píše se to T-a-t-a-g-l-i-a.“

„To víte jistě?“

„Co?“

„Šarži toho Tatagli . Není to ten poručík, co podpisoval hlášení o akci?

Vteřinku,“ řekl Carel a a znova si rozložil lejstra po stole. „Ano, tady je to – poručík John Francis Tataglia.“

„Já ho tu ale mám uvedeného jako seržanta.“

„Kde?“

„Na ranním hlášení roty.“

„Je tam nějaké datum?“

„Třetí prosinec.“

„To hlášení o akci je z patnáctého prosince.“

„Hm, pak je jeden nebo druhý údaj chybný,“ řekl O’Neil . „Ledaže by ho byli mezitím povýšili.“

„Je to pravděpodobné?“

„Možné to je.“

„A máte aspoň na některé z nich adresy?“

„Už jsem myslel, že se na to nejdůležitější ani nezeptáte,“ zasmál se O’Neil .

Seznam posledních známých adres všech čtyř mužů z Jimmyho střeleckého družstva a seržanta, který kdysi velel rotě, vypadal takhle: John Francis Tataglia

Fort Lee

Petersburg, Virginia

Rudy Tanner

Marathon Drive 1147

Los Angeles, Kalifornie

Karl Fiersen

Barter Street 324

Los Angeles, Kalifornie

Robert Hopewel

Oleander Crescent 163

Sarasota, Florida

Russel Poole, poslední muž na seznamu, byl také jediný z někdejších příslušníků střeleckého družstva Alfa, který žil v Isole. Nebo aspoň – přinejmenším – bydlel v Isole v době, kdy byl propuštěn z armády. Adresu měl Avenue L 3167, Majesta.

Série telefonátů na Informace o telefonních číslech potvrdila adresu Roberta Hopewel a v Sarasotě a Russel a Poolea v Isole. Rudy Tanner ani Karl Fiersen, oba žijící v Los Angeles, údajně neměli telefon; Carel a mohl jen předpokládat, že se oba zatím někam odstěhovali. Neměl nic, podle čeho by se dalo zjistit místo jejich nynějšího pobytu, ledaže by byli po svém propuštění z armády přišli do konfliktu se zákonem. Zavolal na policejní oddělení do Los Angeles a požádal, aby se mu podívali do jejich evidenční kartotéky. Seržant detektivního sboru, s nímž mluvil – v Los Angeles měla policie zřejmě hodnosti, které připomínaly víc armádu než policajty, Carel ovi slíbil, že mu koncem pracovního dne zavolá.

Potom Carel a zatelefonoval do Fort Lee ve Virginii a zjistil, že někdejší seržant John Francis Tataglia, který velel rotě a byl podle všeho povýšen na podporučíka, je nyní major Tataglia a letos v září byl přeložen do Fort Kirby. Fort Kirby byla pevnost v sousedním státě, jelo se tam přes Hamilton Bridge a nebylo to dál než nějakých sto třicet kilometrů. Carel a tam majorovi hned zavolal a řekl mu, že by za ním odpoledne rád přijel. Major se na svobodníka Jamese Harrise nepamatoval, rozpomněl se teprve tehdy, když mu Carel a řekl, že jde o vojáka, který přišel při někdejší bojové akci o zrak. Cotton Hawes právě procházel dvířky v laťkovém hrazení, když Carel a zavěšoval telefon. Zamával na něho a Hawes se stavil u jeho stolu; zrzavé vlasy měl rozcuchané větrem, který venku foukal, obličej měl jak syrové maso, a vůbec vypadal odporně a zbědované.

„Máš moc práce?“ zeptal se Carel a.

„Proč?“

„Potřebuju někoho, kdo by za mne zavolal do Sarasoty a na něco se jich tam přeptal. Já totiž hned teď odjíždím do Fort Kirby.“

„Do Sarasoty? Kde to je – to je někde tady na severu?“

„Ne, tohle je Sarasota na Floridě.“

„Na Floridě, jo? A proč teda bych si tam rovnou nemoh zaletět?“ zeptal se Hawes a zazubil se.

„Poněvadž taky ještě chci, abys mi tady zašel za jedním člověkem v Majestě. Co říkáš – uděláš to pro mne?“

„A s těma třema vloupačkama, na kterejch makám – s těma jako mám udělat co?“„Tohle je přece jen vražda, Cottone.“

„Ty myslíš, že já vraždu nemám?“ zahalekal Hawes. „Vraždu já mám taky. Sichr se mi nějaká válí někde na stole, jen to trochu rozhrábnout.“

„Pomůžeš mi s tím?“

„Tak mi teda vysvětli, oč jde,“ řekl Hawes a povzdechl si.

13

ABY SE ČLOVĚK DOSTAL DO FORT KIRBY V sousedním státě, musel přejet Hamilton Bridge a projet obcí Baylorvil e, která za starých dobrých časů bývala proslulá farmami, na nichž se ve velkém vykrmovali vepři. Dnes už široko daleko v celém okolí nezakvičel jediný pašík, ale smradu tam pořád ještě bylo požehnaně, pročež Meyer vytáhl kapesník a zabořil do něho nos, jakmile zmíněnými končinami začali projíždět. Z ničeho nic si pojednou uvědomil, že má vlastně velice citlivý čichový orgán a že si toho jaksi nikdy dřív nepovšiml. Což ho přivedlo na myšlenku, že by se toho možná při práci detektiva dalo využít. Mezitím se ale zasmušile díval na dlouhé řady továren a rafinérií, kafilérií a různých dílen, které lemovaly dálnici se zeleným pruhem. Počasí bylo pošmourné a protivné. Dokonce i bez požehnání továrních komínů, chrlících do vzduchu saze a smrad, mělo nebe barvu ocele, z níž se vyrábějí kanóny.

Oba detektivové seděli navlečení ve svrchnících. Hodiny ve voze ukazovaly 12.30 a do Fort Kirby jim zbývalo pořád ještě sedmdesát kilometrů. Na každých deseti kilometrech, v přesných intervalech od sebe, stála při krajnici budka, u níž se vybíral poplatek za použití dálnice, kterému se za starých časů říkávalo mýtné.

Carel a musel v jednom kuse točit klikou okna a podávat výběrčím čtvrtdolary.

Meyer vydané čtvrtdolary evidoval ostřížím zrakem, aby je později mohl v kanceláři pro zaměstnance zanést do hlášení o výdajích a doufat, že jim výlohy dříve či později budou uhrazeny. Na policejním oddělení pak byla tato hlášení bedlivě zkoumána, neboť se vycházelo z nerozhlašované, leč běžně uznávané teorie, že všichni policisté jsou protřelí a vykutálení podvodníci, kteří od nejrůznějších zlodějů a švindléřů pochytili vše, co se od nich pochytit dalo. Kdo mohl koneckonců dokázat, že dva čtvrtdolary, vydané údajně za mýtné, nebyly ve skutečnosti utraceny za hamburger, středně propečený? Carel a si proto od všech výběrčích bral stvrzenky a podával je Meyerovi, který je zastrkával pod kancelářskou sponku, připevněnou na deskách notesu.

Bylo za deset minut půl druhé, když do Fort Kirby dorazili. Carel a se legitimoval strážnému na bráně, od níž se na obě strany rozbíhal drátěný plot, kterým byla celá vojenská základna obehnána. Obrovský nápis, vyvedený černými písmeny na bílém podkladě, upozorňoval, že nepovolaným osobám je vstup do vojenského pásma přísně zakázán. Strážný prozkoumal Carel ův odznak a průkazku, podíval se i na všelijaké lístečky a kupóny zasunuté do pouzdra a pak řekl: „Pan major vás čeká. Můžete zaparkovat hned z téhle strany u kantýny, to je ta budova z červených cihel po pravé ruce. Pana majora najdete v budově A-4.“

„Díky,“ řekl Carel a.

Majoru Johnu Francisu Tatagliovi mohlo být něco málo přes třicet, měl nakrátko ostříhané blond vlasy a stejně světlý knír, který mu visel pod nosem jako překocený otazník. Fyzicky byl dost křehký, měřil nanejvýš metr sedmdesát pět; měl bystré modré oči a působil dojmem výkonného a schopného muže na svém místě. Člověk si ho přímo uměl představit na vojenské přehlídce, jak stojí v pozoru pod žhavým sluncem a nic to s ním nedělá, dokonce se ani nezpotí. Vstal od stolu v okamžiku, kdy seržant do jeho kanceláře Carel u a Meyera uvedl. Natáhl k nim ruku.

„Major Tataglia,“ řekl. „Těší mě, že vás poznávám.“

Oba detektivové si s ním potřásli rukama a usadili se v křeslech před psacím stolem. Seržant z místnosti vycouval jak perfektně vycvičený sluha. Dveře se za ním zavřely skoro neslyšně. Odněkud zdaleka, z cvičáku, sem zaléhaly povely seržanta řvoucího na pochodující nováčky: „R-ráz – dva, r-ráz – dva srovnat krok, r-ráz – dva!“, jejichž monotónní, dobře známé intonace vyvolávaly podivně neodbytné vzpomínky. Carel ovi připomněly dávná léta, kdy sám prodělával základní vojenský výcvik, a Meyerovi, ač si to neuměl vysvětlit, se s téměř bolestnou naléhavostí vybavily dny, kdy hrával fotbal za středoškolské mužstvo. Za majorovým širokým oknem se prostíralo olověné listopadové nebe. Listopad byl měsíc pro vzpomínky jak stvořený.

„Jak už jsem vám řekl, když jsme spolu volali,“ začal Carel a, „vyšetřujeme séri vražd“

„Tak ne jednu?“ ozval se Tataglia. „Když jste mi říkal, že potřebujete informace o Harrisovi, měl jsem za to –“

„Zatím byly spáchány tři vraždy,“ řekl Carel a. „Samozřejmě, nevíme s jistotou, zda spolu všechny souvisí. Ty první dvě ale podle všeho ano.“

„Ach tak. A co to bylo zač – ti další dva zavraždění?“

„Harrisova manželka Isabel a nějaká Hester Mathiesonová.“

„A co tedy ode mne potřebujete?“ zeptal se Tataglia.

Na desce stolu neměl jediný papír, dokonce ani tužka tam nebyla. Stála na ní jen mosazná jmenovka Maj. J. F. Tataglia. Trojdílný skládací stojánek na fotografie vystavoval na odiv tmavovlasou ženu a dvě děvčátka, jedno také tmavovlasé, kdežto druhé blond po tatínkovi. Major složil konečky prstů k sobě a dal ruce pod bradu, jako když se modlí.

Meyer ho upřeně pozoroval. Mimořádně citlivý čichový orgán neomylně zaznamenal vůni kolínské linoucí se z druhé strany majorova psacího stolu. Nikdy neměl v lásce pány zavánějící kolínskou na sto honů, a na tom nic neměnila ani skutečnost, že se našli i slavní atleti, kteří kolínskou vychvalovali v televizi a nechávali si za to platit. Jedno s druhým – Tataglia se mu prostě nějak nezamlouval. Bylo v něm něco pedantský přepečlivého, něco přehnaně puntičkářského a škrobeného. Pozoroval ho dál. Tataglia zřejmě usoudil, že mluvčím těch dvou je Carel a; Meyer pozoroval Tatagliu a Tataglia pozoroval Carel u.

„Zjistil jsem, že Harris možná kontaktoval někoho ze starých kamarádů z armády a požádal ho o pomoc při nějaké akci nebo plánu, který měl za lubem,“

řekl Carel a.

„O jaký plán šlo?“

„Patrně o něco nezákonného.“

„Říkáte patrně…“

„To totiž nevíme jistě,“ vysvětlil Carel a. „Vy jste velel třetí rotě, ano?“

„Ano.“

„A byl jste při tom, když Harris přišel o zrak?“

„Ano. Dokonce jsem později psal hlášení o akci.“

„A podepsal jste je jako velící důstojník.“

„Ano.“

„To bylo patnáctého prosince. Harris přišel o zrak čtrnáctého prosince – jestli to říkám špatně, tak mě opravte – a vy jste to hlášení psal patnáctého prosince.“

„Ano, ta data souhlasí,“ řekl Tataglia.

„Vy jste byl právě tehdy povýšen?“

„Ano.“

„Před akcí, ve které Harris…“

„Ano, asi týden nebo deset dní předtím. Počátkem prosince jsme zahájili operaci Ala Moana. Poručík Blake byl zabit krátce poté, co nás vysadili z helikoptér.

Povýšili mě v poli, přímo na bojišti. Po zbytek operace jsem byl velícím důstojníkem.“

„Povýšili vás na poručíka?“

„Ano, na podporučíka pověřeného velením celé roty. To totiž nebylo jen nějaké čištění vesnic od nepřítele, chápete? Šlo o rozsáhlý obchvatný manévr, na kterém se podílel celý prapor – mechanizované jednotky, dělostřelectvo, letecká podpora, pomocné složky. Den před tím, než Harris přišel o zrak, zjistila naše průzkumná patrola vojenský tábor, nepřátelskou základnu asi půldruhého kilometru na jihozápad od nás. Pochodovali jsme k ní džunglí, když jsme to dostali.“

„Co se stalo?“

„Nastražili tam na nás léčku ve tvaru písmene L. První střelecké družstvo bylo právě celé v krátké části toho L. Bravo právě vpochodovalo do té dlouhé části.

Nemohli jsme dělat vůbec nic. Přeťali nám pochodovou osu, po obou stranách měli pušky a kulomety, sevřeli nás do křížové palby. Museli jsme útočit proti tomu křoví, doufali jsme, že tam nemají položený ty bambusový bodáky, ale pak se nedalo dělat nic než zalehnout, opětovat palbu a věřit, že se k nám Bravo dostane dřív, než nás pozabíjejí všechny. Chlapi z Brava k nám dorazili a hned za nima 3.

četa, to byla kulometná četa. Těch deset minut – to tehdy bylo peklo, bez přehánění. Sám jsem se divil, že jsme z toho tak vyvázli – Harris byl jediný raněný, kterého jsme měli. Schytal to granátem, div mu to neutrhlo hlavu.“

„Jinak nebyl nikdo raněn?“

„Z Alfy ne. Ze střeleckého družstva Bravo padli dva muži a 3. četa měla nějaké raněné. To ale taky bylo všechno. Měli jsme opravdu štěstí. Jo, tehdy si nás tam podali.“

„Nevzpomínáte si, kdo z těch vojáků byl Harrisovi nejblíž?“

„Jak to myslíte? Při té akci? Když utrpěl to zranění?“

„Ne, to ne. Byl tam někdo, s kým se přátelil?“

„Tak tohle vám vážně nepovím. Vy asi stěží máte představu o tom, jak to tam chodí. V každé rotě je čtyřiačtyřicet mužů plus velící důstojník a seržant roty.

Poručík si obvykle vybuduje velitelské stanoviště tam, odkud může nejlíp řídit celou akci. Tehdy u toho střeleckého družstva a právě ten den jsem tam byl proto, poněvadž byli v první pochodové linii.“

„Takže vojáky z Alfy jste příliš dobře neznal.“

„Jako jednotlivce ne.“

„Říkal jste ale, že operace začala už počátkem měsíce?“

„Znal jsem je podle jména a od vidění. Musíte ale pochopit, že osobně jsem s nimi přišel do styku jen velice málo. Byl jsem důstojník, kdežto oni“

„Jistě, ale povýšili vás teprve krátce předtím.“

„To je pravda,“ řekl Tataglia a usmál se. „Jenže velící seržant a muži, kteří pod ním slouží, se nikdy nemají moc v lásce. Než padl poručík Blake, byl jsem E-7.“

„Jak byl zabit?“ zeptal se Meyer.

„Minometnou palbou,“ řekl Tataglia.

„A to bylo kdy?“

„Nějak počátkem měsíce. Dva nebo tři dny po výsadku. Tím datem už si nejsem jistý.“

„Nevíte, jestli se Harris po propuštění z armády s některým z těch mužů dál stýkal?“

„To nemám tušení.“

„Vy sám jste se s někým z nich později stýkal?“

„Myslíte z těch, co byli v Alfě?“

„Ano.“

„To ne. Pravidelně si píšu s bývalým velitelem setniny D první roty, ale to je všechno. Je voják z povolání jako já, momentálně je u posádky v Německu, přeložili ho tam krátce po tom našem sjezdu.“

„Co to bylo za sjezd, pane majore?“

„Setnina D měla v srpnu velký sjezd. Desáté výročí příjezdu setniny do zámoří.“

„Kde se ten sjezd konal?“

„Ve Fort Monmouthu. V New Jersey.“

„Byl jste na něm?“

„Ne, já ne.“

„A ten váš přítel?“

„Ano, ten tam byl. Zmiňoval se mi o tom v jednom dopise. Dost mě to mrzí, že jsem se tam nedostal.“

„Tak takhle,“ řekl Carel a a podíval se na Meyera. „Nevzpomínáš si, jestli jsme se ještě na něco nechtěli zeptat?“ řekl.

„Snad ani ne,“ řekl Meyer.

„Moc vám děkujeme,“ řekl Carel a, když vstával a podával majorovi ruku.

„Mrzí mě, že jsem pro vás nemohl udělat víc,“ řekl Tataglia.

Když se vrátili do služebny, ležel na Carel ově stole formulář hlášení. Meyer se ho zeptal, jestli nechce trochu kafe, a vyšel na chodbu do místnosti pro zaměstnance. Hodiny na zdi ukazovaly 3.37. Stíny už se prodlužovaly; Carel a si rozsvítil stolní lampu a vzal do ruky hlášení. Sponkou na papír k němu byl připevněn rukou psaný lístek.

Carel a odepnul lístek s Hawesovou poznámkou k hlášení, zmačkal jej a hodil do koše na papír. Hawes psal na stroji líp než většina detektivů z pátracího oddělení. Hlášení vypadalo poměrně úhledně: PODROBNOSTI

TELEFONÁT - Volal jsem Hopewel a na telefonní číslo domů; manželka Mary Louise mi na něho dala číslo do práce. Hopewel prodává nábytek a zařízení do zahrad a parků na adrese Southgate Shpppjng Center. Routě 41 v Sarasotě. Řekl

mi. že v Sarasotě bydlí celý život, oženil se. když ho odvedli do armády. Nyní bydlí na téže adrese jako tehdy. Pamatuje se na lamese Harrise i na akci, ve které Harris přišel o zrak. Uvedl, že střelecké družstvo Alfa padlo do nastražené léčky ve tvaru písmene L. byli přepadeni ze zálohy: zachránilo je střelecké družstvo Bravo a kulometná četa. Harris byl raněn tříštivým granátem, sanitní službou dopraven do polního lazaretu, později evakuován vrtulníkem do nemocnice na základně. TEHDY

HOPEWELL VIDĚL HARRISE NAPOSLED. Hopewel měl hodnost E-5 a velel četě.

Během akce byl s nimi velící důstojník roty, poručík Tohn Tataglia. PO SVÉM

PROPUŠTĚNÍ Z ARMÁDY UŽ HOPEWELL NIKOHO ZE SVÉHO STŘELECKÉHO

DRUŽSTVA NIKDY NEVIDĚL. Později, v březnu následujícího roku, byl sám raněn v boji.

Mrzí prý ho. že se nemohl zúčastnit nedávného sjezdu setninv D. ale výdaje spojené s cestováním do Fort Monmouthu ve státě New Tersev. kde se sjezd konal, si prý nemohl dovolit. Šlo o sjezd k desátému výročí příjezdu setninv do zámoří.

Píše si s jediným vojákem z někdejšího střeleckého družstva Alfa - s granátníkem Karlem Fiersenem. žijícím nyní v Amsterodamu v Holandsku. - - - Zmíněné setkání prý proběhlo neobyčejně úspěšně. Na otázku, zda na něm byl přítomen Timmy Harris. odpověděl Hopewel . že neví. Když se dověděl, že byl Harris zavražděn, projevil lítost.

Majesta samozřejmě ke svému jménu přišla v době, kdy Amerika patřila Britům. Byla pojmenována po Jeho Veličenstvu – His Majesty - králi Jiřím. Za oněch časů byl po králi Jiřím pojmenován málem každý patník.

Za oněch časů, kdy Britové tancovali čtverylku a kdy dokonce i prostí vojáci hovořívali jako šlechtici, byla Majesta sice samý kopec, ale jinak prudce elegantní.

