Ed McBain

DVEŘE

Každé dveře lze otevřít.

Často však jen násilím.

J E D N A

Seděli spolu u stolu v místnosti za Henryho klenotnictvím v Bronxu.

U jedné stěny stál velký dvoudveřový Moslerův sejf a na všech oknech byly zvenčí mříže. Také mřížové rolety na obou velkoplošných výlohách v přední části obchodu byly na noc zatažené, jak si Alex všiml, když sem přicházel.

Nyní pozoroval Henryho, který vstal a těžkopádně přistoupil k zavěšené skříňce naproti trezoru. Vzal z ní dvě sklenice a láhev irské whisky a donesl je na stůl. Henry byl obrovitý tlusťoch, oblečený celý v černém, jen košili měl bílou, s rozhalenkou bez kravaty. Šuškalo se, že si kdysi odkroutil nějaký čas v německém koncentráku, ale Alex nemohl uvěřit, že by takhle tlustý člověk mohl mít za sebou něco tak hrozného. Henry ovšem hovořil s výrazným německým přízvukem, takže na těch řečech možná bylo něco pravdy. Henry postavil sklenky na stůl a do obou nalil štědrou dávku whisky.

„Byl jste někdy zatčen?“ otázal se.

„Dvakrát,“ připustil Alex. „Poprvé, když mi bylo osmnáct. Dostal jsem se z toho s podmínkou. A naposledy před třemi lety. Osmnáct měsíců jsem seděl v Sing Singu.“

„Á, to je zlé.“ Henry potřásl hlavou a zvedl skleničku.

Nosil tlusté brýle bez obrouček; nevýrazné hnědé oči za nimi zvětšovaly čočky.

„Hodně jsem se tam naučil,“ dodal Alex.

„Napijte se, prosím,“ vybídl ho Henry a sám povzbudivě pozvedl sklenku. Usrkl whisky a zeptal se: „Pracujete nyní ještě s někým jiným?“

„Obyčejně pracuju sám.“

„Neměl jsem na mysli vlastní práci/’ opravil se Henry.

„Mluvím o příjemcích zboží.“

„Mám dva překupníky,“ odvětil Alex.

„Dávají vám také tipy?“

„Jeden z nich ano. Ten druhý je jenom kupec.“

„Slyšel jsem o vás samou chválu,“ konstatoval Henry.

„Jako lupič jste schopný“

„Díky,“ přikývl Alex. „O jakou práci se vám jedná?“

„Nu, promluvme si ještě trochu, ano?“ vytáčel se Henry.

„Nebo máte naspěch?“

„Nikam nespěchám,“ ujistil ho Alex.

„Jak dobře vás zná policie?“

„Tu a tam za mnou přijdou. Vždycky když se něco stane a oni to neumí rozlousknout, napadne je, že jsem to udělal já. Nemám z nich žádný strach, můžou ke mně přijít, kdy je jim libo. Mám advokáta a taky člověka, který za mě v případě potřeby složí kauci do výše dvaceti táců. Ale od té doby, co jsem vyšel ze Sing Singu, jsem byl zatím na policejní stanici jenom třikrát.“

„Vy máte právního zástupce, hm? A taky ručitele?“

„Přesně tak. V těchhle věcech nespoléhám na překupníky. Od těch, kdo ode mě berou zboží, nechci nic než rychlý prachy.“

„Inu, přirozeně. Kdo by stál o to mít ve sklepě třeba čtrnáct televizorů, že?“

„Málokdy kradu domácí spotřebiče,“ odtušil Alex. „To je pro feťáky.“

„Vy tedy neberete drogy?“

„Ne.“

„To je dobře. Kolik je vám let, jestli se smím zeptat?“

„Dvacet pět.“

„Jakého největšího výtěžku jste zatím dosáhl?“ zajímal se Henry. „Napijete se ještě?“

„Jen trochu; děkuji. Největší rána, co jsem udělal – můj podíl byl dvaačtyřicet tisíc. Stalo se to až potom, co jsem vyšel ze Sing Singu.“

„Kde to bylo? V hotelu? V rodinném domě?“

„V domě se soukromými byty. Jsem bytař. Nedělám hotely ani kanceláře nebo obchody. Jenom byty a výhradně ve dne.“

„Nerad pracujete v noci?“

„Ano.“ „A proč? Znám několik velmi dobrých lupičů, kteří pracují v noci.“

„Já ne. Je to otázka procenta pravděpodobnosti. Při práci v obchodech nebo v kancelářích na to jdete v noci, protože předpokládáte, že v té době jsou lidé doma v posteli.

Kradete-li v bytech, musíte to dělat ve dne, kdy jsou lidé v práci. Nechci se uvnitř s nikým potkat. Stačí, abych uslyšel jen kočičí pšouk, a už se klidím. Jakou konkrétní práci máte na mysli?“ opakoval Alex. „Tommy říkal, že hledáte schopného lupiče, proto jsem přišel. Jedná se vám o něco dlouhodobějšího, nebo jen o jednorázovou akci?“

„Bude to dlouhodobý kontrakt,“ odvětil Henry. „Pokud to ovšem vyjde.“

„Nevyjít by to mohlo jen v případě, že by mě zabásli,“

opáčil Alex. „A já nemám v úmyslu nechat se znovu sebrat.“

„Přesně tak,“ usmál se Henry.

„Tak o jakou práci se jedná? Nebo už jste ztratil zájem?“

„Samozřejmě že mám zájem,“ ujistil ho Henry. „Pověděl vám Tommy, s jakým podílem u mě můžete počítat?“

„Ne. Kolik to je?“

„Platím pětadvacet procent z hodnoty zboží,“ mžoural Henry na Alexe zpoza svých brejliček.

„To nestačí,“ prohlásil Alex a okamžitě vstal od stolu.

„Posaďte se,“ uklidňoval ho Henry. „Prosím vás. Jaký podíl obvykle dostáváte od svých odběratelů?“

„Třicet procent.“

„To je hodně,“ mínil Henry.

„Není to hodně, to je běžný standard.“

„Ano, ale ti druzí vám nedávají tipy.“

„Jeden z nich ano, to už jsem vám řekl. A dává mi rovných třicet. To je moje cena. Pokud mi při práci někdo pomáhá, když to je potřeba, dám mu ze svého podílu deset procent. Nic víc.“

„Ale přece jenom, třicet procent…“

„Poslyšte, maříme tu čas,“ řekl Alex a zamířil ke dveřím.

„Posaďte se,“ opakoval Henry. „Myslím, že bychom spolu mohli uzavřít obchod.“

A tak konečně začali mluvit o té práci.

Alex měl pocit, že si zatím vedl moc dobře.

Ty řečičky o pětadvaceti procentech se hodí pro nějakého zelenáče, který umí leda tak rozbít okno, a ten kolikrát ani tolik nedostane. Okno, to je tak pro nějakého hladového amatéra, co pracuje v noci. Zabalit do ručníku cihlu, třísknout do skla a sáhnout dovnitř po klice, to umí kdejaký chuligán. Obyčejně to bývá feťák, s návykem jako řemen. Vyleze nahoru po požárním schodišti a vyzkouší okno vedle schodů, protože lidi obyčejně zamknou okno, které vede přímo na schody, ale se sousedním se už neobtěžují. Když bude otevřené, může ten chlapík v pohodě vstoupit. Když ne, může zkusit okno u schodů – prostrčí mezi rámy čepel nože a odsune západku. Taková okenní západka stojí za starou bačkoru. I šimpanz by ji otevřel do třiceti vteřin.

Ale někdy bývají západky a možná i celé okno zalepené barvou, takže do něj náš milý zelenáč praští zabalenou cihlou. Záleží na tom, jak moc velký zelenáč to je a jestli si okenní sklo napřed polepí páskou. Když to udělá, tříštící se sklo nenatropí moc hluku, protože ho páska drží pohromadě.

Potom vybere střepy kolem, aby vznikl dostatečně velký otvor, kudy vleze dovnitř. Ovšem někdy je to docela zoufalý feťák, který se s žádným lepením neobtěžuje, protože ho zajímá jen jediné: rychle se dostat dovnitř a zase ven. A tak obalí cihlu, vyrazí celou okenní tabuli a vleze dovnitř. Je mu fuk, jaký přitom nadělá rámus a ještě se navíc může pořezat.

Stejně chce uvnitř zůstat nejvýš tři čtyři minuty. Popadne všechno, co mu padne do oka, na tom nesejde, co to je, hlavně aby mu to hodilo na další dávku. Nikdy neuvažuje o velké ráně, protože krade v chudých čtvrtích, a na co by tam mohl natrefit? Na přenosné rádio? Na opékač topinek?

Na kytaru, pokud je to hispánská čtvrť? Na tři čtyři dolary, které někdo zapomněl v šuplíku? Samé drobnosti.

Takový zelenáč chodí krást ve dne, stejně jako většina zkušených bytařů, ale nerozezná diamant od kousku skla.

V těch laciných zapadácích, kde pracuje, by stejně žádné diamanty nenašel. Musí se ale pořádně otáčet, o to jde.

K uspokojení svého návyku potřebuje nějakých dvě stě babek denně – podle toho, jak dlouho už v tom lítá. Takže se každý den v týdnu musí vloupat na spoustu míst, protože ho překupníci na ceně kradeného zboží pořádně natáhnou, to si dovedete představit. Obyčejně nemá žádného stálého tipaře ani překupníka. Zboží od něj přebírá jeho dodavatel drog, a ten si vždycky započítá mastnou srážku. Jestli je ten dotyčný opravdu na dně, vezme od něj dealer třeba přenosnou černobílou televizi v hodnotě sto padesáti babek, a místo padesáti dolarů, které by musel dát profíkovi, nebo aspoň patnácti babek, které by si vysloužil nějaký začátečník, mu za ni dá jen jedinou dávku heroinu. Náš feťák si na nejbližším rohu šlehne a za půl hodiny se už zase rozhlíží, co by kde ukradl.

Buď člověk ví, co dělá, anebo to neví, říkal si Alex. Je to stejné jako u každého jiného povolání. Feťák neví, co dělá, pořád ho něco žene. Musí si opatřit dávku; kvůli droze by ukradl i snubní prsten vlastní matce. Když zrovna nefetuje nebo nespí, krade. Potíž je v tom, že si neumí spočítat riziko.

Někam vleze a ukradne tam psací stroj, za který při troše štěstí dostane třicet dolarů. Ale kdyby ho chytli, napaří mu vloupání třetího stupně, což je trestný čin kategorie D, za který může dostat nejmíň rok a maximálně tři až sedm let.

A to jen v případě, že to nevezmou od podlahy a neobviní ho z držení lupičského nářadí, případně ze zločinného vandalství. Takového zločinného vandalství se člověk dopustí, pokud v prostoru, kam se vloupal, ještě navíc něco poškodil, a to se těmhle feťákům stává každou chvíli, protože mají pořád tak hrozně naspěch. Rozpětí je rok až sedm let, ale Alex vždycky raději počítal se sedmi, protože nikdy nemohl vědět, na jakého soudce narazí, kdyby ho někdy zase sbalili.

Jste-li opravdový profesionál, musíte vždycky kalkulovat s počtem pravděpodobnosti v procentech, jak to před chvílí řekl Henrymu. Musíte vědět, jaké riziko podstupujete a že nemá smysl pokoušet se ukrást nějaký laciný křáp, který by vám mohl vynést stejně dlouhý pobyt ve vězení jako prvotřídní rána. Právě tohle si ti zelenáči neuvědomují. Jestli člověk ukradne norkový kožich za 3500 dolarů, anebo přenosné rádio za 25 dolarů, může za obojí dostat stejných sedm let, pokud soudce bude v té pravé náladě.

Hodnota ukradených předmětů může obvinění z vloupání rozšířit o drobnou nebo velkou krádež, ale hlavní flastr stejně dostanete za násilné vniknutí. Stačí, aby lupič udělal do okna jen docela malý otvor, kterým prostrčí ruku, a už je to násilné vniknutí. Nemusí dovnitř prolézt celý, vůbec nemusí vylézt na parapet. Stačí dovnitř strčit malíček nebo jenom nějaký nástroj, a je z toho násilné vniknutí, což může znamenat i sedm let, pokud soudci nepadnete do oka.

Člověk dokonce nemusí uvnitř ani nic ukrást. Stačí jen vstoupit a třeba si odemknout klíčem – což Alex provedl už mnohokrát. Mohl by třeba někam vlézt s představou, že uvnitř najde diamant svých snů, a místo toho objevit jen prázdnou místnost, kde nebude ani tříska, natož nábytek – a když ho chytnou a dokážou mu, že měl v úmyslu dopustit se trestného činu, stačí to k obvinění z vloupání třetího stupně.

Samosebou, kdyby mu neprokázali, že to místo chtěl vybílit, mohli by ho obvinit jen z nezákonného vniknutí, což je legrace – patnáct dnů vězení nebo 250 dolarů pokuty.

Ovšem pokud někdo chce vsázet na nezákonné vniknutí, měl by si dát pozor, aby u něj nenašli nic, co by sebeméně připomínalo lupičské náčiní. A to platí i o kreditní kartě, dokonce i kdyby byla vystavená na jeho jméno, protože kreditní kartou, jakož i jiným podobným kusem plastu, se dá vypáčit zámek.

Ano, má moc dobrý pocit z toho, jak si až dosud vedl při jednání s tím tlustým skopčákem, který je nejspíš ještě ke všemu Žid. Ne že by Alex míval ve zvyku rozlišovat lidi podle barvy kůže, podle náboženství nebo podle čehokoliv jiného kromě toho, jak ovládají své řemeslo. Například jedním z nejlepších lupičů, které zná, je Archie Fuller, a to je černoch. Vůbec nejlepší lupiči, s nimiž se kdy setkal, byli Židé nebo Italové, i když znal chlapíky, kteří tvrdili, že na Kanaďany jsou všichni krátcí. A pár chlapů ze staré školy, co pamatují ještě časy před Castrem, mu vyprávělo o Kubáncích – ti prý všechny strčili do kapsy. Tyhle věci však Alexe nezajímaly. Jde jen o to, že tenhle syčák Henry se ho pokusil ožidačit o jeho pět procent.

Vypadalo to na slušnou práci, jenom ho trochu mrzelo, že zde chybí prvek překvapení. Předtím, než se dnes domluvil s Henrym, měl jenom jednoho překupníka, který mu zároveň dával tipy, a tím byl Vito. Překupníky samozřejmě potřeboval, protože co by si jinak počal třeba s kradenými hodinkami? Zastavit někoho na ulici a pošeptat mu, že má pro něj prima kšeft? Blbost. Znal jednoho zloděje, který to tak udělal, a z toho cizího chlapa, kterého si vybral, se vyklubal detektiv z okrsku Midtown North.

A vůbec, připadal by si jako obchodní cestující; a kdyby se Alex chtěl stát obchodním cestujícím, mohl by si rovnou někde najít poctivou práci od devíti do pěti. A možná by pak přišel o tu velkou ránu, na kterou pořád ještě čeká.

Právě to mu na téhle práci nesedělo – věděl, co na něj tam uvnitř čeká, s čím má počítat. Když se vydal na lup jen podle vlastního uvážení, nikdy nevěděl, co může čekat. Ve čtyřiceti procentech případů z toho vytěžil jen zboží za nějakých sto až pět set dolarů. Asi tak při jednom z dvaceti pokusů míval štěstí, kdy to hodilo tisícovku až pět tisíc. Při práci, na kterou nedostal předem tip, považoval dosažení jakékoliv částky přes pět tisíc dolarů za úžasný výsledek.

Ale vždycky tu byla šance, že by mohl padnout na opravdový poklad, třeba za půl milionu nebo i víc. Slyšel o chlapících, kterým se to poštěstilo. Právě tato možnost mu u téhle práce chyběla.

Ale stejně měl velmi dobrý pocit.

Henry mu řekl, že je schopný lupič.

V pondělí ráno se Alex pustil do práce.

Ten dům stál na rohu Devětašedesáté a Madison Avenue, naproti hotelu Westbury. Byla to dobrá čtvrť a on se podle toho oblékl. Vzal si šedivý oblek, bílou košili s tmavomodrou kravatou, modré ponožky a černé boty.

A také lehký svrchník, protože v dubnu bývá ještě trochu chladno. Pod levou paži si zasunul výtisk The New York Times a v pravé ruce nesl aktovku, zakoupenou na Páté avenue u Marka Crosse. Byl bez klobouku. Měl světlé vlasy; často ho napadlo, že je to nevýhoda, ale nikdy neuvažoval o tom, že by si je obarvil na nějaký méně nápadný odstín.

Henry mu sice o té fušce pověděl všechno potřebné, ale Alex nikdy nikam nevlezl, aniž si to předtím osobně obhlédl. Kdyby ho chytili, půjde o kůži jemu, ne Henrymu.

Ty informace pocházely ze dvou zdrojů – přímo od Henryho a od služky, která u Rothmanů pracovala. Henry věděl přesně, jaká kořist se tam uvnitř nachází. Musel to vědět, protože právě on Rothmanům ten prsten před čtyřmi měsíci, krátce před Vánoci, prodal.

Vypravili se za ním až do jeho obchodu v Bronxu, protože se doslechli, že má na prodej zvláštní kousky, většinou starožitnosti vykoupené z pozůstalostí v Evropě.

V podstatě to byla pravda. Prodával také kradené zboží, ale o tom Rothmanovi nevěděli. A určitě nevěděli ani to, že diamantový prsten, který u něj koupili, bude za čtyři měsíce ukraden. Prodal jim ten prsten za třicet tisíc dolarů; vysvětlil jim, že ten šestikarátový diamant s markýzovým výbrusem je bez jediného kazu a také usazení kamenů je výjimečné – všimněte si prosím, jak jsou do platiny zasazeny ty úzké, podlouhlé diamanty; tento prsten patřil jedné německé hraběnce, taková práce už se dnes nevidí.

Starý Henry mluvil pravdu. Taková práce dnes nebývá k vidění a čtvrtkem počínaje už se na ni nepodívají ani Rothmanovi. Ve čtvrtek se vrátí do baculatých ruček Henryho, který vyjme kameny z té výjimečně kvalitní obruby, velký diamant možná trochu přebrousí, aby snížil počet karátů, a pak všechny tři diamanty odešle zpátky do Evropy, kde se ztratí na nějaké diamantové burze. Alexovi řekl, že ten prsten má cenu třicet tisíc, ale tenhle údaj možná také trochu obrousil. Přesto může Alex od této práce očekávat zisk devět tisíc dolarů plus třicet procent ze všeho, co by v sejfu našel navíc.

Služku si vzal na starost jeden černošský gambler, Henryho známý. Bylo jí asi dvacet, nedávno se přistěhovala z jihu a byla hloupá, jak zákon káže. Hráč znal jen její křestní jméno, o němž se Rothmanovi náhodou zmínili při koupi prstenu, ale netrvalo mu dlouho přijít na to, která z Glorií zaměstnaných v tom domě pracuje u Rothmanů.

Seznámil se s ní v jedné kavárně na Lexington Avenue poté, co ji odtud jednou večer sledoval až domů. V únoru se s ní začal scházet a od té doby zjistil o zvycích Rothmanových všechno, co se dalo, aniž dal jakkoliv najevo, že se z ní snaží ty informace vytáhnout. Naposledy se s ním sešla minulý týden. Nevěděla ještě, že ho už nikdy neuvidí. A kromě toho neznala jeho skutečné jméno. Ve čtvrtek, až dostane prsten, dá Henry tomu hráči za jeho podíl na přípravě vloupání tři tisíce dolarů.

Podle té služebné byl pan Rothman makléřem na Wall Street. Každé ráno v devět hodin odcházel do práce, protože na burze se otvírá v deset, a vracel se dřív než běžní zaměstnaní lidé; burza zavírá o půl čtvrté a on většinou přicházel domů o půl páté nebo v pět hodin. Paní Rothmanová nepracovala – bylo jí jedenašedesát let –, ale mezi desátou a dvanáctou nebývala doma. Tou dobou chodívala na krátkou procházku do Central Parku. Ale jen když bylo hezky. Za deštivých dnů se z bytu ani nehnula; na to si služebná gamblerovi trpce stěžovala. Ale kromě té dvouhodinové procházky v Central Parku vycházela paní Rothmanová jen málokdy, dokonce i za slunných dnů, což znamenalo, že Alex musí do bytu vniknout v době mezi desátou a dvanáctou. Bylo to velmi riskantní, i když přesně věděl, kde trezor najde.

Henry mu pověděl, že v domě mají vrátného a obsluhu výtahu. Alex si to chtěl samozřejmě prověřit, ale také se potřeboval přesvědčit, zda služebná mluvila pravdu o tom, že pan Rothman odchází do práce v devět hodin a paní Rothmanová chodí na procházku v deset.

Měl k dispozici docela slušný popis manželů Rothmanových, ale nehodlal své plány ohrozit případným omylem v identifikaci. Existovaly jednodušší způsoby, jak si ověřit, že byt bývá ve čtvrtek mezi desátou a dvanáctou opravdu prázdný. Alex se již rozhodl, že do toho půjde ve čtvrtek; ten den mívala služebná volno.

K domu dorazil v pondělí v půl osmé ráno. Prošel kolem něj po protější straně ulice; chtěl si to tu jen prohlédnout. Ve skleněných dveřích pod zelenou markýzou, sahající až k obrubníku, stál vrátný. V tuto ranní hodinu zde byl jen minimální provoz. Alex pokračoval v chůzi na roh Park Avenue, přešel na druhý chodník, zamířil na sever, došel až k Sedmdesáté ulici a obešel celý blok. Tentokrát prošel přímo před domem, sotva půl druhého metru od dveřníka, ještě stále stojícího v proskleném domovním vchodu. Byl to podsaditý šedesátník se zarudlým obličejem a mohutnou zadnicí. Na sobě měl šedivou uniformu s červenými lampasy na kalhotách. Na Alexe se sotva podíval, když ho míjel, avšak Alex si uvědomoval, že si nemůže dovolit chodit kolem domu příliš často, protože dříve nebo později by mohl upoutat jeho pozornost.

Znovu obešel blok, tentokrát kráčel směrem do centra až na Osmašedesátou ulici, vrátil se po Madison Avenue a zaujal postavení na rohu, šikmo naproti domu, odkud si mohl celou budovu i ulici dobře prohlédnout, aniž by si ho vrátný všiml. Bylo sedm hodin a čtyřicet pět minut.

Zatímco stál na rohu, tu a tam dal znamení novinami v ruce blížícímu se taxíku, ale jen tehdy, když viděl, že v taxíku už sedí nějaký cestující. Spatřil-li v dálce přijíždět prázdný taxík, nechal noviny v podpaží. Tu a tam mrkl na hodinky, jako by si dělal starosti, že přijde pozdě do práce.

Snažil se chovat nenápadně, přestože věděl, že v New Yorku je každému šumafuk, co dělají ostatní Newyorčané. Pokud šlo o kolemjdoucí, mohl se klidně přetrhnout ve snaze sehnat taxík, aniž by mu někdo věnoval pozornost. Přesto se snažil udržovat si přehled o lidech, kteří ho míjeli, protože si nepřál, aby si třeba nějaká stařenka všimla, že kvůli pitomému taxíku stojí na tom rohu už půl hodiny. Stejně teď na ulici moc lidí nebylo, i když k osmé hodině začal provoz houstnout, jak všichni odcházeli do práce.

Na protější straně ulice bylo suterénní parkoviště a mnozí z mužů, kteří vyšli z domu, zamířili přímo tam a scházeli po rampě do podzemí. Mezi osmou a půl devátou Alex spočítal, že z domu vyšlo šestnáct žen. Všechny dobře oblečené, z čehož automaticky usoudil, že jdou do zaměstnám, protože ženy mířící na nákupy nebývají po ránu tak nastrojené. Dáma, která jde nakupovat, vychází z domu až kolem půl jedenácté nebo v jedenáct. A nevěrné ženské vyrážejí až k poledni. Vždycky poznal, která žena se právě chystá vlézt s někým do postele; nějak to souviselo se způsobem jejich chůze. Umínil si, že si tenhle dům zapamatuje pro případné další výpravy za kořistí. Šestnáct pracujících žen – to znamenalo, že je tu šestnáct bytů, kde od devíti do pěti nejspíš nikdo není.

Avšak nebyl tady kvůli přípravě nějakého vloupání na příští červenec, potřeboval jen provést průzkum pro práci, již musí vykonat už tento čtvrtek. Stál na tom rohu příliš dlouho. Dvakrát uviděl téhož muže, který kolem něj prošel se dvěma černými pudly na vodítku. A kromě toho už bylo skoro tři čtvrtě na devět a dveřník začínal vybíhat na Madison Avenue čím dál častěji. Hvízdal na píšťalku na kolemjedoucí taxíkáře a pak dával rukou znamení lidem u vchodu, kteří ho požádali, aby jim zastavil taxi. Alex vykročil.

Jeden blok od hotelu Westbury byla kavárna. Zamířil tam a objednal si kávu a horký lívanec. Potom zašel do telefonní budky a vyhledal v seznamu číslo Jeroma Rothmana, bytem na Východní devětašedesáté ulici. Vhodil do přístroje desetník, vytočil číslo a poslouchal vyzvánění na druhém konci. Sluchátko zvedla nějaká žena.

„Haló?“

„Prosím pana Rothmana,“ řekl.

„Je mi líto, ale už odešel,“ odvětila žena „Mohu mu něco vyřídit?“

„Nevíte, jestli bych ho zastihl v práci?“ otázal se Alex.

„Ano, a kdo volá, prosím?“

„Znám jeho číslo, zavolám mu,“ řekl Alex, zavěsil a vrátil se ke stolu, kde na něj čekala káva a lívanec.

Telefon je samozřejmě stejně důležitým lupičovým nástrojem jako dutý vrták, páčidlo a všelijaké planžety a pružné pásky, které si později ponese v drahé kožené aktovce. V pravé kapse svrchníku bude mít pokerovou královskou fleš – srdcovou desítku, kluka, dámu, krále a eso. Ty karty jsou zatavené v plastu a lze s nimi otevřít kterékoliv dveře opatřené zámkem s pružinovou západkou.

Ale kdyby ho zastavil policista a chtěl ho zběžně prohledat, aniž by se obtěžoval nahlédnout do aktovky, mohl by Alex tvrdit, že s sebou nosí tu královskou fleš jako upomínku na jediný okamžik v životě, kdy se mu poštěstilo mít v ruce takovou kartu. Uvědomoval si, že to není moc pravděpodobné – každý policajt, který by ho zastavil, by se přirozeně podíval i do tašky a našel by spoustu lupičského nářadí. Ale plastové hrací karty byly stejně dobrým nástrojem k otvírání dveří jako hotelové cedulky s nápisem NERUŠIT. Kromě toho se Alex do jisté míry považoval za hráče. Poker uměl opravdu moc dobře, na čemž nebylo nic divného, protože odjakživa věnoval spoustu času úvahám o počtu pravděpodobnosti a nikdy se neúčastnil bláznivých partií, kde se jakékoliv předběžné odhady poroučely ke všem čertům. Procenta – všechno je třeba spočítat na procenta.

Procentuální pravděpodobnost, že paní Rothmanová shledá na dnešním ranním telefonátu cokoliv podezřelého, byla prakticky nulová. Nikdo nikdy nepomyslí na vloupání, zvlášť když se volající ptá na člověka, který v tom bytě opravdu bydlí. Aby se pojistil, předstíral, že zná číslo do Rothmanovy kanceláře, a zavěsil dřív, než se paní Rothmanová mohla začít vyptávat. Alexe by velmi překvapilo, kdyby se svému muži o tom, že volal, vůbec zmínila, až se odpoledne vrátí domů. Při příštím zavolání už si bude muset počínat obezřetněji. Ale to počká do zítřka.

Dnes již jenom prověří vrátného a obsluhu od výtahu a zjistí, v kolik hodin přichází listonoš. Musí mít absolutní jistotu, že ten byt, až ho bude ve čtvrtek bílit, bude prázdný.

Jestli po něčem netoužil, tak po tom, aby se někdy ocitl v bytě, kde někdo je. Zatím se mu to nestalo, ani při těch dvou případech, kdy ho sebrali, a doufal, že se mu to nikdy nepřihodí.