„Oh, zajisté,“ říkávali Briťáci, „v Majestě, tam je to velice elegantní, není-liž pravda?“ Dnešní Majesta byla sice pořád ještě samý kopec, ale elegantní už dávno ne. De facto byla značně neelegantní. De facto by se dalo říct, že stála za hovno.

Někteří lidé v Majestě bydleli až na úzkém jazyku pevniny vybíhajícím do Atlantiku, sice ještě v městském obvodu, ale daleko od vlastního města a také daleko od šílejícího davu. Tito lidé žili s pocitem, že Washington a Kontinentální kongres byli unáhlení a dezorientovaní fanatici. Tito lidé dodnes věřili, že by Majesta byla pochodila líp, kdyby byla zůstala britskou kolonií. Ukázkou podobné mentality byl sousední Sanďs Spit, který dokonce i dnes v mnoha ohledech připomínal britskou kolonii, především proto, že tam lidé v letních měsících popíjeli Pimmsův ředěný gin a mluvili převážně nosem. Lidé ze Sanďs Špitu byli nezřízeně bohatí, alespoň většina z nich. Někteří ovšem byli jen zatroleně bohatí.

Lidé z Majesty zas byli zoufale chudí, alespoň většina z nich. Někteří ovšem byli jen strašně chudí. Russel Poole patřil k těm, kteří byli chudí jen co je pravda.

Bydlel s matkou v jednom z řady domů připomínajících budovy, jaké lze v Angli najít podél Victoria Street či Gladstone Road – jablko nepadá daleko od stromu.

Russel Poole byl černoch. V Angli nikdy nebyl, ale často snil o tom, že se tam jednou vypraví. Nevěděl, že Anglie má s lidmi temnější pleti své vlastní problémy – strom neroste daleko od spadlého jablka. Poole věděl jen tolik, že je chudý a bydlí v pěkné díře. Při pohledu na Cottona Hawese zrovna příliš nezajásal. Cotton Hawes totiž vypadal jako sprostý policajtský hulvát. Poole řekl matce, aby šla do vedlejšího pokoje.

Jenomže ani Hawesovi se vizáž Russel a Poolea dvakrát nezamlouvala.

Ve skutečnosti si oba muži byli značně podobní – s tím rozdílem, že jeden byl bílý a druhý černý. Možná že to byl vůbec jediný rozdíl mezi nimi. Poole byl přibližně stejně vysoký jako Hawes a podle všeho měl i stejnou váhu – mohl měřit tak metr osmdesát osm a vážit přes pětaosmdesát kilo. Oba muži měli široká ramena a byli úzcí v pase. Poole sice nebyl zrzek jako Hawes – jenže zrzků zas na světě tak moc není, ne? Poole zavřel dveře od ložnice, kam odešla jeho matka, a rovnou se zeptal: „Tak oč jde?“

„To jsem vám říkal už do telefonu,“ odpověděl Hawes. „Někdo zavraždil Jamese Harrise.“

„Je to možný?“

„Vy jste s ním byl v zámoří v jedné četě, že?“

„Byl. Poslyšte – je tohle vůbec možný?“

„Kdy jste ho viděl naposled?“

„V srpnu.“

„Letos v srpnu?“

„No letos.“

„A kde?“

„Na sjezdu setniny v New Jersey.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„O starejch časech.“

„A co takhle o nových časech, to ne?“

„Jak to myslíte?“

„Nezmínil se vám o tom, že má nějaké plány?“

„Plány? Jaký plány? Nač?“

„No nějaké plány, při kterých počítal s Alfou.“

„A co jako to mělo bejt?“

„To bych se potřeboval dovědět od vás,“ řekl Hawes.

„Já vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„Nezmínil se vám, že by potřeboval, aby mu staří kamarádi z Alfy s něčím pomohli?“

„Ne.“

„Třeba s nějakým kšeftíkem, nebo tak?“

„Jak říkám – ne.“

„Kdo jiný tam ještě byl z těch ostatních? Myslím z Alfy.“

„Jen my čtyři.“

„Kdo?“

„Já a Jimmy, pak Karl Fiersen, ten se na sjezd zastavil cestou do Amsterodamu, no a pak Rudy Tanner, ten přiletěl z Kalifornie.“

„Máte na ně adresu? Nebo nevíte, kde bychom je mohli zastihnout?“

„Tannerovu adresu mám. Fiersen říkal, že se mu dá psát na American Express do Amsterodamu.“

„Vyměnili jste si adresy?“

„No jasně, všichni.“

„Jimmy taky?“

„Taky.“

„Vy jste mu dal svou adresu?“

„Všichni jsme si navzájem vyměnili adresy.“

„A napsal vám Jimmy?“

„Ne.“

„A nevíte, jestli psal někomu z těch ostatních?“

„Jak bych to mohl vědět?“

„Byl na sjezdu poručík Tataglia?“

„Nebyl. Dost nás to překvapilo, poněvadž on je teď u posádky ve Fort Lee ve Virgini , a to zas není do New Jersey tak strašně daleko. Tanner přiletěl až z Kalifornie.“

„Jak to víte, u které posádky teď je?“

„Tataglia? No on tam byl na tom sjezdu jeden kapitán, co kdysi velel první rotě, a pár mládenců se tam s ním dalo do řeči. Ten nám to říkal – že Tataglia už je major a že je u posádky ve Fort Lee.“

„Komu to říkal?“

„Jo, to už nevím, kdo tam u toho zrovna stál. Myslím, že jsem tam byl já a Jimmy a ještě jeden kluk z čety, jenže ten nebyl z Alfy.“

„A odkud teda byl?“

„To byl jeden kluk z družstva Bravo. Z Brava jich totiž nezůstalo moc naživu, víte? Dva padli v akci ten den, kdy byl raněnej Jimmy, a dalšího zabili hned nějak po Vánocích.“

„A víte, jak se jmenuje – ten, co byl na sjezdu?“

„Jasně že vím. Jmenuje se Danny Cortez a bydlí ve Filadelfi .“

„Jeho adresu máte taky?“

„Jo, napsal jsem si ji.“

„A bral si od něho adresu Jimmy?“

„To vám neřeknu. Nebyl jsem s Jimmym v jednom kuse a nedával jsem pozor, od koho si bral adresu a od koho ne.“

„Jistě ale víte, že si Jimmy bral adresy od všech, kdo s ním byli v Alfě?“

„To vím, poněvadž jsme tam všichni stáli v kroužku a vykládali a při zapisování těch adres jsme si půjčovali tužku.“

„A o čem jste si vykládali?“

„To už jsem vám přece říkal. O starejch časech. Moc jsme tam toho spolu prodělali – moc.“

„Co například?“

„Spoustu společnejch akcí. Tam v tý liškárně a taky v bordelech.“

„Čemu říkáte liškárna?“

„No tý divočině. Těm džunglím tam, chápete? Jako že tam dávaj lišky dobrou noc.“

„Jakých akcí jste se zúčastnil?“

„Většinou jsme vyčišťovali vesnice. V noci jsme vesnici obklíčili a za svítání jsme na ni zaútočili, dřív než tam nechali ženský a misky na rejži a sami odtáhli znova do džungle. Zničili jsme všecko, nač jsme padli – nášlapný miny, cukr, rybí konzervy, lehký zbraně, prostě to, co tam měli.“

„A to jste čistili vesnice, když byl Jimmy raněn?“

„Ne, to bylo při Ala Moana. To byla velká operace. Účastnil se jí celej prapor.“

„Bylo to tam zlý?“

„No dobrý rozhodně ne. Ztratili jsme tam mnohem víc než napsali v novinách.

Ty mrtvý, co tam napočítali, to všechno byli jen nepřátelé, chápete? Nikdo se neobtěžoval spočítat nás.“

„A se všemi v Alfě Jimmy vycházel po dobrém?“

„No jasně.“

„A v četě taky?“

„Jasně.“

„Nenapadá vás nikdo, kdo by mohl mít zájem na jeho smrti?“

„To teda nikdo.“

„A tehdy jste ho viděl naposled? Letos v srpnu, je to tak?“

„Jo, to jsem ho viděl naposled.“

„Byl byste tak hodný a dal mi ty adresy?“ požádal Hawes.

ZNOVA TELEFON.

Telefon byl pro polici stejně nezbytný pracovní nástroj jako pro lupiče páčidlo.

Teď tedy měli adresy na Rudyho Tannera a na muže, který se jmenoval Danny Cortez a byl ve střeleckém družstvu Bravo 2. čety. Také věděli, že s Karlem Fiersenem se mohou spojit prostřednictvím kanceláře American Expressu v Amsterodamu, ale s tím už se toho zas tak moc dělat nedalo, poněvadž bylo jasné, že nějaké telefonování do Evropy by jim město nikdy nepovolilo, na to byli cifršpióni příliš šetrní, i kdyby se jim nějakým zázrakem podařilo sehnat Fiersenovo telefonní číslo. Zavolali na Informace o telefonních číslech do Los Angeles a do Filadelfie a opatřili si číslo jak na Tannera, tak na Corteze. Carel a si nejdřív pohovořil s Tannerem. Položil mu skoro stejné otázky – o bojové akci, k níž došlo onoho dávného prosincového dne – a dostal skoro stejné odpovědi. Všechno souhlasilo do puntíku. Přesto ale u telefonu ještě zůstal.

„Kdy jste ho viděl naposled?“

„V srpnu. Na tom sjezdu.“

„Nezmínil se vám o nějakých plánech?“

„Plánech? O jakých plánech?“

„Jestli neměl v plánu něco, k čemu potřeboval někoho z Alfy.“

„Z Alfy? Já vám nerozumím.“

„Nežádal vás, abyste mu pomohl s něčím, co hodlal udělat, co měl v plánu – nebo tak?“

„Ne. O nic takového mě nežádal.“

„Po tom sjezdu vám ještě napsal?“

„Ne, nenapsal.“

„Ale vy jste mu dal svou adresu, že ano?“

„Ano, dal.“

„A on dal svou adresu vám, je to tak?“

„Ano, je.“

„Kdy jste byl naposled tady u nás – v Isole?“

„V srpnu. Když jsem jel na ten sjezd.“

„Od té doby jste tu nebyl?“

„Ne.“

„Děkuju, to je všechno.“

„Polož telefon, podívej se do poznámek, srovnej to, co ses právě dověděl od Tannera, s tím, co už víš od Tatagli a Hopewel a a Poolea. Zamysli se nad tím.

Uvažuj o tom. Uvažuj hlavně o těch hrůzných snech, které Jimmyho stále pronásledovaly a o nichž doktor tvrdil, že jejich příčinou bylo trauma ze znásilnění ve sklepě – ke kterému nikdy nedošlo. Poznamenej si, že bys měl zavolat policejnímu psychiatrovi – hrome, jak se ten chlap jmenuje? Vem v úvahu i možnost, že ty vraždy žádný motiv neměly – “

Bývaly časy, kdy většina vražd začínala jako rodinné hádky, řešené nakonec sekerou nebo bouchačkou. Když člověk našel mrtvou ženu v koupelně na podlaze, vydal se hledat jejího manžela. Když našel muže se zlomenýma nohama a navíc nožem v srdci, šel hledat manžela jeho milenky a koukal sebou hodit, aby to stihl dřív, než manžel nádavkem shodí ze střechy i ji. Jenže to bejvávalo – za starejch dobrejch časů. Tehdy se jen málokdy vyskytla vražda, při které všechno bylo promyšleno a prokalkulováno předem – že třeba žena, která se chtěla zbavit manžela, si k tomu vypracovala složitý plán, v němž se počítalo s jedem získaným ze žláz zeleného jihoamerického hada, metodicky jej začala večer co večer přikapávat manželovi do koňaku, takže nebožák zemřel v křečích o šest měsíců později, kdy žena už dávno byla na Riviéře a dávala si tam bene s gigolem z Kodaně. Kdepak, nic takového. Za starých dobrých čásků vypadala běžná realistická vražda většinou tak, že manželka přišla domů, našla manžela znova opilého namol, zatřepala s ním, ale pak si řekla Hergot, už toho bylo dost, odebrala se do kuchyně pro sekáček na led a ťala jím manžela spiťara šestnáctkrát do hrudníku a do krku. Tak to chodívalo ve skutečném životě, milé dítě. Když chtěl člověk trochu toho vzrušení, musel si přečíst nějakou tu detektivku, které tehdy většinou psávaly dámy žijící v Sussexu. Nějaký ten thril er, drasťák. Drastický a děsivý asi tak jako štrikovaný noční čepeček tetinky Lucinky.

Za starých dobrých časů se člověku někdy podařilo takovou vraždu zmáknout za tři čtyři hodiny – takříkajíc mezi obědem a svačinkou. A vrahem zpravidla nebyl komorník, ba ani ďábelský padouch Flibbertigibbet, ale většinou pátračův vlastní bratr, případně žena jeho bratra nebo strýček Tim z města Nome na Aljašce. Dnes to vypadalo kapánek jinak. Třetina všech vražd spáchaných ve velkoměstě byly případy, kdy se vrah a jeho oběť vůbec neznali, a ve chvíli, kdy došlo k vraždě, se viděli poprvé. Kdy šlo o lidi, kteří spolu neměli absolutně nic společného, o totální a naprosté cizince, kteří se octli v tom finálním, hnusně intimním kontaktu na pouhých pár vteřin, potřebných ke stisknutí kohoutku nebo zabodnutí čepele. Proč tedy nevěřit, že Jimmy, Isabel a Hester se stali oběťmi pachatele, kterého nikdo z nich neznal, nějakého pojančeného cvoka, vysazeného z neznámých důvodů právě na slepce? Proč by to nebylo možné? Znal je všechny jen z okolí jejich bydliště, vídal je pořád kolem sebe, jak se šourají ulicemi, bylo mu nanic jen z pouhé jejich přítomnosti. A tak se rozhodl, že je odkrágluje. Proč ne? Proč by to nebylo možné?

… No možná, možná.

Carel a si povzdechl, vytočil 215, což bylo kódové číslo (zvané též volačka) pro Filadelfi a pak dotočil čísla Dannyho Corteze. Na hodinách ve služebně už bylo skoro 5.30; doufal, že by Cortez už mohl být doma z práce. Telefon zazvonil třikrát a pak jej zvedla nějaká žena.

„Haló?“ řekla. Měl dojem, že v tom jediném slově neklamně postřehl španělský přízvuk, ale to možná bylo jen proto, že předem věděl, že Danny se jmenuje Cortez.

„Mohl bych prosím mluvit s panem Cortezem? S Dannym Cortezem?“ řekl.

„Kdo volá?“ zeptala se žena a teď byl španělský přízvuk zcela jasný.

„Detektiv Carel a z 87. pátracího oddělení v Isole.“

„Kdo?“ zeptala se žena.

„Policejní oddělení,“ řekl.

„Policie? Que desea usted? “

„Potřeboval bych mluvit s panem Cortezem. Kdo je prosím u telefonu?“

„Já jsem jeho žena. Quai es su nombre?“

„Carel a. Detektiv Carel a.“

„On vás zná – manžel vás zná?“

„Ne. Volám meziměstsky.“

„Ah-ha, meziměstsky,“ řekla žena. „Okamžik, por favor.“

Carel a čekal. Z velké dálky slyšel tlumené hlasy, domlouvající se měkkou španělštinou. Ticho. Ještě ticho. Potom někdo zvedl sluchátko.

„Haló?“ ozval se mužský hlas.

„To je pan Cortez?“

„U telefonu. Kdo volá?“

„Tady detektiv Carel a z 87. pátracího oddělení v Isole. Volám vám kvůli jedné vraždě, kterou tu vyšetřujeme.“

„Kvůli vraždě?“

„Ano. Někdo zavraždil Jamese Harrise, který s vámi kdysi sloužil v armádě.

Nevzpomínáte si na něho náhodou?“

„Ale jistě, pamatuju se na něho. Říkáte, že ho někdo zavraždil?“

„Bohužel. Promiňte, že vás s tím obtěžuju, ale potřeboval bych se vás zeptat na pár věcí.“

„Jistě, beze všeho, ptejte se.“

„Kdy jste ho naposled viděl, pane Cortezi?“

„Jimmyho? V srpnu. Měli jsme sjezd setniny. Jel jsem na něj do New Jersey. A tam jsem ho viděl.“

„Mluvil jste tam s ním?“

„Samozřejmě.“

„O čem?“

„No – o spoustě věcí. Byli jsme totiž spolu kdysi ve stejné četě. On byl ve střeleckém družstvu Alfa, já byl v Bravu. My jsme je tam ten den z toho dostali – ten den, kdy byl raněnej. Oni tam tehdy padli do pasti a my jsme je z toho vysekali.“

„Byli jste blízcí přátelé?“

„No blízcí – tak moc zas ne. Byli jsme v jedné kuče, Alfa i Bravo, ale“

„V jedné – v čem že jste byli?“

„V kuče.“

„Co to je?“

„Kuča? To přece víte, co je kuča.“

„Ne, to neznám.“

„No v tom jsme tam byli ubytovaný. Na základně. V jedný kuče nás tam bylo osm, ty z týlovejch jednotek měli vlastní bejvák jak playboyíčci.“

„To byl nějakej prefabrikovanej barák nebo co?“

„No, spíš to bylo něco jako stan, víte? Dřevěná kostra a horní půlka z drátěnýho pletiva. Naše kuča měla plechovou střechu, ale to všechny neměly.“

„A v takové kuče vás bydlelo osm, jo?“

„No – čtyři z Alfy a čtyři z Brava. Seržanti – dva velitelé družstev a velitel čety – měli svou vlastní kuču. To říkám ale proto, aby vám bylo jasný, že chlapi z Alfy k sobě měli blíž než k chlapům z Brava, i když jsme byli všichni ze stejný čety. To je tím, že střelecký družstvo drží za jeden provaz, tam to je jeden za všechny a všichni za jednoho. Jestli to přežijete nebo ne, to záleží na chlapech z vašeho střeleckýho družstva, chápete? Tam toho společně proděláte moc a moc. Chlapi z Brava toho spolu prodělali moc a moc a chlapi z Alfy taky, ale každý družstvo na svý vlastní triko, chápete? I když jsme byli v jedný četě.“

„Hm-mm,“ řekl Carel a. „Co třeba jako prodělala Alfa na svý vlastní triko?“

„Spoustu věcí. Myslím v boji a taky mimo základnu, snad mi rozumíte, ne?“

Ztlumil hlas. „Třebas v barech a s děvkama, je vám to jasný?“

„No a co hlavně tak spolu prodělali v boji?“ zeptal se Carel a.

„No… hlavně čistili vesnice od partyzánů, to hlavně. A když začala Ala Moana, to byla veliká operace – tak taky byli u toho, když padl poručík.“

„Poručík Blake? Toho myslíte?“

„Jo, poručík Blake. Velitel roty.“

„To tam bylo družstvo Alfa, ale Bravo ne, že?“

„No, to už jsme postupovali do toho kopce. Nejdřív tam vyslali hlídku a ta nám hlásila vysílačkou, že nahoře na kopci našli asi šest bunkrů a pár spojovacích tunelů. Tak jsme tam vyrazili a chtěli se k nim přidat.“

„To teď mluvíte o střeleckém družstvu Bravo?“

„Jo. Alfa odpočívala.“

„Odpočívala,“ opakoval po něm Carel a.

„No. Celej minulej měsíc jsme všichni měli pořád nějaký těžký boje. Alfa byla dole, na úpatí kopce, tam byl takovej bambusovej háj, u kterýho si dal poručík zřídit velitelský stanoviště.“

„Velitelské stanoviště,“ opakoval Carel a.

„No. Ale vlastně – stanoviště to ani nebylo. Tím chci říct, že tam nebyly žádný budovy, žádný stany, nic takovýho. Velitelský stanoviště je prostě tam, kde je velící důstojník Je to to místo, odkud řídí akci, chápete?“

„Hm-mm,“ řekl Carel a. „A poručík byl tam, když ho zabili? Tam dole s družstvem Alfa?“

„Jo, tam. Ale vlastně ne – ne. Stalo se to takhle: Alfa byla tam dole se seržantem roty“

„S Tatagliou?“

„Jo. S Johnnym Tatagliou. Bravo už postupovalo do toho kopce, kde byl zakopanej nepřítel. Poručík se vracel zpátky dolů – podívat se, kde k čertu Alfa je.

Šel pro Alfu, chtěl, aby nás podporovali zezadu, je to jasný?“

„Ano.“

„No a v tý chvíli na nás zaútočili minometama. Ty parchanti je namířili na ten bambusovej háj a začali nás masakrovat na sračku.“

„Tehdy padl poručík?“

„Jo, jak zaútočili těma minometama. Musel to koupit střepinou. Bylo to tam šílený. Peklo. Jak ten útok spustili, Alfa se začala krejt a pak se nemohli k poručíkovi včas dostat.“

„Tomu nerozumím. Jak to?“

„No, tam v tý válce to chodilo tak, že jsme mrtvý a raněný museli vždycky rychle posbírat, poněvadž když jsme to neudělali, odvlekli je oni a rozdranžírovali je na kusy. Odvlek je nepřítel, chápete?“

„A tohle se stalo s poručíkem Blakem?“

„Jo. Musel to schytat, když šel dolů z toho kopce. Chlapi z Alfy nám pak říkali, že pro něj nemohli jít kvůli těm minometům. Nemohli dělat nic, museli koukat na to, jak ho odvlíkaj do džungle. Potom ho našli v odkrytým okopu rozsekanýho na fángle. Ty parchanti vždycky ty mrtvoly rozsekali a nechali je v odkrytejch okopech.“

„Hm-mm,“ řekl Carel a.

„No bajonetama… Rozsekali je bajonetama,“ řekl Cortez.

„Hm-mm.“

„Tím jako chci říct, že když člověk tímhle peklem projde s někým společně, má pak samozřejmě blíž k chlapům, co s ním byli v jednom střeleckým družstvu. Tomu snad rozumíte, ne?“

„Ano, tomu rozumím,“ řekl Carel a. „A tohle se stalo třetího prosince, říkám to správně?“

„To nevím, to vám nepovím. My jsme tam totiž ani nebyli – tam na tom místě, chápete? Postupovali jsme do toho kopce, kde hlídka našla ty bunkry. Ukázalo se, že tam nahoře maj velkej úkryt. Co vám říkám, to všechno jsou věci, který jsou pro člověka důležitý, když je přímo v boji, poněvadž je má kolem sebe. Když tam ale není a nezná to z vlastní zkušenosti, je to pro něho jen další obyčejnej den. Takže vám nemůžu říct, jestli poručíka zabili třetího nebo čtvrtýho nebo kdy vlastně. Pro mě to prostě byl jen další obyčejnej den. Já tam měl za úkol vyhledávat a vyhlazovat nepřítele, mně dohromady žádný nebezpečí nehrozilo. Ty minomety, to se k nám vůbec nepřiblížilo. My jsme slyšeli jen ty šupy. Zažil jste někdy minometnou palbu? Ne? To je příšernej kravál, i když jste od toho daleko.“

„Hm-mm. Pane Cortezi, když jste byl na tom sjezdu v New Jersey, mluvil s vámi Jimmy o něčem, co má v plánu, nebo tak?“

„Co má v plánu? Ne. My jsme mluvili akorát o tom, co jsme prožili tam za mořem. Jak to myslíte – o tom, co má v plánu?“

„No jestli s vámi nemluvil o tom, že má nějaký plán, jak přijít k penězům.“

„To bych byl jedině rád, kdyby se mnou o něčem takovým mluvil,“ řekl Cortez a dal se do smíchu. „Nějaký prachy by nebyly k zahození.“

„A nevíte náhodou, jestli s takovým plánem nepřišel za někým jiným?“

„To teda nevím. A něco vám řeknu: nemyslete si, že si někdo z nás dneska moc píská, rozumíte mi? V New Jersey jsme se všichni jen rozčilovali, jak šupácky jsme dopadli – jeden jak druhej. Jako my veteráni, tak to myslím. Kdyby byl měl Jimmy nějakej plán, jak vydělat prachy… no, to vám teda řeknu, v tu ránu jsme s ním do toho šli jak jeden muž.“ Cortez se dal znova do smíchu. „Samozřejmě – pokud by nás to nic nestálo.“

„Ale o žádném takovém plánu nic nevíte?“

„Ne.“

„Dal jste Jimmymu svou adresu?“

„Dal.“

„A napsal vám někdy po tom sjezdu?“

„Ne.“

„Telefonoval vám nebo se s vámi spojil nějak jinak?“

„Ne.“

„Hm,“ řekl Carel a. „No nic,“ řekl a povzdechl si. „Moc vám děkuju, pane Cortezi. Připravil jsem vás o spoustu času.“

„Tak ať vám přeje štěstí,“ řekl Cortez a zavěsil.

Seržant Dave Murchison se podíval k železným schodům, když po nich Carel a scházel dolů do přízemí. Ve služební místnosti si dva pochůzkáři svlékli saka, seděli jen v kalhotech připjatých na šle, v trikách s dlouhými rukávy, a popíjeli kávu.

Jeden z nich právě dovyprávěl vtip a oba se hlučně smáli.

Carel a nakoukl otevřenými dveřmi do místnosti, ale šel dál ke stolu ve vrátnici, za kterým trůnil Murchison. „Já už jdu domů,“ řekl.

„A co bude s tím psem?“ zeptal se Murchison.

„S čím? Proboha – já na něj úplně zapomněl. Došel tam někdo pro něho?“

„Je v suterénu, dali jsme ho do volný cely. Co s ním chceš dělat?“

„To sám nevím,“ řekl Carel a. „Nejspíš ho předám Harrisový matce.“

„Ale kdy?“ zeptal se Murchison. „Nezlob se, Steve, ale tohle je proti předpisům – držet zvířata tady na strážnici.“

„Miscolo má v kanceláři pro zaměstnance kočku,“ řekl Carel a.

„To je něco jinýho. Ta není v suterénu v cele, kde správně maj bejt zadržený.“

„Tak to mám toho psa vzít nahoru do kanceláře?“

„To ne, to zas by sežral Miscolovi tu kočku. Je to pes jak tele, Steve. Viděls vůbec toho psa?“

„Tak velkej zas není. Je to normální labradorskej retrívr.“

„Jenže normální labradorskej retrívr – to je setsakra velkej pes. Řek bych, že váží aspoň pětatřicet kilo – nejmíň. No a navíc nechce žrát.“

„Tak já ho teda ráno odvezu Harrisový matce. Nejdřív s ní ale o tom musím promluvit.“

„Radši se modli, aby kapitána Fricka nenapadlo zajít se podívat dolů do cel.

Jestli tam najde psa, klepne ho z toho pepka.“

„Řekni mu, že je to mistr převleků.“

„Co že je?“

„Řekni mu, že je to zločinec v psím rouše.“

„Ha-ha,“ zasmál se Murchison pobaveně.

„Fakt, hned ráno ho odtud odvedu, Dave,“ řekl Carel a. „Teď ale ne. Jsem utahanej a chci jít domů.“

„Kolik je ksakru vlastně hodin?“ řekl Murchison a podíval se na hodiny. „Před hodinou mi volal Charlie Maynard, že přijde o chvilku pozdějc. Má mě střídat ve tři čtvrtě na čtyři a ve čtvrt na pět si zavolá, že přijde o chvilku pozdějc. Teď je tři čtvrtě na šest a pořád tu ještě není. Když mi volal, tak jsem mu řek, ať hupne na Tarzana a kouká přicválat co nejdřív.“

„Ať hupne na Tarzana? Jaks to myslel?“

„Tarzan byl kůň Kena Maynarda,“ řekl Murchison.

„To seš na omylu, Tarzan byl kůň Toma Mixe.“

„Kůň Toma Mixe se jmenoval Tony.“

„A čí kůň teda byl Trigger?“ zeptal se Carel a.

„To nevím, čí byl Trigger. Možná kůň Bucka Jonese.“

„Stejně ale – Charlie Maynard není Ken Maynard.“

„A jakej je v tom rozdíl?“ zeptal se Murchison. „Má dvě hodiny zpoždění, nebo ne?“Carela rychle zamrkal. „Dobrou noc, Dave,“ řekl, vykročil halou k hlavním dveřím a vyšel jimi na schody před budovou. Venku foukal sveřepý vítr.

SLEPEC MĚL KABÁT CELÝ ROZEVLÁTÝ VĚTREM.

Svíral v ruce řemínek německého ovčáka, který ho vedl, a proklínal vítr i to, že musí na záchod a že ho od domova dělí ještě tři domovní bloky. Když člověk prodává ve Stánku s novinami, má to jednu nevýhodu: musí zajít do kavárny nebo do knihkupectví pokaždé, když se mu chce močit. Chovali se tam k němu slušně, to je pravda, věděli, že člověk nemůže postávat celý den na rohu a nejít se ani vymočit, jenže jemu to prostě vadilo, že je s tím musí v jednom kuse otravovat.

Napadlo ho, jak to asi dělají kosmonauti. To se prostě jen vycinkají do těch svých vesmírných skafandrů? Nebo tam mají nějakou trubičku? Před odchodem domů se musel stavit v kavárně. Knihkupectví už mělo zavřeno, ale kavárna byla otevřena čtyřiadvacet hodin denně a majitel mu jasně řekl, že mu to vůbec nevadí, když si k nim zajde dolů na pány. To se ví, každých deset minut tam běhat nemohl, i lidská slušnost a ohleduplnost má své meze a nesluší se jí zneužívat. Pokoušel se omezit nezbytné návštěvy co nejvíc – zajít tam až za poledne a pak nanejvýš ještě jednou během odpoledne. Oběd si kupoval vždycky jen v kavárně, aby zůstal s majitelem v přátelských vztazích. Do knihkupectví zašel jen čas od času, když měl pocit, že by v kavárně obtěžoval příliš často. V knihkupectví to ovšem bylo trochu jiné, poněvadž tam mohl něco koupit jen zřídka, když třeba chtěl dát dárek některému ze svých přátel, kteří měli oči v pořádku, a navíc tam prodávali stejné časopisy, jaké prodával on, takže vycítil, že ho tam považují tak trochu za konkurenci.

Hrome, už aby tam byl! Už aby!

Pes pojednou zůstal nehybně stát uprostřed chodníku.

„Co je, Ralphe?“ zeptal se.

Pes začal vrčet.

„Co je, Ralphe?“ zeptal se. „Co se děje?“

V tom okamžiku ucítil něco odporně sladkého, z čeho se zvedal žaludek, páchlo to jak dezinfekce ve špitále – chloroform, ano, byl to chloroform. Pes znova zavrčel, bylo to výhružné, hluboké zavrčení až z hrdla, a najednou se mu řemínek vyškubl z ruky a někdo zařval bolestí. Uslyšel kroky, zvuk podrážek drhnoucích o chodník, uslyšel přerývaný dech, pes znova hrozivě zavrčel, a pak slyšel kroky prchající do noci a zanikající v dálce. Pes štěkal. Pes štěkal jak pominutý a nechtěl přestat.

„Dej pokoj,“ řekl, „dej pokoj,“ a šmátral po řemínku, až jej našel. Potřepal psa po hlavě. „Domů, kamaráde, domů mě veď,“ řekl. „Rovnou domů. Domů, Ralphe.“

Doma, tam měl telefon.

Zavolal na polici , ne proto, že by si myslel, že s tím budou něco dělat – v tomhle zatraceném velkoměstě policie nikdy s ničím nic nedělala, ale proto, že ho přepadení pobouřilo a dohřálo. Pochůzkář, který za ním přišel do bytu, se od začátku choval jak hulvát.

„Jak můžete vědět, že šlo o přepadení, pane Masler?“

Slepec se jmenoval Eugene Maslen, s „n“ na konci. Opravil pochůzkáře už dvakrát, ale ten mu pořád dál říkal Masler. Jako kdyby byl nahluchlý. Tak to zkusil do třetice.

„Jmenuju se Maslen,“ řekl, „s en na konci, a že šlo o přepadení, vím proto, poněvadž pes by jinak nevrčel tak, jak vrčel, kdyby nás byl někdo neohrožoval.“

„Hm,“ řekl pochůzkář. Jmenoval se McGrew a sloužil v centru v revíru Čtyři-jedna, ve čtvrti největších bank a poblíž budovy policejního ředitelství. „Říkáte, že jste cítil chloroform?“

„Páchlo to jako chloroform, ano. Jako když mi brali mandle.“

„Kdy vám brali mandle, pane Masler?“

„Když mi bylo sedm.“

„A to se ještě pamatujete, jak páchne chloroform, jo?“

„Ovšem, docela dobře.“

„Takže co vlastně hlásíte, pane Masler? Hlásíte, že se neznámá osoba pokoušela omámit chloroformem vašeho psa?“

„To nevím, oč se ten člověk pokoušel. Hlásím vám jen to, že se k nám přiblížil s chloroformem a pes se na něho vrhl a pokousal ho.“

„Jo tak, pes ho pokousal! A jak to víte?“

„Poněvadž jsem slyšel, jak ten chlap zařval.“

„A jak víte, že to byl muž?“

„Znělo to, jako když zařve chlap.“

„A co zařval?“

„Nic. Zařval jen bolestí, ale dokážu přece poznat, kdy zařve chlap a kdy zařve ženská. Tohle byl chlap.“

„A nemá náhodou ten váš pejsek vzteklinu?“

„Nemá, byl očkovaný minulý měsíc. Přesné datum je na tom štítku, co má na obojku.“

McGrew si pomyslel, že by se měl na štítek podívat, ale poněvadž šlo o psa, který už jednoho člověka pokousal, nechtěl riskovat, že tím druhým pokousaným bude ten večer on.

„Kde se to stalo?“ zeptal se.

„Tři bloky odtud. Na Cherry Street. Na rohu, kousek od Obchodní banky.“

„Víte, kde jste zrovna byl?“

„Ano, to vím moc dobře,“ řekl Maslen, „vím přesně, kde jsem zrovna byl. Když je někdo slepý, nemusí být ještě pitomý.“

„Hm,“ prohlásil McGrew a vynasnažil se, aby to znělo pochybovačně. „No dobře,“ řekl, „tak my se na to teda podíváme, pane Masler, a pokud něco zjistíme, dáme vám vědět.“

„Díky,“ řekl Maslen. Ani na okamžik nevěřil, že by se někdo mohl na něco podívat nebo že by mohl něco zjistit.

Druhý pochůzkář čekal dole před domem v hlídkovém radiovoze. Zcela automaticky se ozvali na hlášení 10-24 – Pokus o přepadení, a když dorazili před dům, kde Maslen bydlel, usoudili, že není nutné, aby se oba obtěžovali až do čtvrtého patra. McGrewův kolega, který se jmenoval Kel y, ve voze zdravě spal, když se McGrew znova objevil na ulici. McGrew zaťukal na okno a Kel y se s trhnutím vzbudil. Zamžoural nejdřív kolem sebe ve voze a pak teprv se podíval na okno, za nímž stál skloněný McGrew a nakukoval dovnitř. „Ach jo,“ řekl Kel y a odemkl dvířka na straně pro spolujezdce. McGrew vlezl do vozu.

„Co to bylo?“ zeptal se Kel y.

„Kdo to má sakra vědět?“ odsekl McGrew. „Koukej to odlepit a zajet na Cherry Street – tam, co je Obchodní.“

„Ta banka tam, jo?“

„Jo – tam, co je ta banka.“ McGrew vzal z palubní desky přenosný mikrofon.

Před nějakými pěti minutami ohlásil 10-88 – Příjezd na místo tísňového volání – a teď se hlásil dispečerovi kombinovaným kódem 10-80D a 10-98, což znamenalo Uvědomit detektivní oddělení a Zpráva o dalším směru jízdy. Z telefonní budky na rohu Cherry Street a Laird Avenue zatelefonoval na revír a požádal seržanta ve vrátnici, aby ho přepojil do služebny v prvním patře. Detektiv, který tam zvedl telefon, se jmenoval Underhil . McGrew ho informoval, oč v tísňovém volání šlo, a pak se zeptal, jestli tam teda jako Underhil přijede – nebo co?

„Vy jste teď na místě činu?“ zeptal se Underhil .

„Jo, tady se to údajně mělo stát.“

„Tak co kdybyste se tam trochu rozhlídli a zavolali mi znova?“

„Po čem se máme rozhlídnout?“

„Říkal jste něco o chloroformu, ne?“

„No.“

„Tak se tam rozhlídněte, jestli nenajdete něco, na čem by byl chloroform. Kus hadru, nějaká vata, prostě cokoli. A jestli něco najdete, tak na to nešahejte, slyšíte mě?“

„Oukej,“ řekl McGrew.

„A taky se podívejte, jestli tam někde nenajdete krev. Skvrny nebo tak. Říkal jste, že ho ten pes pokousal, ne?“

„To mi říkal ten slepej chlap.“

„Tak se pořádně porozhlídněte, jestli tam někde ta krev není. A jestli něco najdete, hned mi zavolejte znova. Ten slepec byl nějak poraněnej?“

„Ne.“

„A pes?“

„Taky ne.“

„Nemá náhodou ten pes vzteklinu nebo něco?“

„Ne. Minulej měsíc byl vočkovanej.“

„Tak fajn, trochu se tam porozhlídněte,“ řekl Underhil a zavěsil.

McGrew se vrátil k vozu a otevřel dvířka.

„Co máme dělat?“ zeptal se Kel y.

„Trochu se tu porozhlídnout,“ řekl McGrew.

Kel y se vyštrachal z vozu s dlouhou baterkou v ruce. Přejel kuželem světla po chodníku poblíž poštovní schránky, pak jím přejel po telefonní budce, pak po kandelábru, a nakonec se začal se světlem vracet ke zdi banky.

„Hele, tady je nějaká krev,“ řekl.

„Vidím,“ řekl McGrew, „asi udělám nejlíp, když tomu Underhil ovi zavolám znova.“

Detektivu Underhil ovi se ze služebny moc nechtělo.

Zrovinka tam čile papíroval a třídil poznatky, které shromáždil o séri loupeží v prodejnách alkoholu, k nimž došlo právě na tomhle konci Chinatownu, a byl do té prácičky zabraný až po uši. Navíc bylo venku zatraceně chladno. George Underhil se narodil a vyrostl v Kaliforni , kde bylo pořád teplo a počasíčko jedna radost, navzdory tomu, co někteří textaři občas cpou do písniček – že tam taky někdy bývá zima a deštivo. Underhil tohle velkoměsto neměl moc v lásce. Underhil měl v lásce San Diego. Důvod, proč Underhil v tomhle městě vůbec vegetoval, spočíval v tom, že tu žila matka jeho ženy, a jeho žena chtěla být co nejblíž u maminky, která šla Underhil ovi na nervy stejně, jako mu šlo na nervy tohle město. Kdyby si Underhil mohl dělat, co chtěl (což nemohl), určitě by tohle město odsekl sekerkou od pevniny a nechal je odplavat někam do Atlantiku, samozřejmě za předpokladu, že by tam jeho tchyně odplula s ním. Tak, přesně tak to vypadalo s city, které Underhil choval vůči tomu městu a vůči své tchyni. Jenže ten zatracený McGrew našel na chodníku krev, z čehož Underhil usoudil, že ten pes doopravdy někoho pokousal. Zda pokousal někoho, kdo se právě chystal přepadnout slepce, to ovšem byla už jiná otázka. Nikomu se nic nestalo; zraněn nebyl ani slepec, ani pes. Na Underhil a to dělalo dojem, že ani při nejbujnější fantazi není možné celou věc kvalifikovat jako přepadení. Dokonce měl své pochyby o tom, zda šlo jen o pouhý pokus o přepadení. Proto si také zatraceně rozmýšlel, zda má pohnout kostrou a trmácet se až na roh Cherry Street a Laird Avenue, zvlášť když venku byla zima, že by jednomu omrzí zadek.

Underhil nevěděl, že od čtvrtečního večera byli ve městě zavražděni už tři slepci, dva v 87. revíru a další v revíru mezipás-východ. Carel ův oběžník, žádající informace o jakýchkoli mimořádných zločinech a zmiňující se o vražedných útocích na slepce, ležel v tomto okamžiku na psacím stole detektiva Ramona Jimineze, necelé dva metry od Underhil ova vlastního stolu, ve služebně 41. revíru, jenomže Underhil jej nečetl. Kdyby jej byl četl, určitě by hned zavolal Carel ovi. A to, čím se Underhil momentálně zabýval, nebyla vražda, nebylo to dokonce ani přepadení, v nejlepším případě se to – snad – dalo kvalifikovat jako pokus o přepadení, ale dost možná také, že mrzoutský starý pes někoho pokousal čistě jen z frustrace nad svým neutěšeným životem.