Alexe ani ve snu nenapadlo, aby se stal ozbrojeným lupičem, stejně jako netoužil být krotitelem lvů. Přijít do obchodu s lihovinami a vrazit majiteli pod nos pistoli? Ani náhodou. Pokud toho dotyčného nezabijete, může vás potom identifikovat. A navíc je tu i větší riziko. Ozbrojená loupež je trestný čin kategorie B s maximální sazbou dvacet pět let a Alex rozhodně nevěřil, že by pětadvacet let života za mřížemi stálo za jakékoliv peníze. Při práci nikdy nenosil zbraň, předně proto, že se zbraní k smrti bál, a za druhé proto, že vloupání se zbraní v ruce, i když k němu dojde ve dne, se posouvá do kategorie C, za což může člověk schytat patnáct let – nemluvě o tom, co vám napaří za samotné porušení zákona o držení zbraní.

Nic takového, pěkně děkuju. Alex se hodlal držet obyčejných vloupání třetího stupně.

Sing Singu jednou listoval ve starých časopisech z vězeňské knihovny a narazil na dobrý článek o vloupáních. Jeho součástí byla i zajímavá, humorná báseň, jejíž autor kdysi působil na Manhattanu ve funkci státního zástupce. Báseň nebyla o vloupání, psalo se v ní o loupežích. Avšak s Alexem tehdy sdílel celu nějaký hloupý mezulán z Arkansasu, který si ve státu New York vykoledoval průšvih, protože přepadl benzinovou pumpu – ještě ke všemu s pistolí z občanské války. Alexe napadlo, že by ho ta loupežnická básnička mohla pobavit, a tak se ji naučil nazpaměť a večer, když zhasla světla, mu ji zarecitoval. Ten buran nakonec samozřejmě nic nepochopil, ale Alex si ji ještě stále pamatoval: Loupež, jež proběhne beze všech zbraní je loupeží Jedna či loupeží Dvě.

Jedničku spáchati mohou dva kmáni však je-li jen jeden, jde o loupež Dvě.

Je zde i trojkou značená police, na rozdíl od stupňů Jedna či Dvě.

V čem spočívá Trojka? Těžká definice!

Je to však loupež jak ostatní dvě.

„Jak to myslíš?“ divil se ten křupán. „Jak může bejt stejná, když je to trojka?“

Ignorant omezená.

Tehdy se Alex celý týden pokoušel podle vzoru, který objevil v tom starém časopise, napsat vlastní báseň o vloupání. Na střední školu chodil jenom dva roky, ale se slovy uměl zacházet dobře, a tak si řekl, že to zkusí. Co jiného se dá dělat ve vězení? Napsat báseň bylo těžší, než si zprvu myslel, především proto, že od dob jeho dětství se trestní řád změnil a pořád se mu pletla stará ustanovení s novými. Nakonec se mu však podařilo dostat text básně do souladu s novými definicemi a měl dojem, že se mu docela povedla; dokonce byla ještě lepší než ta básnička od bývalého prokurátora.

Byt je hlavním klíčem k vloupání Jedna a musí být noc – i o to se jedná.

Krom toho ještě měl bys zbraň s sebou mít případně v bytě tom komus’ ublížit nebo mu pohrozit zmíněnou zbraní.

Jen pak Jedničku získá to vloupání.

Dům bývá obydlím pro druhou příčku, je-li však noc, jdeš zpátky na Jedničku.

Když do domu vejdeš a zbraň v ruce máš, případně někomu pár na kokos

dáš či třeba pohrozíš mu pistolí svou, máš co dělat s Dvojkou, a ne s Jedničkou.

Vloupání Tři nezná rozdílu bydla.

Je fuk, zda noc houstne, nebo už zřídla.

Nezná zbraň jako třídy Jedna a Dvě či oběti, jimž loupežník nabije.

Dům zůstává domem u vloupání Tři.

Jen násilné vniknutí – to sem patří.

Hle, otázkou bytu lze problém ten zmoci.

Dům vždycky je bytem dle prvního ranku, Dvojka dům za byt pokládá jen v noci a u Trojky jím je i za červánků,

leč pochopit smysl není v mé moci.

„Co to má hergot znamenat?“ chtěl vědět ten magor.

Bylo to naposledy, kdy se Alex pokusil fušovat do poezie – ať už ve vězení, nebo na svobodě.

Pohlédl na hodinky.

Bylo deset minut po deváté, čas vrátit se do práce. Na jihovýchodním rohu křižovatky Devětašedesáté ulice s Madison Avenue se nacházela restaurace, ale z nápisu ve výloze se dověděl, že začínají podávat jídla až o půl dvanácté. Byla to škoda, protože jemu by nic nevyhovovalo lépe než vybrat si stůl u okna a odtud pozorovat dům. Neměl chuť znovu se začít potloukat kolem a mávat na imaginární taxíky a také nechtěl příliš často procházet kolem budovy, a tak poodešel asi o třetinu bloku a posadil se na schody u dveří jakéhosi honosného domu. Sundal si boty a začal si masírovat nohy. Kdyby někdo vyšel z budovy a chtěl ho odehnat, omluvil by se, že ho zničehonic popadla křeč do chodidla. Byl dobře oblečený a měl s sebou aktovku; počítal s tím, že jeho vysvětlení bude beze všeho přijato. Mezitím mohl po libosti pozorovat dům na protější straně ulice.

V následující půlhodině se začaly trousit služebné. Byly to černošky, proto usoudil, že jsou to služebné. Skoro všechny přicházely s nákupní taškou; byl by rád věděl, proč sakra musí každá černá služka pořád nosit nákupní tašku.

Během té doby vyběhl dveřník na Madison Avenue celkem čtyřikrát. Jednou mu trvalo deset minut, než zastavil nějaký taxík. To bylo dobré. Alex mohl počítat s tím, že bude častěji někde pobíhat než stát u vstupních dveří. Pokud šlo o obsluhu výtahu, s tou si nedělal nejmenší starosti. Tihle lidé mívají své lepší a horší chvilky a Alex věděl, že muž od výtahu se během dne určitě aspoň na chvíli bude vyskytovat v některém patře – nejlépe ve chvíli, kdy prdeláč bude nahánět taxíky.

V devět hodin pětačtyřicet minut přišel pošťák.

To bylo pro Alexe velmi důležité.

Listonoš zůstal v budově sedm minut, potom zase vyšel a kráčel ulicí pryč. Alex počkal ještě deset minut, potom se obul a zavázal si tkaničky. Chvíli po desáté prošel kolem domovního vchodu a opustil ulici. Pro dnešek se toho již dověděl dost. Zítra dopoledne, přesně pět minut po desáté, zatelefonuje podruhé do bytu Rothmanových.

V úterý ráno pršelo, což ho silně rozladilo. Znamenalo to, že se paní Rothmanová nepůjde projít do parku. Jestliže neodejde z bytu, nemůže tam zatelefonovat, aby si ověřil, že za normálních okolností opravdu odchází každý den v deset hodin – alespoň za slunečných dnů. Doufal, že ve čtvrtek pršet nebude. Bylo by mu málo platné, že v bytě není služebná, kdyby ta stará paní kvůli dešti neodešla na obvyklou procházku. Inu, bude-li tento čtvrtek pršet, musí práce počkat do příštího čtvrtka. Stejně už se napůl rozhodl, že vlastní akci odloží. Cekala na něj ještě spousta práce, zvlášť dole, ve vstupní hale, a neměl jistotu, že do čtvrtka všechno stihne. Na tom dnešním dešti bylo dobré jen to, že vrátný bude mít ještě víc napilno se sháněním taxíků, a tak se Alex rozhodl vyrazit tam hned, dřív než přestane pršet.

Včera si nařídil budík na osmou, věděl, že dnes nebude muset vstávat za svítání. Počítal, že do centra dorazí do deseti hodin, a hned potom chtěl zavolat k Rothmanům a jít si prohlédnout poštovní schránky a vstupní halu. Dnes by mu však prohlížení poštovních schránek nebylo nic platné, když paní Rothmanová nepůjde na procházku. Zatracená, pitomá smůla, ten déšť. Poštovní schránka mu měla posloužit jako dodatečná pojistka; doufal, že ji bude moci dvakrát zkontrolovat ve dvou dnech před vloupáním. Ale zítra už je středa, a tak mu zbývá na kontrolu schránky jenom jeden den.

Sprchoval se a uvažoval, jestli se do toho opravdu má pustit již tento čtvrtek. Potíž byla v tom, že hromsky potřeboval peníze. Poslední ránu udělal v březnu; tehdy mu Vito dohodil kšeft za čisté tři tisíce babek. Jenže když byl Alex při penězích, utrácel je. Teď byl už skoro na dně a nechtěl si půjčovat od žádných lichvářů, protože tihle parchanti člověku naúčtují dvacetiprocentní úrok týdně.

Vypůjčíte si od lichváře tisícovku, co nevidět mu dlužíte dvě a zanedlouho už dřete jenom na něj. A když prošvihnete splácení úroků, zaklepe vám na dveře nějaký hromotluk a zdvořile se vás zeptá, jestli vám nebude vadit, když vám zítra po západu slunce přerazí obě nohy. Ani náhodou. Na téhle ráně má devět tisíc dolarů jistých, a čím dřív je získá, tím lip. Znal Henryho pověst a věděl, že zaplaceno dostane okamžitě; žádné čekání, až se diamanty prodají, nic takového. Zatracená věc, proč musí zrovna dneska pršet?

Alex měl byt na rohu Devadesáté osmé a West End Avenue, v domě s převážně slušnými nájemníky. Popravdě řečeno už několikrát byl v pokušení vykrást byt ve vlastním domě, ale uvědomil si, že by si zahrával příliš blízko domova. A vůbec, byl to pošahaný nápad, skoro ho mrzelo, že na to pomyslel. Něco takového by udělal leda feťák.

Takový feťák bydlí třeba na rohu Sto dvacáté a Páté a vybílí kvartýr na rohu Sto dvacáté první a Páté. Přijdou za ním poldové a řeknou: Ahoj, Pancho, neukrad si něco tady vedle? A feťák na to: Kdo? Já? Ale kdepak, seňore, já jsem čistej jak slovo boží; a přitom si snaží zastrčit ukradené rádio do zadnice, aby ho nenašli. Dům, kde Alex bydlel, byl moc dobrý dům. Měli tu úžasné pokoje a Alex si pronajal pětipokojový byt; bylo to moc fajn, když tu člověk s někým žil, jako v době, kdy tu ještě bydlela Kitty. V tak velkém bytě se nemůžete plést jeden druhému pod nohy.

Kitty byla černoška, se kterou Alexe také seznámil Archie. Opravdu měl tu holku moc rád. Věděl, že chodí na štrich, ale na tom nesešlo, komu by záleželo na tom, že nějaký poctivka platí za to, co on sám dostane zdarma?

Dokonce mu nabízela, že mu bude odevzdávat, co vydělá, ale tím by se z Alexe stal pasák a k pasákům on neměl žádnou úctu. S Kitty to skončilo ve chvíli, kdy zjistil, že bere drogy. Zatracená věc, brala je už v době, kdy je Archie seznámil. Jakmile to Alex zjistil, vydal se za Archiem. Řekl mu tehdy: „Proč jsi mě seznámil s feťačkou?“ Archie se vymlouval, že o tom nevěděl. Starou bačkoru nevěděl.

A vůbec, Alex si toho měl sám všimnout. Když s někým žijete, měli byste si všimnout, že si píchá – pokud ovšem nejste padlí na hlavu. Rozbrečela se, když jí řekl, že má vypadnout. Prý přestane to svinstvo brát, prý pro něj udělá, co bude chtít. Přestane to brát – to určitě. Přikázal jí, ať kouká okamžitě zmizet. Nechci, aby tu se mnou žila feťačka – přijde policie, najdou tu všude kolem ten sajrajt a já půjdu zpátky do lochu kvůli něčemu, co jsem ani neudělal. Pořád jen brečela, a tak ji nakonec odtáhl ke dveřím a vyhodil ji na chodbu. Pak jí prošacoval kabelku, našel klíč, který jí dal, a kabelku vyhodil na chodbu za ní.

Seděla na podlaze s vykasanou sukní. Pobídl ji, ať se sebere a jde pryč. O kus dál v chodbě jedna z těch slušňáckých paniček otevřela dveře a vykoukla ven. Měla na hlavě natáčky. Vyjekla jenom Ach, promiňte! a zase zavřela.

Tehdy viděl Kitty naposledy.

Potom, co ji vyhodil, ho napadlo, že by se měl přestěhovat; ne že by se bál, že na něj někoho pošle nebo něco podobného, ale ten byt mu bez ní připadal tak strašně veliký. Rozhodl se však zůstat. Jednak bylo těžké sehnat jiné slušné bydlení za takovou cenu, a kromě toho mu všichni ti slušňáci kolem poskytovali výtečné krytí. Kdykoliv se objevili policajti, řekl jim: „Podívejte se, kde bydlím, všude kolem tu žijí pilní, pracovití lidé; cožpak vy, mládenci, nikdy nepochopíte, že už jsem z toho venku?“

„No jasně, Alexi,“ říkali poldové.

Oblékl se a vyšel z bytu.

Venku ještě pořád lilo jako z konve, když seběhl do haly a spatřil tu mladou ženu. Stála ve vstupních dveřích a malomyslně hleděla ven do toho slejváku. Byla to jedna ze spořádaných obyvatelek domu. Všiml si jí už dříve, protože to byla nesmírně přitažlivá blondýna, možná o čtyři či pět let starší než on; určitě jí nebylo víc než jedena– dvaatřicet let.

Poprvé ji zahlédl na Broadwayi s manželem, tlačícím plátěný kočárek s malým blonďatým capartem. To muselo být už někdy v září. Venku ještě bylo dost teplo, ona měla na sobě jen sukni a blůzu a pod ní žádnou podprsenku. Měla je pěkné a skrze látku mohl rozeznat bradavky. Pamatoval si, jak si tehdy pomyslel, že kdyby se jeho žena takhle předváděla, dal by jí pár pohlavků. Ona i její manžel v něm poznali svého souseda a kývli mu na pozdrav, když ho míjeli.

Náhodou měl tehdy Alex u sebe šest tisíc sedm set dolarů v hotovosti, protože právě vybílil jeden byt ve Village a dopravil zboží k Vitovi, který mu okamžitě zaplatil. To byl dobrý počinek. Narazil tam na sbírku mincí a za sbírku mincí se žádný překupník ve městě nezdráhal zaplatit plnou cenu. I za sbírku známek jste vždycky dostali řádně zaplaceno. Tyto věci jsou skoro stejně dobré jako kreditní karty, i když lepší než kreditní karta už jsou jenom hotové peníze. Potíž s kreditními kartami je v tom, že na ně narazíte jen málokdy při denním vloupání; lidé je obvykle nosí s sebou v peněžence. Noční lupič, ten hlupák, co se motá po ložnici, zatímco na druhé straně místnosti spí pán a paní domu, může natrefit na pár kreditních karet. Jenže i když se vám je podaří odnést a nikoho přitom neprobudit, ten okradený hned ráno krádež karet ohlásí, takže se vám sotva poštěstí jimi něco zaplatit. Nejlepší, co se dá dělat, když člověk zakopne o peněženku s kreditními kartami, je ukrást jenom jednu z nich nebo nanejvýš dvě. Když má člověk v peněžence tucet karet, může se stát, že ukradenou kartu American Express okamžitě nebude pohřešovat, a vy na ni můžete utratit pár tisíc dolarů, než konečně ohlásí, že mu byla ukradena.

Alex se oblékl přiměřeně počasí; měl na sobě nepromokavý plášť a klobouk a vzal si také deštník, protože si uvědomil, že ho možná v Devětašedesáté ulici čeká dlouhé postávání v dešti. Mladá žena měla na sobě černý plášť do deště a jednu z těch plastikových pokrývek hlavy, ale deštník neměla a očividně jí hrozilo utonutí, jakmile by se odvážila z domu. Když Alex začal otvírat svůj deštník, zeptala se ho: „Nejdete směrem na Broadway?“ Překvapilo ho to. V New Yorku na sebe sousedé z domu skoro nepromluví.

„Ano,“ odpověděl. „Jdu.“

„Nevadilo by vám, kdybych se schovala pod váš deštník?“ požádala ho. „Tady bych se taxíku nedočkala; čekám tu už patnáct minut.“

„Ale jistě,“ souhlasil.

Rozevřel deštník, ona se k němu připojila a společně zamířili k Broadwayi.

„V deset hodin bych měla být v centru,“ vysvětlovala.

„Jenže to už nestihnu.“

„Asi i na Broadwayi bude těžké zastavit taxík,“

poznamenal.

„Měla jsem počítat, že mi to potrvá déle,“ přikývla.

„Měla jsem hlídání pro dítě objednat na půl deváté místo na devátou. Ale nenapadlo mě, že bude taková průtrž.“

„Jak daleko jedete?“ otázal se.

„Až do Pine Street.“

„To je dobrá půlhodina,“ řekl. „I kdybyste sehnala taxík okamžitě.“

„Ano,“ přisvědčila. „Měla jsem si to lip naplánovat.“

Asi deset minut stáli na rohu Broadwaye a Devadesáté osmé a potom se vydali pěšky směrem k Šestadevadesáté doufajíce, že na této široké tepně snad natrefí na taxíky, jedoucí východozápadním směrem. Mladá žena se stále dívala na hodinky a Alex ji v duchu odhadoval. Deset dopoledne, to je dost brzy na dostaveníčko před obědem, ale kdo to může k čertu vědět? I ty nejctihodněji se tvářící dámy někdy tráví celé dny souložením v newjerseyských motelech, zatímco jejich manželé se v práci od devíti do pěti ani na chvíli nezastaví. Zahlédl v dálce taxík, hvízdl na něj, a když řidič nedával najevo, že by si ho všiml, začal zběsile mávat. Šofér ho zahlédl až na poslední chvíli, odbočil do krajního pruhu, zajel k chodníku, se skřípěním brzd zastavil a rozstříkl všude kolem vodu z kaluže.

„Díky bohu!“ vyhrkla mladá žena, sahajíc okamžitě po klice dveří, a opožděně dodala: „Mohu vás svézt do města?“

„Nechtěl bych, abyste si kvůli mně zajela,“ namítl.

„Kam jedete?“

„Do Lincolnova centra,“ zalhal.

„Vyložím vás tam,“ prohlásila. „Jen pojďte.“ Nastoupila do taxíku a vklouzla na koženou sedačku. Usedl vedle ní, zavřel dveře a pověděl řidiči, kam jedou. Když se vůz rozjel, sáhla do kabelky pro krabičku cigaret a nabídla mu.

„Díky,“ odmítl, „nekouřím.“

Zapálila si a s úlevným povzdechem vyfoukla oblak kouře. Přední okno auta bičoval déšť a gumové čepele stěračů se neúnavně prokousávaly proudící vodou. Do toho zaznívalo svištění pneumatik na mokrém asfaltu a vzduch v malém, stísněném prostoru byl plný pachu mokrých, zapařených šatů. Připomnělo mu to cosi dávného, vzdáleného, na co si už vlastně nedokázal pořádně vzpomenout. Mladá žena odložila nepromokavou pokrývku hlavy a uhladila si rukou vlasy. Měla je střižené nakrátko, připomínaly chomáč světlého peří. Její modré oči se při každém potáhnutí z cigarety mírně přivřely. Nos měla úzký, s jemným popraškem pih v prostřední části, široká ústa s plným dolním rtem. Ulpěl jí na něm kousek cigaretového papíru a z úst jí vystřelil jazyk, aby se ho zbavila. Sebrala papírek z jazyka palcem a ukazováčkem a prohodila: „Doufám, že hned po mně nemá nějakou další schůzku.“

„Kdopak?“ otázal se Alex.

Přehodila si nohu přes nohu. Nohy měla pěkné, ale její nylonky teď byly samý flek od stříkanců z kaluží. „Můj advokát,“ odvětila, vydechujíc kouř. „Nevadí vám to?“

ukázala na cigaretu.

„Ne, ne. Máte nějaké potíže?“

„Potíže?“

„Mluvila jste o advokátovi.“

„Ach,“ lehce se zasmála. „Nu, ano, asi by se to tak dalo říct. Rozvádím se s manželem.“

„To je nepříjemné,“ přikývl Alex.

„O rozvod jsem požádala já,“ zdůraznila.

„Ale stejně…“ řekl, nevěda, co vlastně by na to měl odpovědět.

Především, vdávají a žení se jen slušňáci. Pokud člověk nemůže získat všechno, co chce, aniž by byl s někým svázaný, k čemu je takový život?

„Nežijeme spolu už od Vánoc,“ řekla; náhle uchopila cigaretu levou rukou a pravou mu podala. „Jsem Jessica Knowlesová,“ řekla, „brzy již bývalá paní Knowlesová.“

Usmála se. „Aspoň doufám,“ dodala.

„Já jsem Alex Hardy,“ představil se a stiskl jí ruku.

Připadalo mu hloupé potřásat si rukama se ženou; stisk byl jenom krátký a rozpačitý.

„To je zkrácená verze pro Alexandra?“

„Ano. Moje matka je Řekyně. Alexandr byl velký řecký hrdina.“„A byl to taky blonďák,“ prohodila Jessica. „Ten Alexandr.“

„Jo,“ přikývl Alex a potom se odmlčeli, dokud taxík nezastavil před Lincolnovým centrem. Alex rychle podal řidiči pětidolarovou bankovku se slovy: „Tady máte i na cestu do Pine Street.“

„Ne, ne,“ protestovala Jessica. „Prosím vás, já…“

„To je v pořádku,“ ujistil ji Alex a otevřel dveře na straně u chodníku. „Rád jsem vás poznal,“ řekl a vystoupil do deště. Rozevřel deštník, zatímco se vůz opět odpoutal od krajnice. V několika minutách zastavil jiný taxík a požádal šoféra, aby ho zavezl na roh Pětašedesáté a Madisonovy.

Když vystoupil z auta, ještě pořád hustě pršelo. Po Madison Avenue došel na Devětašedesátou. Dveřník stál na rohu, nad hlavou měl rozevřený velký černo-žlutě pruhovaný deštník a pískal na taxíky. V tomhle počasí bude postávat venku celý den; možná, že ten déšť je přece jen požehnáním. Alex vykročil k budově. Ze suterénu právě nějaký černoch v montérkách a světlé pláštěnce vynášel popelnici. Vyšel z kovových dveří na úzkou rampu, táhnoucí se podél levé stěny domu. Ten chudák stará potřeboval při koulení popelnice na kraj chodníku obě ruce, takže si nemohl vzít deštník, i kdyby nějaký měl. Byl promočený na kůži dřív, než po chodníku urazil necelý metr.

Alex se ohlédl přes rameno směrem k Madison Avenue.

Dveřník tam pořád postával. Zamířil k domu. Přímo ve skleněných vstupních dveřích stál nějaký člověk s knírkem.

Očividně to byl právě on, kdo poslal vrátného shánět taxík.

Vzadu ve vstupní hale u dvojích lesklých kovových dveří stála nějaká paní s vlasy levandulové barvy, v béžovém plášti do deště.

Alex se zastavil pod markýzou, vytáhl z peněženky lístek papíru, pohlédl na něj a zadíval se na číslo nad vstupními dveřmi. Uvnitř ta levandulová paní právě nastupovala do výtahu. Alex prošel přímo kolem chlapíka s knírkem a vstoupil do haly. Nechtěl, aby ho tu dnes viděl vrátný nebo muž od výtahu, protože ti měli v popisu práce všímat si, jestli se po domě nepotlouká někdo podezřelý. Ale nájemníci, to je něco docela jiného. V polovině případů ani nevědí, kdo v domě bydlí, a kdo ne. Ten člověk s knírem se na něj pořádně ani nepodíval; tomu šlo jen o to, aby mu co nejdřív přijel taxík.

Alex zavřel deštník a letmo pohlédl napravo. V mnohých domech mívají poštovní schránky hned u vchodu, ale tady tomu tak nebylo.

Další obvyklé místo bylo někde u výtahových dveří, a tak k nim tedy zamířil; i ten kníráč od něj určitě čeká, že půjde k výtahu. Pohlédl na ukazatel pater nad kovovými dveřmi. Na světelné stupnici právě zablikalo číslo 6 a výtah pokračoval v jízdě směrem nahoru. Alex dnes neměl v úmyslu zkoumat obsah poštovních schránek, to by nemělo smysl, potřeboval jen zjistit, kde schránky jsou. Spatřil je okamžitě ve výklenku vedle výtahových dveří. Ten kníratý mužský stál k Alexovi zády a pořád zíral na ulici. Alex se rozhlédl po hale, ve stěně proti vchodu uviděl kovové dveře a spěšně k nim vykročil.

Dveře u požárních schodišť v obytných domech bývají ze strany vstupní haly obvykle zamčené kvůli zlodějům a všelijakým pobudům. Alex vzal za kliku. Opravdu byly zamčené. Z této strany měly dveře klíčovou dírku, avšak Alex věděl, že z druhé strany tam žádná nebude. Účelem požárních schodů je poskytnout nájemníkům únikovou cestu v případě, že je budova v plamenech. Od nájemníků nemůžete chtít, aby s sebou nosili klíč od těchto dveří. Ze strany schodiště se otvírají buď zatažením za nouzovou páku, nebo stiskem tlačítka – v obou případech se západka zámku uvolní. Ze strany do haly byl v rovině dveří zapuštěný válcový zámek s pěti kolíčky; na dveřním rámu chránil západku ocelový kryt. Tenhle zámek nepůjde otevřít pružinou; až se sem přijde vloupat, bude ho muset otevřít planžetou.

Ze šachty k němu dolehlo sténání sestupujícího výtahu, a tak rychle přešel ke vchodu do haly. Opět minul onoho muže s knírkem, a ten se na něj i tentokrát sotva podíval.

Před domem Alex otevřel deštník a zamířil k Madison Avenue, zejména protože se chtěl podívat na tu rampu vedoucí do suterénu. Zastavil se přímo proti dveřím a dělal, jako by si zavazoval tkaničku, zakrývaje si obličej deštníkem. Okamžitě poznal, že tohle je bezpečnostní zámek, který neotevře pružinou ani planžetou a nelze jej ani vypáčit. Kdyby měl dost času, mohl by ho odvrtat. Ale ve čtvrtek na to bude mít jen dvě hodiny od deseti do dvanácti a kromě toho, leda blázen by za denního světla na ulici odvrtával bezpečnostní zámek. Pokud šlo o vchod do suterénu, měl smůlu. Bude muset vejít požárními dveřmi ze vstupní haly. Právě se opět narovnal, když před domem s cákáním zastavil taxík. Vystoupil z něj vrátný a nastoupil ten chlap s knírkem.

Teď už tu Alex neměl co na práci.

Rozhodl se navštívit Archieho Fullera. Dobrého lupiče nikdy nepoznáte podle oblečení. Pasáka rozeznáte na půl míle, i kdyby byla mlha, ale dobrého lupiče nikdy – pokud ovšem nejste policajt nebo také lupič. Zatímco se taxík prodíral provozem na Lenox Avenue, Alex vyhlížel z okna smáčeného deštěm na muže a ženy, spěchající po mokrých chodnících, a pokoušel se odhadnout, kdo z nich patří mezi slušňáky, a kdo jede v nějaké levotě.

S pasáky to měl nejsnazší; klidně by mohli nosit na krku cedulky s označením místo těch klobouků s širokou krempou. Prostitutky se teď v ulicích skoro nevyskytovaly, je na ně ještě moc brzy, i když už táhne k poledni. Najednou si vzpomněl na Kitty a na to, jak se jí asi vede. Někdy mu té holky bylo líto. No co, do háje s ní, měla mít rozum a nezačínat si s drogou. Ale stejně to byla milá holka.

Jenomže feťačka. K čertu s ní.

Feťáků byly všude spousty, navzdory dešti a časné hodině. Feťákům je fuk, jestli prší nebo svítí sluníčko, ani nevědí, kolik je hodin – jediné hodiny tikají uvnitř jejich těla; signalizují jim čas, kdy potřebují další dávku. Feťáci se vyskytovali v hloučcích. Rádi postávají na ulici a debatují o tom, jak těžké je přijít k trošce sajrajtu. A pořád žvýkají čokoládové tyčinky. Kdybyste někdy získali výsadní koncesi na prodej čokoládových tyčinek ve shromáždění feťáků, můžete ihned odejít na odpočinek. Kitty se taky vždycky cpala tyčinkami. „Sladké k sladkému,“ říkávala. To bylo ještě předtím, než zjistil, že bere drogy. Jak se může člověk tak hloupě napálit?