Poněvadž ale byl svědomitý muž, požádal telegramem Hlavní dispečink městských nemocnic na Markét Street 432, aby mu až do odvolání hlásili všechny pacienty, kteří v některém ústavu vyhledají ošetření proto, že je pokousal pes.

Nevěděl, kam pes toho člověka kousl, odhadoval, že do nohy, jestli vůbec někam, a proto ve své žádosti tento ošemetný detail raději nespecifikoval. Teprve dodatečně ho napadlo, že i když mu některá městská nemocnice oznámí jméno člověka, kterého pokousal pes a kterého u nich ošetřili, nebude možné podezřelého identifikovat, pokud nebudou znát jeho krevní skupinu, aby ji mohli srovnat s krví, která zůstala na ulici. Proto také zavolal do policejní laboratoře, a v důsledku tohoto telefonátu se ten večer ve čtvrt na devět dostavil na místo činu technik z laboratoře, aby odebral z chodníku vzorek krve.

O tom všem Carel a nic nevěděl.

Bylo to velké město. Velkoměsto.

14

SOPHIE HARRISOVÁ PSA NECHTĚLA.

„Nemohla bych se o něj pořádně starat,“ řekla. „Chrissie je celý den ve škole a já chodím do práce. Co si s tak velkým psem počneme v tomhle malém bytě? Kdo se o něj bude starat?“

„Napadlo mě, že ho možná budete chtít,“ řekl Carel a.

„Jimmyho už mi žádnej pes zpátky nepřivede,“ řekla. „Radši si ho odveďte s sebou, až budete odcházet.“

„Hm,“ řekl Carel a a podíval se na psa. Jak to vypadalo, nikdo o něho nestál. On sám samozřejmě taky ne, čert aby to vzal. Pes mu pohled oplatil a moc radosti v očích neměl. Carel a mu sundal kožené kšírování, ale pes měl pořád ještě na krku obojek pobitý cvočky, na kterém viselo celé malé železářství. Pokud by se rozhodl, že si psa nechá, musel by se na všechny ty kovové známky, kroužky a štítky visící z obojku pořádně podívat, aby věděl, jaké injekce už pes vlastně dostal. Jenže on psa nechtěl. Nikdy neměl psy moc rád. Teddy by z toho dostala psotník, kdyby jí přivedl domů psa. „Tak teda toho psa opravdu nechcete?“ zeptal se Sophie.

„Opravdu ne,“ řekla. Včera jí pochovali syna a věru nestála o žádného zatraceného psa, který by jí věčně připomínal, že syn už není naživu. Pochovali ho vedle její snachy, měla tu snachu ráda, a oba teď byli pryč, pryč navždycky. Jen při tom pomyšlení měla Sophie co dělat, aby se znova nedala do pláče přímo tady, před tím policistou. Musela se teprv učit přemáhat ty náhlé záchvaty pláče, které ji přepadaly.

„No dobrá,“ řekl Carel a. „Budu muset něco vymyslet – co s ním.“ Znova se na psa podíval. Pes pohled opětoval. „Stejně ale,“ pokračoval Carel a, „tohle nebyl jediný důvod, proč jsem za vámi dneska ráno přišel. Vzpomínáte si, paní Harrisová, jak jste mi říkala, že se Jimmy dal do kupy s nějakým starým kamarádem z armády…“

„Ano, vzpomínám.“

„Aby mu pomohl s nějakým plánem nebo záměrem? Měla jste z toho dojem, že šlo nebo mohlo jít o něco nezákonného?“

„Ano.“

„A řekla jste, že se nepamatujete, jak se ten člověk jmenoval.“

„Ano a byla to pravda.“

„Rozpomněla byste se, kdybych vám řekl pár jmen?“

„No… možná.“

„Co takhle Russel Poole? Nevolal mu váš syn nebo nepsal mu?“

„To mi zrovna moc povědomě nezní.“

„Co Rudy Tanner?“

„Ne.“

„John Tataglia?“

„Víte, já si vážně nevzpomínám. Měla jsem odjakživa špatnou paměť na jména.“

„Robert Hopewel ?“

„Nezlobte se, ale…“

„Karl Fiersen?“

„Všechna ta jména mi znějí nějak stejně.“

Carel a se nad tím zamyslel. Připadalo mu možné, že jméno Tanner – snad, dejme tomu – mohlo někomu znít podobně jako Tataglia, nebo že si – snad, dejme tomu – někdo mohl poplést Russel a Poolea s Robertem Hopewel em. Jméno Fiersen se ale sotva dalo poplést s nějakým jiným. A pokud jde o Corteze…

„Co Cortez?“ zeptal se. „Danny Cortez?“

„Nemůžu si vzpomenout,“ řekla Sophie. „Nezlobte se.“

„A váš syn tomu člověku psal nebo telefonoval?“

„Napsal mu.“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to.“

„Viděla jste ten dopis?“

„Ne, to ne.“

„A víte, co v něm bylo?“

„Ne, to mi neřekl, co v něm bylo. Řekl jen, že psal jednomu člověku, který by mohl jemu a Isabel dopomoct k tomu, aby zbohatli.“

„Řekl vám, o jakou částku… o jak velké peníze mělo jít?“

„Ne.“

„Paní Harrisová, co asi tak mohl Jimmy pokládat za bohatství?“

„To nemám tušení.“

„Co pokládáte za bohatství vy?“

„Pokládala bych se za nejbohatší ženskou na světě, kdyby se mi Jimmy a jeho žena vrátili,“ řekla Sophie a dala se do pláče.

Za celou cestu do centra se pes ani neozval. Seděl na zadním sedadle, vyhlížel z okna a pozoroval dopravní ruch. Carel a rozvažoval, zda by ho přece jen neměl odvézt do psího útulku. Hlavou se mu honilo to, co mu řekl Maloney ze střediska služebních psů. O tom, jak z kontejneru postupně odčerpají vzduch. Maloney říkal, že je to něco jako usnout. Carel a ovšem měl své pochyby o tom, zda se křečovité lapání po dechu tak docela podobá usínání. Neměl psy rád a tenhle pes mu byl naprosto lhostejný, vlastně ho vůbec neznal, ale nějak se mu nechtělo odvézt ho do útulku.

Zaparkoval vůz na Dutchman’s Row, poblíž staré Harrison Life Building. Když zamykal dveře, pes na zadním sedadle zvedl hlavu a podíval se po něm. Carel a řekl: „To je v pořádku, nic se neboj,“ a bez ohlížení odešel. Ulice tu byly ucpané auty a chodci. Na rohu klábosil dopravní strážník s tmavovláskou v minisukni, bundě z umělé kůže a vysokých černých kozačkách. Vypadala jako štětka. Dopravní strážník klábosil s dívkou, která možná byla štětka, smál se na ni a vypínal hruď, zatímco klaksony houkaly, nervy tekly a fronta znehybnělých vozů se začala protahovat až k tunelu u přístavu. Carel a tak tak uhnul před taxíkem, který se bezohledně proplétal ochromenou frekvencí. Taxík ho div neporazil. Řidič stáhl okénko a zahalekal na něho: „Vás mrzí život, šéfe, co?“

Zjistil, že dům, kde má kancelář firma Prestižní inovace, je na protější straně ulice – čtvrtá nebo pátá budova od nároží. Někdo vychrstl vodu na chodník přímo před vchodem a voda zmrzla v tenký škraloup nebezpečné ledovatky. Carel a automaticky zvedl hlavu a podíval se na budovu, jestli tam někde na lešení neumývá někdo okna. Nespatřil ale nic a nikoho. Zapřemýšlel o tom, odkud ta vychrstnutá voda může pocházet. Záhady, samé záhady. V jednom kuse a všude samé záhady. Obešel vrstvu ledovatky a otáčecími dveřmi vešel do budovy. Na tabuli ve vestibulu si našel, že firma PRESTIŽNÍ INOVACE sídlí v kanceláři 501. Vyjel nahoru výtahem a v pátém poschodí vyhledal na chodbě příslušné dveře, které měly horní polovinu z matového skla. Písmena z ozdobných zlatých lístků se splétala v nápis PRESTIŽNÍ INOVACE a pod ním se skvělo číslo 501. Zatím šlo všechno jak po másle. Člověka s takhle brilantní dedukční metodou – který dokáže najít kancelář podle údaje na informační tabuli ve vestibulu – by měli nejdéle do měsíce povýšit na detektiva první třídy, pomyslel si Carel a. Otevřel dveře. To také svědčilo o vysokém stupni inteligence a výtečné motorické koordinaci muskulárních funkcí – sáhnout pravou rukou po klice, zmáčknout ji a postrčit dveře dovnitř. Octl se v dost malé recepci, vymalované různými odstíny zelené barvy, které všechny působily, jako by do nich bylo přimícháno trochu žluči. Ve stěně naproti dveřím byl otvor s dvěma posuvnými skleněnými tabulemi, za nimiž seděla tmavovlasá žena, které mohlo být něco málo přes třicet. Odhadl, že je to nejspíš Jennie D’Amato, s níž telefonoval minulý pátek večer. Přistoupil k přepážce a jedna skleněná tabulka se odsunula.

„Co jste si přál?“

„Já jsem detektiv Carel a,“ řekl. „Rád bych mluvil s panem Prestonem, jestli je to možné.“

„Och,“ řekla tmavovláska.

„Vy jste slečna D’Amato?“

„Ano, to jsem já.“

„Je pan Preston přítomen?“

„Podívám se,“ řekla a znova sklo zašoupla. Zvedla telefonní sluchátko a stiskla knoflík dole na aparátu. Slyšel její hlas i přes sklo. „Pan Preston? Je tu detektiv Carel a a rád by s vámi mluvil.“ Chvilku naslouchala, pak řekla „Ano“ a položila sluchátko do vidlice. Znova odšoupla sklo. „Otevřu vám bzučákem,“ řekla Carel ovi a ukázala na dveře, které měl po pravé ruce. Carel a k nim přistoupil, vzal za kliku, počkal, až se ozve zabzučení, které je odmykalo, a otevřel do kanceláře za nimi.

Psací stoly, kartotéky. U jednoho stolu pracovala žena s koňskou tváří, skláněla se nad něčím, co nejspíš mohla být účetní kniha. Podle všeho slečna Houlihanová.

Hlavu nezvedla.

„Jsou to ty dveře vpravo,“ řekla Jennie. „Jděte rovnou dál.“

„Díky,“ řekl Carel a, přistoupil ke dveřím a zaťukal na ně.

„Dál,“ řekl Preston.

Seděl za velkým, dřevěným psacím stolem a police za jeho zády byly plné knih v kožených vazbách, které vypadaly zaprášeně a staře. Na sobě měl tmavý oblek s jemným proužkem, bílou košili a decentní vázanku. Když ho Carel a viděl naposled, byl v koupacím plášti. Teď vypadal mnohem elegantněji, trochu jako advokát z filmu Velké naděje. Věneček bílých vlasů mu vroubil masivní lebku, zpod huňatého obočí vyhlížely živé a tázavé oči. Okamžitě vstal, podal Carel ovi ruku a okamžitě se také zeptal: „Zjistil jste něco nového?“

„Zatím nic,“ řekl Carel a. „Jestli dovolíte, rád bych vám položil ještě pár otázek.“

„Samozřejmě. Ta další žena, kterou zavraždili –“

„Vy o tom víte?“ skočil mu do řeči Carel a.

„Ovšem, psali o tom v novinách. Souvisí nějak její smrt se smrtí Isabel?“

„To taky ještě zatím nevíme.“

„Protože tohle je…“ Preston pokrčil rameny. „Tohle musí určitě dělat nějaký šílenec, no nemám pravdu?“

„Možné to je,“ řekl Carel a. „Pane Prestone, mám za to, že vztah mezi vámi a Isabel byl toho druhu, že jste si volně vyměňovali názory skoro na všechno.“

„To byl.“

„Hovořili jste spolu někdy o svých manželstvích? Každý o svém?“

„Ano, hovořili.“

„My jsme se totiž mimo jiné dověděli, že Jimmy Harris podle všeho napsal někomu, koho znal z armády, a nabídl mu, aby se společně podíleli na nějaké obchodní záležitosti – patrně šlo o něco nezákonného. Nezmínila se někdy Isabel před vámi o něčem takovém?“

„Ne, nikdy.“

„Nikdy se nezmínila o tom, že se Jimmy dal do kupy s někým ze starých kamarádů z armády?“

„Ne.“

„Zmínila se před vámi o tom, že Jimmy jel v srpnu na sjezd veteránů?“

„To ano. To jsme totiž…“

„Ano, pane Prestone?“

„Měli jsme tím pádem pár dní pro sebe.“

„Chcete říct, že vy a Isabel jste spolu někam odjeli?“

„Ano.“

„Když byl Jimmy na tom sjezdu?“

„Ano.“

„Zmínila se vám někdy později o něčem, k čemu na tom sjezdu došlo nebo tak?“

„Ne.“

„Říkal jí Jimmy někdy o tom, že má plán, jak zbohatnout?“

„Nikdy se přede mnou o žádném takovém plánu nezmínila.“

„Pane Prestone, když jsme dělali prohlídku v Harrisové bytě, nenašli jsme tam žádný diář nebo deník, který si možná Isabel vedla…“

„Byla přece slepá,“ řekl Preston.

„Ano, toho jsem si vědom, ale slepci se přece učí psát Brail ovým písmem a jistě aspoň někteří slepci si deník píšou. Zmínila se vám někdy Isabel o takovém diáři nebo deníku?“

„Ne.“

„Kde pracovala, pane Prestone?“

„Myslíte jako tady?“

„Ano.“

„V zásilkové službě.“

„A to je kde?“

„Proč vás to zajímá?“

„Poněvadž mohla mít takový deník uložený tady v kanceláři. Tady jí totiž manžel na něj nemohl přijít.“

„Myslím, že si žádný deník nevedla.“

„Jistě to ale nevíte.“

„Pochopitelně, že to nevím jistě, ale… nikdy se mi o žádném deníku nezmínila.“

„Mohl bych vidět její psací stůl, pane Prestone?“

„Já… já nechápu, co…“

„V čem je problém, pane Prestone?“

„Jaký problém? Prostě jen ztrácíte čas.“

„No – koneckonců je to můj čas, ne?“

„Ovšem, ale…“

„Tak co, na čem to vázne, pane Prestone?“

„Na ničem.“

„Můžete mě tam tedy zavést? Tam, co pracovala?“

Preston si povzdechl a vstal od stolu. „Tudy, prosím,“ řekl. Prošel kanceláří ke dveřím, otevřel je a vyšel do místnosti před kanceláří. Carel a ho následoval.

Dveře do zásilkové služby byly hned vedle stolu, u něhož slečna Houlihanová pořád ještě cosi zanášela do účetních knih. Tentokrát po obou mužích hodila očima, když šli kolem ní. Jako by se jí ve tváři objevil mírně tázavý výraz. Preston otevřel dveře do zásilkové služby asi tak, jako by otvíral dveře trezoru. V místnosti bez oken seděla u stolu jakási dívka. Vedle stolu na podlaze stál vyrovnaný štos nějakých brožur. Dívka brala jednu brožuru po druhé a vkládala ji do obálky. Dělala to zcela automaticky – sáhla pro brožurku, vsunula ji do obálky, navlhčila chlopeň obálky, zalepila obálku.

„Necháte nás tu chvilku o samotě, Beth?“ požádal ji Preston a dívka hned vstala a vyšla z místnosti. Preston za ní zavřel dveře. Carel a vzal jednu brožurku do ruky. Udělal to pomalu a nedbale, poněvadž tu nebyl proto, aby si prohlížel reklamy nabízející popelníky, slánky a pepřenky, tácky pod pivo, lžičky na míchání koktejlů a podobné suvenýry.

Na obálce byla kresba muže a ženy, kteří se líbají. Nad ženinou hlavou, odleva doprava, jemnými krasopisnými psacími písmeny, stálo na obálce vysvětlení: Manželská výpomoc pro milence. Pod slovem milence, až úplně vpravo, byl na obálce v bílém srdíčku uveden název Prestonová podniku a pod ním adresa na Dutchman’s Row. V levém dolním rohu se krčil text vytištěný velice drobným písmem. Carel a Četl: SEXUÁLNĚ ORIENTOVANÝ REKLAMNÍ PROSPEKT PRO

DOSPĚLÉ. Pod tímto titulkem stálo varování: Tento katalog obsahuje reklamní nabídky, které podle nového poštovního zákona lze označit za sexuálně orientované. Podle ustanovení tohoto zákona je odesílatel povinen zajistit, aby se sexuálně orientovaná reklamní nabídka nedostala do rukou dětem či osobám, které si nepřejí, aby jim reklamní prospekty podobného zaměření byly zasílány.

Proto, pokud vám není 21 let nebo pokud si nepřejete, aby vám sexuálně orientované reklamní prospekty byly zasílány, NEOTVÍREJTE TENTO KATALOG. Na vaši žádost vyřadíme vaše jméno ze seznamu našich adres a zajistíme, aby vám žádné další sexuálně orientované reklamní prospekty nebyly naší firmou zasílány.

„Tím je řečeno vše,“ prohlásil Carel a.

„Odpovídá to přesně ustanovením zákona,“ řekl Preston.

„O tom nepochybuju,“ řekl Carel a, a poněvadž už mu přece jen bylo něco málo přes jednadvacet a poněvadž se chtěl také jednou podívat, jak vypadá takový sexuálně orientovaný reklamní prospekt, otevřel brožurku a zalistoval v ní.

Inzerované a nabízené výrobky byly vskutku rozmanité a početné.

Byl tu například masážní strojek s jemně zdrsněným povrchem a zákazník jej mohl mít ve dvou barvách: buď kaštanově hnědý, nebo bílý jak ze slonoviny.

Protější stránka inzerovala soupravu Ben-Wa koulí s dvojím dálkovým ovládáním.

Na další stránce byla vibrační Ben-Wa koule s třásněmi. Následovala celá série nápojů a roztoků lásky, ve výběru od „náladičkových koktejlů“ až po afrodiziakální lomcováky, od vaginálních rozjařovačů až po různé penis-emulze a mnohem exotičtější erotické životabudiče s názvy jako Cunnilingus Powder, Tablety topořilky, Zmijí koření či Ostruha džungle. Byl tu inzerát na loutku v životní velikosti a s kompletním vybavením – ňadry a vaginální kapsou, která se v Evině rouše a v blond provedení prodávala za 32 dolarů 50 centů, zatímco táž v dámském spodním prádélku byla k mání za 37 dolarů 50 centů. Podobně obnažené či přioděné brunety přišly zákazníky jen o něco levněji, kdežto zrzka, také nabízená, byla hotová láce, málem za babku. Byla tu manželská pomůcka zvaná vibrodongo a též manželská výpomoc pojmenovaná vibro-fup-dongo. Bylo tu cosi, čemu se říkalo vaginální kichotek, což byla přenosná, bytelně vyhlížející konstrukce s chlupy, které vypadaly jako pravé, a v pěkné, přímo dárkové skříňce – za pouhých 17 dolarů 25

centů. Byla tu i jakási auto-obsluha pro pány, zvaná turistvagína, o níž se uvádělo, že spolehlivě pracuje na energi dodávanou do zásuvky zapalovače na palubní desce.

Seznam výrobků pokračoval donekonečna, stránka po stránce nabízela protézové nástavce, elektrické strojky vyvolávající svalové kontrakce de luxe, instruktážní hrací karty demonstrující pánsko–dámské „pozice“, i dámsko-dámské interakce, osmistopé přehrávače se zvukovými nahrávkami autoakcí bez partnera či partnerky, rohožky do vany s ňadry z pěnové gumy, náramkové hodinky, na nichž sexpozice nahrazovaly čísla na ciferníku, sexuální encyklopedie s celostránkovými barevnými fotografiemi, a konečně, nikoli však na posledním místě, i vynalézavá rtěnka ve tvaru penisu, vřele doporučovaná jako „vkusný dáreček pro každou ženu“.

Carel a zavřel brožurku. „Tohle odtud Isabel Harrisová rozesílala?“ zeptal se.

„Ona to přece neviděla,“ řekl Preston. „Nemohlo ji to urážet.“

Carel a měl náhle pocit, že by se mohl s mačetou v ruce prosekávat hustým podrostem tohoto velkoměsta snad věčně, a přesto by se nikdy nedostal na mýtinu, kde svítí slunce. Díval se na Prestona jen docela malý okamžik; pak se raději pustil do prohlídky stolu, u něhož Isabel pracovala. Nenašel žádný diář, žádný deník, nenašel nic – absolutně nic. Když se z kanceláře a z toho ráje svobodného podnikání odporoučel, zašel na pánský záchodek na konci chodby a umyl si ruce.

TAKŽE TEĎ TO ZAČALO DOSTÁVAT TEN PRAVÝ SPÁD.

Bylo deset minut po dvanácté, úterý přede Dnem díkůvzdání, a seděli v kanceláři poručíka Bymese, pili kávu uvařenou v místnosti pro zaměstnance a jedli sendviče, které Hawes před půlhodinou objednal přes ulici. Byli v kanceláři čtyři: Carel a, Meyer, Hawes a poručík.

Bymes byl statný, podsaditý chlap, na kterém šaty doslova praskaly ve švech; vestu na vyklenutém hrudníku měl rozepnutou, sako ho škrtilo v širokých ramenech, kravatu měl povolenou a límec košile rozhalený, jako by chtěl silnému krku, na němž seděla hlava, poskytnout co nejvíc volnosti k nadechnutí. Vlasy měl šedé jak velkoměstský sníh; oči jak modrý křemen. Detektivové z 87. pátracího oddělení mu říkali „Starej“, „Pete“ nebo někdy také „Šéf“. A Bymes byl šéf; velel pátracímu oddělení, kde sloužilo šestnáct detektivů, a odpovídal za revír pouze kapitánu Johnu Marshal u Frickovi, který sice teoreticky celý ten podnik vedl, ale v praxi poskytoval Bymesovi a detektivům z pátracího oddělení skoro naprostou nezávislost a volnost. Bymes četl všechna hlášení, která o případu Carel a, Meyer a Hawes sepsali, a teď chtěl vědět, co se to k čertu vlastně děje. Existovaly čtyři zločiny, které mu šly na nervy víc než všechna ostatní kriminalita, produkovaná velkoměstem na běžícím pásu. Na prvním místě seznamu byla vražda. Hned za ní následovalo relativně vzácné žhářství. Pak přišlo znásilnění. A nakonec pokoutní prodej drog. Podříznout krk slepci, to bylo podle Bymesova názoru totéž, jako uškrtit nevinné nemluvně v dětské postýlce. Z toho, jak vyšetřování případu v jeho pátracím oddělení pokračuje, moc velkou radost neměl; de facto byl dnes celé dopoledne trochu načuřený a nevypočitatelný, a detektivové, kteří jeho mizernou náladu vycítili, chodili kolem něho po špičkách jako lupiči v bytě, jehož majitelé zapomněli odjet na víkend.

„Proč ztrácíš zbytečně čas tím dotazováním u vojáků?“ zeptal se Bymes.

„No totiž,“ řekl Carel a, „on ten člověk měl zlý sny, Pete, víš“

„To já mám taky. Co má bejt?“

„A taky se dal do kupy s někým ze starejch kamarádů z armády. Chtěl, aby mu pomoh s tím, co měl v plánu, i když nevíme, co to bylo.“

„Tohle vykládá jeho matka,“ odsekl Bymes.

„Mně jako svědek připadá spolehlivá,“ prohlásil Carel a.

„Čeho svědek?“ zeptal se Bymes. „Tvrdí o něm, že napsal někomu dopis, ale sama ten dopis neviděla.“

„Ale řekl jí o něm.“

„Řekl jí, že poslal někomu z těch svých kamarádů dopis?“

„Řekl jí dokonce i jeho jméno.“

„Jenže ona si to jméno nepamatuje.“

„To máš pravdu.“

„Tak teda k čemu je nám hrome dobrá?“ zeptal se Bymes, zvedl šálek s kávou a usrkl z ní. Okamžitě ale šálek zas odložil; to zatracené kafe bylo studené. „Mohl dopis poslat komukoli z Alfy – měl na všechny adresu, tos přece psal v hlášení, ne?“

„Jo, ty adresy mu dali všichni. Na tom sjezdu.“

„No ale stejně: co má ten dopis společnýho s tím, že ho někdo zavraždil? Čímž se dostávám zpátky k tomu, nač jsem se tě už ptal: proč ztrácíš zbytečně čas tím dotazováním u vojáků?“

„No přece kvůli těm zlejm snům,“ řekl Carel a a pokrčil rameny.

„On si to představuje tak,“ řekl Meyer, „že –“

„On neumí mluvit?“ vyštěkl na něho Bymes.

„Co jestli neumí?“

„Detektiv Carel a neumí mluvit?“

„Umí, ale“

„Tak ho nech, ať mi řekne sám, jak si to představuje.“

„Já vlastně nevím, jak si to představuju,“ řekl Carel a. „Pořád si hlavně neumím vysvětlit, proč ten Jimmy Harris vzpomínal na znásilnění, ke kterýmu nikdy nedošlo.“

„Pokud věříš tý holce.“

„Já ty holce věřím,“ řekl Carel a.

„Já taky,“ dodal Meyer.

„A co má tohle co dělat s těma vraždama?“ dorážel na něho Bymes. „Někdo zavraždil chlapa, někdo zavraždil jeho starou, a pak ještě jednu ženskou.“

„Mně se pořád nějak nezdá, že by spolu všechny ty tři vraždy souvisely,“ řekl Carel a. „Ty první dvě ano, ale pořád nevidím žádnou spojitost –“

„Další oběť si našel jen tak nazdařbůh – to tvrdíš, jo?“

„Ne, nazdařbůh ne,“ řekl Carel a. „No vlastně, možná že to opravdu mohl být kdokoli, v tom smyslu by to bylo nazdařbůh. Jenomže ta oběť musela být slepá.

Záměrně si vybrat další slepou osobu.“

Hawes do této chvíle mlčel. Teď řekl velice mírně, poněvadž byl do případu zasvěcen pouze okrajově a nechtěl zbytečně vířit vášně, zvlášť ne, když viděl, jak zdatně je poručík víří sám. „To taky mohla bejt jen kouřová clona, Pete.“

„Tak blbej nikdo není,“ řekl Bymes.

„K zabíjení lidí nemusíš bejt chytrej,“ řekl Meyer.

„To ne, ale musel bys bejt blbej jak troky, aby ses pokoušel zamést stopu tím, že zamorduješ někoho dalšího.“

„Musíme jít po tom jediným, co máme,“ řekl Carel a.

„A to je co?“

„Že Jimmy napsal kamarádovi z armády v souvislosti s tím plánem, jak rychle zbohatnout.“

„Oukej, pokračuj.“

„Jeho matka si myslí, že možná Jimmy měl v pácu nějakou levárnu. Něco protizákonnýho.“

„Jako třeba co?“

„Je to jen její dohad, ale měla dojem, že shání někoho, kdo umí zacházet s bouchačkou. Oukej, řekněme, že tomu člověku napsal po tom sjezdu, co měli v srpnu.“

„Proč až po sjezdu?“

„Poněvadž před sjezdem neměl na nikoho z nich adresu.“

„Proč si o tom s tím člověkem prostě nepohovořil?“

„Jak to myslíš?“

„No na tom sjezdu. Proč za ním prostě nešel a neřek mu ‚Hele, mám v pácu přepadnout kšeft s kořalkama, nechceš mi s tím helfnout?‘“

„Moh na ten nápad přijít teprve po tom sjezdu,“ řekl Meyer.

„Napsal tomu chlápkovi někdy v září,“ řekl Hawes.

„No a dejme tomu, že ten chlápek byl pro a slíbil Jimmymu, že mu s tím helfne.

Odepsal mu nebo zatelefonoval mu nebo čert ví co – a řek mu: ‚Fajn, počítej se mnou, vybrabčíme banku.‘“

„No dobře, já poslouchám,“ řekl Bymes.

„No a tak vyloupěj banku nebo kšeft s kořalkama nebo benzínovou pumpu nebo třeba…“

„No a?“

„No a Jimmy schová kořist u sebe v bytě.“

„Za oknem v truhlíku na kytky,“ doplnil Meyer.

„A tomu svýmu partnerovi neřekne, kam to dal,“ rozvíjel myšlenku Hawes.

„Takže ten partner ho ve čtvrtek večer sleduje, když jde Jimmy domů, a pokusí se ho přimět, aby Jimmy mluvil, jenže Jimmy mluvit nechce.“

„A tak mu ten partner podřízne krk a pak jde k němu do bytu, poněvadž si spočítá na prstech, že kořist je tam…“

„Obrátí kvartýr vzhůru nohama…“

„Najde prachy…“

„Zavraždí Isabel…“

„A pak příští večer zavraždí Hester Mathiesonovou…“

„Aby to vypadalo, jako že po městě běhá nějakej cvok a vraždí réglrecht slepce.“

„Co ty na to, Pete?“ zeptal se Carel a.

„Mně to připadá uhozený,“ řekl Bymes.

Policejní psycholog se jmenoval Manfred Leider. Jeho původním a hlavním úkolem bylo pomáhat příslušníkům policejního oddělení s problémy, které se nedaly hladce vyřešit s přispěním manželských pomůcek a výpomocí, jaké svým zákazníkům nabízela a prodávala poštou firma Prestižní inovace. Čas od času však za ním některý policista přišel, když potřeboval poradit s něčím, co se týkalo mentality či psychologie kriminálníků. S detektivy jako Carel a spolupracoval už dřív; o něm konkrétně si myslel, že je to poctivý a přímý člověk, ale přece jen má své hranice. Nejčastěji totiž vycházelo najevo, že i ten nejchytřejší polda má pouze okrajové a velice mlhavé znalosti o komplikovaných nesnázích psychiatrické praxe.

Tentokrát od něho Carel a chtěl vědět něco o snech. Odkud měl začít? Od Adama, to jest od Freuda? Zjednodušeného pro představy malého Móricka?

„Co přesně chcete vědět?“ zeptal se.

Seděli v Leiderově kanceláři ve čtvrtém patře budovy policejního ředitelství na High Street, v centru města. V těchto místech byl ostrov úzký; z oken viděli obě řeky, které město obtékaly. Byl studený, ale jasný a svěží den, kdy odtud bylo vidět do daleka, až do vedlejšího státu.

„Vyšetřuju vraždu,“ řekl Carel a, „a oběť té vraždy pronásledovaly zlé sny, plné úzkosti a děsu.“

„Hm,“ řekl Leider. Bylo mu přes padesát a nechával si růst prošedivělý plnovous, o němž se domníval, že v něm vypadá jako správný psychiatr. V tomhle státě musel mít psychiatr čtyřleté vysokoškolské vzdělání, čtyři roky lékařského studia, rok nemocniční praxe, tři roky odborného školení a další dva roky praxe někde na klinice, než byl připuštěn k písemným a ústním zkouškám, které musel složit, chtěl-li si otevřít ordinaci. To také byl důvod, proč psychiatři brali od pacientů padesát dolarů za hodinu.

Leider byl jenom psycholog.

Když Leider začal vykonávat praxi, bylo to v době, kdy si každý garážmistr mohl vyvěsit tabulku s firmou a nabídnout veřejnosti své služby jako „psycholog“, ať už si pod tím představoval cokoli, časy však se změnily; teď existovaly velice přísné předpisy, bez nichž nebylo možné diplom získat. Nicméně a přesto mnoho psychologů, Leider mezi nimi, trpělo jistým pocitem méněcennosti, kdykoli se octli ve společnosti psychiatra nebo dokonce – pámbuchraň – psychoanalytika, což byla osoba patřící k té nejvznešenější a nejnadutější superelitě všech elit. Na čajích či na večírcích v přítomnosti takových učených pánů Leider často hovoříval o rukavicové anestezi , eulali či amyloidní petrifikaci. To proto, aby ukázal, že své věci rozumí. Nejlegračnější ovšem na tom bylo, že své věci skutečně rozuměl.

Škoda jen, že Leider nikdy nezašel k psychiatrovi. Psychiatr by mu byl možná pomohl s jeho pocity méněcennosti. Jenže místo toho trávil osm hodin denně ve své kanceláři v budově policejního ředitelství v centru města, kde hovořil s tvrdě makajícími policajty, vůči nimž zas měl komplex nadřazenosti.

„O jaké zlé sny šlo?“ zeptal se.

„Pokud vím, tak byly pokaždé stejné,“ řekl Carel a.

„Návratné, utkvělé zlé sny, ano?“

„No ano,“ řekl Carel a. Leider v něm pocit méněcennosti přímo vyvolával.

Věděl, že přesné slovo, které hledá, je „návratné“ či „utkvělé“, ale nějak tahle slova nedokázal dostat přes jazyk. Leider nosil bifokální brýle, které mu zvětšovaly oči tak, že vypadal jak sůva pod reflektorem. V plnovousu měl přilepený nějaký drobek; zřejmě právě chutně poobědval.

„Můžete mi říct, oč v těch utkvělých a návratných snech šlo?“

„Jistěže,“ řekl Carel a a převyprávěl mu sen slovo od slova.

Je to nějak krátce před Vánoci.

Jimmyho matka a otec strojí vánoční stromek. Jimmy a další čtyři chlapci sedí v obývacím pokoji na podlaze a pozorují je. Jimmyho otec chlapcům říká, že by mu měli se zdobením stromku pomoct. Chlapci odmítnou. Jimmyho matka říká, že nemusí pomáhat, jestliže jsou unavení. Vánoční ozdoby začnou padat ze stromku, s hlasitým třeskem se rozbíjejí o podlahu, což Jimmyho otce vyděsí. Ztratí rovnováhu na štaflích a padá na podlahu, dopadne na střepy vánočních ozdob a náhodou se při tom řízne. Koberec je zelený, otcova krev se do něho vsakuje. Otec na koberci vykrvácí k smrti. Jimmyho matka pláče. Zvedne sukni a ukáže se, že pod ní má penis.

„Hm,“ řekl Leider.

„To je ten sen,“ řekl Carel a.

„Hm,“ řekl Leider znova.

„Analyzoval ho major Ralph Lemarre…“

„To je vojenský doktor?“ zeptal se Leider.

„Ano, psychiatr.“

„Aha – psychiatr, hm,“ řekl Leider.

„A dospěl, jak se zdá, k názoru, že sen souvisí se znásilněním, k němuž došlo v klubovně puberťáckého gangu před několika lety.“

„Před několika lety – odkdy?“

„No několik let před tím, než pacienta ošetřoval.“

„A kdy pacienta ošetřoval?“

„Před deseti lety.“

„Před deseti lety, hm. A k tomu znásilnění došlo kolik let předtím?“

„V tom je totiž právě ten zádrhel,“ řekl Carel a. „Ke znásilnění nedošlo vůbec.

Nikdy. Mluvili jsme s tou dívkou, která údajně měla být znásilněna, a ta nám řekla, že se nic takového nikdy nestalo.“

„Možná že lhala. Spousta žen, které byly znásilněny –“

„Ne, řekla nám pravdu.“

„Jak to můžete vědět?“

„Poněvadž nám řekla, co vlastně se tam stalo. Šlo o sexuální zážitek, ale ne o znásilnění.“

„A co se tam teda stalo?“ zeptal se Leider.

Carel a mu pověděl všechno o tom, jak Roxanne a Jimmy byli spolu sami dole ve sklepě ten den, kdy pršelo. O koitu vestoje, při němž se opírali o sloup. O tom, jak venku hřmělo a šlehaly blesky. O strachu, že to na ně praskne a že je stihne trest.

„Rád bych věděl,“ řekl Carel a, „jestli je možné – rozumějte mi, já toho nevím moc o tom, čím se celý ten mechanismus řídí. Pokouším se zjistit, jestli se skutečnost, že se spolu ten den ve sklepě milovali, mohla v Jimmyho vědomí proměnit v něco jiného, jestli se z ní v jeho vědomí mohla stát celá ta velká scéna se znásilněním a jestli eventuálně mohla být příčinou těch utkvělých zlých snů. To bych se chtěl dovědět.“

„Říkáte, že při tom byl ten strach z trestu?“

„Ano. Kdyby se to byl vůdce gangu dověděl, oba by je byl potrestal.“

„Hm,“ řekl Leider.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Carel a.

„No, podíl a stupeň sexuální symboliky je v tom snu značný, to jistě, o tom není pochyb,“ řekl Leider. „Strom je ve snu symbol mužských genitálií a jakýkoli ostrý předmět, především zbraň, symbolizuje ve snu penis. Ty rozbité vánoční ozdoby – kterým se běžně říká koule – mohou znamenat další odkaz na mužské genitálie. A postava, která se ve snu řízne, to může být symbol penetrace těla – soulož.“

„Takže ten sen mohl –“

„A paměť,“ pokračoval Leider, „která je sama o sobě jistý druh snu – jelikož říkáte, že k tomu ve skutečnosti nikdy nedošlo, paměť nahrazuje snový materiál tak, že použije jiné sexuální symboliky, aby znova potvrdila v zásadě totéž. Freud považoval za symbol soulože rytmickou aktivitu různého druhu – jako třeba tanec, jízdu nebo stoupání. Zkreslující, falešná paměť nejprve předvede vůdce gangu, jak tančí se svou dívkou, říkal jste to tak?“

„Ano, říkal.“

„A také jste říkal, že tu dívku pak odnesli na parcelu zarostlou trávou…“

„Ano…“

„Nuže, ve snech obou pohlaví je ochlupení stydkých částí těla zastupováno stromy nebo křovisky, do čehož, aspoň myslím, můžeme analogicky zahrnout i trávu. V tom snu, jak jste mi ho líčil, se z trávy stal zelený koberec. Postava otce vykrvácí a zemře na zeleném koberci, že ano?“

„Ano, to je správné.“

„Tady se znova můžeme odvolat na ty rozbité vánoční ozdoby. Váza, květináč, jakákoli taková nádoba – které se kulaté vánoční ozdoby do jisté míry podobají – je symbol ženských genitálií a rozbití může symbolizovat panenství a krvácení, spojené obvykle s prvním pohlavním stykem. Byla ta dívka panna, nevíte?“

„To nevím. Ale pochybuju,“ řekl Carel a.

„Hm,“ řekl Leider. Sundal si brýle a otřel skla. Měl světlounce modré oči a zdál se pojednou unavený a mnohem, mnohem starší. Znova si brýle nasadil. Zvětšené oči jako by přímo skočily do místnosti. „A pak tu samozřejmě máme to násilí – násilný čin lze zpravidla interpretovat tak, že ve snu zastupuje nebo nahrazuje soulož.“

„Já ale myslel, že sny vždycky něco maskují,“ řekl Carel a. „Že to předvádějí jaksi v přestrojení, v jiné podobě.“

„Aby to ukryly před cenzurou vědomí, ano,“ řekl Leider. „Jestliže se na to díváte z přísně freudovského hlediska, pak musíte věřit – cituji, že to, co vyvolává sny, jsou aktivně zlá a extravagantně sexuální přání, která cenzuru a zkomolení, k nimž dochází ve snu, nutně vyžadují, konec citátu.“

„Hm,“ řekl Carel a.

„Hm,“ řekl Leider. „Jenomže to víte, tohle je ten nejranější Freud, od té doby jsme v interpretaci snů urazili veliký kus cesty. V tomhle případě, kdy pacient trpěl návratnými a utkvělými zlými sny, hádal bych, že šlo spíš o něco jiného: že se snažil zvládnout původní trauma… zbavit je palčivosti, jestli chcete, a to tím, že je znova a znova zkoumal. Podle mne svědčí v daném případě ‚práce snu‘ právě o tomhle.“

„Jaké trauma?“ zeptal se Carel a.

„To nevím, jaké trauma,“ řekl Leider. „Celou tu jeho histori znáte vy, to povězte vy mně.“

„Přišel ve válce o zrak,“ řekl Carel a. „Myslím, že to…“

„To zcela jistě mohla být traumatizující zkušenost,“ řekl Leider.

„Ale… vlastně ne,“ řekl Carel a, „poněvadž… Moment, počkejte. Když Jimmy vyprávěl Lemarrovi o tom znásilnění, řekl, že Bůh potrestal místo těch ostatních chlapců jeho. Řekl Lemarrovi, že to znásilnění mělo přímou a absolutní souvislost s tím, že přišel o zrak.“

„Jenže žádné znásilnění se nekonalo,“ řekl Leider. „Místo něho, na jeho místě, bylo to trauma.“

„Správně, a to trauma ho o zrak připravit nemohlo, protože později dával vinu za své oslepení tomu, k čemu došlo, ať už to bylo cokoli.“

„Takže co to vlastně bylo – to, k čemu došlo?“ zeptal se Leider.