Ani dealery nebylo těžké odhalit. Alexovi nikdy nikdo nevymluvil, že poldové znají všechny dealery ve městě a že by je klidně mohli hned všechny pozavírat, nebýt úplatků z peněz za drogy. Předně, jestliže je tak snadné rozeznat feťáka, stačí ho jenom sledovat, a on se dřív nebo později musí sejít se svým člověkem. A ten dotyčný musí mít u sebe drogu, jinak by neměl co prodávat, no ne? A podle toho, kolik jí u sebe má, to může hodit až trestný čin třídy A, za který vyfasuje patnáct let až doživotí. Takový dealer, co se promenáduje kolem minimálně s patnácti lety vězení v kapse saka, se pořád kolem sebe rozhlíží, ale ne tak, jako lupič, který si vyšel na obhlídku. Lupič, připravující se na další ránu, s sebou nenosí lupičské nářadí a nemá se čeho bát. Rozhlížet se není trestné, i když přitom člověk zkoumá místo, které hodlá ještě týž den odpoledne vybílit. Dealer se tváří strašně nenápadně, je ještě nenápadnější než chlapík s pistolí za opaskem. Alex zahlédl na avenue hned dva dealery. Jednoho černocha, kterého znal, a jednoho bělocha, kterého nikdy předtím neviděl, ale stejně poznal, že je to dealer. Tu a tam Alexe napadlo, že se měl stát policajtem.

Uviděl také lupiče, no jo, je to on, nějaký zatracený amatér; prohlíží všechna patra v tom bloku a tváří se přitom úžasně nenápadně. A tadyhle, hned za ním, ho někdo sleduje – polda, kterého Alex zná, z šestadvacátého okrsku.

On taky poznal, že je to zloděj, a teď za ním v tom lijáku našlapuje po špičkách. Policajti mají na zloděje moc dobré oko, i když proč zrovna tenhle maří čas sledováním takového amatéra, a ještě k tomu v dešti, to bylo Alexovi záhadou. Možná má zálusk na povýšení. Koukejte, šéfe, přived jsem vám šestákovýho chmatáka, uděláte mě detektivem druhý třídy? Výborně, Čmuchale, teď mi skoč pro kafe a pár koblih.

Alex měl někdy dojem, že se poldové obtěžují se zatýkáním jen u počestných zlodějů, tedy u takových, od kterých nedostávají žádné mazance. Jen se koukněte, kolik je na ulici kšeftařů s lotynkou. Cestou po Lenox Avenue jich Alex zpozoroval nejméně půl tuctu a byl schopen okamžitě určit, kdo vybírá peníze za sázky, kdo sbírá tikety a kam se ukládají. A jestli to pozná on, určitě to vědí i poldové. Tady se musí točit velké peníze v úplatcích, protože jinak by už všichni skončili za mříženi. Ne že by na tom Alexovi za mák záleželo. Byl toho mínění, že pokud se má vůbec někdo zavřít do vězení, pak by tam měli jít všichni, protože nic takového jako poctivý člověk neexistuje.

Když Alex zaklepal u Archieho, nikdo nepřišel otevřít, z čehož usoudil, že Archie ještě spí. Archie byl noční pták, což v Alexových očích do jisté míry snižovalo jeho kvality.

Tolikrát už Archiemu vysvětloval, oč větší riziko podstupuje, když chodí krást v noci, ale Archie se jen smál, že prý je to tak pro něj nejlepší, protože v noci prostě splyne s prostředím. Alex pokaždé namítl, že není nic bělejšího než přistižený černoch ve svitu policejní baterky. Znovu zaklepal na dveře.

„No jo, no jo,“ ozval se zevnitř Archieho hlas. Alex slyšel jeho kroky, blížící se ke dveřím; znělo to, jako by bytem dusalo stádo bizonů. „Kdo je?“ zeptal se Archie.

„Já. Alex.“

Archie otevřel dveře. Na sobě měl jen pruhované spodky. Byl to ten typ černocha, před jakým lidé přecházejí na druhý chodník, aby se mu vyhnuli. Vážil sto deset kilo, byl samý sval a na pravé tváři měl klikatou jizvu po zranění nožem. I kdyby to byl účetní nebo advokát, jakmile byste tohle monstrum uviděli přicházet, hned by vám bylo úplně jasné, že vás určitě znásilní, přepadne nebo vás prostě jen tak pro legraci obrátí vzhůru nohama, popadne za kotníky a omlátí vám hlavu o zem. To ale nebyla pravda. Archie byl jeden z nejhodnějších lidí, jaké Alex znal. A navíc schopný lupič.

„Dyť se sotva rozednilo, člověče,“ zabručel, načež se otočil a odkráčel pryč. Alex vstoupil a zavřel za sebou dveře. Prošel bytem jako člověk, který to tu dobře zná, a když dorazil do ložnice, ležel už Archie zase v posteli.

„No tak, probuď se,“ pobízel ho Alex.

„Jdi se vycpat,“ odsekl vlídně Archie. Obrátil se na druhý bok a přetáhl si pokrývku přes hlavu.

„Už je dvanáct pryč,“ podotkl Alex.

„Přijď pozdějc,“ zamumlal Archie pod dekou.

„Postavím na kafe,“ prohlásil Alex, vyšel z ložnice a zamířil přes obývací pokoj do kuchyně. V dřezu uviděl hromadu špinavého nádobí; krysy a švábi tu museli mít dnes v noci posvícení. Rozhlížel se po kávové konvici. Našel ji na skříňce vedle sporáku. Když sňal pokličku, aby naplnil konvici vodou, objevil v sítku na kávu čtyři stodolarové bankovky.

„Našel jsem tvoji kasu,“ zahalekal přes celý byt.

Položil čtyři bankovky pod popelník na desce vedle dřezu, nalil do konvice vodu a sítko naplnil kávou. Postavil vodu na sporák a zapálil pod ní plyn. V popelníku ležely nedopalky se stopami rtěnky. Jeden z nich vypadal jako pozůstatek marihuanové cigarety. Proti marihuaně Alex nic neměl, i když ji sám nikdy nekouřil. Napadlo ho, co to asi bylo za děvče, a znovu si vzpomněl na Kitty. Při pohledu z okna kuchyně zaznamenal nejméně tucet bytů s pootevřenými okny u požárního schodiště. Malé ryby, ale snadno dostupné.

„Neuvařils v tý konvici moje prachy?“ otázal se Archie ve dveřích kuchyně. Pořád byl jenom ve spodkách.

„Máš je tady pod popelníkem,“ řekl Alex.

Archie pohlédl na popelník a na peníze zastrčené pod ním. Pak se zeptal: „Kolik je hodin?“

„Už jsem ti to řekl.“

„Co tady děláš tak brzy?“

„Proč? Měls v noci nějakou fušku?“ zajímal se Alex.

„Děsnou fušku, kamaráde,“ odtušil Archie. „Měl jsem tady jednu číču. Úplně lezla po zdi, člověče. To teda byla facha. Když jsi zaklepal, myslel jsem, že se vrací a chce ještě.“

„Někdo, koho znám?“ zeptal se Alex a napůl zadoufal, že uslyší Kittyino jméno.

„Jedna židovka z Bronxu. Sociální pracovnice. Nařídila si budík na půl osmý, pospíchala pomáhat všem těm chudákům sociálním případům,“ zasmál se Archie.

„V lednici je kus chleba,“ dodal, „co kdybys udělal topinky?“

„Odkdy jsi nemohoucí?“ divil se Alex.

„Člověče, vždyť jsi mě probudil,“ stěžoval si Archie.

Sedl si na stůl a protáhl se s rukama nad hlavou. „To byl ale mejdan dneska v noci, to ti povím. Hotovej čtvrtej červenec.“ Jeho natažené paže náhle ztuhly ve vzduchu.

Rychle vstal, přistoupil k popelníku, zvedl ho a přepočítal bankovky. S úlevou zakoulel očima a hlučně si oddechl. „Na moment jsem se vyděsil, jestli mi neštípla pár stováků.“

„Patřilo by ti to,“ mínil Alex. „Nemáš kazit sociální pracovnice.“

„Já že ji kazil? Páni, ta znala víc triků než štětky ze starýho Babylónu. Jak jsi na tom s tím kafem?“

„Už se vaří.“ Alex vzal z ledničky dva plátky chleba a vložil je do toasteru. „Jednou jsem vybílil kvartýr,“

vyprávěl. „Majitelé odjeli na léto pryč a v lednici měli ztvrdlou šišku chleba. Mezi plátky jsem našel tisíc dolarů ve dvacetidolarovkách.“

„Cos pohledával v lednici?“ zajímal se Archie.

„Dostal jsem hlad. Obyčejně se v bytě moc nezdržuju, ale věděl jsem, že jsou pryč, a tak jsem měl spoustu času.

Chtěl jsem si udělat sendvič a našel jsem v chlebu tisíc babek.“ Alex se při té vzpomínce zasmál.

„Prachy v chlebu, hm?“ Archie se dal také do smíchu.

„Člověče, co si ty lidi nevymyslej za schovávačky.“

„Například v kávové konvici,“ prohodil Alex.

„To je náhodou dobrá skrýš,“ bránil se Archie. „Napadlo by tě snad podívat se do konvice na kafe?“

„Kuchyně je vždycky to poslední místo, kam bych se díval.“

„Vidíš? Aspoň jsi se dneska něco naučil.“„Člověk se učí pořád/’ souhlasil Alex.

„Byls makat?“ zeptal se Archie.

„Mám teď nějakou práci.“

„To ti sehnal Vito?“

„Ne. Chlápek jménem Henry Green. Má v Bronxu klenotnictví. Neznáš ho?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Propojil mě s ním Tommy.“

„Kolik to hodí?“

„Slušný prachy, Archie. Počítám, že z toho kápne čistých devět táců.“

„Pěkný.“ Archie hvízdl. „Kolik dáš Tommymu?“

„No, pár pětek. Jenom mi dohodil kontakt, víš? To přece stačí, nemyslíš? Dvě nebo tři pětky?“

„Jo, to bude stačit,“ přitakal Archie. „Co vůbec dělá Tommy?“

„Popravdě řečeno, co přesně dělá, to nevím. Kde jsou hrnky?“

„Támhle ve skříni,“ ukázal Archie. „Jestli tam najdeš nějaký čistý.“

„Slyšel jsem, že shání dobrou bouchačku,“ poznamenal Alex a pokrčil rameny. „Třeba chystá přepadení, kdo ví?“

„To je blbost,“ mínil Archie.

„Pustili ho teprve před měsícem, pořád ještě chodí ve vězeňských hadrech, na mou duši, vypadá jako somrák.“

Alex naléval kávu do dvou hrnků, které našel ve skříni, a přemítal: „Třeba bych mu měl dát víc než jen pár pětek, co myslíš? Možná pětikilo, hm? Abych mu pomohl znovu se rozjet, víš?“

„To je na tobě,“ pokrčil rameny Archie. „A když nedáš pozor, tak tu topinku spálíš.“

„Sakra,“ zaklel Alex, přistoupil k toasteru a cvakl páčkou. Vytáhl obě topinky a přehazoval je z ruky do ruky.

Opatrně je položil na lakovanou desku stolu se slovy: „Myslíš, že jsou moc propečené?“

„Ne, to bude dobrý,“ ujistil ho Archie. Vstal, přistoupil k ledničce, nahlédl do ní a konstatoval: „Vypila mi všechen pomerančovej džus.“ Vzal krabici mléka a zabalenou kostku másla a zanesl je na stůl. Pak odskočil ke kuchyňské desce pro cukřenku a ze zásuvky pod ní vytáhl dvě lžičky a nůž na máslo. Oba usedli ke stolu.

„Budu muset brzo něco zmáknout,“ pravil Archie. „Ty čtyři stovky jsou všecko, co mi zbylo.“

„Jo,“ pokývl Alex.

„Jsem stejnej jako ty,“ pokračoval Archie. „Podaří se mi rána a zlenivím. Nedělám nic, dokud všecko neprobendím.“

„Jo, jenže já si ukládám prachy do banky,“ odtušil Alex.

„Ne do konvice.“

„Já bankám nevěřím,“ tvrdil Archie. „Člověče, ta topinka je úplně spálená.“

„Říkals, že to bude dobrý.“

„To jsem do ní ale ještě nekous. Jak dlouho už venku prší?“

„Od rána,“ odvětil Alex.

„Co má člověk dělat při takovým počasí?“ Archie se mrzutě zahleděl do vytrvalého deště za oknem kuchyně.

Zašli si na pornofilm se smíšenými dvojicemi a pak se loudali po Amsterdam Avenue. Ještě pršelo, ale už ne tak hustě. Tísníce se pod černým deštníkem se brodili po mokrých chodnících a nakonec zapadli do hospody, kde se podávaly obědy. Byly skoro tři hodiny. Roastbeef už neměli, ale zbylo jim trochu dobrého, libového pastrami, a tak si ho objednali s žitným chlebem, k tomu dvě piva ve vysokých sklenicích a hranolky na tácku. V hostinci byl klid, až na brebentění televize, kde vysílali baseballový zápas, a občasné kritické poznámky, zaznívající z hloučku černochů, postávajících u baru.

Asi deset minut po třetí přišla Daisy. Byla to černoška se světle zbarvenou pletí a s jednou nohou, ale jinak dokonale stavěná. V podlouhlém, jakoby egyptském obličeji měla na levé straně, těsně u širokých úst, mateřské znaménko. Tvář skoro bez vrásek, čistá pleť; léta k ní byla milosrdná, vezmeme-li v úvahu, že se živila prostitucí už od svých šestnácti let.

Spatřila je sedět v boxu potaženém červenou koženkou a přibelhala se k nim o berlích. Na očích měla sluneční brýle potřísněné dešťovými kapkami a přes ramena žlutou pláštěnku. Svlékla si ji a pověsila na hák na kraji boxu. Pod pláštěnkou byla oblečená do práce – těsné saténové šaty levandulové barvy s výstřihem, odhalujícím plná ňadra a pod nimi nic. Na jediné, pěkně tvarované nožce měla kožený střevíc na vysokém podpatku, s řemínkem přes kotník. Posadila se hubujíc na počasí, sundala si brýle a otřela je papírovým ubrouskem. Oči měla podlouhlé, úzké, mírně sešikmené, v barvě jantaru. Uzobla z tácku pár brambůrků a posolila si je, aniž se Alexe či Archieho zeptala, jestli jim to nevadí. Ukusovala hranolky a vykládala jim, že kvůli tomu dešti dnes očekává perný den. V dešti se prý vždycky kunčofti rojí v celých hejnech. A kde jsou kunčofti, tam bývá velká poptávka po Daisy. Sama nechápe, proč je tak populární.

„Už nejsem žádná holčina,“ přemítala. „Vlastně mi bude o Vánocích třicet šest; tejden před Vánocema. A po ulicích běhaj šestnáctky, osmnáctky, čerstvě vylíhnutý, hezký jako obrázek. Takže to nebude mým mládím ani krásou, to je jistý.“

„Čím to tedy je?“ chtěl vědět Alex.

„Víte, čím to podle mě je?“ prohodila Daisy.

„Čím?“ dotíral Alex. Vážně ho to zajímalo. Věděl o ní, že vydělává víc peněz než polovina ostatních štětek v Harlemu, a často přemýšlel, jak je to možné.

„Myslím, že je to tou nohou,“ prohlásila Daisy. „Musí to bejt v tý noze. Kunčoft mě vidí pajdat o berlích a hned ho napadne, jak jsem zranitelná. Koukne se na mě a je mu jasný, že jakmile mě zatáhne do pelechu, má úplně všechno pod kontrolou. Když neudělám, co po mně chce, sebere mi berle a vyhodí mě z okna. Tím ale nemyslím žádného zvrhlíka, mluvím o obyčejným všedním kunčoftovi. Většina z nich se kurev bojí – vlastně sakra se bojej ženských, a hotovo. Proto především choděj za kurvama. A já mám jen tuhle jednu nohu, takže maj pocit, že jsem slabá a oni jsou velký, silný hřebci. O to tady jde. Vypadám zranitelně.“

„No, možná máš pravdu,“ přikyvoval Archie.

„Já si nemyslím, že je to jediný důvod, proč chlapi chodí k prostitutkám,“ mínil Alex. „Tedy to, že mají strach z žen.“

„Je to tím, že se slušnejma holkama nic nesvedou,“

tvrdila Daisy.

„Ne, podle mě jde některým o to, že prostitutka je profesionálka; třeba jen chtějí, aby je perfektně vykouřila nebo co. Tak to vidím já.“

„Mám jednoho takovýho,“ vyprávěla Daisy, „kterýmu stačí, když zvednu sukni a ukážu mu pahejl, a hned je hotovej.“

„Tak tomu říkám zvrhlík,“ utrousil Archie.

„Ne, tohle náhodou není vůbec zvrhlík,“ oponovala Daisy. „Takových za mnou chodí spousta, jenom jim to nepřijde tak rychle jako jemu. Jsou z toho pahejlku úplně říčný, nechápu to.“

„Jsou to pahejlomani, tím to je,“ zasmál se Archie.

„Pak mám zase jinýho,“ pokračovala Daisy, „a to je milionář. Může si dovolit nejdražší callgirls, plnokrevný kusy. Ale místo toho volá jednou tejdně do Westchesteru mně. Je přesnej jako hodinky. Volá vždycky ve čtvrtek dopoledne, když jeho žena odjíždí do města na nákupy.

Jakmile mi zavolá, skočím do taxíku a mažu za ním do Post Mills.“

„Třeba ta jeho žena jezdí řádit s nějakým mužským, co má taky pahýl,“ pokusil se Alex trumfnout Archieho vtipnou poznámku a pohlédl na něj, jestli se mu to líbí.

„Měli byste vidět, jak je ten starej kocour vybavenej,“

chlubila se Daisy. „Je mu čtyřiašedesát, ale utahováka má jako kůň.“

„Jenže velikost s tím nemá co dělat, četl jsem o tom jednu knihu.“

„Tak v tý knize psali pěkný blbosti,“ prohlásila Daisy nekompromisně.

„Tady Alex má jen takhle malýho zobáčka,“ pronesl Archie důvěrným tónem a palcem a ukazováčkem naznačil jen asi palcovou délku.

„Jo, jasně,“ zasmál se Alex.

„Každej čtvrtek,“ opakovala Daisy. „Jako hodinky.

Vždycky mi dá sto babek a zaplatí za taxík tam i zpátky.

Měli byste vidět ten jeho barák. Stojí přímo u velikánskýho jezera; to byste koukali.“

„Kde jsi říkala, že to je?“ zeptal se Archie.

„V Post Mills.“

„Kde to sakra je, Post Mills?“

„Vždyť to povídám. Nahoře ve Westchesteru. Poblíž Stamfordu.“

„Stamford je ale v Connecticutu,“ namítl Archie.

„Jo, je to hned za hranicí. Za hranicí státu New York. Je to ve Westchesteru. Hergot, já přece vím, že je to ve Westchesteru.“

„No dobrá, tak tedy ve Westchesteru.“

„Dva tenisový kurty, bazén, na příjezdový cestě trůní velkej černej cadillac. A ještě jedno auto, takový malý, cizí, nevím, jak se to jmenuje.“

„Volkswagen?“ nadhodil Alex a mrkl na Archieho.

„Ne, jakej volkswagen? Tohle je malej, drahej zahraniční vůz. A určitě mají ještě jedno auto, protože v čem by jinak jeho žena jezdila do města? Jednou jsem se ho zeptala, jestli by nepotřeboval jednonohou služebnou, která by bydlela v domě, protože bych mu ráda posloužila i třikrát nebo čtyřikrát za tejden, jen kdybych mohla bydlet na takovým místě. Ale on to odmít; povídal, že jeho žena by to nepochopila. Ten chlap je milionář, má dohromady pět domácích zaměstnanců a všichni mívají ve čtvrtek volno.“

Hrdelním hlasem, s výrazným přízvukem, vyvolávajícím představu vodních melounů a bavlníkových plantáží, dodala: „Páč ve čtvrtek se potápí až na dno mý duše.“ Najednou se dala do smíchu.

„Jak vypadá ten dům uvnitř?“ otázal se Archie a Alex se po něm ohlédl, protože znenadání promluvil vážným, profesionálním tónem.

„Nikdy jsem vevnitř nebyla,“ odvětila Daisy.

„A kde to teda děláte?“ vyptával Archie.

„V lese za domem má ateliér. Dost daleko v lese. Tam spolu chodíme. Měl bys ten barák vidět, Archie. Beze srandy, ten chlapík je vážně milionář.“

„Jak se jmenuje?“ zajímal se Archie.

„Přece ti nebudu povídat jména mých zákazníků,“

odpálkovala ho Daisy.

„No co, sakra, jsi snad farář?“ nechápal Archie.

„Nebylo by to profesionální,“ prohlásila důstojně Daisy.

„Tak tedy milionář, hm?“ prohodil Archie.

„Taky že jo.“

„Platí ti taxíka tam a zpátky a každej čtvrtek ti dá stovku,“ pokračoval Archie. Jeho tón se změnil a zaznívala z něj posměšná nedůvěra. Alex náhle pochopil, že se Archie snaží z Daisy vytáhnout, jak se ten člověk jmenuje. „Má tenisový kurty, bazén a chajdu v lese a taky jachtu…

mluvilas přece o jachtě, že jo, Daisy?“

„Ne, o žádný jachtě jsem nemluvila, ale má velkej, rychlej člun, uvázanej přímo u soukromýho mola.“

„Vsadím se, že to molo je taky veliký,“ poškleboval se Archie. „Jak je podle tebe asi velký?“ Doširoka roztáhl paže.

„Takhle velký, Daisy? Jak velký molo má ten chlápek, Daisy?“

„Určitě větší než ty,“ odsekla a natáhla se po berlích, opřených o stěnu boxu.

„Jak se teda ten milionář jmenuje?“ nedal pokoj Archie.

„Do jeho jména ti nic není,“ setřela ho Daisy. Zvedla se z lavice a vsunula si berle do podpaží. V ledovém tichu si navlékla pláštěnku, obratně přehazujíc berle, zatímco si soukala ruce do rukávů. Pak se dobelhala k baru a doporučila barmanovi: „Měl bys ty flákače vyhodit, maj vychování řeznickýho psa.“

Když vyšla ze dveří, řekl Archie: „Zvoral jsem to.“

„Moc jsi na ni tlačil, člověče. Zbytečně jsi ji naštval.“

„Jo. Kurva s profesionální etikou. Věřil bys tomu?“

„Myslíš, že říkala pravdu?“

„Kdo ví? Pokud jde o všechno ostatní, mluvila na rovinu, to vím určitě. Běhají za ní jako psi za fenou, když barví. Ale milionář v Post Mills?“ Archie pokrčil rameny.

„Proč si to neověříš?“ prohodil Alex.

„Mám to v úmyslu, kamaráde,“ ujistil ho Archie. „To by byla ta nejúžasnější rána všech dob, no ne?“

„Jak to myslíš?“

„Vybílit barák ve chvíli, kdy si to čtyřiašedesátiletej dědek rozdává v lese s jednonohou štětkou?“

Oba vyprskli smíchy.

Domů na West End Avenue se Alex vrátil v osm hodin večer. Zašli s Archiem ještě jednou do kina a potom spolu pojedli v jedné kavárně na Broadwayi. Těšil se, až zapadne do postele, pustí si televizi a někdy kolem desáté usne.

Nazítří měl v úmyslu znovu navštívit tu vstupní halu, pokud bude hezké počasí, a proto potřeboval být čerstvý a při smyslech. Zatím si ho nevšiml nikdo kromě jednoho z nájemníků a on si přál, aby to tak zůstalo. Pokud bude nezbytně nutné ukázat se někomu v den, kdy provede vloupání, chtěl, aby to byl opravdu jediný okamžik, kdy ho někdo spatří.

Před domem čekal detektiv druhé třídy Anthony Hawkins. Nacházel se pozoruhodně daleko od centra; jeho okrsek se rozkládal mezi Pátou avenue a East River a sahal jen od Čtrnácté po Devětatřicátou ulici. Hawkins byl tmavý, statný, sto osmdesát centimetrů vysoký chlap, kterému dělalo dobře, že dostal od zlodějů přezdívku Jestřáb, i když byla míněna hanlivě. Hawkins si totiž namlouval, že je podobný Buřtu Reynoldsovi, což nebyla pravda. Ale Reynolds jednou hrál v nevýznamném detektivním seriálu nazvaném Jestřáb, o newyorském detektivovi. Ten detektiv ze seriálu měl být indián, zatímco Hawkins byl napůl Angličan a napůl Ir (a k tomu dvě deci skotské krve, jak rád poznamenával). To mu však nijak nekazilo potěšení ze skutečnosti, že ten televizní seriál dostal jméno po newyorském detektivovi, kterému také říkali Jestřáb. Když si Burt Reynolds nechal narůst knírek, nechal si ho narůst i Anthony Hawkins. Jakmile si ho Reynolds oholil, Hawkins se oholil také. Kdyby si Burt Reynolds někdy pořídil žaludeční vřed, nejspíš by se ho Hawkins pokusil napodobit.

Také to náhodou byl právě on, kdo Alexe tenkrát sbalil a poslal do Sing Singu. Nosil svrchník stažený páskem; pravděpodobně měl pocit, že právě takhle má vypadat pracující detektiv. Kromě toho stál na dešti. Policajti nikdy nevědí, kdy se schovat před deštěm.

„Zdravíčko, Alexi,“ zahlaholil bujaře.

„Ale, zdravím vás, pane Hawkinsi,“ odpověděl Alex.

„Jak se vede?“ vyptával se Hawkins, ale ruku mu nepodal. Policajt zlodějům nikdy nepodává ruku, přestože dotyčného zloděje někdy zná lépe než vlastního švagra.

Také vždycky oslovuje zloděje křestním jménem; má pocit, že mu to skýtá jakousi psychologickou výhodu. Když policista sebere zloděje, který právě naplánoval a provedl brilantní loupež ve Fort Knox a jmenuje se Izrael Goldberg, osloví ho ten polda automaticky: „Tak co, Izzie, povíš nám o tom něco?“ A pokud je ten Izzie chytrý zloděj, bude poldovi říkat pane a mazat mu med kolem huby, ale nepoví mu zhola nic. To všechno patří ke hře.

„Pojďte dovnitř, ať nestojíme na dešti,“ navrhl Alex přátelsky. „Cekáte na mě?“

„Čekám,“ přitakal Hawkins.

„Stojíte tu už dlouho?“

„Jenom asi půl hodiny.“

„Tak pojďte přece do domu,“ pobízel ho Alex. „Tak dlouho jsme se neviděli.“

Vešli do vstupní haly, Alex zavřel deštník a setřásl z něj vodu. Hawkins ho celou dobu pozoroval. Detektivové si rádi namlouvají, že pozorují-li každý pohyb nějakého člověka, dokážou odhadnout, na co ten dotyčný myslí, i když třeba jenom oklepává deštník nebo se dloubá v nose. Alex si s tím dával načas a Hawkins pozorně sledoval každé potřesení.

Konečně Alex vzhlédl a otázal se: „Tak co vás k nám přivádí?“

„Velice se zajímám o tebe a tvé přátele,“ usmál se Hawkins. Měl dojem, že když se usmívá, připomíná Buřta Reynoldse ještě víc než jindy. Ve skutečnosti vypadal poněkud morbidně. I tenhle Hawkinsův ledový úsměv byl součástí hry. Alex si někdy říkal, že by toho všeho nechal, nebýt policajtů. Koneckonců, co by to bylo za hru, kdyby v ní chyběli protihráči?

„No, a co vás zajímá tentokrát?“ zeptal se.

„Především se zajímám o jedno vloupání, k němuž došlo jedenadvacátého března,“ pravil Hawkins.

„Aha,“ broukl Alex.

„Ty o tom nejspíš nic nevíš.“

„Vůbec nic,“ potvrdil Alex.

„Nezajímalo by mě to tolik, kdyby se to nestalo v mém okrsku,“ vykládal Hawkins. „Byl jsem v té době na dovolené. Vzal jsem manželku na Portoriko.“

„Na Portoriku je hezky,“ přikývl Alex.

„Byl jsem pryč tři neděle,“ pokračoval Hawkins. „Včera jsem se vrátil a promluvil si s detektivem, který chytil první hlášku o tom případu. Je u nás nový, přeložili ho z pětadvacátého, to je ve španělském Harlemu. A taky jsem si promluvil s oddělením krádeží.“

„Aha,“ řekl Alex.