„Jo, to já nevím,“ řekl Carel a.

„Kdy byl raněn?“

„Čtrnáctého prosince.“

„Byl předtím v nějaké akci?“

„Ano, bojovali neustále už od začátku měsíce…“

A celý ten měsíc jste bojovali s jiným gangem Tvrdě bojovali. To nebyla žádná sranda.

A teď jste odpočívali.

Jo, a Lloyd nám řek, abysme koukali vypadnout.

„Co to teď říkáte?“ zeptal se Leider.

„Je možné, že by…“

„Co jestli je možné?“

„Já nevím,“ řekl Carel a. „Moment… moment mě nechte, jen abych si to dal dohromady, ano?“

„To chce klid, nepospíchejte.“

V ústech mu pojednou vyschlo. Olízl si rty jazykem, přikývl a snažil se vzpomenout si na všechno, co četl v Lemarrově zprávě ve vojenské nemocnici, tam na severu, když se sám v sobě pokoušel potlačit jakékoli sexuální vzplanutí a touhu po Janet, snažil se vzpomenout si na tu zprávu do všech detailů, a také se snažil vzpomenout si na všechno, co mu včera řekl do telefonu Danny Cortez.

No. Celej minulej měsíc jsme všichni měli pořád nějaký těžký boje. Alfa byla dole, na úpatí kopce, tam byl takovej bambusovej háj, u kterýho si dal poručík zřídit velitelský stanoviště… Bravo už postupovalo do toho kopce, kde byl zakopanej nepřítel. Poručík se vracel zpátky dolů – podívat se, kde k čertu Alfa je…

No a v tý chvíli na nás zaútočili minometama. Ty parchanti je namířili na ten bambusovej háj a začali nás masakrovat na sračku.

Takhle to vykládal Danny Cortez, když hovořil o třetím prosinci před deseti lety, kdy poručíka Rogera Blakea zabila střepina miny.

Bylo to tam šílený. Peklo. Jak ten útok spustili, Alfa se začala krejt a pak se nemohli k poručíkovi včas dostat… Tam v tý válce to chodilo tak, že jsme mrtvý a raněný museli vždycky rychle posbírat, poněvadž když jsme to neudělali, odvlekli je oni a rozdranžírovali je na kusy. Odvlek je nepřítel, chápete?… Chlapi z Alfy nám pak říkali, že pro něj nemohli jít kvůli těm minometům. Nemohli dělat nic, museli koukat na to, jak ho odvlíkaj do džungle. Potom ho našli v odkrytým okopu rozsekanýho na fángle. Ty parchanti vždycky ty mrtvoly rozsekali a nechali je v odkrytejch okopech… Rozsekali je bajonetama.

To pořád ještě mluvil Danny Cortez, rozvádějící téma a vyprávějící o tom, jak vypadá válčení v džungli. Ale tohle teď byl Jimmy Harris, když hovořil o znásilnění, ke kterému nedošlo:

Lloyd nám řek, abysme koukali vypadnout… Abysme šli nahoru… Kluci Lloydovi řekli, ať jde s těma kecama do prdele. Pak ho všichni bafli, jasný, jo? Odtrhli ho od Roxanny, tam na tom fleku, co s ní stál, uprostřed klubovny. Gramec se ještě točil, pořád to pekelný bubnování. Ňákej chlápek na tý desce bušil do bubnu.

(My jsme slyšeli jen ty šupy, řekl Cortez. Zažil jste někdy minometnou palbu?

Ne? To je příšernej kravál, i když jste od toho daleko.) Tam je uprostřed místnosti takovej ten sloup, víte jakej? Takovej ocelovej sloup, no dyť víte, co podpírá stropní trámy. A k tomu sloupu ho přimáčkli. Já neměl páru, co s ním chtěj udělat, on byl jednou prezident, koledovali si o průser. Zavolal jsem na ně Hele, dejte si pohov, vy volové, je to prezident. Jenže oni… oni… jako když mě neslyšej. Prostě… drželi ho tam přimáčknutýho na ten strom a Roxanne brečela, fakt, ona v tý chvíli brečela… No na ten sloup, to jsem se přeřek. Roxanne brečela.

A pak se vrhli na ni. Rvala se s nima, nechtěla, aby k tomu došlo, jenže oni to stejně provedli, vopíchali ji tam jeden po druhým – všichni… Když bylo po všem, tak ji vynesli ven, zvedli ji a odnesli ven… Poněvadž krvácela. Poněvadž jí ublížili, když to s ní dělali.

(Nemohli dělat nic, museli koukat na to, jak ho odvlíkaj do džungle, řekl Cortez.

Potom ho našli v odkrytým okopu rozsekanýho na fángle. Ty parchanti vždycky ty mrtvoly rozsekali a nechali je v odkrytejch okopech. Rozsekali je bajonetama.) „Tak co, pane Carel o?“ zeptal se znova Leider. „Přišel jste na něco? Už jste si to dal dohromady?“

Pes byl v přízemí, v malé kanceláři v policejní garáži, kde se ho ujal uniformovaný strážník a slíbil, že ho pohlídá, dokud bude Carel a nahoře. Strážník teď chtěl vědět, co hrome s tím psem je; pokoušel se mu dát žrádlo, ale pes od něho nic nevzal. Carel a mu řekl, že je to slepecký pes. Strážník se na psa podíval a prohlásil: „To ale nic nevysvětluje.“

„Je vycvičený, aby bral žrádlo jen od pána.“

„A kde má pána?“ zeptal se strážník.

„Na hřbitově,“ řekl Carel a.

„Pak ale ten pes chcípne hlady,“ řekl strážník jako filozof a znova se chopil časopisu, který četl. Tím jediným gestem dal výmluvně najevo, že ho rozsáhlá a komplikovaná oblast psích problémů přestává zajímat.

Carel a strčil ruku pod obojek a odvedl psa zpátky do zaparkovaného vozu.

Žádného psa nechtěl a zvlášť nechtěl psa, který odmítá potravu. V duchu už viděl, jak je pes ze dne na den vyhublejší, až se nakonec promění v kost a kůži, v pouhý stín toho, čím býval dřív. Také ho napadlo, jestli pes opravdu dostal všechny ty injekce, které dostat měl, ať už to bylo očkování proti čemukoli. Žádného psa nechtěl, nechtěl psa, který se mu bude ztrácet před očima, ale ze všeho nejmíň chtěl psa, který se bude ztrácet před očima a navíc má vzteklinu. Rozhodl se proto, že se podívá na celé to železářství, všechny ty známky, kolečka a plíšky, zavěšené na psím obojku.

Nejdřív objevil čtvereček mosazi, na němž bylo vyraženo Psí známka, jméno města, rok a šestimístné číslo. Potom tam byla plaketka z nerez ocele s vyrytým jménem a adresou nějakého Dr. Jamese Kopela, podle všeho zvěrolékaře, a pod tím nápis Byl jsem očkován proti vzteklině a také rok a čtyřmístné číslo. Na dalším štítku z nerez ocele bylo vyraženo Ústav pro zácvik slepeckých psů a pod tím příslušná adresa – Perry Street. Byla tam ale ještě jedna známka z nerez ocele, na níž stálo Patřím Jamesi R. Harrisovi a dole Harrisova adresa na South Seven a jeho telefonní číslo.

Byl tam také klíč, také z nerez ocele.

Carel a nebyl s to pochopit, proč by měl slepecký pes nosit na krku klíč, dokud neuviděl na hlavičce klíče jméno Mosler, vyražené přímo pod otvorem, jímž se kovový kroužek připínal k obojku. Na kroužku, kolem dokola vnitřního okraje, byla vrstva zaschlé špíny, přesněji řečeno prsti. Klíč byl od bezpečnostní schránky, od pronajatého bankovního sejfu, a Carel a by se v té chvíli vsadil o celý plat za příští rok, že byl ještě nedávno zahrabaný v truhlíku na kytky, který stál v Harrisově bytě za oknem. Jméno Harrisový banky znal, poněvadž je viděl na šekové knížce, kterou společně s Meyerem v bytě našli – byla to První federální na Yates Avenue. Také ale věděl, že k otevření bezpečnostní schránky bude potřebovat soudní povolení, bez ohledu na to, jestli k ní má nebo nemá klíč. Takže mu vlastně přišlo vhod, že je momentálně v centru a v budově policejního ředitelství; všechny městské, státní a federální soudní budovy tu byly roztroušeny po okolí, žádná nebyla dál než pět bloků odtud. Odepnul klíč z psího obojku a pak psa odvedl zpátky strážníkovi v kanceláři.

„Co – vy už jste tu zas?“ řekl strážník.

15

Bylo krátce po druhé hodině, když Sam Grossman zavolal detektivu Underhil ovi z revíru Čtyři-jedna.

„Tak tu mám zprávu o tom vzorku krve,“ řekl.

„O jakém vzorku krve?“ zeptal se George Underhil .

„No přece z toho chodníku.“

„A jo, aha,“ řekl Underhil . Dočista zapomněl, oč žádal, a vzpomněl si na to až v téhle chvíli. Po pravdě řečeno, zapomněl na to téměř hned, jak včera večer do laboratoře zavolal. Teď se mu ozval Grossman se zprávou a Underhil nevěděl, co vlastně s tou zprávou bude dělat, když mu ze žádné městské nemocnice neohlásili, že se k nim přišel dát ošetřit někdo, koho pokousal pes. Vzal si tužku a řekl: „No fajn, už si to píšu.“

„Tak především je to skutečně krev,“ řekl Grossman, „a za druhé je to lidská krev.“

„Jaká skupina?“ zeptal se Underhil .

„Máte štěstí. Je to skupina B.“

„Proč bych měl mít štěstí?“

„No, ještě větší štěstí byste měl, kdyby to byla skupina AB, poněvadž to je skupina, do který patří jen tři až šest procent obyvatelstva. Takhle ten váš vzorek patří do skupiny, kterou má deset až patnáct procent.“

„Takže proto mám štěstí?“

„Taky to mohla bejt O nebo A, což jsou nejběžnější skupiny.“

„No fajn, tak to vám moc děkuju,“ řekl Underhil .

„Nic jinýho už ode mne vědět nepotřebujete?“

„Ani ne, pokud náhodou nevíte o někom, koho pokousal pes.“

„To byla krev člověka, kterýho pokousal pes?“

„Jo.“

„A neměl ten pes vzteklinu?“

„Ne, neměl.“

„Jak to víte?“

„Majitel psa to řek pochůzkáři, kterej to vyšetřoval.“

„Poněvadž kdyby měl vzteklinu…“

„Nemusíte mít obavy, tohle je slepeckej pes, jak by moh mít vzteklinu?“

„Slepeckej pes může mít vzteklinu,“ řekl Grossman. „Jako každej jinej.“

„Jistě, já vím, jenže tenhle byl očkovanej.“

„A koho pokousal?“

„To nevíme. Někdo se pokusil přepadnout jeho majitele a pes ho pokousal.“

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se Grossman.

„No – někdo se pokusil přepadnout majitele toho psa a pes ho při tom pokousal.“

„Byl to slepec?“

„No jo, majitel psa byl slepec. Říkám vám přece, že je to slepeckej pes, ne?

Takže přirozeně jeho majitel je –“

„A vy na tom případu pracujete s Carel ou?“ zeptal se Grossman.

„Ne,“ řekl Underhil . „Kdo je Carel a?“

„Detektiv z revíru Osm-sedm.“

„Ne, toho vůbec neznám.“

„Ptám se proto, že ten totiž vyšetřuje vraždy nějakejch slepců.“

„Tohle ale není vražda,“ řekl Underhil . „Dokonce to není ani přepadení, jestli vás to zajímá. Nějakej chlápek se pokusil přepadnout slepce a pes ho při tom pokousal.“

„A kde?“

„Kde ho pokousal? To nevíme.“

„Ale ne, chci vědět, kde k tomu přepadení došlo.“

„Na rohu Cherry Street a Laird Avenue.“

„To je až tam někde v centru, že jo?“

„No. Víte, já tu mám nějakou práci, takže vám moc děkuju,“ řekl Underhil a zavěsil.

Grossman položil sluchátko do vidlice, chvíli uvažoval o tom, jaká je pravděpodobnost, že Underhil ův případ nějak souvisí s případy, které vyšetřuje Carel a, a pak se rozhodl, že na pátrací oddělení Osm–sedm přece jen zavolá.

Telefon ve služebně zvedl Genero.

„87. pátrací oddělení, u telefonu detektiv Genero,“ řekl. Nikdy se neopomněl ohlásit pleno titulo. Všichni ostatní detektivové z pátracího oddělení se hlásili pouze příjmením; Genero však nikoho z volajících neopomněl poinformovat, kam až to on, detektiv Genero, dotáhl.

„Tady Sam Grossman z laboratoře,“ řekl Grossman. „Potřeboval bych mluvit s Carel ou.“

„Ten tady není,“ řekl Genero.

„A kde je?“

„To nevím.“

„A nevíte náhodou, kdy se asi vrátí?“

„Ne,“ řekl Genero.

„Kdo s ním pracuje na případu toho zavražděnýho slepce, nevíte?“

„Myslím, že Meyer.“

„A ten tam je?“

Genero se rozhlédl po služebně. „Není, nikde ho tu nevidím.“

„Tak prostě jednomu z nich řekněte, ať mi zavolá. Ale co nejdřív, jo?“

„Provedu,“ řekl Genero.

„Vlastně víte co – dejte mi k telefonu poručíka.“

„Řeknu seržantovi v ústředně, aby vás přepojil,“ odpověděl Genero.

Zamanipuloval s přepínací páčkou, a když se na drátě ozval Murchison, řekl mu: „Dave, přepoj tenhle hovor do kanceláře k poručíkovi, ano?“

Grossman čekal. Chvíli dokonce myslel, že je snad někdo přerušil.

„87. pátrací oddělení, Bymes.“

„Buď zdráv, Pete, tady Sam Grossman z laboratoře.“

„Ahoj, Same, jak žiješ?“

„Tak tak. Podívej, zrovna jsem telefonoval s nějakým detektivem, jmenuje se Underhil a je z revíru Čtyři-jedna. Vyšetřuje tam případ, ve kterým jde o slepce.“

„To je vražda?“

„Pokus o přepadení. Nemám tušení, jestli to nějak souvisí s tím případem, co na něm maká Steve, ale stálo by možná za to se s tím Underhil em spojit.“

„Výborně. Postarám se, aby se o tom Steve dověděl.“

„Pes toho přepadenýho slepce pachatele pokousal,“ řekl Grossman. „Napadlo mě, jestli nebudeš chtít poslat upozornění do špitálů, aby nám všechny případy pokousání hlásili.“

„Ten Underhil to neudělal?“

„To nevím.“

„Dám to někomu na krk,“ řekl Bymes. „Díky, Same.“

„To nestojí za řeč,“ řekl Grossman a zavěsil.

Bymes odstrčil telefon a vyšel do služebny. Detektiv Genero tam civěl na bledě modré dámské kalhotky, které ležely na jeho psacím stole. Bymes se zeptal: „Co tady s těma kalhotkama děláš, Genero?“

„To je důkaz,“ řekl Genero.

„Čeho?“

„Smilstva,“ řekl Genero.

„To mě ani nepřekvapuje,“ řekl Byrnes. „Zavolej na dispečink městských nemocnic, ať nám od téhle chvíle hlásí každého, koho pokousal pes a kdo se k nim přijde dát ošetřit. Požádej, ať to volají Carel ovi z revíru Osm-sedm.“

„To je to, kvůli čemu volal kapitán Grossman?“

„Jo, kvůli tomu volal.“

„To jako znamená, že už nemusím Carel ovi vyřizovat, že volal?“

„Carel ovi nech na stole lístek.“

„A Meyerovi taky?“

„Jo, Meyerovi taky.“

„A nejdřív mám zavolat na ten dispečink městskejch nemocnic?“

„No pokud myslíš, že dokážeš zařídit tři věci po sobě a na žádnou nezapomenout.“

„Ale no jistě, to je pro mě maličkost,“ řekl Genero.

Soudní rada si přečetl Carel ovo přísežné prohlášení a řekl: „Co v té bezpečnostní schránce hledáte, pane Carel o? Nepíšete tu, co v ní hledáte.“

„To proto, že nevím, co v ní je, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Carel a.

„Tak jak potom můžete očekávat, že dám souhlas k tomu, abyste ji směl otevřít?“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Carel a, „jak jste si v prohlášení zajisté povšiml, vyšetřujeme séri vražd, a mám důvodné podezření, že to, co pachatel ve společném bytě dvou obětí hledal – “

„Ano, ano, to tu všechno píšete.“

„– by mohlo být v té bezpečnostní schránce, a mohl by to být důkaz o spáchání vraždy.“

„Konkrétně ale nemůžete specifikovat, co hledáte,“ řekl soudní rada.

„Ne, to nemohu, Vaše Ctihodnosti.“

„Máte nějaký konkrétní důvod k předpokladu, že takový důkaz existuje?“

„Pouze ten, který vychází ze skutečnosti, že vrah neobyčejně důkladně prohledal celý byt a usilovně se v něm něco snažil najít, jak už jsem uvedl v prohlášení, Vaše Ctihodnosti.“

„To ovšem nelze kvalifikovat jako konkrétní důvod k předpokladu, že se důkaz nachází v bezpečnostní schránce,“ řekl soudní rada.

„Vaše Ctihodnosti, nedomnívám se, že by souhlas k otevření schránky mohl být považován za nezákonný vpád do soukromí. Rozhodně aspoň ne v takové míře, v jaké se ho dopustila osoba, která zpřevracela byt obětí naruby a přehrabala na místě vraždy všechny zásuvky v prádelníku.“

„Jenže tady o místo vraždy nejde.“

„Toho jsem si vědom, Vaše Ctihodnosti. Ale dostal jsem například soudní svolení k otevření bezpečnostní schránky, když jsem vyšetřoval relativně tak nezávažnou trestnou činnost, jako je pokoutní loterie, kdežto tady jde o séri vražd, Vaše Ctihodnosti.“

„A v tom jiném případě, o kterém mluvíte, tam jste konkrétně věděl, co v té bezpečnostní schránce najdete – až bude otevřena?“

„To jsem měl informaci od udavače.“

„Což je ovšem postačující,“ řekl soudní rada.

„Vaše Ctihodnosti, já bych se ale skutečně potřeboval do té schránky podívat.

Už byli zavražděni tři lidé, sami slepci, a mám za to, že by ve schránce mohlo být něco, co by pátrání značně usnadnilo. Mám opravdu pádné důvody k domněnce, že v té schránce něco je, Vaše Ctihodnosti.“

„Když vám to povolení dám, může vám přinést víc škody než užitku,“ řekl soudní rada. „Vaše žádost by mohla být později u soudu zpochybněna a to, že jsem jí vyhověl, využito k potlačení důkazu, který byl na jejím podkladě získán.“

„I přesto bych se téhle šance nerad vzdal, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Carel a. „Vaše Ctihodnosti, neexistuje nikdo, kdo by tím mohl být zkrácen ve svých právech či poškozen – jedině vrah. Neporušujeme žádná práva oběti, když otevřeme její bezpečnostní schránku, Vaše Ctihodnosti.“

„Tak já vám to povolení dám,“ řekl soudní rada.

Cestou na předměstí uvažoval Carel a o tom, proč se mu soudce tak dlouho zdráhal vyhovět. Nakonec ale z toho všeho měl pocit, že soudní rada věděl, co dělá, že nešlo o žádné svévolné obstrukce pro nic za nic. Měl pocit, že chránit práva jednoho člověka je totéž jako chránit práva všech. Bylo skoro půl třetí, když se vrátil do služebny. Měl v úmyslu se tam jen zastavit, říct Bymesovi, kam se chystá a co hodlá podniknout. Nikdy neškodilo podat zprávu o pokroku v pátrání, zvlášť ne, když poručík lamentoval, že vyšetřování k ničemu nevede. Genero seděl u psacího stolu a čučel na bledě modré dámské kalhotky.

„Máš ode mne v psacím stroji lístek,“ řekl nepřítomně.

„Díky,“ řekl Carel a a vytočil papír se zprávou z válce. Stálo na něm, že volal Grossman. Jméno Grossman Genero samozřejmě vyťukal jako „Gorsman“. Carel a se mu právě chystal zavolat, když ze své kanceláře vyšel Bymes a pověděl mu o Underhil ovi, o pokusu o přepadení a o tom, že někoho pokousal pes. Carel a řekl „Oukej, fajn,“ a informoval ho o bezpečnostní schránce a soudním povolení. Potom otočil mosazný štítek se svým jménem ke zdi, takže se octl vis-?-vis se služebním řádem, a znova vypochodoval z budovy k vozu, kde už pes zdárně poslinil celé zadní sedadlo. Pokusil se vyšťourat z paměti, jak se pes jmenuje, ale nevyšťoural z ní nic. Nikdo není dokonalý.

Ředitel První federální na Yates Avenue byl černoch a jmenoval se Samuel Hobbs. Pozval Carel u k sobě do kanceláře, podal mu ruku a pak soudní povolení prostudoval s velebností tak důstojnou, jako by šlo přinejmenším o rozkaz ke stětí korunované hlavy. Carel a mu podal Moslerův patentní klíč. Hobbs zmáčkl knoflík dole na telefonu. Do kanceláře vešla mladá černoška, které nemohlo být moc přes dvacet. Hobbs ji požádal, aby zjistila číslo bezpečnostní schránky Jamese Randolpha Harrise a pak doprovodila detektiva Carel u do trezoru a schránku mu otevřela. Carel a šel za ní. Dívka měla dlouhé štíhlé nohy a půvabně hopsavou zadničku. V kartotéce vyhledala číslo bezpečnostní schránky a pak Carel u zavedla do trezoru. V jednom kuse se na něho culila, až si málem vsugeroval pocit, že je neodolatelný krasavec.

Otevřela pancéřovou skříň a vytáhla z ní schránku. Zeptala se, zda bude potřebovat místnost k prohlídce, a Carel a ji o ni požádal. Dívka schránku odnesla do malé komůrky se žaluziovými dveřmi, které za ním zamkla. Nad stolem přišroubovaným ke zdi visely kancelářské nůžky, instalované tam pro pohodlí klientů, odstřihujících kupóny. Zvedl víko bezpečnostní schránky. Byla v ní jen jediná věc – kopie dopisu napsaného na stroji. Podíval se na dopis. Byl adresován majoru Johnu Francisu Tatagliovi ve Fort Lee, stát Virginia. Dopis byl datován 6.

listopadu.

Stálo v něm:

6. listopadu

Milý majore Tataglio,

tak jsem si řekl, že bych za ty svoje oči měl dostat nějaké prachy. Řekl jsem si to v srpnu, na sjezdu setniny D, když jsem zjistil, že všichni staří kámoši od pěchoty jsou stejně švorc jako já, takže nemá smysl chtít od někoho z nich, aby mi nějak helfnul. Mluvil jsem s kapitánem Andersonem, tím, co kdysi velel první rotě, a od toho jsem se dověděl, že jste teď major a sloužíte ve Fort Lee, kam vám taky tenhle dopis píšu. Chci od vás nějaké prachy, pane majore. Chci nějaké prachy za ty svoje oči. Chci od vás tisíc dolarů měsíčně, a budete mi je platit tak dlouho, jak dlouho budu naživu, jinak napíšu na Generální štáb a povím jim, co se stalo s poručíkem Blakem. Povím jim, že vy i ti ostatní jste poručíka Blakea zabili. Seru na to, co to bude pro vás a pro ty ostatní obnášet. Ti ostatní mi pomoct nemůžou, protože ti mají stejně holou prděl jako já, ale vy jste důstojník z povolání a vy mi ty prachy posílat můžete, pane majore. Chci ty prachy hned, pane majore. Dávám vám lhůtu do konce měsíce, ale jestli do té doby nedostanu první šek na tisíc dolarů, zavolám na Gen. štáb armády Spojených států a řeknu jim, co se stalo, když probíhala ta operace Ala Moana. Vy si možná myslíte, že nemůžu nic dokázat, pane majore, jenže na tom houby sejde. Já jsem válečný veterán, totál slepec, beru penzi za stoproc. invaliditu, a nemusím vám snad vykládat, pane majore, jaký setsakramentsky tentonc hovno vám spadne rovnou za krk, jestli armádní vyšetřovací komise začne šťourat do toho, co se tam ten den stalo. Vy jste do něho ten bajonet vrazil první, pane majore, a jestli si zavolají ostatní chlapy, tak ty jim budou muset říct, že jste to všecko udělal jen vy sám, poněvadž jinak by museli přiznat, že na tom taky měli podíl, a už se vezou. Nikdo z nich už v armádě není, jedině vy. Jste v prdelním průseru, pane majore, jestli mi nebudete posílat ty prachy. Od tohohle dopisu mám kopi , takže kdyby se mi náhodou něco stalo, má žena o tom bude vědět, a vy budete v ještě větším průseru, než už jste teď. Tak heleďte, koukejte mi poslat šek na jeden tisíc dolarů, abych ho prvního prosince měl, a pak mi budete pravidelně posílat šeky prvního každýho měsíce, nebo budete mít prděl v takovým kalupu, že se nepostačíte divit. Posílejte ty šeky splatné na jméno James R. Harris a posílejte mi je na adresu South Seven Street 3415, Isola.

Po prvním prosinci nebudu čekat na nic.

Váš starý kamarád z vojny

James R. Harris.

Tentokrát byla Carel ova žádost poněkud konkrétnější. Stálo v ní: 1. Jsem detektiv městského policejního sboru a pracuji na 87. pátracím oddělení.

2. Na základě očitého svědectví, zralé úvahy a faktů, které mi sdělil policejní lékař, dospěl jsem k přesvědčení, že byly spáchány tři vraždy, jejichž oběťmi se ve všech případech staly slepé osoby.

3. Na základě faktů, které mi sdělil detektiv-poručík Peter Bymes, velitel 87.

pátracího oddělení, dospěl jsem dále k přesvědčení, že večer 22. listopadu došlo k pokusu o přepadení další slepé osoby a že pachatel byl při tomto pokusu o přepadení pokousán psem patřícím přepadenému.

4. Na základě zralé úvahy a získaných informací dospěl jsem dále k přesvědčení, že uvedený pokus o přepadení slepé osoby spadá do kategorie zločinů kvalifikovaných jako „Mimořádné zločiny“ a že existuje závažný předpoklad k domněnce, že souvisí s výše zmíněnými třemi vraždami, z nichž každá sama o sobě spadá právě do kategorie „Mimořádných zločinů“ a k nimž došlo v krátkém časovém rozmezí od čtvrtka 18. listopadu večer, kdy byla spáchána první vražda,

do pondělí 22. listopadu večer, kdy byl uskutečněn pokus o přepadení, specifikovaný sub 3.

5. Na základě informací získaných z věcného důkazu dospěl jsem dále k přesvědčení, že jeden ze zavražděných, James R. Harris, napsal vyděračský dopis svému někdejšímu veliteli, Johnu Francisu Tatagliovi; tento dopis byl napsán 6.

listopadu a pisatel, James R. Harris, v něm požadoval, aby mu do konce jeho života byla měsíčně vyplácena částka tisíc dolarů jako odměna za utajení informace o tom, že Tataglia v dorozumění s dalšími osobami zabil poručíka Rogera Blakea, k čemuž došlo dne 3. prosince před deseti lety, během vojenské operace Ala Moana.

6. Na základě vpředu uvedené spolehlivé informace a zralé úvahy existuje závažný předpoklad k domněnce, že zmíněný již pes pokousal muže jménem John Francis Tataglia. Ověření této skutečnosti by mohlo vést k získání přímého důkazu o spáchání trestného činu kvalifikovaného jako pokus o přepadení a v důsledcích eventuálně i důkazu o spáchání trestného činu vraždy.

Z uvedených důvodů dovoluji si požádat soud o vydání soudního příkazu, a to ve formě zplnomocňující k provedení osobní prohlídky majora Johna Francise Tatagli , což umožní zjistit, zda výše řečený byl či nebyl pokousán psem.

Žádná dřívější žádost v této věci nebyla u tohoto ani jiného trestního soudu dosud podána a také nebyla předložena žádnému civilnímu, policejnímu či jinému soudci.

Soudní rada, jemuž Carel a svou žádost předložil, byl týž soudce, od kterého žádal souhlas k otevření Harrisovy bezpečnostní schránky. Pečlivě si žádost pročetl a podepsal příkaz k provedení osobní prohlídky, který k ní byl přiložen.

Strážný u hlavní brány nechtěl Carel u do vojenského objektu pustit.

Carel a mu předložil soudní příkaz a strážný prohlásil, že tohle tedy musí konzultovat s bezpečákem. Vytočil číslo a sdělil komusi, že u brány je detektiv se soudním příkazem. Potom podal sluchátko Carel ovi a řekl: „Pan plukovník s vámi chce mluvit.“

Carel a se chopil sluchátka. „Haló?“ řekl.

„Tady plukovník Humphries, jaký tam máte problém?“

„Žádný problém, pane plukovníku,“ řekl Carel a. „Mám soudní příkaz a váš člověk mě nechce pustit přes bránu.“

„O jaký soudní příkaz jde?“

„O příkaz k osobní prohlídce majora Johna Francise Tatagli .“

„A nač ho potřebujete prohlížet?“

„Jestli ho nepokousal pes, pane plukovníku.“

„Proč to ale chcete vědět?“

„Je podezřelý z vraždy,“ řekl Carel a.

„Dejte mi strážného,“ řekl plukovník. Carel a vystrčil sluchátko z okna vozu a znova je podal strážnému. Strážný si sluchátko vzal, řekl do něho „Ano, pane?“ a naslouchal. „Ano, pane,“ řekl potom. „Ano, pane,“ řekl ještě jednou a položil sluchátko do vidlice telefonu umístěného na zdi. „Třetí budova vpravo,“ řekl Carel ovi. „Je tam na ní tabule Vojenská policie.“

„Děkuju,“ řekl Carel a a projel bránou. Zaparkoval vůz v oválu vysypaném štěrkem, před budovou z červených cihel. Když vešel dovnitř, uviděl za stolem nějakého desátníka. Zeptal se, kde najde plukovníka Humphriese, a desátník se na oplátku zeptal, koho má ohlásit. Carel a mu sdělil, kdo je. Desátník brnkl plukovníkovi a oznámil Carel ův příchod. Potom mu řekl, že jsou to ty dveře přímo před ním a že může jít rovnou dál.

Plukovník Humphries zřejmě oslavil padesátiny teprve nedávno. Byl vysoký a opálený jak Ašant, měl pevný stisk ruky a hlas jakoby vysmolený hojnými doušky kvalitní whisky. Vysvětlil Carel ovi, že právě hovořil s velitelem posádky, který dal souhlas k osobní prohlídce s podmínkou, že jí bude přítomen vojenský právní poradce a vojenský lékař. Carel ovi bylo okamžitě vše jasné, nikdo mu nemusel nic víc vysvětlovat. Armáda hájila práva svého příslušníka.

Bylo jich pět, když se shromáždili v ordinaci posádkové ošetřovny – podplukovník pověřený funkcí právního poradce; nějaký major, který byl vojenským lékařem; plukovník Humphries, který byl náčelníkem posádkové vojenské policie; Carel a, jemuž všechny ty velešarže, frčky a metály začínaly trochu nahánět strach – a major John Francis Tataglia, který si přečetl soudní příkaz, pokrčil rameny a prohlásil: „Nic nechápu.“

„Příkaz ho zplnomocňuje k provedení osobní prohlídky za účelem zjištění, zda vás nepokousal pes,“ řekl vojenský právní poradce. „Generál Kihlborg už dal k prohlídce souhlas.“

„Snad tedy kdybyste se laskavě svlékl…“ řekl Carel a.

„No to je směšné,“ řekl Tataglia, ale přesto se začal vysvlékat. Obě paže měl v pořádku, bez jediného škrábnutí, zato levou nohu měl zafačovanou hned nad kotníkem.

„Co se vám to stalo?“ zeptal se Carel a.

Tataglia, který před ním stál ve spodkách barvy khaki a v pestrém tričku, podrážděně odsekl: „Říznul jsem se.“

„Sundal byste si laskavě ten obvaz?“ požádal ho Carel a.

„Bojím se, že mi to začne znova krvácet,“ řekl Tataglia.

„Máme tu přece doktora,“ prohlásil Carel a. „Jestli si přejete, sundá vám obvaz on.“

„Udělám to sám,“ řekl Tataglia a pomalu obvaz rozmotal.

„To není říznutí,“ řekl Carel a.

„Je to říznutí,“ řekl Tataglia.

„Co potom ale jsou tady ty pravidelné perforace?“

„Nevím, co myslíte.“

„To jsou přece stopy zubů.“

„Vy jste doktor?“ zeptal se Tataglia.

„Ne, ale to přece vidí každý, že to jsou stopy zubů.“ Otočil se na vojenského lékaře. „Pane majore,“ zeptal se, „jsou to stopy zubů nebo ne?“

„Mohly by být,“ řekl major. „Musel bych ale ránu vidět víc zblízka.“

„Byl byste tak laskav a podíval se na ni?“ požádal ho Carel a.

Major přistoupil ke skříňce z nerez ocele, otevřel horní zásuvku a vzal si z ní zvětšovací sklo. „Položil byste se, prosím, sem na stůl?“ vybídl Tatagliu. Major vylezl na stůl a lehl si. Doktor si přitáhl seshora lampu, aby svítila Tatagliovi přímo na nohu, a začal ránu prohlížet pod zvětšovacím sklem. „Hm,“ prohlásil, „tohle zranění mohly způsobit psí zuby – jak trháky, tak stoličky. S jistotou to ale tvrdit nemohu.“

Carel a se obrátil na vojenského právního poradce. „Pane plukovníku,“ řekl, „chtěl bych tohoto muže vzít do vazby, aby mohl být podroben další lékařské expertize a vyslechnut pro podezření ze tří vražd a pokusu o přepadení.“

„No dobře, ale zatím nevíme s jistotou, zda ho pokousal pes,“ řekl právní poradce.

„S jistotou ale víme, že ho pokousalo nějaké zvíře,“ prohlásil Carel a.

„Což ovšem neznamená, že to nutně musel být pes. Váš soudní příkaz vás zplnomocňuje k provedení prohlídky za účelem zjištění, zda ho pokousal pes.

Jestliže však nejde o psí kousnutí…“

„Váš vojenský lékař prohlásil, že zranění mohlo být způsobeno –“

„Ne, řekl jsem, že to s jistotou nemohu tvrdit,“ ozval se vojenský lékař.

„To je ohromné! Co to tady na mě proboha hrajete?“ zeptal se Carel a.

„Chcete, abych toho muže propustil z vojenské soudní pravomoci,“ řekl právní poradce, „a já právě si nejsem jist“

„Pouze po dobu, než budeme znát výsledek vyšetřování.“

„Dobře, já rozumím, ale nejsem si jist, zda to mohu udělat.“

„Tak to si teda sem mám pozvat státního návladního?“ zvolal Carel a. „Prosím, jak libo, zavolám do města a požádám státního návladního, aby sem přijel. Kde tu je telefon?“

„Nerozčilujte se,“ řekl plukovník Humphries.

„Houby! Jakýpak nerozčilujte se!“ vykřikl vztekle Carel a. „Mám tady člověka, který možná zavraždil tři lidi, a vy mi budete říkat, abych se nerozčiloval? Já ho prostě zatknu, i kdybych měl kvůli tomu telefonovat třeba prezidentovi – jak by se vám to zamlouvalo? Jednou je vrchním velitelem“

„Jenom se proboha nerozčilujte,“ řekl znova Humphries.

„Tak jak to teda chcete udělat?“ zeptal se Carel a.

„Promluvím o tom s generálem,“ řekl Humphries.

„Tak to prosím udělejte a na nic nečekejte.“

„Jsem tu za moment,“ řekl Humphries a odešel do vedlejší místnosti.

Carel a ho slyšel, jak tam vytáčí telefonní číslo. Začal přecházet po ošetřovně.

Důstojníci hleděli na čtvercové náměstíčko za oknem, aby se mu nemuseli podívat do očí. Tataglia si znova zafačoval nohu a právě se oblékal, když se do ošetřovny vrátil plukovník Humphries.

„Generál říká, že nemá žádné námitky,“ prohlásil.

TAK JEDNODUCHÉ TO ALE ZAS NEBYLO.

„Vojenský právní poradce jel s Tatagliou, aby hájil jeho práva, jak je to v téhle zemi obvyklé – a na tom vlastně není nic tak špatného, když se nad tím člověk jaksepatří zamyslí. Poněvadž co když – co když – “

Tataglia nezavraždil Jimmyho a Isabel Harrisový o Hester Mathiesonové ani nemluvě? Co když to vůbec nebyl on, kdo přepadl starého Eugena Maslena a byl při tom pokousán jeho psem Ralphem? Co když ho pokousala třeba jeho vášnivá manželka nebo domácí miláček – kocourek Mourek? Z těchto důvodů bylo nutné, aby byl výslechu přítomen podplukovník Anthony Loomis a mohl se osobně přesvědčit, že poldové z 87. revíru nezpracují Tatagliu gumovými hadicemi – což sice poldové už dneska nedělají, jenomže to Loomis nemohl vědět.

Když Carel a požádal, aby Tatagliovi odebrali krev, aby ji bylo možné porovnat s krví, která se našla na chodníku před Obchodní bankou na rohu Cherry Street a Laird Avenue, podplukovník Loomis prohlásil, že v tom spatřuje porušení Tatagliových práv. Zástupce státního návladního, který se jmenoval Andrew Stewart, byl v té době už ve služebně, poněvadž celá tahle záležitost vypadala mimořádně vážně a rozhodně si nepřáli, aby jim několikanásobný vrah na poslední chvíli uklouzl pomocí nějakého triku, zvlášť když jeho právním poradcem byl neústupný důstojník z povolání, který měl dokonce námitky i proti tomu, aby ránu prohlédl policejní lékař a rozhodl, zda Tatagliu pokousal pes nebo nějaké jiné zvíře.

Stewart byl neústupný byrokrat každým coulem, který doufal, že by se jednoho dne mohl stát guvernérem státu.

V armádě Spojených států sloužil v jedné z mnoha válek, které tato země vedla, a důstojníky neměl rád, zvlášť ne podplukovníky.

„Pane plukovníku,“ řekl, poněvadž podplukovníkovi se v armádě Spojených států v přímém oslovení říká plukovníku, „pane plukovníku, měl bych vás patrně hned na počátku zasvětit do několika drobných tajemství, abyste snad později nezjistil, že jste se octl za nepřátelskými liniemi bez pomoci.“ Usmál se po těch slovech jako poťouchlá veverka, neboť měl dojem, že je to docela dobrá metafora, což také skutečně byla. „Chtěl bych vás předem seznámit s předpisy vyplývajícími ze zákona Miranda-Escobedo a s tím, jaká práva má osoba vzatá do vazby. Nebo spíš, vzhledem k tomu, že dnes každý mluví především o právech zatčených, bych vás měl seznámit s právy, která při výkonu svého povolání mají příslušníci policejních sborů. Takže mě prosím pozorně vyslechněte, pane plukovníku –“

„Je tu nějak moc těžký vzduch,“ prohlásil Loomis.

„S tím bohužel nemohu nic dělat,“ řekl Stewart a znova ho obdařil tím poťouchlým veverčím úsměvem. „Dovolte mi tedy, abych vás informoval, že příslušník policejního sboru je plně oprávněn požádat zadrženou nebo zatčenou osobu, aby se podrobila odběru krve, dýchala do balónku, dala si sejmout otisky prstů nebo se dala vyfotografovat. Dále u ní může provést osobní prohlídku, předvést ji na identifikační přehlídce, požádat ji, aby si nasadila klobouk či oblékla plášť, aby zvedla ze země minci, strčila si prst do nosu či podobně – to všechno, aniž by ji předem upozornil, že nemusí udělat nic, čím by mohla sama sebe obvinit, nebo že má právo požádat o právního zástupce či poradce.“

„To je vaše interpretace,“ řekl Loomis.

„Nikoli, to je interpretace Nejvyššího soudu Spojených států, pane plukovníku.