„Tebe, Alexi, se na to vyptávám, protože to silně připomíná tvůj způsob práce.“

„Ani jsem nevěděl, že mám nějaký zvláštní způsob práce,“ podivil se Alex.

„Chci říct, že tam bylo rozbité okno.“

„Nevlezl jsem nikam rozbitým oknem už od klukovských let,“ ohradil se Alex.

„O to právě jde. To okno někdo rozbil zevnitř, Alexi.

Někdo se snažil, aby to vypadalo jako práce amatéra.“

„Nu, já jsem čistý,“ prohlásil Alex, „štěkáte na…“ Náhle se zarazil, protože se za ním otevřely dveře výtahu a do haly vystoupila dvojice lidí. Alex v tomto domě bydlel a nepřál si, aby někdo z nájemníků viděl, jak se vybavuje s policistou. „Poslyšte, nechcete zajít nahoru?“ navrhl Hawkinsovi.

„A proč?“ nechápal Hawkins.

Alex pokrčil rameny a udělal obličej, doufaje, že Hawkins pochopí, oč mu jde. Ale když se ti dva zastavili ve vstupních dveřích, aby si otevřeli deštník, Hawkins pronesl dosti nahlas: „Á, ty nechceš, aby tví sousedé věděli, že jsi zloděj?“

Alexovy oči ztvrdly. Pohlédl k výklenku u vchodu.

Nezdálo se, že by ti dva slyšeli, co Hawkins řekl. Jakmile vyšli do deště, vyjel Alex: „Co to s vámi je? Já se tady snažím vést bezúhonný život.“

„No ovšem. A vedl jsi bezúhonný život taky jedenadvacátého března, když byl vyloupen ten byt na Východní šestatřicáté?“

„O žádném vloupání nic nevím.“

„Východní třicátá šestá, číslo 132,“ upřesnil Hawkins.

„Tu adresu neznám.“

„Je to kamenný, pískovcový dům.“

„Nic o tom nevím.“

„Vstupní dveře vypáčené, zámek uvnitř otevřený planžetou. A pak někdo rozbil zevnitř okno v ložnici, aby to vypadalo jako neumětelská práce. Přesně takhle jsi to provedl, když jsem tě sebral, Alexi. Rozbil jsi okno zevnitř.“

„Jo, ale poučil jsem se,“ tvrdil Alex. „Co jsem vyšel ven, jsem čistý. Ani se nepřibližuju k lidem, o kterých vím, že v tom pořád jedou.“

„Ne? Ani k Tommymu Palumbovi?“

„Co s ním je? Ten je taky v pořádku.“

„Viděl ses s ním od té doby, co ho pustili na podmínku?“

„Jo, viděl jsem ho. Je to můj kamarád. Samozřejmě že jsem ho viděl.“

„Slyšel jsem, že shání bouchačku.“

„Já jsem nic takového neslyšel.“

„Až ho zase uvidíš, řekni mu, že o tom víme.“

„Řeknu.“

„A pověz mu, že to samo o sobě znamená porušení podmínky.“

„Určitě to ví, není žádný hlupák.“

„Všichni jste hlupáci,“ prohlásil Hawkins

nekompromisně.

„Koukejte, já jsem tu vaši vloupačku na Šestatřicáté neudělal, tak co ještě chcete?“

„Chci, abys věděl, že jsem se vrátil z dovolené, to je všechno. Dobře se vyspi.“ Hawkins opět blýskl úsměvem á la Burt Reynolds a odkráčel do deště.

Ty hajzle hnusná, pomyslel si Alex a zaryl prst do tlačítka výtahu. Jsem snad jediný lupič v New Yorku, co rozbíjí okna zevnitř? No dobrá, udělal jsem tu práci, připravil mi ji Vito a hodila mi tři tisíce babek; ale co kdybych to nebyl já? O to tady jde, že si přijdeš za mnou, ty svině, kdykoliv někdo někde cokoliv provede. Není divu, že ses tu v poslední době neukázal, když jsi byl na dovolené.

Kdyby ti tak někdo z těch hispošů na Portoriku prostřelil hlavu. Ale drž se ode mě dál, Hawkinsi, říkal si v duchu, jinak budeš litovat.

Měl ale strach.

Nahoře v bytě si vzal z ledničky láhev piva, otevřel ji a zanesl do ložnice. Na nočním stolku u postele ležel telefon. Vytočil Tommyho číslo, a zatímco čekal, až se ozve, napil se přímo z láhve. Telefon zazvonil desetkrát. Už se chystal položit sluchátko, když uslyšel Tommyho hlas.

„Haló?“

„Tommy, tady je Alex.“

„A hele, ahoj, Alexi, jak se vede?“ zeptal se Tommy.

„Fajn. Právě u mě byl Jestřáb.“

„Co chtěl?“

„Tommy, teď mě poslouchej,“ řekl Alex.

„Jo, o co jde?“

„Zaslechl jsem, že sháníš bouchačku, a neslyšel jsem o tom jenom já. Jestřáb to ví taky.“

„Jo,“ zabručel Tommy.

„Tommy, já myslím, že víš, co to znamená. Člověk si nekupuje pistoli, pokud…“

„Já jsem si žádnou pistoli nekoupil, Alexi.“

„Ale sháníš nějakou.“

„Inu…“

„Tak sháníš ji, nebo ne?“

„Byl to jen takovej nápad,“ tvrdil Tommy.

„A Jestřáb se toho domákl.“

„Jo, jenže já jsem si ji nekoupil, Alexi. Byl to jen nápad.“

„Když někoho napadne, že si koupí zbraň, tak už ho taky asi napadlo, k čemu ji bude potřebovat. A když ji použije k tomu, na co myslím, znamená to, že bude muset někde vystrčit nos, a taky to znamená, že u tebe Jestřáb zaklepe během deseti minut.“

„Jo,“ bručel Tommy.

„Prokristapána, proč si rovnou nedáš inzerát do novin?

Je vůbec v tomhle městě někdo, kdo neví, že sháníš bouchačku?“

„Jo,“ řekl Tommy.

„Poslouchej, Tommy, dohodils mi prima věc a já si myslím, že to stojí za pět stovek, ale nemůžu ti zaplatit dřív, než doručím zboží, chápeš? Jsem na tom teď trochu bledě; neseženu prachy dřív než někdy o víkendu. Snažím se ti jen vysvětlit, že do té doby nesmíš udělat žádnou hloupost. Těch pět set by ti mělo na chvíli vystačit, než vymyslíš, co budeš dělat dál. Něco takového, při čem se obejdeš bez bouchačky.“

„Jo,“ přitakal Tommy.

„Posloucháš mě?“

„Jo, Alexi, poslouchám.“

„No dobrá. Jen jsem ti chtěl dát vědět, že těch pět stováků je na cestě, pokud vydržíš čekat do víkendu.“

„Jasně že vydržím. Nejsem na tom tak zoufale, Alexi.“

„Tak tedy dobrá?“

„Jo.“

„Fajn. Zavolám ti v pátek, nejpozději v sobotu.“

„V pořádku, Alexi. A díky moc, hm?“

„Zatím nashle.“

Odložil sluchátko do vidlice, uchopil láhev s pivem a zhluboka se napil. Ani nevěděl, proč se k čertu s tím hloupým klukem otravuje. Jakmile si někdo začne s pistolí, zůstane mu to už navždycky. Tommymu bylo jen dvaadvacet let, ale už v osmnácti ho sbalili pro ozbrojenou loupež. Narazil na soudce, který mu napařil slušnou pálku v Sing Singu, odkud ho nedávno pustili na podmínku po odpykání třetiny trestu. Alex se s ním setkal ve vězení, ten kluk tam byl už tři čtyři měsíce, když Alex dorazil. Alex měl tehdy strach. Nikdy ještě ve vězení nebyl; když ho sebrali minule, vyvázl jen s podmíněným trestem. Ale o vězení ledacos slyšel a věděl, co se tam člověku může přihodit. Byl tehdy mladší, už jsou to tři roky, věděl, že je pohledný, modrooký chlapec se světlými vlasy, slyšel o skupinovém znásilňování ve věznicích a byl k smrti vyděšený, že by se to mohlo stát i jemu. Později si uvědomil, že se mu to nestalo jenom díky Tommymu.

Tommy tam byl už nějaký čas; byl pohledný, snědý a štíhlý, ale nikomu se nepodařilo z něj udělat vězeňského hošánka. Ve vězení existuje celá hierarchie, pokud jde o sex, počínaje královnami, jimž se také říká svobodní hoši, to znamená chlapíci, co byli přihřátí už předtím, než je zavřeli.

Tyhle hochy – či spíš děvčata, jak si sami říkají – drželi obvykle stranou od ostatních obyvatel vězení, ve zvláštním teploušském oddělení s ostatními královnami a s odsouzenými za sexuální delikty. Ale jsou zde i vězeňští hoši, kteří změnili barvu až po příchodu do vězení. A pak jsou tady hřebci, jinak zvaní svalouši nebo frajeři. Ti si každého nováčka na vězeňském dvoře dobře prohlédnou, potom za ním zajdou, snaží se s ním spřátelit, nabízejí mu cukroví a cigarety a zkoumají, zda by bylo možné navázat s ním nějaký vztah. Tihle mládenci se považují za chlapáky; když o nich řeknete, že jsou homosexuálové, podříznou vám krk. To proto, že oni to dělají jiným, šoustají jiné chlapy do zadku nebo se od nich dávají vykouřit.

Avšak jedním z prvních lidí, které Alex ve věznici potkal, byl Tommy, a ten mu ihned vysvětlil, že jakožto mladý pohledný blonďák bude velmi obletován, ale nemusí dělat nic, co dělat nechce. Jakmile však člověk dá před těmihle mládenci najevo slabost, je konec, vážení. Tommy prý znal jednoho, co ho v tělocvičně hodili na podlahu, a zatímco jim někdo dělal zeď, namalovali mu na záda ženskou, s prsy a vůbec se vším, a asi tucet se jich vyřádilo na jeho zadnici. Tohle se tu prý moc často nestává, tvrdil Tommy, takovéhle skupinové násilnosti. To se děje nejvíc v okresních vězeních nebo v celách předběžného zadržení.

Tam se může stát, že takového kluka hodí mezi tlupu zkušených kriminálníků, kteří mu dají nůž na krk nebo o něj tak dlouho típají cigarety, až udělá, co po něm chtějí. I tady se to tu a tam přihodí, samozřejmě, ale ne tak často, aby z toho člověk musel mít ve dne v noci strach. Tady si jeden musí dávat pozor hlavně na hřebce.

Hlavní je, vysvětloval Tommy, odmítat nabídky všeho druhu. Když ti někdo nabízí krabičku cigaret, abys měl co kouřit, než dostaneš nějaké peníze, musíš mu říct díky moc, kouřím jen balený. Někdo ti chce půjčit peníze nebo ti nabízí ochranu proti některým drsnějším týpkům, ale ty ho musíš odpálit: Děkuju pěkně, ale já se o sebe postarám.

Jestli tě někdo bude chtít zmáknout, musíš se s ním poprat.

Možná tě na týden zavřou do díry, ale ten chlap tě pak už bude respektovat a nikdo za tebou nebude chodit, abys mu vyhulil ptáka. A když po tobě vyrazí celá tlupa, musíš se rvát jako šílenec, aby pochopili, že tebe nikdo nezmákne.

Klidně jim vraž prst do oka nebo je prašť pěstí do ohryzku; tohle oni zbytečně riskovat nebudou, člověče, když je tu všude spousta kluků, co si dají říct bez odporu.

Zařídil se podle Tommyho rady hned při prvním kontaktu. Byl to chlap vysoký snad tři a půl metru a metr široký. Po třetím odsouzení dostal doživotí, a tak ho napadlo, že pokud nemůže mít whisky, dá si aspoň skleničku vína. Jenže Alex se nehodlal stát jeho lahví Chianti, a když za ním ten moula přišel s jemně formulovanou otázkou „Hele, kluku, co kdybys mi ho vyhulil?“, Alex odpověděl: „A co kdybys ho vyhulil ty mně?“ Ten kriminálník se pak začal chovat hrubě, narazil Alexe na zeď, popadl ho oběma rukama za krk a spustil: „Uděláš, co jsem ti řek, mladej, nebo se nás na tvou prdel sesype padesát.“ Alex ho kopl kolenem do koulí, chlap se složil, Alex ho praštil do zátylku sepjatýma rukama jako palicí a potom, když se svíjel na podlaze, nakopl ho ještě ze strany do hlavy. Za napadení toho syčáka dostal měsíc v díře a také mu kvůli tomu zamítli podmínečné prominutí zbytku trestu po odpykání jedné třetiny ze tří let. Ale bylo to naposledy, kdy to na něj někdo zkusil, a když později znovu přišla na přetřes otázka podmínečného propuštění, získal souhlas. Ten odsouzenec na doživotí ho stál šest měsíců života za zdí navíc, ale aspoň se mu podařilo vyjít ven stejný, jaký byl, když ho zavřeli.

Během oněch osmnácti měsíců ve vězení se s Tommym velmi spřátelili. Stali se dokonce tak dobrými přáteli, že se o nich po věznici šířily klepy a všichni se snažili rozlousknout, jestli mezi nimi něco je, nebo ne. Alex odhadoval, že možná až čtyřicet procent vězňů provozuje nějaké sexuální aktivity, ať už jen berou, nebo jenom dávají, a zbývajících šedesát procent tráví polovinu času tlacháním o tom, kdo s kým co dělá. On a Tommy však byli jen obyčejní kamarádi, to je všechno. Dokonce ani nebydleli v jedné cele, i když za pár babek, vložených do správné ruky, se to dalo zařídit. Rozhodli se, že to nechají být, protože tím by jen přiživovali klepy, a kromě toho nechtěli skončit v oddělení pro královny a úchyláky. Ale povídali si spolu na dvoře i v jídelně a ze všeho nejvíc mluvili o tom, co budou dělat, až odsud vyjdou. Jakmile se dostanou ven, odejdou z branže, najdou si opravdové zaměstnání a vstoupí do světa pracovitých slušňáků. Kriminál ať jde k čertu.

Tak.

Teď už věděl, že jakmile člověk vyjde ven, vrátí se okamžitě k tomu, co dělal předtím. On se vrátil k řemeslu lupiče a Tommy shání bouchačku. Nejspíš si ji opravdu koupí a pak s ní přepadne obchod s lihovinami nebo tak něco. Nechápal, co to s Tommym je, připadal mu nějaký jiný než ten Tommy, kterého znával ve vězení. Třeba ho některý z těch ranařů nakonec přejinačil, kdo ví? Možná se člověk po nějakém čase stráveném za mřížemi unaví. Třeba je tak unavený, že chce být pokaždé někým jiným. Ve vězení nemůžete být sami sebou, v tom je ten háček. Možná že po Alexově odchodu, když Tommy zůstal úplně sám a neměl nikoho, s kým by si mohl otevřeně, na rovinu popovídat, a přišel tak úplně o možnost být sám sebou, některý z těch hřebců se k němu dokázal přiblížit; možná je to tím. Jestliže nemůžete být sami sebou, pak se klidně můžete stát hošánkem někoho jiného. Alex nevěděl, oč přesně jde, Tommy mu teď zkrátka připadal jako mrtvý… Ne, moment, spíš jako by po někom truchlil, jo, jako kdyby mu umřel někdo blízký. Zatracený kluk…

Zazvonil telefon.

Alex seděl na posteli hned u telefonu, a když se přístroj rozřinčel, vyskočil skoro až do stropu. S tlumeným zaklením zvedl sluchátko a promluvil do něj. „Haló?“

„Alexi?“

Poznal ten hlas okamžitě, nejspíš její hlas nezapomene, co bude živ. Byl rád, že se ozvala, ale stejně už s ní nechtěl mít nic společného.

„Copak je, Kitty?“ zeptal se.

„Potřebuju pomoc,“ odvětila. „Mohla bych přijít, prosím?“

„Ne,“ odmítl.

„Alexi, já vážně potřebuju pomoct,“ opakovala.

„Prosím.“

„Ne. Já tě tu nechci,“ trval na svém.

„Stejně přijdu.“ Zavěsila.

U dveří do vstupní haly zazvonila v devět hodin a on na její zvonění nereagoval, i když věděl, že ji tím nezastaví.

O pět minut později už mu bušila na dveře. Zašel tam a otevřel jí se slovy: „Říkal jsem ti, abys sem nechodila.“

„Ale jsem tady,“ odtušila a prošla kolem něj do bytu.

Venku ještě pršelo, kabát měla úplně promočený. Svlékla si ho a navyklým pohybem ho pověsila do skříně v předsíni.

Pod kabátem měla krátkou úzkou sukni a bílou blůzu.

V chodbě shodila střevíce, vešla do obývacího pokoje a zamířila přímo k baru, kde si nalila na dva prsty skotské.

„Udělej si pohodlí jako doma,“ prohodil.

Neodpověděla. Díval se, jak pije čistou whisky a jak si nalévá další sklínku. Neměl dojem, že je zdrogovaná; přemýšlel, co od něj asi chce, jestli nepřišla pro peníze na dávku. Ale zdálo se, že na sebe velice dbá, vlastně mu připadala mnohem hezčí než v době, kdy žili spolu. Vlasy si nechala narůst delší, ve stylu afro, což jaksi zvýraznilo její rysy, úzký, dole rozšířený nosík, oblé lícní kosti, štědrá ústa.

Nebyla nalíčená, až na modrozelené stíny nad očima. Pleť ořechové barvy měla hladkou a vlahou, leskla se ve světle stojací lampy u baru. Druhou skleničku si donesla k pohovce, posadila se a přehodila si nohu přes nohu.

„Tak,“ usmála se. „Jak se máš?“

„Fajn.“

„Pan Málomluvnej,“ prohodila.

„Co chceš, Kitty?“

„Peníze,“ odvětila.

„Na to zapomeň.“

„Ne na to, co si myslíš. Ne na drogy.“

„Ať je to na cokoliv, já prachy nemám.“

„Ty mi nevěříš, co?“ obvinila ho.

„A měl bych? Před šesti měsíci sis píchala do žíly sto dolarů denně.“

„Nechala jsem toho,“ prohlásila.

„To je dobře. Ale stejně pro tebe nemám žádné peníze.“

„Potřebuju jen půjčku.“

„Zajdi si k lichvářům.“

„Tím bych se dostala do ještě většího maléru. To přece víš, Alexi.“

„Kitty, mně je fuk, v jakém jsi maléru nebo do jakého se ještě dostaneš. To je tvoje věc.“

„Chceš, aby se mi něco stalo, člověče?“

„Je mi jedno, co se ti stane.“

„To není pravda.“

„Je to pravda.“

„Proč jsi vlastně tak naštvanej?“ nechápala. „To tys mě přece vyhodil, pamatuješ?“

„Jenom proto, žes mi lhala.“

„Nelhala. Nezeptal ses mě, jestli beru koks, a já ti o tom neřekla. A vůbec, jak to souvisí s tím, co je tady a teď?

Povídám ti, že jsem s tím skončila.“ „No jasně,“ utrousil.

„Potřebuju dva tisíce dolarů, Alexi. Potřebuju je teď hned, nebo mi někdo ošklivě ublíží. To je všechno, Alexi.

Jestli jsme někdy jeden pro druhého něco znamenali…“

„Kitty, ty jsi hrozná ženská,“ potřásl hlavou. „Vážně jsi nesnesitelná.“

„Jsem v hrozným průšvihu,“ naléhala. „Vzala jsem jednomu kunčoftovi z peněženky dva tisíce dolarů a pak se ukázalo, že jsem to neměla dělat. Je to chlápek, kterýmu si nikdo nedovolí ukrást dva tisíce dolarů. Chce je zpátky.“

„Tak mu je dej.“

„Nemůžu. Už jsou pryč.“

„Kdo je má? Tvůj pasák?“

„Nepracuju s pasákem.“

„Tak kde jsou ty peníze?“

„Utratila jsem je.“

„Kdo je ten chlap?“

„Jmenuje se Jerry Di Santis. Provozuje lotynku ve východním Harlemu.“

„Tos udělala chytře. Moc chytře, Kitty.“

„Nevěděla jsem, kdo to je, vypadal jako normální slušňák. Pracovala jsem v Algonquinu, sbalil mě u baru.

Bylo to v sobotu večer. Počkala jsem, až usne, a pak jsem…“

„V sobotu večer? Chceš říct, že jsi od soboty utratila dva tisíce dolarů?“

„Jasně,“ přitakala Kitty prostě. „Prosím tě, Alexi, hm?

Ten chlap si nedělá srandu, hledal mě od tý chvíle, kdy jsem mu utekla s penězma. Dneska měl s sebou dvě gorily.

Vypadají jako Sony Liston, jenže to jsou běloši.“

„Já ale pro tebe nemám dva tisíce dolarů,“ řekl Alex.

„Minulej měsíc jsi zabral,“ namítla. „Vito říkal, že jsi před měsícem shrábnul tři tácy.“

„Vito se musí naučit, že má držet klapačku.“

„Myslel si, že spolu ještě žijeme, nevyčítej mu to. Zmínil se o tom jen mimochodem, zeptal se mě, jak se mi zamlouvaly ty tři tácy, cos přinesl.“

„Ty už jsou pryč,“ řekl Alex. „Mám v peněžence sto padesát babek a to je všechno.“„Alexi, nelži mi. Ten člověk mi udělá něco hroznýho, když mu ty peníze nepřinesu.“

„Už jsem řekl. Jdi k lichvářům.“

„Jakmile jim jednou budu dlužit prachy, za chvíli o mě uslyšíš, že makám někde v bordelu v Hobokenu a beru po pěti dolarech za číslo.“

„Je to těžké,“ připustil Alex.

„Kdy se zase dáš do práce?“ zeptala se náhle.

„Do toho ti nic není.“

„Určitě to bude brzy. Jestli ti zbylo jen sto padesát babek, bude to brzy. Znám tě, Alexi, dlouho jsem s tebou žila. Kdy na to vyrazíš příště?“

Neodpověděl.

„Alexi,“ zaprosila, „je aspoň nějaká šance, že bys mi moh pomoci do soboty?“

Opět žádná odpověď.

„Oukej.“ Zvedla se z gauče. „Řek jsi mi, co jsem potřebovala vědět. Zej tra se vrátím, Alexi.“

„Nebudu tady.“

„Stejně přijdu. A když tě nezastihnu zejtra, vrátím se ve čtvrtek. A v pátek znovu.“

„Odjíždím z města,“ tvrdil.

„Alexi,“ naléhala, „kdysi jsme se milovali.“

„To už je pryč,“ opáčil.

„Vážně? Ten chlap vyhrožuje, že mi stříkne do obličeje kyselinu, Alexi. Chceš, aby to udělal?“

„Kitty…“

„Vrátím se zejtra,“ opakovala.

„Zítra ti to nebude nic platné,“ zabručel.

„Tak kdy?“

Chtěl odpovědět, že nikdy. Chtěl Kitty říci, ať mu dá pokoj, už je po všem, skončilo to, nic ti nedlužím, a už vůbec ne dva tisíce dolarů.

„Kdy, Alexi?“ dotírala.

„Já jsem se snad zbláznil, hergotfix,“ zaklel.

„Kdy budeš mít peníze, Alexi? Bude to do pátku?“

„Možná,“ připustil.

„Alexi, odpověz ano, nebo ne. Prosím. Jestli nemůžu počítat s tebou, budu muset honem utýct. Uteču třeba do Číny, pokud je to dost daleko.“ „V pátek pro tebe budu mít peníze,“ slíbil.

„Děkuju,“ řekla tiše. Přistoupila k němu, objala ho pažemi kolem krku a něžně se k němu přitiskla.

„A teď jdi pryč,“ přikázal jí.

„Ty nechceš?“

„Ne.“

„Na dotek mi to tak nepřipadá,“ podivila se.

„To je jen peněženka.“

„Máš ze mě strach?“

„Ano.“

„Proč? Dřív ses mě nebál.“

„Ale teď ano. Vypadni, Kitty. V pátek ty peníze pro tebe budu mít. Chci je zpátky do týdne a je mi jedno, jestli kvůli tomu budeš muset okrádat opilé námořníky.“

Uvolnila sevření paží, usmála se a vyšla na chodbu obout si střevíce a natáhnout si kabát.

„Jseš si jistej?“ zeptala se ještě.

„Jdi pryč,“ opakoval.

Hned ráno už litoval, že Kitty ty peníze slíbil. Holil se a s obavami o tom uvažoval. Vymyslel jen to, že pokud nemá peníze na zaplacení toho kšeftaře s hazardem, nebude je mít ani na to, aby zaplatila jemu. Ve skutečnosti ty dva tácy nejspíš utratila za fet; asi pozvala všechny kámoše feťáky a všichni vespolek se sjížděli od rána do večera. A on jí má teď vypláznout další dva tácy, které ona pravděpodobně utratí stejným způsobem. Tím pádem ten sázkař nedostane svoje peníze a ona bude i nadále v maléru, ale teď bude o dva tisíce lehčí i Alex. Úplně se pomátl, měl s ní vyrazit dveře, jako to udělal už před půl rokem.

Den byl jasný a slunečný, alespoň tohle mu vycházelo.

V půl desáté už stál na rohu Devětašedesáté a Madison Avenue. Pošťák dorazil v devět čtyřicet pět, a jakmile odešel, zamířil Alex do kavárny na Sedmdesáté ulici. Dal si grepový džus a šálek kávy, oboje vypil a potom šel do telefonní budky zavolat Rothmanovům. Bylo deset hodin a pět minut. Telefon zvedla služebná.

„Haló, mohl bych prosím mluvit s paní Rothmanovou?“

otázal se.

„Právě odešla,“ odpověděla služebná.

„A nevíte, kdy se vrátí?“

„Chvíli po dvanácté.“

„Zavolám jí potom, děkuji vám.“ Rozloučil se a zavěsil.

Zaplatil džus a kávu a vrátil se na Devětašedesátou ulici.

Vrátný stál s rukama v bok pod markýzou a pozoroval nějakou ženu, snažící se zaparkovat s mercedesem na protější straně ulice. Bylo deset hodin a dvanáct minut a Alex potřeboval prohlédnout schránky, jenže nechtěl, aby ho přitom viděl ten dveřník nebo obsluha výtahu. Zamířil k domu a přímo před vchodem si klekl a začal si zavazovat tkaničku. Viděl, jak v hale vystoupilo z výtahu několik žen a zamířily přímo k poštovním schránkám. Věděly, v kolik hodin přijíždí pošta, ať si prší nebo padají trakaře, a přály si co nejrychleji zjistit, co jim doručila.

Alex se zajímal jen o zvyky paní Rothmanové. Vybírá poštu hned po odchodu z bytu v deset hodin, anebo si ji vezme až v poledne, při návratu? Ne že pro něj bylo životně důležité to zjistit, ale mohlo by mu to zítra ráno pomoci, zejména pokud ji obvykle vybírá už v deset. Nikdy neuškodí prověřit si věci dvakrát. Řekněme, že zítra zavolá do bytu a nikdo nezvedne telefon, protože paní Rothmanová bude ve sprše a neuslyší zvonění. On tedy přijde nahoru a najde v bytě jedenašedesátiletou starou paní, omotanou ručníkem.

Naproti tomu, kdyby zavolal, a nedočkal se odpovědi, a potom se ještě podíval do poštovní schránky v hale a zjistil, že si už poštu vybrala, měl by relativní jistotu, že opravdu v bytě není, jak předpokládal. Procenta pravděpodobnosti. Člověk se vždycky snaží, aby hrála v jeho prospěch. Vykročil směrem od domu, došel až do poloviny ulice a pak se ohlédl. Ta stará tlustá zadnice se pořád ometala na kraji chodníku. Alex si povzdechl a došel až na Park Avenue, otočil se a zamířil zpátky k domu.

Cestou uvažoval, jak by mohl vrátného z těch dveří odlákat.

Nezamlouvalo se mu to.

V pondělí ráno ten vrátný pořád běhal a sháněl taxíky a tou dobou bylo stejně slunečno jako dnes. Včerejší vrátného činorodost Alex nepočítal, protože tehdy pršelo.

Došlo mu však, že v pondělí se většina toho pobíhání za taxíky odehrála mezi devátou a půl desátou. Měl se tu zdržet déle a neutéct hned potom, co přijel listonoš. Protože jestli je toto normální stav, jestli ten dveřník mezi desátou a dvanáctou nedělá nic, než že se potlouká kolem a pozoruje cvrkot na ulici, bude mít Alex zítra dopoledne potíže.

Opět se vydal kolem budovy za zády vrátného, který postával u kraje chodníku. Právě procházel kolem, když ve vestibulu zazvonil telefon a vrátný ho utíkal zvednout. Alex se zastavil na rohu Madison Avenue a zahleděl se na vchod do budovy. Po chvíli vrátný vyšel ven, zamířil rovnou přes ulici k podzemnímu parkovišti na protější straně ulice a spěšně sešel po rampě dolů. Alex zvažoval, má-li vyrazit, a usoudil, že je to nejspíš teď, anebo nikdy. Nevěděl, jak dlouho se tam vrátný zdrží, ale musel se pokusit do té haly vstoupit. Pohlédl na hodinky. Bylo za deset minut půl jedenácté.

Vykročil k domu a vstoupil do vestibulu. U výtahů se zastavil a pohlédl na číselník. Výtah byl ve dvanáctém patře, a když se chvíli díval, zasvítila jedenáctka a potom číslice deset. Výtah sjížděl dolů a dorazí do vestibulu během několika vteřin. Alex rychle zašel do výklenku s poštovními schránkami. Věděl, že Rothmanovi bydlí v čísle 16A, a rychle vyhledal jejich schránku. Žádná zásilka v ní nebyla.

Když se dveře výtahu otevřely, kráčel už zpátky přes halu. Nezměnil tempo a pokračoval v chůzi k východu, ale v zádech cítil pohled muže od výtahu a věděl, že ho osloví.

„Potřebujete něco, pane?“ ozval se za ním liftboyův hlas.

Alex nasadil překvapený výraz a ohlédl se. Uviděl zrzavého chlapa s jizvami na tvářích a na bradě, jak se pořezal při holení. Byl malý, podsaditý, ošklivý a tvářil se podezíravě. Vykročil k Alexovi a přitom neustále poškubával pravicí, svěšenou u boku, skoro jako by se užuž chystal vytasit z pouzdra neexistující šestiraňák.

„Kde je vrátný?“ otázal se Alexe.

„Nemám tušení,“ odvětil Alex.

Chlap vykoukl na ulici, jako kdyby Alexe podezíral, že s dveřníkem něco provedl. Pak se otočil zpátky k Alexovi.

„Hledal jste něco, pane?“ Tím oslovením „pane“ se jenom jistil. Pokud by Alex přišel do domu oprávněně, mohl se mu květnatě omluvit a vyložit mu, že v dnešní době člověk nikdy není dost opatrný, pane.

„Ano, opravdu něco hledám,“ přitakal Alex. „Už jsem se byl podívat na poštovní schránky, ale třeba mi pomůžete.“

Sáhl do kapsy kabátu a vytáhl kousek papíru, na který dnes ráno před odchodem z domova naškrábal jméno a adresu.

To jméno si vybral čistě náhodně z telefonního seznamu.

Adresa souhlasila s adresou této budovy, až na to, že tam stálo Východní šedesátá osmá ulice, což bylo o blok dál směrem do centra. Ukázal svůj papírek muži od výtahu.

„V tomhle domě žádný Ralph Peabody nebydlí,“

prohlásil chlap a pohlédl na adresu. „A vůbec, jste moc daleko od centra. Vy hledáte Šedesátou osmou.“

„Tohle není Osmašedesátá?“

„Tady jste v Devětašedesáté.“

„Děkuji vám.“ Alex si vzal svůj papírek zpátky. Potřásl hlavou a vyšel z budovy. Na protější straně ulice dveřník právě vyvážel z garáže automobil značky Cadillac, rok výroby 1973. Alex pohlédl na hodinky. Za šest minut půl jedenácté. Zatímco mířil k Madison Avenue, zaparkoval dveřník cadillac před domem. Necelé dvě minuty poté vyšel ze dveří postarší muž v černém kabátě a šedém klobouku, následován vrátným, který zamířil ke dveřím na straně řidiče a podržel je otevřené. Bylo deset dvacet čtyři. Od té chvíle až do jedenácti padesáti se vrátný nehnul ode dveří. Ani jednou. Přesně v poledne se Alex vrátil do telefonní budky v kavárně a vytočil číslo Rothmanových. Telefon zvedla služebná.

„Byt Rothmanových,“ ohlásila se.

„Prosím paní Rothmanovou.“

„Není doma. Kdo volá, prosím?“

„Volal jsem vám už jednou,“ vysvětloval Alex. „Říkala jste, že se vrátí ve dvanáct.“

„Řekla jsem chvíli po dvanácté,“ opravila ho služebná.

„No dobře, zkusím to za chvíli,“ řekl Alex a zavěsil. Tři minuty po dvanácté vytočil číslo znovu a opět se ozvala služebná.

„Byt Rothmanových.“

„Je už paní Rothmanová doma?“ zeptal se.

„To jste zase vy?“ zachichotala se služebná.

„Moc bych s ní potřeboval mluvit,“ vykládal Alex.

„Omlouvám se, že vás takhle otravuju.“

„Měla by tu být každou chvíli,“ ujistila ho služebná.

„Když mi dáte vaše číslo, povím jí, aby se vám ozvala.“

„Ne, já to zkusím ještě jednou,“ odmítl Alex. „Děkuji vám.“

Ve dvanáct hodin sedm minut zavolal do bytu potřetí.

Tentokrát ho služebná poznala po hlase. „Okamžik strpení,“

požádala, „hned vám ji zavolám.“

Alex čekal.

„Haló?“ ozval se ženský hlas.

„Paní Rothmanová?“

„Ano?“

„Tady je Arthur Platt ze Sdružení invalidů. Nabízíme možnost objednat si telefonicky žárovky, vyrobené invalidními…“

„Promiňte, ale nechci,“ přerušila ho paní Rothmanová.

„Žádné žárovky nepotřebujeme, děkuji vám.“

„Nemusíte si jich objednávat moc…“

„Lituji, ne.“ Zavěsila.

O Rothmanových už tedy věděl všechno, co potřeboval, ale pořád mu dělala starosti ta zatrápená vstupní hala. Vůbec to už nevypadalo na jednoduchou práci. Ve skutečnosti se zdálo, že rizika jsou vyšší, než je ochoten akceptovat.

Popravdě řečeno začínal zvažovat, jestli by neměl jít od toho.

Měl spoustu materiálu k přemýšlení.

Zmítán pochybnostmi zamířil k domovu.

U stánku na Broadwayi si dal hot dog a láhev sodovky a došel do parku u Riverside Drive. Posadil se na lavičku na slunci a začal zkoumat procento pravděpodobnosti.

Nyní už celkem s jistotou věděl, že pan Rothman odchází z domova každý den v devět ráno a paní Rothmanová v deset. Podle toho gamblera mívá služebná ve čtvrtek volno a Alex neměl důvod o tom pochybovat; čtvrtek bývá obvyklý volný den ve všech domácnostech.

Zítra dopoledne musí jen jednou zatelefonovat, aby se ujistil, že oba Rothmanovi z bytu odešli. Jakmile se dostane do vestibulu, ověří si to ještě u schránky. Když v ní nic nenajde, půjde nahoru a vybílí ten byt s jistotou, že je prázdný.

Potíže spatřoval v tom, jak proniknout do té zatracené haly. Otevřít dveře vedoucí z vestibulu, to bude v pohodě, ani nahoře ho nejspíš nečeká nic těžkého. Ale dostat se do haly a projít až ke dveřím na požární schodiště – to je problém. Jestli ten dveřník zůstane od deseti do dvanácti stát jako přibitý před vchodem…

„Počkat přece,“ zarazil se Alex.

V deset hodin dvacet minut dveřníkovi do haly někdo telefonoval, on se hned rozběhl přes ulici do garáže, po pěti minutách odtud vyjel v cadillaku a za pár minut na to přišel dolů ten chlápek v klobouku a odjel. Jestli to takhle chodí vždycky, jestli ten člověk s kloboukem volá každý den dvacet minut po desáté vrátnému, aby mu oznámil, že za pár minut přijde dolů a ať mu přistaví auto, nu, to by znamenalo, že ten dveřník odejde od vchodu nejméně na pět minut i zítra dopoledne, což Alexovi bohatě stačí k otevření těch dveří. Pokud to tak chodí každý den. Avšak i kdyby to tak bylo, znamená to, že Alex vstoupí do budovy až v 10:20, takže na práci nebude mít dvě hodiny, ale jenom hodinu čtyřicet, což už je opravdu jen tak tak.

Nevěděl, co má dělat.

Bude-li to jen nějaký trezor pro panenky, v tom případě se dostane do bytu a odejde odtud během pěti minut. Ale co když je to něco opravdu zapeklitého? Zatracená věc, kdyby jen nepotřeboval tak nutně peníze, tak… no, co vlastně? Co jiného by mohl udělat? Služka neví, jaký trezor to je. Ten Henryho gambler se to z ní pokoušel vytáhnout, ale dověděl se jen, že je to sejf zabudovaný ve stěně. Tak či onak, ze všeho nejtěžší bude dostat se do vstupní haly; u téhle práce nepřipadá v úvahu, že by si ji vyzkoušel nanečisto.

V takovém případě by si mohl ten sejf obhlédnout. Kdyby se ukázalo, že je to příliš těžké, může na všechno zapomenout.

Začal zvažovat, jestli mu ta práce za to vůbec stojí. Vážil možných sedm let ve vězení v porovnání s devíti tisíci, které získá. Nemohl se pořád rozhodnout, jestli se takové riziko vyplatí.

Hodina a čtyřicet minut. Vejít do vestibulu, odemknout spojovací dveře, vyběhnout šestnáct pater po schodech do bytu Rothmanových, odemknout dveře bytu – čert ví, na jaký zámek tam může narazit –, vejít dovnitř, otevřít trezor a vypadnout dřív, než se paní Rothmanová v poledne vrátí domů. Ale počkat, dnes se vrátila až pět minut po dvanácté, to znamená, že má ještě pět minut navíc. Ovšem on nemá v úmyslu zdržovat se v bytě až do chvíle, kdy majitelka dorazí ke dveřím. Vlastně v zájmu bezpečnosti by odtud měl odejít nejpozději deset minut před dvanáctou, pro případ, že by se rozhodla svou procházku zkrátit. Takže jestli vstoupí do vestibulu deset minut před půl jedenácté a opustí byt deset minut před dvanáctou, má na práci jenom devadesát minut – čím dál tím lip. K čertu s tou zakázkou. Zavolá Henrymu Greenovi, ať si ten kšeft strčí za klobouk. Jen ať si to Henry zkusí jít tam a všechno vyřídit za devadesát minut.

Jenže potřebuje peníze. Kdyby jen tolik nepotřeboval peníze…

„Zdravím vás,“ ozval se ženský hlas.

Vzhlédl. Měla slunce v zádech a musel přimhouřit oči.

Byla to Jessica Knowlesová, ta blondýnka, co bydlela ve stejném domě jako on.

„Ahoj,“ pozdravil ji.

„Užíváte si sluníčka?“ zeptala se.

„Ano, bylo by škoda toho nevyužít.“

Měla na sobě bílé kalhoty a zelené tričko bez podprsenky. Alex pevně věřil, že ženská, co chodí bez podprsenky, si jasně o něco koleduje. Dítě vezla ve stejném plátnem potaženém kočárku, s kterým ji potkal už někdy v září. Mrně žmoulalo čokoládovou tyčinku. Alex si nebyl jist, jestli je to holčička, nebo kluk. Jessica si přisedla k němu na lavičku.

„Jak to včera dopadlo?“ otázal se.

„Kdo ví?“ Pokrčila rameny. „Takový rozvod je něco jako trhání zubů. Bez umrtvení.“

„To jo,“ přitakal.

„A jak se dařilo vám?“

„Fajn,“ připustil.

„Tak mě napadlo,“ prohodila, „nejste vy herec?“

„Proč myslíte, že jsem herec?“

„No, jel jste přece do Lincolnova centra.“

„A…“

„Samozřejmě jste tam třeba mohl jít jenom koupit lístky.

Ale vídám vás tady kolem dost často během dne, a tak jsem si přirozeně myslela… nu, kdybyste pracoval někde v kanceláři… Jste opravdu herec?“

„Ne,“ odvětil. Věděl, na co se ho zeptá nyní. Při rozhovoru se slušňáky člověk vždycky dospěl do stadia, kdy musel začít lhát o svém povolání. Jednomu děvčeti z Miami se jen tak pro legraci přiznal, že je lupič. Zasmála se a řekla: „To určitě.“

„Co tedy vlastně děláte?“ zajímala se Jessica.

„Skoro jste se strefila,“ připustil. „Nejem herec, ale dělám do divadelní branže.“ Tuhle lež ještě nikdy nepoužil, ale ona mu s tím jaksi sama pomohla. Kromě toho to byla jen poloviční lež. Jednou v Sing Singu pomáhal před představením rozvěšovat světla.

„Já věděla, že jste u divadla,“ prohlásila. Očividně ji potěšilo, že měla dobrý odhad, a nevědomky mu pomohla vylepšit jeho lež použitím správného výrazu.

„Ano, jsem u divadla,“ chytil se jejích slov. „Jako elektrikář.“

„Pracujete v Lincolnově centru?“

„Ne. Musel jsem tam jen zajít kvůli nějaké práci.“

„Na kterých představeních jste spolupracoval?“

„Inu, těch bylo hodně.“

„Třeba jsem některé viděla.“

„A co jste třeba viděla?“

„Chodili jsme s manželem do divadla nejméně jednou týdně,“ vysvětlovala. „Když jsme ještě byli spolu.“

„Potom jste určitě viděla i některé z těch, na kterých jsem dělal,“ mínil a zoufale zatoužil, aby už, hrome, začali mluvit o něčem jiném.

„Musí to být zajímavé zaměstnání,“ poznamenala.

„Je to jako každá jiná práce,“ tvrdil.

„Myslím tím, že se nejspíš při práci stýkáte se spoustou umělců.“

„To ano,“ připustil.

„Říkáte, že jste elektrikář…“

„Jenom rozvěšuju světla, to je všechno. A samozřejmě tam musím být i při představení. Dohlédnout, aby bylo všechno v pořádku, to víte.“

„Vy sedíte u osvětlovacího panelu?“

„Ne. Obyčejně se o panel stará někdo jiný,“ odvětil a pomyslel si: Tak už toho sakra nechrne, ano? „A co děláte vy?“ otázal se.

„Teď zrovna nic. Vlastně bych to neměla říkat. Starat se o Péťu a o domácnost, to je práce na plný úvazek.“

„Jak je starý?“ zajímal se Alex a pohlédl na chlapce, který měl ruce i pusu umatlané od čokolády.

„Dva roky.“

„Je vám hodně podobný.“

„Spíš je podobný tátovi. Má jeho ústa.“

„Ale oči má po vás,“ všiml si Alex.

„Jeho otec má také modré oči.“

„Tak to je tedy vaše práce,“ prohodil Alex. „Pečujete o syna a o domácnost.“

„Ano a k tomu ještě musím běhat po úřadech, abych z toho lakomého parchanta, kterého jsem si vzala, vyrazila slušné vyrovnání. Já jsem jinak redaktorka. Vlastně jsem jí byla, než jsem se vdala. A nejspíš se k tomu vrátím, hned jak vyřídím všechno to běhání po soudech.“ „Jaká redaktorka?“ chtěl vědět Alex. „Pracujete v novinách?“

„Ne, v nakladatelství. Čtu po autorech jejich rukopisy, kontroluji, jestli v textu nejsou logické nebo gramatické chyby… nu, to je velmi jednoduše řečeno. Také pomáhám s úpravou – nemyslím s grafickým rozvržením, to dělá grafik – ale například když se v textu vyskytuje báseň, udělám poznámku, že by měla být umístěna uprostřed stránky a vytištěna kurzívou. Také upozorňuji, kde je třeba použít odlišný typ písma, i když konkrétní typ nevybírám, o tom rozhoduje grafik.“

Alex neměl ani ponětí, o čem to k čertu mluví. „Mhm,“

zabručel.

„Byl byste překvapen, kolikrát takový autor napíše na čtvrté stránce, že má někdo modré oči, a už na straně šest má ta postava jako zázrakem oči zelené. Ode mě se čeká, že takové chyby vychytám a upozorním ho na ně.“

„To musí být zajímavá práce,“ pravil Alex, i když ve skutečnosti měl pocit, že to musí být nuda k uzoufání.

„Také že je. Pracovala jsem s některými velmi známými spisovateli. Přesněji řečeno s jejich rukopisy. Málokdy se s takovým autorem setkám osobně.“

„Mhm,“ zahučel Alex.

„Takže se oba pohybujeme na samém okraji,“ prohodila.

„Myslím v těsném sousedství tvůrčí práce.“

„To ano,“ přikývl.

„Hned za scénou, takříkajíc,“ usmála se.

„Jo, hned za scénou,“ přikývl a úsměv jí oplatil.

„Ne, Petře,“ zvolala, „tohle nejez.“ Vyskočila z lavičky.

Vzala do ruky synovu pěstičku a vymanila z ní zmuchlaný staniol od čokolády. „V tomhle věku si trká do pusy úplně všechno,“ vysvětlovala. Když se obrátila zpátky k lavičce, mrkl Alex na její prsa. Zdálo se, že si jeho pohledu nevšimla, a znovu usedla vedle něj. „Teď jsem i já celá od čokolády,“ postěžovala si a sáhla do kabelky pro papírový kapesník.

„Musí ho teď být všude plno,“ poznamenal Alex.

„To tedy ano,“ přisvědčila Jessica. „Mívala jsem doma hospodyni na plný úvazek, ale když jsme se s Michaelem rozešli, musela jsem ji propustit. Chová se ohledně toho rozvodu tak strašně malicherně… Ale s tím vás nechci obtěžovat,“ dodala.

„Vůbec mě neobtěžujete.“

„Chci jenom říct, že on je vážně hrozný lakomec,“

vykládala. „Měl by mi posílat pět set na živobytí, dokud se všechno nevyřeší, ale nikdy ty peníze nepošle včas. Pokaždé mu musím telefonovat a prakticky žebrat, aby mi něco dal.

Víte, já se snažím postupovat pokud možno slušně. Řekla jsem svým právníkům, že pro sebe nepožaduji žádné výživné, chci jenom nějaké peníze na výchovu syna.

Nemohu současně pracovat a starat se o dítě, tak mě napadlo, že bych si za ty peníze mohla najmout vychovatelku, která by u nás bydlela. To je přece rozumné, nemyslíte?“

„Jistěže ano,“ souhlasil Alex.

„Jenže on se pořád proti všemu vzpouzí. Nejspíš mu ještě nedošlo, že už ho nemiluju. Muži tohle těžko chápou.

Zvlášť takoví muži, jako je Michael.“

„Jaký vlastně je?“ vyptával se Alex.

„Popravdě řečeno, je to hajzl,“ prohlásila Jessica.

Takový slovník Alexe překvapil. Netušil, že slušňácká děvčata mluví jako štětky. Znovu, tentokrát nepokrytě, se zahleděl na její prsa. Třeba není tak slušná, jak si myslel.

Ale slušňák je slušňák, uvědomil si. Radši si dá pozor.

„Tak,“ poznamenala, muchlajíc papírový kapesník, který uložila zpátky do kabelky. „Vždycky když Peter něco jí, musím se já jít vykoupat. Opravdu zajímavé.“ Opět se usmála. „Vy jste ženatý?“

„Ne,“ odvětil.

„Oženil jste se někdy?“

„Nikdy.“

„Kolik je vám let?“ zajímala se.

„Pětadvacet.“

„Mně je devětadvacet.“

„Tolik jsem vám asi hádal,“ přiznal se.

„Někdy mám pocit, že je mi už sto dva.“

„Ale jděte,“ nevěřil.

„Doopravdy. Celá ta záležitost je hrozně vysilující. Za poslední tři měsíce jsem ani jednou nebyla v kině, věřil byste tomu?“

„Nemůžete sehnat děvče na hlídání nebo co?“

„Ale jistě, to bych mohla.“

„Tak proč nechodíte?“

„Nerada chodím sama.“ Okamžitě mu došlo, že tohle je ta chvíle, teď se od něj čeká, že řekne: A co kdybyste někdy šla se mnou?

„Ano,“ přikývl. „Pro ženu je těžké, když má jít někam sama.“

„Zvlášť s jídlem je to složité,“ zdůraznila. „Když se jdu někam samotná najíst.“

„Ano, to může být obtížné,“ přisvědčil.

Opravdu s ní do jisté míry soucítil, ale současně si uvědomoval, co by z toho mohlo vyplynout pro něj.

Procenta; vždycky je třeba uvažovat v procentech pravděpodobnosti. V tomto případě vypadala situace lákavě, ale i tak stále váhal, zda má učinit krok, který ona od něj zřejmě očekává. Pro takový krok hovořila skutečnost, že byla pohledná, očividně osamělá a příhodně umístěná.

Nepochyboval, že by z toho něco mohlo být, pokud si to bude přát, ovšem nebyl si jist, jestli jim oběma jde o totéž.

Hlavní potíž se slušňáky viděl Alex v tom, že pořád chtějí věci, o které Alex nestojí a nepotřebuje je. Kromě toho zde byl problém, že kdyby se s ní sblížil – a sblížit by se s ní mohl jen jediným způsobem, o který stál, tedy v posteli, začala by se vyptávat na hromadu věcí; a ta jeho historka o povolání elektrikáře by nevydržela ani minutu. Ale někdy mu přece jen chybí, že nikde nablízku není žádná ženská; tahle by mu ovšem nebyla nablízku tak jako Kitty, když s ním žila. To by mohla být výhoda; měl by ji dostatečně po ruce, aby za ní zaskočil, kdykoliv bude mít chuť, ale zase ne tak blízko, aby se mu pletla pod nohy. Vzala si z kabelky cigaretu a zapálila si. Poskytla mu spoustu času, vůbec na něj netlačila; docela se mu zamlouvala a vážil si jí za to.

Usoudil, že pokud skutečně chce projít těmi dveřmi, které před ním otevřela, měl by ji dnes večer někam pozvat. Potíž byla v tom, že zítra bude čtvrtek, kdy se má vloupat do bytu Rothmanových. Potřebuje se pořádně vyspat a mít všech pět pohromadě, až se odváží do té vstupní haly. Nemá smysl na ni plýtvat penězi, kdyby mělo všechno skončit jen tím, že si přede dveřmi jejího bytu na rozloučenou podají ruce.

K čertu s tím kraválem. Tuto myšlenku adresoval hlučícím středoškolákům. Ale stejně je to zatraceně pěkné děvče a je už sama hodně dlouho, dokonce tři měsíce nebyla ani v kině.

Tohle by mohla být opravdu kvalitní záležitost.

„Co děláte v sobotu večer?“ otázal se.

Nedělala žádné okolky, neřekla „V sobotu… počkejte, musím se rozmyslet,“ a také za to si ji vážil. „Nic,“ usmála se. „Jako obvykle.“

„Třeba bychom mohli něco podniknout spolu,“ navrhl.

Počítals tím, že zítra odpoledne, nejpozději v pátek ráno už bude mít od Henryho peníze. Sobotní večer je výborný čas na to někam si vyrazit.

„Tak dobře,“ souhlasila.

„Ano?“

„Mhm,“ přikývla.

„Dobrá. Myslíte, že si budete moci zařídit nějaké hlídání?“

„Určitě ano.“

„V pořádku, mohli bychom tedy možná… máte ráda čínskou kuchyni?“

„Mhm.“

„Dobrá,“ řekl. „Tak tedy v sedm, o půl osmé se někde najíme a pak můžeme zajít třeba do kina. Anebo se vrátíme domů a poslechneme si nějaké desky, když budeme mít chuť. Mám úžasnou sbírku desek. Máte ráda jazz?“

„Ano.“

„Takže uvidíme, co se nám bude chtít podnikat,“

rozhodl.

„V pořádku,“ přikývla.

Začervenala se. Ta zpropadená ženská se začervenala.

Ve čtvrtek ráno zazvonil budík v osm hodin, ale on byl vzhůru už od svítání, doopravdy sledoval, jak se nad střechami vynořilo slunce. Dnes bude hezky. Paní Rothmanová se půjde projít, a až se vrátí, její vzácný prstýnek, a možná i pár dalších věcí, bude pryč. Těšil se na tu práci a pocítil první záchvěvy vzrušeného očekávání.

Dnes v poledne bude bohatší nejméně o devět tisíc dolarů.

Rothmanovi samozřejmě zchudnou o mnohem víc, ale na Rothmanových mu nezáleželo ani za mák. Vyhovovalo mu smýšlet o vloupání jako o zločinu bez obětí. Uvědomoval si, že v tom trezoru bude prsten, případně i jiné šperky, které budou ukradeny. Ovšem nikoliv ukradeny konkrétním lidem. Oběťmi byly podle Alexových úvah samotné klenoty, ne Rothmanovi. S Rothmanovými se neznal a nezáleželo mu na nich. Mají ty šperky nejspíš pojištěné, takže ztrátu utrpí jenom pojišťovna. A pojišťovny, to jsou velké společnosti, mnohem větší zloději, než jakým se kdy Alex může stát.

Ve sprše a při holení na práci ani nevzdechl. Tento trik se naučil už na střední škole, když se blížila nějaká písemka.

Na písemku se učil vždycky odpoledne, večer pak šel do kina a pustil zkoušku z hlavy.

Místo na práci teď myslel na Jessiku a na to, jestli od něj bylo chytré pozvat ji v sobotu večer na schůzku. Zítra si přijde Kitty pro ty dva tisíce, co jí slíbil, a hned je nejspíš poběží vrátit tomu chlapovi; a potom – natolik Kitty zná – se vrátí a bude překypovat vděčností. Ta vděčnost by mohla být až omračující, možná se Kitty rozhodne strávit s ním celý víkend a zaplavit svou vděčností celé okolí. Proč se tedy smluvil s Jessikou, když ví, že Kitty přijde docela určitě, zatímco u Jessiky má zatím jenom otazník, nemluvě o tom, že patří mezi slušňáky. Nespočítal si řádně procenta, vsadil zbytečně proti vysoké pravděpodobnosti. Takový večírek s Kitty, na to se nezapomíná, zvlášť když je za něco vděčná. Jednou, to ještě spolu žili, vykradl jeden byt a vrátil se domů se skvělou kořistí včetně dvou rubínových náušnic, které neprodal překupníkovi, a místo toho je daroval Kitty.

Ona je později prodala, aby měla na drogu, ale její vděčnost té noci dosáhla nevídaných výšin; vděčnosti štětky se nic na světě nevyrovná.

Jenže rozdávat si to s Kitty se skoro podobalo práci, o které se ví předem, co vynese. Žádná překvapení. Byla profesionálka, znala úžasnou spoustu triků, takových, které zaručeně každého uspokojí. Ale nikdy tu neexistovala možnost, že člověk náhodně zakopne o neobvyklý zážitek na celý život, s Kitty určitě ne. Nu, možná že ze začátku to tak bylo. Možná že tenkrát, když zjistil, že se mu to děvče tolik líbí… vlastně že ji miluje, ano, nejspíš ji opravdu miloval, nu, tak tehdy to byla jiná písnička. Ale tehdy mu překvapení nepřinášelo poznávání sexuálních novinek, ale cosi mnohem hlubšího – jednou se dokonce rozplakal, na mou duši, prokristapána, plakal. To bylo potom, když leželi na polštáři vedle sebe, najednou k sobě Kitty divoce přitiskl a dal se do pláče. Přivinula si ho k prsům, hladila ho po hlavě, no tak, ale no tak, můj chlapečku, a on s tváří na jejích ňadrech, zmáčených jeho slzami, jenom přikyvoval, nevěděl, proč pláče, nechápal to. Ano, zřejmě ji kdysi opravdu miloval. Nejspíš proto jí chce půjčit ty dva tácy.

Protože ji kdysi tolik miloval, až se z toho dal do pláče.