Rozdíl mezi vyzváním ke kterékoli z vyjmenovaných činností či akcí a poučením, bez něhož nelze přistoupit k výslechu, je docela prostě a jednoduše rozdíl mezi nesvědeckou a svědeckou výpovědí zatčené osoby. V prvním případě nemusí předcházet poučení, kdežto v druhém případě je předběžné poučení conditio sine qua non. A proto také, pane plukovníku, ať se vám to líbí nebo ne, dáme majoru Tatagliovi odebrat krev a požádáme asistenta policejního lékaře, aby ránu podrobil prohlídce a pokusil se určit, zda ji způsobily psí zuby či nikoli. Takhle se věci mají, pane plukovníku, a žádné ze zákonných práv při tom není a nebude porušeno.

Protestovat můžete podle libosti, tomu se meze nekladou, ale my přesto tohle všechno uděláme. Je to dostatečně jasné?“

„Protestuji,“ řekl Loomis.

„Výborně. A já tedy zase volám do úřadovny policejního lékaře, aby nám sem hned teď poslali svého člověka.“

Asistent policejního lékaře dorazil asi za čtyřicet minut. To už bylo skoro devět hodin večer. Podíval se na ránu a prohlásil, že to vypadá na pokousání psem.

Potom se zeptal, zda pes neměl vzteklinu.

„Měl,“ řekl Carel a.

Lež mu vyklouzla z úst zcela nečekaně, ale brilantní. V žádných předpisech nestálo nic o tom, že se nesmí lhát asistentovi policejního lékaře, takže lež okamžitě jaksepatří vyšperkoval. „Na veterinární službě psovi uřízli hlavu a provedli mozkové testy,“ řekl. „Ten pes měl vzteklinu.“

„V tom případě bychom měli pokousanému ihned poskytnout ošetření,“

prohlásil asistent a na místě jim udělal improvizovanou přednášku o hrůzách a zákeřnostech této choroby. Vyložil jim, že inkubační doba se může pohybovat v rozmezí od dvou do dvaadvaceti týdnů a potom že major může očekávat kruté bolesti v místě zahojené rány, po nichž následují úporné bolesti hlavy, ztráta chuti k jídlu, zvracení, nezvládnutelný neklid, stavy úzkosti, obtíže při polykání a nakonec křeče, delirium, koma – a smrt. Slovo „smrt“ pronesl s neodvolatelností, ze které málem přebíhal mráz po zádech.

Tataglia zachoval ledový klid. Neměl důvod k podezření, že na něho cokoli předem narafičili, a v tom se nemýlil. Carel a nepatřil k těm, kdo by předem zavolali do úřadovny policejního lékaře, a také neřekl asistentovi jediné slovo před tím, než se ho asistent zeptal, zda pes neměl vzteklinu. Otázka se zdála zcela přirozená a odpověď zcela věrohodná. Zájem, který asistent policejního lékaře o celou věc projevil, se zdál pouze a výhradně profesionální – pochopitelný zájem lékaře, udílejícího odborné poučení pacientovi, který se octl v potenciálním nebezpečí. Tataglia však ani nezamrkal.

Carel a si vzal Stewarta stranou a oba se spolu krátce poradili. Mluvili šeptem.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Carel a.

„Je to zatracenej parchant a teď ho můžeme zlomit.“

„Co ale uděláme s tím plukovníkem?“

„Pokud jde o trestní právo, je Loomis naprostý ignorant. Nerozezná vlastní palec od malíčku.“

„Chcete se výslechu ujmout vy?“

„Ne, to nechám na vás. Víte toho o případu víc než já.“

„Mám na něho vyrukovat s tím dopisem?“

„Nejdřív ho poučte o jeho právech.“

„Možná že se rozhodne mlčet.“

„Uvidíte, že ne. Tvářej se oba jak náramný kujóni,“ řekl Stewart, „ale v podstatě jsou to blbci.“

Oba muži se vrátili k ostatním, kteří se shromáždili kolem Generová psacího stolu. Genero už dávno odešel domů, ale bledě modré dámské kalhotky pořád ještě ležely na stole u telefonu.

„Majore Tataglio,“ prohlásil Carel a, „na základě rozhodnutí Nejvyššího soudu v precedenčním případu Miranda versus stát Arizona nejsme oprávněni klást vám jakékoli otázky, dokud nebudete poučen o tom, že máte právo požádat o právního poradce a že nemusíte vypovídat o ničem, čím byste mohl obvinit sám sebe.“

„Co je zas tohle?“ zeptal se Loomis podezíravě.

„Poučení vašeho klienta o tom, jaká má práva,“ řekl Stewart a usmál se.

„Předně,“ pokračoval Carel a, „jestliže se k tomu rozhodnete, máte právo neodpovídat na otázky. Je vám to jasné?“

„Ano, ovšem,“ řekl Tataglia.

„Výborně. Za druhé – nemusíte odpovídat na žádnou z otázek, jestliže nechcete. Je vám to jasně?“

„Ano,“ řekl Tataglia unaveně. „Je.“

„Za třetí – jestliže se rozhodnete na moje otázky odpovídat, mohou být odpovědi použity proti vám, je vám to jasné?“

„Ano, je mi to jasné,“ řekl Tataglia. Ovládal se natolik, že dokonce zazíval.

Carel a si pomyslel Však my tě dostanem, ty parchante, ty hajzle zatracenej.

„A také máte právo konzultace se svým právním poradcem, ať už před policejním výslechem nebo během něho – “

„Můj právní poradce je plukovník Loomis.“

„ – a kdykoli výslech přerušit či ukončit. Je vám tohle všechno jasné?“

„Ano, je mi to naprosto jasné,“ řekl Tataglia.

„Výborně,“ prohlásil Carel a, sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl z ní dopis, který nalezl v Harrisové bezpečnostní schránce. „Viděl jste už někdy tohle?“ zeptal se.

„Co je to?“

„Vlastně jsem se měl správně zeptat, jestli jste už někdy viděl originál tohohle dopisu. Tady to je totiž jen kopie. Viděl jste už někdy originál?“

Tataglia si dopis vzal a bedlivě jej zkoumal. „Ne,“ řekl po chvíli.

„Ten dopis je adresovaný vám,“ řekl Carel a.

„Do Fort Lee ve státě Virginia. Jenže odtamtud jsem byl v září přeložen. A tenhle dopis je datovaný šestého listopadu.“

„Och,“ řekl Carel a.

„Mohl bych se prosím na ten dopis podívat?“ požádal Loomis.

„Jistěže,“ řekl Carel a a dopis mu podal. „Takže vy jste tenhle dopis nikdy nedostal, je to tak, pane majore?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Tataglia. „V armádě není posílání pošty za adresátem vždy tak docela na výši. Myslím tím, když člověk změní adresu,“ řekl a usmál se.

„A co soudíte o obsahu toho dopisu?“ zeptal se Carel a.

„O jeho obsahu?“

„Ano. Jestliže dopis v téhle chvíli vidíte poprvé…“

„Ještě jsem ho ani nečetl,“ řekl Tataglia.

„Och, myslel jsem, že už jste si ho přečetl. Mohl byste mu ten dopis laskavě ještě půjčit, pane plukovníku?“ obrátil se na Loomise.

„Na vašem místě bych na žádné další otázky neodpovídal,“ řekl Loomis. „Pane Carel o, pane Stewarte, rád bych vám připomněl“

„Nezesměšňujte se,“ řekl Tataglia a vzal si od Loomise dopis. „Nemám co tajit.“

No výborně, myslel si Carel a. V tobě jsme se nezmejlili, tebe jsme odhadli přesně, ty hajzle, a teď tě přimáčknem ke zdi jedna radost. Pozoroval Tatagliu, jak pomalu a pečlivě dopis čte. Konečně major zvedl hlavu.

„Tak teď jste to četl?“ zeptal se Carel a.

„Ano.“

„V téhle chvíli poprvé, říkám to správně?“

„Ano, správně.“

„A co si o tom myslíte?“

„Nechápu, co to má znamenat.“

„Vy nevíte, co to má znamenat?“ zeptal se Carel a.

„Ne. Vůbec ne.“

„Mně se zdá, že tam Jimmy Harris píše něco o tom, že jste vrazil bajonet do poručíka Blakea.“

„To je nesmysl.“

„Poručík Blake ale byl zabit, že ano?“

„Ovšem. Byl.“

„Ne ale takhle. Nebyl zabit tak, jak to naznačuje Jimmy Harris.“

„Byl zabit, když v jeho bezprostřední blízkosti explodovala mina. Byl zabit minometnou palbou.“

„Aha,“ řekl Carel a.

„To už jsem vám přece řekl, když jste za mnou byl včera.“

„Ano, ale Jimmy si podle všeho myslel, že jste do poručíka vrazil bajonet.“

„To bohužel nevím, co si Jimmy myslel nebo nemyslel. Jimmy je po smrti.“

„To je, to máte pravdu. Jak to vypadá, myslel si, že ti ostatní zapíchli do poručíka bajonety taky.“

„Opakuju vám, že“

„V dopise stojí, že poručíka jste zabil vy a ti ostatní.“

„Nevím, koho tím myslel – těma ostatníma.“

„Nejspíš vojáky ze střeleckého družstva Alfa, ne?“

„Nevím, co má ten dopis znamenat. Nanejvýš si můžu myslet, že Jimmymu přeskočilo v hlavě, když to psal.“

„Ach tak,“ povzdechl si Carel a. „Na vás to dělá dojem, že si to všechno prostě vymyslel, ano?“

„To nevím, co si vymyslel a co ne. Vím jen tolik, že to je naprosto jasný pokus o vydírání.“

„Takže vy jste poručíka Blakea neprobodl?“

„Samozřejmě že ne!“

„Promiňte,“ řekl Loomis, „ale opravdu mám dojem, že už by major na žádné další otázky neměl odpovídat. Majore Tataglio, jako váš právní poradce…“

„Nemám co tajit,“ řekl Tataglia znova.

„Co se ten den stalo?“ zeptal se Carel a.

„Který den?“

„Ten den, kdy byl zabit poručík Blake.“

„Zaútočili na nás minometama,“ řekl Tataglia a pokrčil rameny. „Zabila ho střepina miny, vypálené z minometu.“

„To bylo před tím nebo až po tom, co dal Alfě rozkaz postupovat do toho kopce?“

„Do jakého kopce?“

„Postupovat nahoru do kopce a zaútočit na palebná postavení těch minometů.“

„Na žádný takový rozkaz si nevzpomínám.“

A celý ten měsíc jste bojovali s jiným gangem Tvrdě bojovali. To nebyla žádná sranda.

A teď jste odpočívali.

Jo, a Lloyd nám řek, abysme koukali vypadnout.

A co tím myslel?

To jsem vám už řek. Abysme šli nahoru.

„Poručík nedal Alfě rozkaz k postupu do toho kopce?“ zeptal se Carel a.

„Vůbec nevím, o jakém kopci mluvíte.“

„Kde měl poručík velitelské stanoviště?“

„To už si nevzpomínám.“

„Nebylo to někde dole, v údolí? U nějakého bambusového háje?“

„To už si nevzpomínám.“

„To bylo ten den, kdy vás povýšili v poli, přímo na bojišti, že?“

„Ano, ale kde bylo velitelské stanoviště, si už nevzpomínám.“

„Danny Cortez říká, že bylo u nějakého bambusového háje na úpatí kopce.“

„Já ani nevím, kdo Danny Cortez je.“

„Ten byl v družstvu Bravo. Poručík dal družstvu Bravo rozkaz k postupu do kopce a sám se vracel zpátky dolů pro Alfu. Alfě dal taky rozkaz postupovat do toho kopce, ne?“

„Ne.“

„Ale vojáci odmítli jít, ne?“

No jasně, přesně tak. Kluci Lloydovi řekli, ať jde s těma kecama do prdele. Pak ho všichni bafli, jasný, jo? Odtrhli ho od Roxanny, tam na tom fleku, co s ní stál, uprostřed klubovny. Gramec se ještě točil, pořád to pekelný bubnování. Ňákej chlápek na tý desce bušil do bubnu.

„A není to tohle, co se tam stalo?“ zeptal se Carel a. Vlasy se mu začaly ježit na hlavě. Teď to konečně pochopil beze zbytku. Trvalo mu to dlouho, než prohlédl, ale teď to bylo všechno jasné. Jasné jak sklíčko. Už nepotřeboval Lemarra ani Leidera, aby mu vysvětlili, co se tam ten den stalo. Věděl, co se stalo. „Mezi vámi a poručíkem došlo k potyčce?“

„Ne, k žádné potyčce mezi mnou a poručíkem nedošlo.“

„Neřekl jste mu, že vojáci nemusí nikam nahoru chodit, že nemusí do toho kopce postupovat, když nechtějí? Neřekl jste mu, že jsou utahaný?“

„Nic takového jsem mu neřekl.“

„Ale byl tam, že?“

„Kde? Nevím, co myslíte.“

„Na velitelském stanovišti. Nebyl zabit dřív, než přišel na velitelské stanoviště – to ne, že?“

„Já… Nevzpomínám si už, kdy byl zabit. My… ten minometný útok začal, když přicházel dolů z kopce.“

Tam je uprostřed místnosti takovej ten sloup, víte jakej? Takovej ocelovej sloup, no dyť víte, co podpírá stropní trámy. A k tomu sloupu ho přimáčkli.

Já neměl páru, co s ním chtěj udělat, on byl jednou prezident, koledovali si o průser.

„Jak se poručík jmenoval křestním jménem?“ zeptal se Carel a.

„Cože? Kdo?“

„Poručík Blake. Jak se jmenoval křestním jménem?“

„Roger.“

Roxanne brečela. A pak se vrhli na ni. Rvala se s nima, nechtěla, aby k tomu došlo, jenže oni to stejně provedli, vopíchali ji tam jeden po druhým – všichni.

„Danny Cortez to viděl,“ řekl Carel a. Znova lhal. Ale kašlal na to, bylo mu to fuk. Nechtěl, aby mu teď ten zkurvysyn utekl i s háčkem, chtěl ho zaseknout. Jestli proti tomu u soudu později budou mít námitky, čert to vzal. Nechtěl, aby mu uklouzl teď, kdy už ho měl na lopatě.

„Já… já nevím, kdo je Danny Cortez.“

„Střelecké družstvo Bravo. To už jsem vám přece řekl. Bravo. Viděl to, když sám postupoval nahoru do toho kopce. Podíval se za sebe dolů a viděl, jak vy a poručík spolu zápasíte –“

„Ne,“ řekl Tataglia.

„Viděl, jak jste vytasil bajonet“

„Ne.“

„A probodl ho.“

„Ne!“ zavřeštěl major Tataglia a pojednou si přikryl obličej rukama a začal vzlykat. „Panebože,“ blekotal a drmolil, „panebože, já jsem nechtěl… nechtěl jsem to udělat z… Snažil jsem se jen chránit vojáky Byli utahaný, oni… byl jsem jejich seržant, byl jsem jedinej, komu věřili. On po nich chtěl, aby… Nahoře byl nepřítel, měl tam ty minomety, to bylo vyloučený, abysme… Proboha, já mu přece řek, že nemusej nikam chodit, jestli jsou utahaný. My… on se na mě vrhnul a já ho bafnul a… my… přimáčkli jsme ho ke stromu a já… vytáh jsem bajonet z… a probod jsem ho. Ty minomety kolem nás duněly ze všech stran a my… ubodali jsme ho všichni dohromady. Všichni kromě Jimmyho. Ubodali jsme ho všichni. A pak… pak jsme ho odvlekli do džungle… a rozsekali… rozsekali… rozsekali jsme ho na kusy, aby to vypadalo jako… jako že to udělal nepřítel.

Když jsem… když jsem dostal od Jimmyho ten dopis… snažil jsem se na to upamatovat, bylo to už tak dávno, bylo to… Kdo si to má pamatovat? Měl jsem co dělat, abych si na to vůbec vzpomněl. Ale věděl jsem, že mě může zničit… totálně zničit… věděl jsem… že on… musel jsem se proti tomu nějak bránit, mám ženu a rodinu, mám je rád, musel jsem bránit je. Věděl jsem, že jestli armáda nařídí vyšetřování, určitě to všechno praskne, někdo to provalí. Tak jsem – sám mi dal svou adresu, no víte přece, napsal ji v tom dopise, to přece víte – a tak… tak jsem si ho našel a… zabil ho. A pak jsem šel k němu do bytu hledat tu kopi , co o ní psal, že ji má – dal jsem jeho ženě šanci, no vážně, věřte mi, dal jsem jí šanci, aby mi ji vydala po dobrém, jenomže ona nechtěla, a tak jsem… tak jsem jí podříz krk tím samým bajonetem. Ti ostatní – ta ženská s tou harmonikou a ten chlap, co jsem ho chtěl zabít včera večer – to… už jsem udělal jen proto, abyste mysleli, že to dělá nějakej šílenec.“

Pojednou zvedl hlavu. Z očí se mu řinuly slzy, tvář měl usouženou a ztrhanou, rysy změněné k nepoznání.

„Měl ten pes opravdu vzteklinu?“ zeptal se.

A TAK TO SKONČILO.

Odvedli Tatagliu dolů a obvinili ho z trojnásobné vraždy prvního stupně. Pokus o přepadení k tomu přihodili jen proto, že věděli, že až bude případ projednáván u soudu, pokusí se obhajoba ze všech sil a jakýmkoli způsobem kalit vodu, a proto nechtěli opomenout nic, co by se jim případně později mohlo vymstít. Pokud šlo o to ostatní, to už byla věc armády a musela si to vyřídit armáda. Podplukovník Anthony Loomis jim slíbil, že roztočí kolečka vojenské justice hned, jak se vrátí do Fort Kirby. Prohlásil, že nemá pochyb o tom, že bude nařízeno úplné vyšetření celého případu, neboť zavraždění poručíka Rogera Blakea musí být beze zbytku objasněno. Navíc vyjádřil přesvědčení, že všichni pachatelé budou zcela jistě pohnáni před příslušný vojenský soud. Carel u na tom zaujalo především to, že podplukovník použil slova „pachatelé“, které dobrý muž Genero s oblibou a skoro vždy vyťukával na stroji jako „prchatelé“.

Odešel ze služebny za pět minut tři čtvrtě na jedenáct. Noc byla větrná a studená. Kráčel proti rezavému větru se skloněnou hlavou a pod kabátem si tiskl na prsa zabalený karbanátek, pro který mu na požádání ochotně skočil Miscolo, když vyřizovali formality spojené s Tatagliovým odchodem za katr. Pes spal ve voze na zadním sedadle. Okno na straně obrácené k chodníku nechal Carel a otevřené na škvíru, neboť vycházel z předpokladu, že si nikdo netroufne vykrást auto, které patří policajtovi. Proto také před opuštěním vozu sklopil štítek proti oslnění, k němuž byl připevněn nápis POLICIE. Teď odemkl přední dveře, povytáhl zajišťovací knoflík na zadních dveřích, otevřel je a naklonil se do vozu. Pořád si nemohl vzpomenout, jak se ten zatracený pes jmenuje. Bude se na to muset zeptat Sophie Harrisové.

„Hej, kamaráde,“ zavolal. „Probuď se.“

Pes na něho zamžoural.

„Chceš karbanátek?“ zeptal se Carel a a rozevřel papír, do něhož byl karbanátek zabalen.

Pes znova zamžoural.

„Ten ti skočil koupit Miscolo. Je už studenej, ale jinak je moc fajn. Čuchni si.“

Natáhl k psovi ruku s karbanátkem na dlani. Pes ke karbanátku přičichl. Pak si z něho zkusmo uždíbl.

„No vidíš,“ řekl Carel a a položil rozbalený papír i s karbanátkem na sedadlo vedle psa. Než stačil vůz obejít a otevřít přední dveře, po karbanátku se jen zaprášilo a pes olizoval papír. Carel a chvilku seděl za volantem, než vůz nastartoval, a díval se přes přední sklo na zelené koule před budovou policejní strážnice, na číslo „87“ napsané na obou koulích bílou barvou. Zamyslel se nad tím, jestli ještě nezapomněl něco zařídit, usoudil, že snad ne, a otočil klíčkem od zapalování. Odjakživa věřil, že když se člověk jaksepatří vyřádí a vydovádí, nemůže udělat nic lepšího, než se rozjet domů.

A tak odjel domů.

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15