Vzal si oblek z lehoučkého gabardénu; podle rozhlasové předpovědi počasí se dnes teploty měly pohybovat kolem šestadvaceti stupňů a on se nechtěl při práci zpotit. Ještě stále nevěděl, co si počne, kdyby narazil na opravdu kvalitní sejf. Možná to udělá jako kdysi ve škole – jednou to zkusí a pak: k čertu s tím. Nechtěl na to teď myslet. Uvázal si nádhernou hedvábnou kravatu s modrými a žlutými proužky, kterou dostal loni o Vánocích od matky, když se za ní vypravil do Miami. Jeho matka žila se slušňákem, který pracoval v jednom nóbl hotelu jako tenisový trenér. Měl už třiašedesát, ale pořád byl ve skvělé formě; vyprávěl Alexovi, že je dvanáctým nejlepším tenistou ve Spojených státech, což mu Alex nevěřil. Alex s ním odehrál pár míčů a připadal si přitom jako hlupák, protože se na ně všichni dívali. Ten chlapík Alexe ujišťoval, že kdyby trochu trénoval, mohl by se stát velmi dobrým hráčem. Jenže Alex nechápal, proč by člověk, pokud má jen trochu rozumu, toužil zdokonalovat se v odpalování nějakého zpropadeného balónku přes síť.

Matka vypadala docela spokojeně, i když si všiml, že má na pažích spoustu podlitin. Modřiny na nohou, ty znal; ty si způsobila, když v opilosti narážela do nábytku, ale pokud šlo o podlitiny na rukou, podezíral jako jejich původce pana tenisového trenéra.

„Jsi šťastný, Alexi?“ vyptávala se ho, když odjížděl zpátky do New Yorku.

„Ano, mami, jsem,“ odpověděl.

„Já taky,“ ujistila ho, ale v očích se jí přitom mihl výraz, který nedokázal přesně interpretovat. Panu trenérovi navykládala, že její syn je obchodním cestujícím u společnosti Gillette. Tím byl Alexův otec, avšak svého otce viděl Alex naposledy v osmi letech, když se tatík vydal na jednu ze svých obchodních cest a už nikdy se nevrátil.

Matka pak proplakala celý měsíc, zaklínajíc se střídavě láskou i nenávistí vůči otci. Nakonec Alexovi sdělila, že jeho otec byl hajzl ničemná. Přesto však, když ji syn přijel o Vánocích navštívit, nakukala panu Tenistovi, že Alex pracuje u firmy Gillette. Byl k smrti rád, když z Miami vypadl.

Z horní přihrádky v prádelníku v ložnici sňal koženou aktovku a otevřel ji. Aktovka měla na šířku třicet centimetrů, byla pětačtyřicet centimetrů dlouhá a asi deset centimetrů hluboká – stačila pojmout všechny nástroje, které bude potřebovat, a přitom nebyla tak velká, aby upoutávala pozornost. Nejrozměrnější, co ponese, bude jen páčidlo a vrtačka. Páčidlo se dá rozložit do tří částí a vrtačka přesně zapadá do tvaru aktovky, jakmile se zavře. Tyto dva předměty do ní vložil jako první, protože je bude potřebovat až nakonec, při práci na sejfu. Také si vzal prodlužovačku, baterku, soupravu průbojníků, paličku a sekáč. Bude ten sejf muset prorazit nebo rozříznout a k tomu bude potřebovat tyto nástroje. Pokud se ukáže, že sejf nejde otevřít ani jedním z uvedených způsobů, nechá ho plavat, pobere, co uvidí, a rychle odtud zmizí.

Planžety a pružiny měl uložené v látkovém skládacím pouzdru, které si koupil v obchodě s potřebami pro řidiče.

Rozevřel ho, vyňal nástroje, které bude potřebovat k otevření dveří z haly na schodiště, a položil je na prádelník. Potom přikryl velké nástroje uložené v aktovce utěrkou a látkové pouzdro položil na ni. Věděl, že někteří lupiči dávají před obyčejnou planžetou přednost mechanické planžetě, protože s mechanickou stačí jen cvaknout spouští, manžeta se rozkmitá nahoru dolů a zastrká všechny zoubky velmi rychle na místa. Na rukojeti je také kolíček, kterým lze otáčet a upravovat tak napětí pružiny, čímž se zrychlí nebo zpomalí rozkmit planžety. On sám se při zasouvání planžety raději spoléhal na svůj cit v ruce, propracovával se do zámku postupně, odsouvaje planžetou jednu západku za druhou. Patentní zámek funguje tak, že když do něj vsunete klíč, zoubky na klíči odsouvají západky jednu po druhé, přemáhajíce pružinky, které je drží na místě. Jakmile se všechny západky zvednou, otočíte klíčem a odemknete.

Alex uměl nahradit klíč svými pružinami a planžetami, které vlastnil již dlouhá léta. Věděl, že dveře z haly na schodiště dokáže otevřít, avšak netušil, co ho čeká ve dveřích bytu Rothmanových, a tak si přibalil i malý kolovrátek s vrtákem pro případ, že by musel zámek odvrtat, a kombinačky, kdyby musel zámek úplně vyjmout z lůžka.

Pochyboval, že by u Rothmanů měli ve dveřích tubusový zámek, ale pro jistotu si zabalil i tři okrouhlé planžety. Ta s červenou rukojetí byla pro pravostranné zámky, modrá pro levostranné a bílá rukojeť značila zámek se západkami uprostřed. Tuto úpravu získaly planžety už přímo u výrobce; barevné rozlišení velice vyhovovalo zámečníkům – a případně i lupičům. Na tubusový zámek narazil jenom jednou za celou svoji zlodějskou dráhu, ale vždycky se vyplatí být připravený na všechno, co by ho mohlo potkat.

Zavřel aktovku, zacvakl přezky, pak přistoupil k zásuvce prádelníku a vyňal odtud hliníkový proužek, odstřihnutý z jedné lišty kovové žaluzie. Proužek byl asi čtyři centimetry široký a třicet centimetrů dlouhý; odsune jím závoru zámku u bytových dveří, pokud by tam šťastnou náhodou narazil na nějaký jednoduchý typ. Královskou fleš nechal v zásuvce, i když byl v pokušení vzít ji s sebou jen tak, pro štěstí.

Hliníkový proužek vsunul do náprsní kapsy saka a ze stejné zásuvky vyňal pár tenkých černých kožených rukavic, které si uložil do pravé postraní kapsy. Na rukavice do téže kapsy položil planžety a pružiny. Ze svrchní desky prádelníku vzal také novou neořezanou tužku a přivázal na ni gumičku tak, že tvořila smyčku těsně nad koncem tužky, opatřeným gumou. Tu také uložil do náprsní kapsy a potom vzal do ruky kartotéční lístek o rozměrech třináct krát osm centimetrů, který již včera večer opatřil nápisem MIMO

PROVOZ. Ten uložil do levé kapsy saka spolu se svitkem lepicí pásky a kouskem papíru, na nějž opět napsal jméno vybrané nazdařbůh v telefonním seznamu – tentokrát s adresou v Devětašedesáté ulici, ale o kus dál ve stejném bloku. Nemohl si dovolit vyzkoušet znovu tenhle trik na člověka od výtahu, ale možná by to pomohlo, kdyby se dostal do potíží s dveřníkem. Do téže kapsy na levé straně uložil ještě krabičku dřevěných párátek.

Uchopil aktovku, pohlédl na sebe do zrcadla nad prádelníkem, zamyslel se, jestli něco nezapomněl, ale usoudil, že má všechno, co potřebuje – a vyšel z bytu.

Pět minut po desáté vytočil telefonní číslo Rothmanových. Odpočítával zazvonění. Jednou, dvakrát, třikrát…

Jen nebuďte doma, říkal si v duchu.

Čtyřikrát, pětkrát, šestkrát…

Nezvedejte to.

Sedmkrát… osmkrát… devětkrát… desetkrát.

S pocitem úlevy nechal telefon pro jistotu zazvonit ještě desetkrát. Potom ale nezavěsil a místo toho nechal sluchátko volně viset na šňůře. Ohlédl se přes rameno směrem k pultu a vytáhl z kapsy lepicí pásku a kartotéční lístek. Utrhl kousek pásky a připevnil na telefon nápis MIMO PROVOZ, přímo přes štěrbinu na vhazování mincí. Sluchátko se ještě stále pohupovalo na šňůře, když vyšel z budky a svižně odkráčel po Madison Avenue. Na rohu Devětašedesáté ulice pohlédl na hodinky. Bylo deset hodin a deset minut a vrátný postával před vchodem. Pokud se Alex nepřepočítal, měl by za deset minut zazvonit v hale telefon a ten muž v klobouku požádá dveřníka, aby mu přivezl před dům jeho cadillac.

Čekal.

Neslyšel zazvonění telefonu, ale byl si jistý, že zazvonit musel, protože viděl vrátného, jak zaběhl dovnitř a hned nato zase vyšel ven a zamířil do garáže na protější straně ulice. Alex okamžitě vykročil k domu. Jen na okamžik zaváhal před skleněnými dveřmi a nahlédl do haly směrem k výtahům. Kovové dveře byly zavřené a obsluhu výtahu nikde neviděl. Rázně vešel do haly, zamířil přímo k poštovním schránkám. Cestou kolem dveří výtahu mrkl na číselný ukazatel. Výtah byl v osmnáctém patře… teď v devatenáctém… pokračoval v jízdě směrem vzhůru a Alex se obrátil k výklenku.

Ve schránce Rothmanových nic není. Dobrá. Už odešla a byt je prázdný. Srdce mu prudce bušilo. Vyšel z výklenku a tentokrát se na číselník nade dveřmi ani nepodíval. Neměl času nazbyt, nemůže si dovolit žádné zbytečné pohyby, musí odemknout ty zparchantělé dveře a zmizet z vestibulu dřív, než přijede výtah, než se vrátí dveřník, dřív, než sem z ulice vejde někdo z nájemníků. Nenáviděl okamžik prvního vstupu, to byla vždycky ta nejhnusnější chvíle, zvlášť v hale, jako je tato. Člověk si nemůže natáhnout ani pitomé rukavice a musí riskovat, že na tom zpropadeném zámku nechá otisky prstů. Ksakru, měl Henryho s tou zakázkou poslat ke všem čertům.

Ruce se mu třásly, když sáhl do kapsy pro nástroje a vybral dostatečně tenkou planžetu pro tento zámek.

V biografu člověk vidí, jak takový lupič zastrčí planžetu do zámku, dvakrát jí zakvrdlá a bum bác, už je otevřeno.

Pitomost. Planžetou můžete zvednout každou západku do patřičné pozice, ale když ji v té poloze nebudete držet, zaskočí zase zpátky a ty zatracené dveře zůstanou zamčené.

V tomto zámku je pět zoubků a Alex je musí odsunout jeden po druhém; musí si ten první přidržet pružinou, zatímco planžetu posune k druhému, a ten potom také podrží a bude pokračovat dál, popořadě, až je nastaví všechny tak, že planžeta bude moci volně procházet. Nastavil první západku a zajistil ji, tak pojď, maličká, pomyslel, si, otevři se pěkně, nahmatal druhý zoubek, opatrně vedl planžetu, přizvedl ho a zajistil pružinou. Táák, pěkně, zlatíčko, otevírej se, tak se otevři, ty pindo! Uslyšel sténání výtahu sestupujícího šachtou, horní ret měl ojíněný potem, když zaštěrchal planžetou ve snaze zachytit třetí západku, tak, hezky, ucítil, jak povolila. Ano, jen tak dál, západka se zvedla, podepřel ji pružinou, už to skoro má, čtvrtý zoubek je tam, a teď pátý, s pomocí pružiny otočil zámkem a závora odskočila. Vzal za kliku a otevřel dveře. Než je zavřel, otřel kliku čistým kapesníkem a vyšel z haly. Rychle za sebou zavřel a celý udýchaný se opřel o dveře.

Pohlédl na hodinky. Za sedm minut půl jedenácté.

Odemkl ty dveře za necelé dvě minuty, jenže měl pocit, že to trvalo nejmíň rok. Jal se stoupat po kovových schodech, počítaje poschodí pro případ, že by každé patro nebylo označeno číslem. Ale čísla zde měli, dokonce červená.

Mockrát děkuju, pomyslel si; až do šestnáctého patra bral schody po dvou. Tam se zastavil u požárního východu, popadaje dech a naslouchaje zvukům z chodby. Pak vytáhl z kapsy saka tenké kožené rukavice a nasadil si je. Odemkl dveře a vstoupil do výklenku pro obsluhu. Po levé straně uviděl dveře s číslem 16B. Dveře vpravo nesly označení 16A. Dveře přímo naproti němu neměly žádné číslo a nepochybně vedly do chodby, táhnoucí se podél výtahů a vstupních dveří obou bytů. Vůbec se nerozmýšlel, zda má zkusit vstupní dveře, nebo zadní dveře pro obsluhu.

Z nějakého důvodu bývají dveře pro obsluhu vždycky opatřeny méně kvalitními zámky než hlavní vchod do bytu.

Kromě toho by na vstupní dveře viděl ten chlap od výtahu, pokud by někoho přivezl do tohoto poschodí, zatímco u zadních dveří Alex riskoval jen to, že někdo z bytu 16B

půjde vyhodit odpadky a uvidí ho. V chodbě se nacházely tři malé nádoby na odpadky; před bytem 16B jedna a před číslem 16A dvě. Ve výklenku byl strašlivý puch.

Alex přitiskl ucho na dveře bytu Rothmanových. Slyšel, jak uvnitř vyzvání telefon. Vytočil číslo pět minut po desáté, teď už táhlo na půl jedenáctou a telefon stále zvonil, což považoval za dostatečnou pojistku. Odložil aktovku a prohlédl si zámek. Skoro nevěřil vlastním očím. Byl to ten nejlevnější křáp, jaký je k mání. Ti lidé tu mají diamanty za třicet tisíc dolarů, a na zadní dveře si dají zámek za pár šupů.

Tenhle by se dal otevřít i hrací kartou. Zastrčil elastický proužek nad zámkem do škvíry mezi dveřním rámem a dveřmi. To je ono, pomyslel si, jako po másle, posunul proužek níž, nahmatal závoru, ucítil odpor, když hliník narazil na ocel, a pak proužkem zapáčil proti zámku.

Celuloid by byl pružnější, s celuloidem člověk dokáže věci, které nějaký zatracený hliník nedokáže, ale už to jde, tak se na to musí, takový laciný zámek se dá vypáčit během deseti vteřin. Jen do toho, můj milý, zasunout do štěrbiny, pěkně s citem, to je ono, už je skoro tam; dorazil proužek aluminia úplně dolů a zámek odskočil.

Vzal za kliku a strčil do dveří. Otevřely se na nějakých osm deset centimetrů a dost. Zajištěné řetězem. Žádný problém. Sáhl do náprsní kapsy pro tužku s gumičkou omotanou kolem konce, opatřeného gumou, a prostrčil tužku škvírou v pootevřených dveřích. Začal naslepo kroužit po zárubni širokou gumovou smyčkou na tužce a za necelou minutu zachytil závlačku řetězu. Maličko přivřel dveře, avšak neustále udržoval tah gumy na závlačce, až se závlačka vysunula k otvoru na protějším konci. Klepl tužkou a řetěz vypadl.

Byl uvnitř.

Sebral aktovku, vstoupil do bytu, zavřel za sebou a otočil kličkou do polohy odemčeno. Kdyby do bytu někdo přišel, dokud on bude uvnitř, musí se dostat ven co nejrychleji a nebude mít čas zdržovat se nějakou kličkou. Telefon stále zvonil; uvědomoval si, že by se z toho zbláznil, kdyby mu tady měl vyzvánět celou dobu, co se bude zabývat sejfem.

Zamířil k přístroji zavěšenému na stěně vedle ledničky, sňal sluchátko z vidlice a nechal ho volně viset na šňůře. Prošel z kuchyně do jídelny a dál, do obývacího pokoje, odkud zamířil přímo ke vstupním dveřím. Odemkl je také, z krabičky v kapse vyňal párátko, pootevřel dveře a zastrčil párátko do zámku. Ulomil ho v jedné rovině s okrajem klíčové dírky, zabouchl dveře a znovu je zamkl. Kdyby se někdo z Rothmanových nečekaně vrátil domů, určitě půjde předními dveřmi, protože na té straně vystoupí z výtahu.

Pokusí se vsunout klíč do zámku, jenže narazí na párátko, a zatímco se bude hmoždit s klíčem v zámku, nadělá hluk, který by probudil i mrtvého. Se spokojeným pocitem, že má své vlastní poplašné zařízení i zajištěnou ústupovou cestu, vydal se Alex do ložnice. Podle hodin na prádelníku bylo už za pět minut tři čtvrtě na jedenáct. Má hodinu a deset minut na to, aby odsud včas zmizel.

Služka jim pověděla, že trezor se nachází ve dvoudveřovém šatníku naproti oknům. Zamířil rovnou ke dveřím, otevřel jedno křídlo a odsunul stranou asi tucet dámských šatů, pověšených na ramínkách. Některé trezory mají dveře čtvercové, jiné kulaté a také existuje takzvaný typ dělová koule – vypadá přesně tak, jak se jmenuje – je to velká černá koule se šroubovacími dveřmi. Dělové koule jsou ale zastaralé, dnes už na ně nenarazíte. Rothmanovi neměli dělovou kouli a on to také nepředpokládal. A jejich sejf neměl ani kulaté dveře a vůbec to nebyl starý typ.

Takové staré trezory se dnes dají otevřít za pouhých dvacet vteřin, když se v tom člověk vyzná, ovšem tohle byla zbrusu nová věcička se dveřmi ve tvaru čtverce a bylo hned jasné, že s ní budou potíže. Průvlak v otvoru pro šroubovou hřídel číselníku bude z olova a přítužné matice zámku jsou od něj asi oddělené, takže se mu nepodaří celou hřídel i s průvlakem vrazit do dutiny v dveřím křídle. Zkusí to, třeba bude mít štěstí, ale pochybuje, že to půjde.

Avšak dřív, než se pustil do jakékoliv manuální práce, zcela automaticky zkontroloval, zda kombinace zámku není nastavena na denní užívání. Spousta lidí totiž, zvlášť pokud musí do sejfu třeba pětkrát, šestkrát za den, pootočí kombinačním kotoučem jen trochu, když sejf zavírají. Tím sice znemožní komukoliv vzít za kliku a otevřít, ale oni sami si uchovají relativně snadný přístup do vlastního sejfu; stačí jen podržet kliku a pootočit kotoučem pomalu zpátky k poslednímu číslu nastavené kombinace. Ušetří se tím čas a člověk nemusí vytáčet celou kombinaci pokaždé, když chce trezor otevřít. Problém je v tom, že pokud necháte sejf nastavený na denní režim, není doopravdy zamčený a kdokoliv jiný může udělat totéž co majitel – pomalu otočit kotoučem, přitom podržet kliku a dveře se otevřou.

Alex to zkusil. Dveře se neotevřely; zámek nebyl nastaven na denní použití. Potom zkusil metodu zvanou pět-deset, která také může pomoci otevřít sejf bez použití násilí.

Lidé mají často potíž zapamatovat si kombinaci zámku, a když si objednají trezor, žádají, aby tři čísla v kombinaci byla třeba násobky pěti. Nebo čtyř. Osm-šestnáct-dvacet čtyři; něco takového. Nebo tří či sedmi; prostě jakoukoli sekvenci z násobilky, kterou si lze snadno zapamatovat.

Násobilce devíti se ale většina lidí vyhýbá; z nějakého důvodu je pro ně těžké si násobilku devíti zapamatovat.

Někdy si přejí, aby ta čísla dávala dohromady jejich datum narození. Například kdyby věděl, že se paní Rothmanová narodila 15. září 1913, zkusil by vytočit patnáct doleva, devět doprava a třináct znovu doprava. Její datum narození však neznal, a tak zkusil několik jednoduchých násobilkových kombinací a pak ještě prvních šest číslic z telefonního čísla Rothmanových. Trezor ale nebyl nastaven ani na kombinaci odvozenou z telefonního čísla; asi po čtyřech minutách to vzdal a přestal si s kotoučem pohrávat. Nakonec to přece jen bude opravdová práce.

Otevřel aktovku a zpod utěrky vykutal paličku a jeden průbojník.

Prudkým úderem palice rozbil číselník, pod nímž se objevil průvlak hřídele. Vypadalo to na olovo, to pozná během chvilky. Sevřel průbojník v levé ruce a palici v pravé, nasadil hrot průbojníku přesně doprostřed hřídele a začal tlouci. Věděl, jaký tím způsobí hluk, ale počítal se dvěma faktory, jež vždy působily v jeho prospěch.

Zaprvé – průměrný nájemník je zvyklý během dne neustále poslouchat rámus způsobený všelijakými opraváři a zadruhé – i kdyby někdo to mlácení uslyšel a podivil se tomu, připadalo by mu hloupé zjišťovat, co se děje. V New Yorku mívají lidé sklon starat se sami o sebe. Jeden feťák kdysi Alexovi vyprávěl, jak se jednou celých patnáct minut snažil z požárního schodiště dostat do okna, a v budově naproti, také na požárních schodech, celou tu dobu seděl nějaký chlapík a díval se na něj. Vůbec se z toho místa na schodech nepohnul. Seděl tam úplně uchvácený. Možná si myslel, že se dívá na nějaký bláznivý velkofilm.

A ten zatracený čep se ne a ne pohnout; určitě je to olovo, po každé ráně palicí to nabobtná, k čertu s tím. Bude muset tu stěnu rozříznout. Což znamená, že může být hotov za pět minut, anebo také za pět hodin, podle toho, jak kvalitní ta kasa je. Pohlédl na hodinky. Za deset minut jedenáct; do hodiny musí být odsud pryč. Začít na čelní straně by bylo obtížné. V podstatě existují dva hlavní druhy sejfů – na dokumenty a na peníze. Trezor na listiny mívá čtvercové dveře a sejf na peníze je má kulaté. Kulaté dveře se zamykají mechanismem, který vysouvá zarážky do dveřního rámu na všech stranách; původně sloužila tato konstrukce jako ochrana proti lupičům, kteří používají výbušniny. Dnes již Alex sotva znal někoho, kdo by pracoval s výbušninou, ale zesílená dveřní konstrukce byla ještě stále běžnou věcí. Takový sejf na peníze bývá obvykle vyroben ze silných ocelových plátů a podle výrobců je „odolný proti vloupání“. Žádný výrobce trezorů na světě si nikdy nedovolí tvrdit, že jeho výrobek je „nedobytný“, vždycky bývá jen „odolný proti vloupání“. Takový sejf na peníze mívá vždycky těžko rozbitný čep, někdy i pojistnou nouzovou závoru a občas také měděnou výztuž ve dveřích, chránící je proti acetylénovému hořáku.

Rothmanovi měli standardní sejf na dokumenty a Alex přesně věděl, co se dá od této konstrukce očekávat. Dveře i všechny stěny trezoru na listiny připomínají sendvič; sestávají z několika tenkých vrstev oceli, jimiž je obložen izolační materiál uprostřed. Sejf na peníze je odolný proti vloupání, ale trezor na dokumenty bývá jen ohnivzdorný; účelem je ochránit jeho obsah před zničením, pokud by v domě vypukl požár. To ovšem neznamená, že je snadné se do něj dostat. Znamenalo to jen, že to bude o něco lehčí.

Proč si Rothmanovi uschovali šperky za 30 000 dolarů do ohnivzdorného trezoru, to bylo Alexovi záhadou – ledaže by tam měli i nějaké akcie a dluhopisy. Koneckonců, on je přece makléř, takže tam možná opravdu budou i cenné papíry.

V každém případě, ať už je to sejf na peníze, či na papíry, je třeba vyříznout do stěny tak velký otvor, aby jím bylo možné prostrčit páčidlo. Jakmile obnažíte mechanismus zámku, snadno ho vypáčíte a otevřete dveře.

Nějakou chvíli to trvá. A je to těžká práce. Nejtěžší je vůbec začít, zarýt se do té stěny tak, aby ji člověk mohl odchlípnout. Sáhl do aktovky pro vrtačku a prodlužovačku a právě mířil s prodlužovačkou k elektrické zásuvce, když ho vyděsil nějaký zvuk.

Všechno ztuhlo.

Pohyb jeho těla, jeho dech, na chvíli měl pocit, že se mu zastavilo i srdce. Naslouchal. Hluk přicházel přibližně ze směru od obývacího pokoje. Potichu přistoupil ke dveřím ložnice, zastavil se těsně před nimi a znovu se zaposlouchal.

Znělo to jako… co vlastně? Někdo si hraje s gumovým míčem? Svižně prošel obývákem přímo k hlavním vchodovým dveřím. Ten zvuk přicházel z chodby, ano, je to nějaké dítě a pinká si gumovým míčem o podlahu, teď už si tím byl jist. Pin– kání ustalo a ke dveřím se přiblížily kroky.

Zazvonil zvonek.

V náhlém záchvatu paniky uskočil ode dveří. Zvonek zazněl ještě jednou. A opět se rozhostilo ticho. Potom Alex znovu uslyšel zvuk odrážejícího se míče a bouchnutí dveří.

Bydlí to dítě v čísle 16B? Přišlo navštívit milou paní Rothmanovou, protože si neuvědomilo, že je na pravidelné dopolední procházce? Nebo snad někdo v čísle 16B slyšel Alexovo mlácení do trezorového zámku a poslal sem to dítě zjistit, co a jak? Čekal. Částečně byl v pokušení okamžitě odsud vypadnout, ale čekal; stál u předních dveří a naslouchal. Nic víc už nezaslechl. V těchto obytných domech člověk obyčejně pořád slyší nějaký hluk.

Splachovací záchody, drnčení trubek, někdy se hádají sousedé o patro výš nebo ve vedlejším bytě. Teď však neslyšel nic, a to ticho ho přesvědčilo, že je v bezpečí; dověděl se, že jsou zde dobře izolované stěny, takže si může počínat při práci na trezoru i trochu hlučně.

Vrátil se do ložnice, zapojil prodlužovačku do zásuvky, přistoupil s vrtačkou k sejfu a dal se do práce na levém horním rohu. Neznal žádného lupiče, který by začal trezor otvírat z pravé strany. Na pravé straně jsou totiž panty, a na těch můžete snadno ztroskotat. Teď potřebuje jenom prorazit vnější vrstvu oceli tak, aby pod ni mohl vrazit sekáč a začít ji ohýbat směrem ven. Ta vnější vrstva bude asi tak šest milimetrů silná, a když ji dokáže odchlípnout a dostane se pod ni s páčidlem, může pak pokračovat podél okraje plátování dveří, urážet nýty nebo trhat sváry a ohýbat další vrstvy oceli, dokud nepronikne až k izolaci. Nastavil vrtačku na nejvyšší rychlost, ale šlo to pomalu a trvalo skoro deset minut, než vznikl otvor, který mohl použít. Vzal palici a sekáč a začal na otvoru pracovat, pokoušeje se zakaleným ostřím sekáče rozrušit hladký povrch ocelových dveří.

Existoval ještě jeden způsob práce, ale tím by v tom zatraceném činžáku způsobil přílišný hluk. Ti chlapíci, co pracují v noci, někde ve skladišti nebo v kancelářské budově, a nemusí si dělat starosti, jestli někoho probudí, někdy třískají palicí do rohu dveří, dokud se ocel neohne natolik, že mohou dovnitř prostrčit páčidlo. No ovšem, to by mu tady ještě scházelo, mlátit do rohu dveří a ten mrňous s balonem odvedle se přijde podívat, kdo to je u Rothmanů v bytě a co tam rozbíjí.

Sekáč neustále klouzal, ne a ne ho dostat pod ocelový plát, ten zpropadený roh dveří prostě nechtěl povolit. Ztěžka dýchal a po obličeji mu stékal pot. Hodiny na prádelníku byly elektrické, ale i tak slyšel v tichu místnosti jejich bzukot, vytrvalé vrčení, znějící na pozadí úderů palice do rukojeti sekáče. Nastraženýma ušima pátral po jakémkoliv neznámém zvuku; jediné, co zde teď mělo znít, byl jeho dech, bzučení elektrických hodin a vytrvalé nárazy kovu na kov. Na chvíli přestal, rukou v rukavici si otřel zpocený horní ret a pohlédl na hodinky.

Čtvrt na dvanáct.

O deset minut později tu krabici konečně načal. S úlevou si oddechl, protože teď už to byla hračka. Vyňal z aktovky skládací páčidlo, sešrouboval všechny tři části dohromady a zahákl zahnutý konec pod ocelový plát, který se mu podařilo sekáčem odchlípnout. Sevřel páčidlo oběma rukama, pověsil se na něj vší silou obou paží a podařilo se mu roh dveří trochu víc odklonit. Střídaje při práci sekáč a páčidlo, vytloukal nýty, trhal sváry a odchlípl i druhou vrstvu oceli a po ní třetí. Najednou se z otvoru vyvalil jakoby obláček kouře. Pronikl až na azbestovou izolaci; byl tam, kam se chtěl dostat. Ve tváři mu zasvítil úsměv. Ještě pět minut mu trvalo, než vybral azbest a beton a vypáčil vnitřní závoru. Dveře se otevřely. Bylo přesně jedenáct hodin a čtyřicet minut.

Vysypal všechno nářadí z aktovky na podlahu. Ještě nikdy své nástroje na místě činu nenechal, ale Jestřáb mu onehdy poskytl dobrý tip – i když neúmyslně – a Alex si uvědomil, že jedním ze způsobů, jak zmást protivníka, je pokaždé měnit způsob práce. Nikdy dřív ho to nenapadlo a domníval se, že na to nepomyslel ani žádný ze zlodějů, s nimiž se kdy potkal, ať už ve vězení, nebo na svobodě.

Člověk mívá ve zvyku postupovat vždycky a pokaždé stejně. Věděl, jak je riskantní odnášet si náčiní s sebou – kdyby ho na odchodu chytili s lupičskými nástroji, znamenalo by to automaticky zvýšení trestu o rok vězení nebo o pokutu tisíce dolarů, a navíc by to byl důkaz, že šlo o vniknutí s úmyslem páchat trestnou činnost. Člověk přece nevleze do cizího bytu se skládacím páčidlem, pokud ho nechce použít, a Alex si neuměl představit, na co jiného by se dalo použít než na vypáčení pokladny. Měl však své nástroje doopravdy rád – skvěle mu padly do ruky, poznal po paměti každé zaoblení, každý háček, každý diamant či paklíč, jaksi mu dodávaly klidu, když s nimi pracoval.

Koupit si nové nástroje nebylo těžké, protože stejné náčiní používají i skuteční zámečníci, o to tu nešlo. Byly to jeho nástroje a jemu se prostě nezamlouvala představa, že je někde nechá, jak to dělá většina lupičů z obavy, že k případnému obvinění přibude i držení lupičského náčiní, a také kvůli škrábancům a stopám na materiálu, které by je s loupeží spojovaly. A tak Alex nikdy nástroje na místě nenechával a skoro pokaždé rozbil okno, aby to vypadalo na nějakého feťáka nebo jiného nemotoru. Jestřáb ho však poučil. Dnes nechá na místě činu své náčiní a s oknem se vůbec zatěžovat nebude. Ať si to Jestřáb vyloží, jak chce, kokot jeden.

Sáhl do trezoru.

Listiny uložené uvnitř nebyly akcie ani dluhopisy, našel jen dokumenty jako oddací list, vlastnickou listinu na dům kdesi na venkově a fotokopii rozvodového rozsudku, vyneseného na Haiti – pan Roth– man byl nejspíše již podruhé ženatý. Alex naházel dokumenty na zem a jal se v sejfu pátrat po lepším zboží. Podle instrukcí měl prsten najít v malé černé krabičce s nálepkou „Henry Green, klenotník“. Odklopil víčko, aby se ujistil, že je prsten opravdu uvnitř, a uložil krabičku do aktovky. V trezoru spatřil také podlouhlou krabici potaženou sametem; otevřel ji, objevil uvnitř diamantový náramek a rychle ho schoval do aktovky. Další krabičky, které uvnitř našel, se ani nenamáhal otevírat. Věděl, co už jeho úlovek obnáší, a tohle nebyla situace, kdy by si mohl dovolit vybírat z hromady krámů kvalitní zboží. Domníval se, že pokud je něco zamčené v trezoru, nejspíš to musí být cenné, a tak prostě sáhl dovnitř a všechno, co našel, naházel do aktovky. Když sejf vyprázdnil, podíval se na hodinky. Bylo skoro tři čtvrtě na dvanáct, ještě mu zbývalo pět minut.

Tentokrát nechtěl, aby to vypadalo na práci nějakého neumětele, ale také si nepřál vyvolat dojem, že měl pachatel informace z domácího zdroje. Někdo si přijde, namíří si to rovnou k sejfu, o nic jiného v místnosti se nezajímá, a každého hned napadne, že dostal tip. A tak nyní přistoupil k prádelníku a začal vytahovat zásuvky a vyklápět jejich obsah na postel. Prázdné zásuvky pak pohodil na zem. Našel náramkové hodinky značky Hamilton, které uložil do aktovky, a v hromadě bižuterie objevil i pár zlatých náušnic s maličkými diamanty. Bižuterii nechal pohozenou na posteli, ale náušnice schoval do aktovky. Rozházel po místnosti pár kalhotek, pánských slipů a halenek, aby se zdálo, že měl pachatel naspěch, pak se vrátil k šatníku, shodil na zem několik obleků a nějaké šaty, potom schválně porazil jednu stojací lampu, znovu pohlédl na hodinky a usoudil, že pro dnešek toho udělal dost. Spousta lupičů, které znal, či spíše o nichž slyšel – nikdo z jeho známých totiž nepřipustil, že by sám něco takového udělal se před odchodem z místa činu vydělala uprostřed místnosti, případně pomočili postel nebo něčí střevíce. Lupič tak majitelům dával najevo, že zde byl a co si o nich myslí. Alex si o Rothmanových nemyslel nic, ani o žádných jiných lidech, k nimž se kdy vloupal. Kromě toho měl pocit, že vykonávat potřebu místo na toaletě uprostřed ložnice nebo na něčích botách se nepatří. Je to úchylné.

Odešel z bytu stejně, jak do něj vstoupil, dveřmi pro obsluhu. Než vyšel do výklenku, naslouchal u dveří, pak je rychle otevřel, několika kroky se dostal k požárním dveřím a vydal se dolů po schodech. Radostí se mu skoro točila hlava. Někteří lupiči mívají strach, když opouštějí místo činu, ale Alex považoval za obtížný jenom vstup a odchod byl pro něj pokaždé důvodem k radosti. Uvnitř bytu se mu vždycky zvedl adrenalin, ale nikdy nebýval nervózní, pokud se neozval nějaký nečekaný zvuk, a díky bohu až dosud v žádném bytě, který vykrádal, nenarazil na lidskou bytost.

Nevěděl s určitostí, co by si počal, kdyby se mu to stalo.

Věděl, že se už nikdy nevrátí do vězení, nikdy, a pokud to znamená, že bude muset někomu ublížit, či dokonce někoho zabít, aby se vyhnul zatčení, potom by to nejspíš udělal.

Doufal však, že to nikdy nebude nutné.

Seběhl o šestnáct pater níže ke dveřím do haly v přízemí a pokračoval ještě o patro níž do suterénu. Nemyslel si, že by dole narazil na černošského pomocníka, ale kdyby ano, vysvětlil by mu, že bydlí v domě a má dojem, že jeho žena šla do suterénu prát. Pokud by v suterénu žádné pračky nebyly, vymyslel by si něco jiného. V tom byl dobrý, vždycky se ze všeho dostal řečmi, zvlášť když ten, ke komu mluvil, byl jen obyčejný stroj. Alex pokládal za stroj každého, kdo se živil manuální prací. Kancelářské síly je o něco málo převyšovaly, ale chlapi, co koulejí popelnice, kopou příkopy nebo na záchodech oprašují lidem kabáty, nejsou nic víc než stroje; k těm ani oněm necítil žádnou úctu.

Černoch v suterénu nebyl. Alex se rychle rozhlédl kolem sebe, aby se zorientoval. Skoro okamžitě zaznamenal venkovní dveře, zamířil k nim, otevřel je a po rampě vyšel na ulici. Dveře na horním konci rampy si prohlédl v úterý ráno, když si tu v dešti zavazoval tkaničku. Nemělo by smysl vcházet jimi zvenčí, ale skvěle se hodily k tomu, aby jimi vyšel ven.

Otevřel je, vyšel na chodník a rovnou zamířil na Madison Avenue. Pokud za ním u chodníku stál vrátný, buď si Alexe nevšiml, anebo na něj jen nezavolal. Nikdo na něj nezavolal, neběžel za ním, nikdo neudělal ani ťuk, nechali ho odtud prostě odejít s taškou plnou zboží.

S širokým úsměvem ve tváři zamával na Madison Avenue na taxík a dal se odvézt ke stadionu Yankee.

Vystoupil, zastavil jiný taxík a řidiči dal adresu Henryho Greena na Fordham Road.

D V Ě

Zatímco se Kitty svlékala, začala Alexovi vyprávět, co se stalo, když donesla dva tisíce dolarů tomu vyděrači s lotynkou. Ležel nahý na posteli a díval se, jak si svlékala šaty a spodničku. Nepíchala si drogu do žil na rukou, dávala přednost vnitřní straně stehen a měla na nich ještě stopy hyzdící jinak hladkou, tmavou pleť. Žádné nové vpichy však nezaznamenal, takže mu možná přece jen pověděla pravdu.

Přehodila spodničku přes opěradlo křesla a šaty zanesla pověsit na ramínko do skříně v ložnici. Byla velice pořádná, odjakživa, uklízela po sobě jako kočka. Ještě si nezula boty; prohlížel si ji, jak stojí u skříně jen v kalhotkách, podprsence a střevících na vysokých podpatcích, zatoužil po ní a najednou ho začala ta její historka nudit.

„… je v Harlemu, ale on bydlí v hrozně nóbl čtvrti.

Vrátný mě zastavil a chtěl vědět, co tam dělám. Řekla jsem, že mám balíček pro pana Di Santise. Zeptal se, jak se jmenuju, a zavolal nahoru. Pošlete ji sem, řekl mu Di Santis, a tak jsem vyjela výtahem do dvanáctýho patra a zazvonila jsem. Nemáš tu někde cigarety, Alexi?“

„Víš přece, že nekouřím,“ zabručel. „A pospěš si, ano?“

„Trpělivost, zlato,“ usmála se na něj a vyšla z ložnice.

Slyšel, jak míří do obýváku, kde si odložila kabelku, pak cvakla přezka a ozvalo se škrtnutí zápalkou. Když se vrátila do ložnice, měla v ruce zapálenou cigaretu. Přistoupila k nohám postele, dlouze potáhla z cigarety a zůstala stát jako modelka; jeden bok vyzývavě vysunutý, levou dlaň na pravém lokti, z cigarety v její uvolněné pravé ruce se vinula stužka kouře.

„Otevřel jeden z těch jeho bouchačů,“ pokračovala a opět potáhla z cigarety. „Zeptal se mě, jestli mám peníze, já řekla, že jo, a on mě zavedl k Di Santisovi. Bylo kolem desátý, trvalo mi to odsud skoro půl hodiny. Di Santis měl na sobě župan, usmíval se a povídá mi, že jsem ženská, co drží slovo.“

„Hergot, to je ta nejzdlouhavější historka, jakou jsem kdy slyšel,“ rozčiloval se Alex.

„Trpělivost, zlato,“ opakovala.

„Jako nějaká blbá opera,“ zlobil se Alex.

„Podala jsem mu obálku,“ vyprávěla Kitty, „on z ní sundal gumičku a začal počítat peníze. Dal si pěkně načas, než to všechno spočítal. Pak je přepočítal ještě jednou a zeptal se mě, jestli nejsou falešný. Radši by neměly bejt falešný, povídá mi. Pak je spočítal potřetí a začal tvrdit, že to není všechno. Ta gorila pořád stojí za mnou, Di Santis sedí u svýho stolu, potaženýho kůží, a prachy má rozprostřený před sebou. Ptám se ho: Jak to myslíte, že to není všechno? Dělá to dva tisíce dolarů, však jste si je už třikrát přepočítal, heršvec. A on na to: To je jenom základ, já mluvím o úrocích z toho základu. Ten hromotluk za mnou se zasmál a Di Santis se začal taky usmívat. Povídá mi: Víte co? Doufal jsem, že ty peníze nepřinesete. Doufal jsem, že vám budu moci upravit tvářičku. Jistě víte, že to ještě mohu udělat. Pokud nedostanu i úroky.“

„Co mi to tu vykládáš?“ naježil se Alex. „On chce ještě další peníze, je to tak? Víc peněz už ti nedám.“

„Ne, ne,“ uklidňovala ho Kitty a přistoupila k prádelníku, hledajíc popelník. „Kam to můžu zahodit?“

zeptala se, a aniž počkala na odpověď, vyšla opět z ložnice.

Slyšel ji, jak hledá popelník a stěžuje si: „V tomhle děsným bytě člověk nikdy nenarazí na popelník.“ Pak uslyšel, jak zašla na záchod, hned vedle předsíně, a ozvalo se spláchnutí.

Když se vrátila do ložnice, sundala si podprsenku, zanesla ji k židli, kde už na opěradle visela její spodnička, položila podprsenku na spodničku a pak zamířila k posteli a sedla si na pelest. Natáhl ruku po jejích ňadrech, ale ona ho zarazila.

„Ještě jsem to nedopověděla.“

„Tak do dopověz,“ vybídl ji.

„Přinutil mě, abych ho vykouřila. Prej to jsou úroky z těch dvou táců, pokud nechci, aby mi upravil obličej. Ta gorila stála celou dobu vedle nás a Di Santis pak řekl: Myslím, že tadyhle můj chlapec bude taky něco chtít, a tak jsem musela zmáknout i tu gorilu. Potom mě nechali odejít.“

„Tos neměla dělat,“ řekl Alex.

„Musela jsem. Udělala bych cokoliv, jen abych se odtamtud dostala. Nedělal si legraci, Alexi. Otevřel horní šuplík v psacím stole, vytáh z něj takovou lahvičku a povídá: Tímhle tě můžu oslepit, kdybych ti to stříkl do obličeje.“

„Třeba to byla voda,“ namítl Alex.

„Jo, možná, to je fakt. Zjistit se to dalo jedině tak, že bych ho nechala, aby mě tím postříkal.“

„Stejně jsi to neměla dělat.“

„Ty bys to udělal taky.“

„Nikomu bych to nedělal; i kdyby měl tý pitomý kyseliny třeba galon, stejně bych to nedělal.“

„Tomu hajzlovi trvalo půl hodiny, než byl hotovej.

Myslím, že se schválně držel. Ta gorila byla hotová natošup, ale Di Santis ne.“

„Proč mi vůbec takovou blbost vyprávíš?“ nechápal Alex.

„Myslela jsem, že je to zajímavý.“

„Já myslím, že je to hnusný.“

„Ale jdi ty,“ zavrněla a dotkla se ho. „No tak, zlatíčko, nic to přece neznamenalo.“

„A co to tedy bude teď?“ vyptával se Alex. „Splácení základu nebo úroků nebo čeho?“

„Tohle je něco jiného. Ale no tak, co je to s tebou?“

Náhle se zvedla, stáhla si kalhotky přes boky a vystoupila z nich. Znovu usedla na kraj postele, zula si boty a položila si nohy na postel. Hned potom ho její ruka opět nalezla.

„Proč jsi na odchodu nevykouřila taky vrátnýho?“ zlobil se Alex.

„A proč bych to zrovna teď neudělala tobě?“ zašklebila se. „Řekla bych, že to je mnohem lepší nápad.“

„To, cos udělala, je nechutné,“ trval na svém Alex.

„Ty jsi teda…,“ divila se.

„Jo, já jsem teda. A ty jsi zase laciná čubka, nic jiného.“

„A vůbec, proč ti najednou tak vadí, že mám zákazníky?

S tím sis přece nikdy nedělal starosti.“

„Tohle nebyli zákazníci, ale dva chlapi, co tě k tomu přinutili násilím, a to je něco docela jiného.“„Ale jdi, to přece nic není. Byla jsem jenom ráda, že už můžu vypadnout, to je všechno.“

„Jo, a co když se tu zítra objeví s další lahvičkou vody, a tentokrát si s sebou přivedou ještě tucet chlapů? Uděláš to znova?“

„Já nevím, co bude zítra, soustředíme se radši na dnešek, ano?“

„Ty už ses dneska jednou soustředila.“

„A co kdybych se teď soustředila na tebe, hm?“

„Jdi si vypláchnout pusu.“

Pohlédla mu zpříma do tváře a bylo jí vidět na očích, že ji ranil.

„Slyšelas mě?“ vyjel na ni.

„Ano, Alexi.“

„Tak běž.“

Beze slova vstala z postele a vyšla z ložnice. Slyšel vzdalující se pleskání jejích bosých nohou na podlaze v obýváku, v předsíni a v koupelně. Potom uslyšel tekoucí vodu. A kloktání. Zatracená čubka, pomyslel si. Než se vrátila do ložnice, byl už v myšlenkách vzdálen na miliony kilometrů odsud. Zatímco se na něm jala pracovat rukama i ústy, přemýšlel o tom, jak snadno dokázal otevřít zámek u dveří ve vestibulu, jak potom vypáčil zámek na zadních dveřích do bytu Rothmanových a vyhákl řetěz. Myslel i na ten sejf, na to, jak obtížné bylo ty dveře načít, ale on to zvládl, vydržel, dokud to nepovolilo, a když se z té díry konečně zakouřilo, bože, to je vždycky jako rána kopytem, když se člověk probije až k izolaci a z otvoru se začne prášit.

Nuže, broukal si Henry, copak to tady máme? Vložil si do oka klenotnickou lupu a ze všeho nejdřív zkontroloval prsten, aby měl jistotu, že je to ten, který Rothmanovým prodal před Vánoci. Potom si prohlédl diamantový náramek a oznámil Alexovi, že ho lze prodat za šest tisíc dolarů, protože je to starožitnost, osázená sto dvěma diamanty o celkové váze osmi karátů – to dělá dalších osmnáct set dolarů pro vás, Alexi. Dále tam byl pár platinových náušnic s osmadvaceti diamanty o celkové váze tří karátů a diamantový a opálový přívěsek na řetízku z osmnáctikarátového bílého zlata, dvě šňůry kvalitních perel, celkem sedmasedmdesát kusů, se spínadly ze žlutého čtrnáctikarátového zlata a také dámské hodinky značky Piaget se čtrnácti markýzovými diamanty zasazenými do pásku. Také pan Rothman měl v sejfu, u šperků své ženy, uloženo několik svých věcí – prsten ze žlutého čtrnáctikarátového zlata se sedmikarátovým rubínem, vybroušeným do tvaru hvězdy, pár manžetových knoflíčků z osmnáctikarátového bílého zlata, zdobených nefritem, a pár obyčejných kulatých zlatých knoflíčků, které si Alex nechal pro sebe. Nechal si i zlaté náušnice, jež objevil v prádelníku, zdobené drobnými diamanty. Celkem dostal od Henryho slíbených devět tisíc za prsten a k tomu ještě osm tisíc čtyři sta dolarů jako třicetiprocentní podíl z hodnoty ostatních předmětů nalezených v trezoru. Moc pěkný výsledek. Nebyla to sice výjimečná životní rána, dokonce to dělalo méně než jeho dosud nejlepší úlovek, ale přesto nad takovou částkou, získanou za pár hodin práce, nebylo radno ohrnovat nos.

Když se ho pokusila políbit na ústa, odvrátil se.

Potom slezla z lůžka a zamířila do kuchyně; slyšel ji, jak otvírá lednici. Natáhl si šortky a vydal se za ní. Našel ji u okna; popíjela pivo z láhve a zírala z okna. Zeptala se, aniž se na něj ohlédla: „Budeš chtít ještě něco?“

„Jo,“ přisvědčil. „Budu chtít zpátky ty dva tácy.“

„Neměj péči, však je dostaneš,“ ujistila ho.

„Chci je příští týden.“

„Fajn,“ přikývla.

„V pátek,“ doplnil.

„V pořádku.“

Pozvedla láhev k ústům, napila se piva a znovu se zahleděla do okna. Nevěděl, na co tam pořád kouká, bylo tudy vidět jenom na střechy domů.

„Můj brácha míval holuby.“ Tentokrát promluvila velmi tichým hlasem.

„Tady žádné holuby neuvidíš,“ odtušil Alex.

„Já vím. Řekla jsem to jen tak. Celej den běhal po střeše kvůli blbým holubům. Jednou v noci někdo vlez do holubníku a nasypal jim něco do žrádla. Brácha tam ráno přišel a našel je všechny mrtvý. Přišel dolů a povídá: Kitty, někdo mi zabil holuby. Tak si koupíš nový, Ozi, odpověděla jsem mu. No jo, on na to a šel na záchod. Slyšela jsem ho skrz dveře brečet. Zaklepala jsem na něj a povídám: Co je, Ozi? A on že nic, to je dobrý. Nikdy se nedověděl, kdo mu ty podělaný holuby otrávil.“ Postavila láhev od piva na desku vedle dřezu a s hlubokým povzdechem se odvrátila od okna. „Měla bych sebou mrsknout, když mám do pátku sehnat dva tácy.“

„Nedělám si legraci, vážně je chci vrátit,“ varoval ji Alex.

„Já vím, že jo.“

„Jenom abys mi rozuměla.“

„Však já rozumím,“ zabručela a prošla kolem něj ven z kuchyně. Zamířil do obýváku, pustil televizi, a zatímco se v ložnici oblékala, díval se na nějaký kviz. Přišla po několika minutách, postavila se vedle jeho křesla a dívala se na soutěž s ním. Nikdo z nich nepromluvil. Když začaly reklamy, rozloučila se. „Nashle příští tejden, Alexi.“

„Budu tady,“ přikývl.

U dveří se ještě zastavila a obrátila se k němu. „Byli to dva zákazníci jako každý jiný,“ řekla, otevřela dveře a odešla.

Když o půl hodiny později zazvonil zvonek, napadlo ho, že se Kitty vrací. Skoro doufal, že to bude ona. Poté, co odešla, mu začala chybět, dokonce si v duchu spílal, že si její návštěvy neužil jaksepatří. Ta holka už pro něj přece nic neznamená, proč by mu mělo záležet na tom, co dělá s někým jiným? Ale stejně to, co udělala, nebylo správné; zkrátka to nebylo správné. Měla s nimi bojovat, měla říct, jaký úrok… hergot, o jakém úroku je tady řeč?

Kyselina – nekyselina, neměla se před nimi takhle plazit.

A navíc v té lahvičce byla nejspíš voda. Stačí jen ukázat slabost, tak to je. Tohle se naučil od Tommyho v Sing Singu; člověk nesmí dát najevo slabost, jinak ho dostanou.

Ále co, k čertu, je to jenom šlapka. I přesto však zadoufal, že to zvoní ona.

Odsunul víčko na kukátku ve dveřích.

Na chodbě stál Anthony Hawkins. Alex byl ještě pořád jen v šortkách. „Okamžik, pane Hawkinsi,“ zavolal a odběhl do ložnice natáhnout si kalhoty a obléci košili. Když se vrátil ke dveřím a otevřel je, Hawkins na něj vypálil: „Kam jsi schoval kořist, Alexi?“

„Jakou kořist?“ podivil se Alex. „Pojďte dál, pane Hawkinsi, právě jsem chtěl postavit na kávu.“

„Šálek kávy bych si dal,“ připustil Hawkins.

„Pojďte do kuchyně.“

Hawkins se rozhlédl po obýváku. „Máš to tu pěkné.“ „Á, pravda, vy jste u mě ještě nebyl,“ utrousil Alex a mířil dál do kuchyně; Hawkins mu šel v patách.

„Moc pěkné,“ opakoval Hawkins. „Asi jsem na nesprávné straně, co? Do tvého obýváku by se vešel celý můj byt.“

„No, je to tu dost velké, ano,“ uznával Alex. „Ale platím velmi nízký nájem.“

„Kolik máš místností?“

„Pět. Tedy i s kuchyní,“ dodal Alex. „Posaďte se, pane Hawkinsi.“

„Nevzbudil jsem tě náhodou?“ vyptával se Hawkins, odtahuje židli od stolu.

„Ne, jsem už nějaký čas vzhůru. Nevadí vám, že mám jenom instantní kávu?“

„Instantní mi vyhovuje,“ přikývl Hawkins. „Alexi, co jsi dělal včera dopoledne mezi desátou a dvanáctou?“

„Včera?“ opakoval Alex, přistoupil ke dřezu a natočil vodu do konvice. „Nepršelo včera?“

„Ne, bylo hezky,“ odtušil Hawkins.

„A, ano, už si vzpomínám. Včera jsem dlouho spal.

Vstával jsem až někdy kolem jedné. Proč se ptáte?“

„Volali mi z devatenáctého okrsku. Nechápu, proč sakra vždycky volají zrovna mně. Nejspíš mě považují za nějakého experta na lupiče,“ stěžoval si Hawkins.

„To přece jste.“

„Jasně, tak ať mě konečně povýší na detektiva druhé třídy a přeloží do oddělení loupeží, když jsem taková jednička. Zkrátka, tenhle Gregoriano nebo Gregoriani, nikdy si nemůžu zapamatovat, jak tahle taliánská jména končí, je to detektiv třetí třídy z devatenáctého okrsku, včera dopoledne dostal hlášku o vloupání. Nějaká paní se chvíli po poledni vrátila domů a našla v bytě spoušť.“

„Páni, to je ale zlý.“ Alex postavil konvici na sporák.

„Jmenuje se Rothmanová.“

„To je zlý,“ opakoval Alex.

„A ten Gregoriano…, Gregoriani nebo jak se hergot jmenuje, mi zavolal a chtěl vědět, jestli mi ta práce někoho nepřipomíná.“

„A připomíná?“ zajímal se Alex.

„Ano, podle popisu to vypadá jako tvoje práce.“

„Podle jakého popisu?“ zeptal se rychle Alex.

„Inu, proč tě to zajímá? Když jsi včera celé dopoledne prospal.“

„To je fakt,“ připustil Alex. Nabíral právě do šálků instantní kávu. Vzhlédl a otázal se: „Sladíte?“

„Piju černou, bez ničeho,“ odvětil Hawkins. „Ten chlapík odvedl moc pěkný kus práce na trezoru, který měli zabudovaný ve stěně.“

„Nejspíš profík, co?“ prohodil Alex.

„O tom není pochyb.“

„Jak se dostal dovnitř?“

„Myslím, že otevřel zadní dveře pružným páskem; nejspíš tam měli obyčejný zámek.“

„Člověk by řekl, že takoví lidé nebudou na zámku šetřit, že?“ mínil Alex.

„Přišel bys o práci,“ opáčil Hawkins.

„Já už tuhle práci nedělám, pane Hawkinsi.“

„Ale to já přece vím, že ne. A co vlastně poslední dobou děláš, Alexi?“

„Myslel jsem na to najít si práci u divadla,“ odvětil Alex.

„V base jsem několikrát pomáhal s přípravou představení, tak mě napadlo, že bych si mohl něco takového najít.“

„Ano, ale co děláš právě teď?“

„Tohleto dělám.“

„Ne, na to jsi jenom myslel, že bys to mohl dělat. Ale co mezitím, z čeho platíš nájem?“

„Měl jsem něco našetřeno.“

„Tak ty by ses chtěl stát hercem, hm?“

„Ne, ne, elektrikářem.“

„Ahá, elektrikářem. To je škoda, Alexi, protože ty jsi moc dobrý herec. Jeden z nejlepších, co jsem kdy znal.“

„Pane Hawkinsi,“ začal Alex, „snad si nemyslíte, že bych měl něco společného s tím vloupáním; nebo ano?“

„Inu, modus operandi by odpovídal, i když ne tak docela.“

„Jak to, že odpovídá, ale ne tak docela?“

„Ten dotyčný otevřel dveře něčím pružným. To vypadá na tebe, Alexi. Celuloidový proužek, plastová karta, pásek ze žaluzie – to by ti bylo moc podobné.“

„Mně a stovce jiných lupičů z celého města.“

„To je fakt. Ale tenhle chlapík do toho bytu několikrát telefonoval. Odvážil se promluvit se služebnou i s obětí. To by ti bylo podobné ještě víc, Alexi. Většina zlodějíčků zavolá a zavěsí. Ale ty ne. Ty máš kuráž, Alexi.“

„Pěkně děkuju,“ ohradil se Alex, „ale…“

„Nemyslel jsem to jako poklonu,“ přerušil ho Hawkins suše. „Zalomil v zámku párátko – to je taky tvůj styl, Alexi.

Ale nechal na místě činu nástroje a to není tvůj způsob.“

„To je pravda. A kromě toho, já už žádné nástroje nemám, pane Hawkinsi.“

„Jistě, jistě. A neudělal taky nic tak hloupého, jako je rozbití okna zevnitř. Učíš se velmi rychle, Alexi.“

„Nevím, co tím myslíte,“ bránil se Alex. Sňal konvici ze sporáku a naplnil šálky. Do svého si přidal mléko a oba šálky zanesl na stůl.

„Díky,“ zavrčel Hawkins. „Kromě toho si myslíme, že na tu práci dostal tip, Alexi. Pustil se rovnou do toho sejfu, i když se potom pokusil zamést stopy, trochu to tam rozházel, štípnul pár věcí z prádelníku a tak. Ale hlavní cíl byl ten trezor, ten mu musel zabrat většinu času, protože ta paní odešla jenom na dvě hodiny a tenhle sejf není snadné otevřít. Takže dostal tip a my víme, že i ty jsi v minulosti dostával tipy na práci.“

„Ne, to není pravda.“

„Známe lidi, kteří ti je dohazovali.“

„Například kdo?“

„Například Vito Baloney.“

„Vito Bolognese? Děláte si legraci? Vito má teď autoklempířství.“

„A taky je to překupník.“

„To jsem nevěděl. Proč ho neseberete?“

„Sebereme ho nato tata, jen co zjistíme, kam si schovává zboží. Ale o to nejde. Chci ti jenom vysvětlit, že pachatel dostal na tu práci tip, což znamená, že to mohl udělat někdo, kdo má ty správné známosti, třeba jako ty. Navíc musel rozloupnout trezor, což vyžaduje jistou dávku šikovnosti.

Mohls to být ty, Alexi.“

„Jenže já jsem to nebyl.“

„Podle popisu ano.“

„Podle jakého popisu?“ zeptal se opět Alex.

„Gregoriano vyzpovídal vrátného i chlapa od výtahu, jestli nezahlédli kolem domu někoho podezřelého.“

„A zahlédli?“ „Vrátný ne.“ Hawkins zvedl šálek s kávou a usrkl. „Ale ten člověk od výtahu někoho viděl.“

„Skutečně?“

„Jo. A ten někdo se ti hodně podobá. Proto mi vlastně Gregoriano telefonoval. Prohlížel záznamy v centrální evidenci a narazil na chlapíka odpovídajícího popisu, který získal od toho liftboye. Jistý Alex Hardy. Přečetl si, že jsem dotyčného sbalil já, a zavolal mi, aby se zeptal, co jsem se o tobě doslechl v poslední době. Samozřejmě, tohle město je plné modrookých blonďáků přibližně stejně vysokých a těžkých, jako jsi ty…“

„To jo.“

„Takových, co si spletou adresu a nakukují do poštovních schránek.“

„Musí jich být miliony,“ přitakal Alex.

„Jo, ale všichni nejsou lupiči.“

„Chcete snad tvrdit, že jsem v tom domě byl včera dopoledne? Ten liftboy mě tam viděl včera dopoledne?“

„Ne. Viděl tě tam ve středu dopoledne. Nebo někoho, kdo se ti silně podobal.“

„Něco vám povím,“ prohlásil Alex. „Proč neuspořádáte přehlídku a nepožádáte toho maníka od výtahu, aby na mě ukázal?“

„Nu, řekněme, žes to byl opravdu ty. Co bychom tím dokázali?“

„Nic.“

„Správně. Nacházet se ve vstupní hale není žádný zločin.“

„A vůbec, já to nebyl, pane Hawkinsi.“

„Kdo ti dal tip, Alexi?“

„Nic o tom nevím.“

„Alexi,“ naježil se Hawkins, „jednou ti to spočítám.“

„Nikdo mi nic nespočítá, pane Hawkinsi. Pane Hawkinsi, já vás vždycky rád vidím, ale pokud jste se vláčel takovou dálku jen proto, abyste mi vyprávěl o zločinu, který jsem nespáchal, jenom maříte čas, pane Hawkinsi.“

„Já mám času dost,“ odtušil Hawkins.

„Já taky.“

„To se vsadím, že jo. Byl tam prsten za třicet tisíc dolarů. Tvůj podíl by ti měl dost dlouho vydržet, co?“

„Kdybyste tak měl pravdu, pane Hawkinsi. Jenže za daných okolností vyjdu s penězi jen tak tak.“

„To jsme na tom všichni stejně, že?“ Hawkins nasadil úsměv á la Burt Reynolds. „Předpokládám, že ten prsten už tady není, co?“

„Něco vám navrhnu,“ prohodil Alex. „Co kdybyste si skočil pro příkaz k prohlídce a přišel se po něm podívat?“

„Možná to udělám.“

„Ne, neuděláte, protože dobře víte, že tady nenajdete ani ň. A víte proč, pane Hawkinsi? Vy totiž víte, že jsem to neudělal, ale stejně mě pokaždé přijdete otravovat. Pročpak to děláte, pane Hawkinsi? Proč mi už jednou provždy nedáte svátek, co?“

„Díky za kávu,“ zabručel Hawkins. Vstal a zastrčil židli zpátky ke stolu.

„Omlouvám se, že to byl jen instant,“ řekl Alex.

„Je to pořád lepší než kafe ve vězení.“ Hawkins znovu vycenil zuby v úsměvu, zamířil ke dveřím a vyšel z bytu.

U poštovních schránek v přízemí si Alex zjistil číslo bytu Jessiky Knowlesové. 5C. Pouhá dvě patra pod ním, velmi příhodné. Uvažoval, jestli by neměl vyjet nahoru a nečekaně k ní zaskočit. Zdravíčko, tak mě napadlo se zastavit a podívat se, jak se vám vede. Třeba by ji zastihl ještě v noční košili. Kolik je vlastně hodin? Pohlédl na hodinky. Za deset minut půl jedné, možná by to stálo za pokus. Po Kittyině odchodu si připadal méněcenný.

A přitom nechápal proč vlastně; hergot, ať si dělá, co chce, to je její věc, jemu to může být šumafuk. Ale proč mu vůbec vyprávěla tu historku? Mohl by zaklepat na dveře, ahoj Jessiko, nepotřebujete něco nakoupit? Ne, bude lepší počkat do zítřejšího večera. Nesmí na ni spěchat. Pomaloučku, polehoučku. Trpělivost, zlatíčko. Ta pitomá Kitty.

V kapse měl sedmnáct tisíc dolarů v hotovosti a nejdřív se vydal do Chemical Bank na rohu Devadesáté první a Broadwaye, kde uložil na svůj spořitelní účet pět tisíc.

Potom odjel taxíkem na křižovatku Sedmdesáté třetí a Broadwaye a dalších pět tisíc uložil na účet v bance Chase Manhattan. Třetí účet měl v Dry Dock Savings Bank na rohu Devětapadesáté a Lexington Avenue. Na tento druhý spořitelní účet uložil pět a půl tisíce dolarů, takže mu zbylo patnáct set v hotovosti. Z toho musí dát pět set Tommymu a pořád ještě mu zůstane tisíc dolarů na útratu.

Uložení peněz skoro vymazalo nepříjemný pocit ze setkání s Kitty. Vůbec té holce nerozuměl. Nejdřív se dostane do takového malérua pak to těm dvěma Taliánům udělá, místo aby popadla nůž na dopisy, vrazila ho jednomu z nich do oka a probojovala se ven, jako to udělal on tehdy v Sing Singu, když si na něj začal dovolovat ten kriminálník. Člověk se nesmí dát. Jakmile povolíte, hned se na vás vrhnou. K čertu s ní. On už od ní chce jenom zpátky ty dva tisíce babek. A jestli mu je nevrátí, bude litovat.

Tommy Palumbo bydlel na jižním Manhattanu v Mulberry Street v italské čtvrti. Žil s matkou a otcem, ale ti nebývali přes den doma, protože spolu vedli obchod s potravinami na Mott Street. Když před domem zastavil Alexův taxík, stál Tommy s několika muži na zápraží.

Všichni se hned ohlédli, kdo to sem jede taxíkem.

Tommy ho okamžitě poznal a už pádil po schodech dolů.

Bylo mu dvaadvacet, ale při své malé, útlé postavě vypadal spíš na sedmnáct. Na sobě měl džíny s laclem, bílé tričko a bleděmodrou větrovku z balonového hedvábí. Na nohou vysoké tenisky, vypadal jako teenager, oblečený na stickball.

„Ahoj, člověče,“ zahlaholil a podal Alexovi ruku. Alex mu ji stiskl, zaplatil za taxík a nechal řidiči spropitné.

„Vaši jsou doma?“ otázal se.

„Ne,“ řekl Tommy, „jsou v krámě.“

„Tak půjdeme nahoru, ne?“

„Jasně,“ přikývl Tommy. „Stejně ti chci něco ukázat.“

Prošli kolem hloučku mladíků na zápraží, kteří si Alexe měřili, jako by to byl fízl. Vestibul zářil čistotou a bylo tu cítit dezinfekci. Tady, v Malé Itálii, činžáky nikdy nepáchnou močí jako v Harlemu. Vystoupali do třetího patra a Tommy odemkl dveře bytu. Usadili se v obývacím pokoji.

Na stěně proti pohovce visel obraz Krista na kříži. Nad hlavou měl nápis INRI.

„Co to vlastně znamená?“ zeptal se Alex. „Inri.“

„Idealistu nabourala rota imbecilů. To jako že ho židi přitloukli na kříž.“

„To jsem ještě neslyšel,“ nevěřil Alex.

„Jo, je to tak. Vím to od babičky.“

„Něco pro tebe mám,“ vzpomněl si Alex a s úsměvem vytáhl peněženku. Henry mu zaplatil ve dvacetidolarovkách; odpočítal jich pětadvacet a podal je Tommymu. „Pět set,“

řekl. „V pořádku?“

„To je moc,“ bránil se Tommy.

„Dals mě dohromady s Henrym.“

„Stejně je to spousta peněz.“

„Rádo se stalo,“ ujistil ho Alex. „Odkud ho vlastně znáš?“

„Henryho? Seznámil mě s ním jeden Žid, můj bejvalej parťák. Ještě předtím, než mě sebrali. Jmenuje se Jerry Stein, neznáš ho?“

„Ne.“

„No, zmákli jsme spolu dvě fušky. On se pak udělal pro sebe, ale nic jsme proti sobě neměli, vycházeli jsme spolu docela dobře. Jo, tenkrát jsme přepadli v Bronxu dva kšefty s chlastem. Jerry tam vlítnul a nijak se s tím nemazal. Strčil chlápkovi bouchačku do ucha a zařval na něj: Vysyp kasu nebo ti udělám do hlavy tunel. To on mě seznámil s Henrym hned potom, co mě pustili. Věděl, že se po něčem ohlížím^

a myslel si, že pro mě Henry třeba bude něco mít. Henry dělá do spousty věcí. Jenže mi oznámil, že teď shání kvalitního lupiče, a tak jsem mu řek, že já znám nejlepšího lupiče v New Yorku…“

„No jo, no jo.“

„To není žádnej kec, Alexi.“ Tommy pokrčil rameny.

„Takhle se to stalo. Ale byla to dobrá prácička, co?“

„Ale jo.“

„Šlo to snadno?“

„Přiměřeně. Řekl bych, že přiměřeně.“

„Žádný potíže, hm?“

„Vůbec ne.“

„Dobrá,“ přikývl Tommy. „Počkej, až uvidíš, co mám.“

„Co to je?“

„Zůstaň sedět, přinesu to.“

„Není to náhodou pistole, nebo ano?“

Tommy neodpověděl. S úsměvem vyšel z pokoje a zamířil do zadních prostor bytu. Alex čekal. Stoprocentně věděl, že to bude zbraň.

„Zavři oči,“ zavolal Tommy z vedlejšího pokoje.

„Dej pokoj, co bych zavíral oči?“ bránil se Alex. Tommy se vrátil do pokoje s rukama za zády.

„Není to pistole, nebo ano?“ dotíral Alex.

„Jo, ale jaká pistole, co myslíš?“ vytahoval se Tommy.

Oči mu plály a ve tváři měl široký úsměv.

„Já ti řeknu, jaká,“ odsekl Alex. „Je to pistole, co tě může dostat do maléru, a jinak je úplně fuk, co je to za typ.“

„Koukni.“ Tommy ukázal ruku, kterou doposud schovával za zády, a málem vrazil pistoli Alexovi do obličeje. Byla to obrovská zbraň, větší Alex v životě neviděl.

„Co je to za krám?“ rozzlobil se. „Dej to pryč, jo? Není to nabité?“

„Ne, není nabitá,“ upokojil ho Tommy. „Víš, co to je?“

„Ne. Co to je? Jak víš, že není nabitá?“

„Protože není. Podívej.“ Vyklopil bubínek, aby Alexe přesvědčil, že v něm nejsou náboje. „Jak mám vědět, že není jeden náboj v komoře?“ vrčel Alex.

„Povídám ti, že není nabitá. Co jí říkáš?“

„Vypadá jako kanón,“ připustil Alex.

„Je to kanón. Magnum 357, abys věděl. Víš, kdo nosí takový zbraně?“

„Kdo?“

„Naši státní policajti. A taky poldové v Connecticutu.“

„Proč ji nedáš pryč?“ rozčiloval se Alex. „Jsem z toho nervózní, když tu s ní pořád máváš.“

„Touhle pistolí ustřelíš chlapovi nohu. Jedna rána – a noha je pryč.“

„Tomu věřím,“ zahučel Alex.

„Víš, jak má dlouhou hlaveň?“

„Jak dlouhou?“

„Skoro třicet centimetrů. Měří přesně dvacet osm centimetrů a tři milimetry.“

„No jo.“ Alex pohlédl na hlaveň. „Tak už to dej pryč, dobrá?“

„Byly takový pády, že po někom z týhle pistole vystřelili, kulka proletěla skrz a zabila i druhýho chlapa, co stál za ním. Je strašně účinná. Poldové v Connecticutu do ní používají náboje s dutým hrotem; kulka proletí vzduchem a při dopadu se roztrhne. Když střílejí v nějakým davu, kulka vnikne do těla a uvnitř se rozlítne do všech stran, takže nemůže proletět a trefit někoho, kdo jde náhodou kolem. Protože tahle bouchačka má takovou sílu, že udělá díru i do motorovýho bloku, věřil bys tomu?“

„Už jsem řekl, že ti věřím. A teď to dej pryč.“

„Víš, kolik jsem za ni dal? Myslím na ulici.“

„Kolik?“

„Dvě stě čtyřicet babek. S tímhle zatraceným krámem zastavíš i bizona.“ „Škoda že v New Yorku žádní nejsou,“

ušklíbl se Alex.

„Já mám namíříno na hodně velkýho bizona.“ Tommy se spiklenecky usmál a dodal: „Radši ji vrátím do šuplete.

Kdyby přišla máti, dostala by z toho psotník.“

„Máš vůbec dost velký šuplík, aby se tam vešla?“ kroutil hlavou Alex. Tommy se zasmál a odešel. „Ty jsi cvok, víš o tom?“ volal za ním Alex.

„No jo, no jo,“ smál se Tommy.

„Nejspíš se tam chceš honem rychle vrátit.“

„Jestli mě někdo zkusí dostat zpátky, ustřelím mu kebuli.

Touhle bouchačkou můžeš ustřelit hlavu.“

„Myslel jsem, žes mluvil o noze.“

„Hlavu taky.“ Tommy se vrátil do pokoje. „Chceš si poslechnout můj plán?“

„Ne. Nechci, pokud to nějak souvisí s tím křápem, cos mi ukázal.“

„Samozřejmě že to souvisí, proč myslíš, že jsem si ji koupil?“

„Protože jsi blázen.“

„Tak chceš to slyšet, nebo ne?“

„Tommy, můžu ti poradit? Zahoď tu pistoli do popelnice.“

„Stála mě dvě stě čtyřicet babek,“ bránil se Tommy.

„Hoď ji do popelnice. Tady máš.“ Alex otevřel peněženku. „Tady je dvě stě čtyřicet a teď jdi a tu pistoli zahoď.“

„Já ji ale potřebuju,“ nechápal Tommy.

„Na co?“

„Od tý doby, co mě pustili, jsem se cejtil pod psa.

Nevěděl jsem, co se mnou je, a máma se pořád vyptávala, jestli nejsem nemocnej. Měl bys mít radost, že jsi zase doma, povídala, tak co tu pořád chodíš s protaženým ksichtem? No, a dneska ráno jsem si koupil tu bouchačku.

A vidíš snad, že bych měl protaženej ksicht? Teď se díváš na totálně spokojenýho člověka.“

„Který má namířeno zpátky do Sing Singu.“

„Já tedy ne,“ odtušil Tommy. „Mám s tou bouchačkou báječnej plán.“

„Nechci o něm slyšet.“

„To tys mě na něj přived,“ dodal Tommy.

„Já?“

„Ty. Bez tebe by mě to nenapadlo.“

„Zbláznil jsi se, Tommy? Jsi doopravdy cvok nebo co?“

„Chvíli mě poslouchej a uvidíš, jestli jsem blázen. Dáš si pivo? V lednici je heineken a schlitz, který chceš?“

„Heineken.“

„To pije i náš tatík,“ přikývl Tommy a vydal se do kuchyně. „Kdysi si vyráběl vlastní víno, víš? Ve sklepě. Už to nedělá. Teď už pije jenom heineken. Každej den přitáhne domů tři kartony piva a to pak večer popíjí a kouká přitom na televizi. Má je spočítaný, aby měl jistotu, že mu je nikdo v baráku neupíjí. Pro mě nosí domů schlitz. Jakmile mu sáhnu na heineken, dostanu pohlavek.“

„No dobrá, tak mi dej schlitz,“ rozhodl Alex.

„Ne, řeknu mu, že se za mnou zastavil kámoš. Náš tatík je děsnej náfuka, strašně si potrpí na pohostinnost.“ Tommy se vrátil do pokoje s lahví heinekenu, lahví schlitze a otvírákem. Obě lahve otevřel a heineken podal Alexovi.

„Na celou tvoji famílii,“ prohlásil a přitiskl láhev k ústům.

„Dobrý,“ vydechl pak a otřel si ústa. „Poslechneš si teď, jakej mám plán?“

„Nemám na vybranou,“ rezignoval Alex. „Piju pivo vašeho tatíka.“

„S tím si nedělej starosti,“ smál se Tommy. „Vysvětlím mu, že ten, co mu ho vypil, je můj dobrej kámoš. Klidně můžeš vypít ještě jedno, jestli chceš. Povím mu, že se známe ze Sing Singu. Moje kámoše ze Sing Singu vyloženě zbožňuje.“

„Vsadím se, že se mu bude moc zamlouvat i ten magnum, jestli ho někdy uvidí.“

„Tu pistoli uvidí jenom jeden člověk,“ odtušil Tommy, „a hned potom ji hodím do kanálu.“

„Kdopak to je?“

„Ten, co ji uvidí? Hádej.“

„Kdo?“

„Henry Green.“

Alex odložil pivní láhev a otočil se v křesle, aby na Tommyho dobře viděl.

„No jo,“ zašklebil se Tommy. „Chci vlítnout do Henryho krámu. Co ty na to?“

„Větší pitomost jsem v životě neslyšel.“

„To si myslíš? Jenže já ne. Já myslím, že je to báječnej nápad. Chceš vědět proč? Povím ti to.“

„Nechci to vědět.“ „Henry ti dohodil kšeft, je to tak? No dobrá, řek bych, že klenotník někomu jen tak nedohodí práci, když z toho sám nebude nic mít, je to tak? Určitě tě tam neposlal pro hodinky za dva dolary, musel mít políčeno na něco většího, no ne? Dobrá. Ty jsi včera tu fušku zmáknul, vím to, protože jsi mi dneska přišel zaplatit. Takže jsi to musel udělat včera, když měla služka volno. Fajn.

A kde je ta kořist teď? Zdá se, že ti Henry už zaplatil, takže je u Henryho v krámě. Nevěřím, že by se jí dokázal zbavit tak rychle, takže tam ještě pořád bude, nemám pravdu? No.

Jenže dneska po šestý večer už tam nebude.“

Tommy se usmíval a Alex se na něj upřeně zahleděl.

„Dobrý, co?“ prohodil Tommy.

„Moc dobrý,“ přikývl Alex. „Budu ti posílat cigarety a kapesné.“

„Co se ti na tom nezdá?“

„Co se mi NEZDÁ? Henry tě přece ZNÁ, ty blboune zatracená.“

„Na tom nesejde.“

„Aha, nesejde. Už chápu. Nesejde na tom, že jakmile odtud zmizíš, zatelefonuje policajtům, že jeho obchod právě přepadl Tommy Palumbo.“

„Nezavolá jim.“

„Jak to chceš zařídit? Vpálíš mu kulku do hlavy, než odejdeš? A přidáš k tomu přepadení i vraždu?“

„Nemusím ho střílet do hlavy.“

„Tommy…“

„To zboží je horký, chápeš? Nemůže si dovolit ohlásit, že byl přepadenej. Protože když mě práskne a poldové po mně vyrážej, najdou zboží, který jsi ty včera ukrad. To nemůže Henry riskovat, protože by jim došlo, že v tý vloupačce funguje jako překupník a možná ji i pomáhal připravit. Už to chápeš, Alexi? Držím ho za koule.“

„Pokud se už toho zboží nezbavil,“ poznamenal Alex.

„Jak to myslíš?“

„Co když se ho už zbavil? Co když ho v obchodě nemá?“

„To ne,“ namítal Tommy, „tak rychle ho nemoh vypakovat. Nebo myslíš, že jo?“

„Jasně že jo,“ přisvědčil Alex.

„Tak rychle?“

„Samozřejmě.“

„No jo,“ zabručel Tommy.

„Takže pokud ho přepadneš a ukradneš z toho obchodu jen poctivé zboží, zavolá poldům, hned jak odtud vypadneš.“

„No jo,“ opakoval Tommy.

„Pokud ho ovšem nechceš zabít.“

„Jo.“

„Nechceš toho chlapa přece zabít, Tommy, nebo ano?“

„Ne, zabít ne. Ale…“

„Zabít člověka, to znamená malér jako hrom.“

„Jo, já vím, ale… Ježíšmarjá, byl to tak perfektní nápad.“

„To ano, Tommy. Uznávám, že ano. Byl to dobrý nápad.

Ale jen v tom případě, že má to zboží ještě v obchodě.

Pokud se ho už zbavil, nevyjde to. Protože hned spustí poplach, to přece chápeš.“

„Jo, to je fakt, to by udělal.“

„Takže na to radši zapomeň.“

„Jo,“ přikývl Tommy. „Páni, takovej prima nápad.“

V sobotu večer, právě když se oblékal na schůzku s Jessikou, zazvonil telefon. Na druhém konci drátu se ozval Archie.

„Co děláš dneska večer“ zajímal se Archie.

„Nemám čas. Proč, co se děje?“

„Mluvil jsem s Daisy, chtěl bych ti o tom říct.“

„Jak to vypadá?“

„Není to zlý. Myslíš, že by ses moh u mě zastavit zejtra ráno?“

„Záleží na tom, jak proběhne dnešní večer,“ mínil Alex.

„Nerad bych lezl z kanafasu, dokud v něm pro mě zbývá ještě pár dobrot.“

„Člověče, tobě se zábava plete do práce,“ napomenul ho Archie.

„Zavolám ti ráno, dobrá?“

„Doufám, že přijdeš,“ naléhal Archie. „Vypadá to docela zajímavě.“

„Dám ti vědět,“ zakončil Alex.

Zavěsil, vrátil se k zrcadlu a začal si vázat kravatu.

Archie by mu nevolal, kdyby už neprovedl předběžný průzkum a nemyslel si, že tu kyne šance na dobrou ránu. Byl téměř v pokušení zavolat Jessice a omluvit se jí, že se znenadání vyskytlo něco důležitého, takže to bude muset nechat na jindy. Ne, Archie do zítřka počká. Jestli má opravdu něco tak úžasného, bude to muset do zítřka vydržet.

A vůbec, říkal jen, že to vypadá docela zajímavě, a kvůli něčemu, co jenom vypadá zajímavě, určitě nemá smysl rozběhnout se hned teď na kraj města. Na druhou stranu je fakt, že Archie vždycky všechno zlehčuje, dělá to z jisté pověrčivosti. Nikdy nic nezveličuje, aby pak nebyl zklamán, kdyby se ukázalo, že jde jen o malou rybu. Velice si přál slyšet, s čím Archie přišel, ale mohlo to počkat. Oblékl si sako a přitom si uvědomil, jak silně ho vzrušuje vyhlídka na setkání s Jessikou.

Naposledy si vyšel se slušným děvčetem tehdy v Miami, byla to ta, co jí řekl, že je lupič. Ten večer totálně vybouchl, protože jak se ukázalo, ta dotyčná o něm usoudila, že je „frivolní“. Dokonce i poté, co ji ujistil, že není doopravdy lupič, ale pojišťovací agent, trvala na svém, že je „frivolní“

a ona už vůbec neví, jestli mu může důvěřovat. Vzal ji na večeři do drahého podniku a pak ji v pronajatém autě zavezl skoro až do Lauderdale, ale když zastavil na dvoře před motelem, zvolala: „Hele, co to má znamenat?“

„Myslel jsem, že zajdeme dovnitř a pustíme si televizi,“

navrhl.

„Říkal jste, že si vyrazíme na projížďku.“

„Ano, ale projížďka už skončila.“

„Co si vůbec myslíte, že jsem zač?“ čepýřila se.

„Já nevím,“ pokrčil rameny. „Nejste lupička?“

„Moc vtipné. Teď to auto obraťte a jeďme odsud, ano?“

„Nechcete se dívat na televizi? Tady na ceduli se píše, že tu mají barevné televizory.“

„Já mám televizor ve svém pokoji,“ prohlásila. „Když se budu chtít dívat na televizi, můžu se vrátit do hotelu.“

„Dobrá, udělejme to takhle,“ souhlasil Alex.

„Já se ale nechci koukat na televizi.“

„A co chcete dělat?“

„Myslela jsem, že to bude úžasný večer.“

„Mohl by být velice úžasný.“

„Ale takhle jsem to nemyslela.“

„Já mám dobrý nápad,“ rozhodl Alex.

„Jo, to určitě.“

„Koukej vypadnout z auta.“

„Cože?“

„Ven.“ Natáhl se přes ni, otevřel dveře na její straně a opakoval: „Ven.“

Dodnes by ho zajímalo, jak se ten večer dostala zpátky do Miami. Když ji viděl naposledy, stála pod vývěsním štítem motelu s rukamav bok. Zahlédl ji ve zpětném zrcátku, když projel kolem ní. Nejspíš na to šel špatně. Možná ji měl po večeři vzít do herny nebo na horskou dráhu, dopřát jí, ať si něco užije, a postupovat pomalu a zlehýnka.

Dnes večer na to půjde zvolna a opatrně. Naposled se na sebe podíval do zrcadla, vyšel z bytu a seběhl po schodech ke dveřím číslo 5C. Otevřelo mu asi šestnáctileté děvče v brýlích a s pupínky po celém obličeji. Prohlédla si ho od hlavy k patě, jak to dnešní mládež mívá ve zvyku.

„Ahoj,“ pozdravil.

„Ahoj,“ odpověděla.

„Jste to vy, Alexi?“ ozvala se Jessica odkudsi z nitra bytu.

„Jsem to já,“ potvrdil.

„Za minutku jsem u vás,“ zavolala. „Posaďte se, ano?

Felice, ukaž mu, kde je bar. Jestli chcete, dejte si něco k pití, Alexi.“

„Díky,“ odpověděl a následoval Felice do obýváku.

„Bar je támhle,“ ukázala do kouta místnosti. Přistoupil k němu a prohlédl si výběr nápojů. Jessica tu měla pár kvalitních lahví. Její manžel možná byl parchant lakomá, ale na nápojích rozhodně nešetřil.

„Jak dlouho vám to ještě potrvá?“ zahalekal do hloubi bytu.

„Jenom chviličku,“ ujistila ho. „Ale nalejte si něco k pití.“

Pochopil to tak, že přijde nejdřív za deset minut; nalil si trochu skotské s ledem a šel si sednout na pohovku. Felice usedla do protějšího křesla a zírala na něj skrz brýle jako sova. Obývací pokoj byl úhledně zařízený, i když ne podle jeho vkusu. Všude spousta zdobení, vykládaného dřeva a různých kudrlinek, nejspíš Ludvík XV. nebo XVI., kdo to má k čertu poznat? A komu na tom sejde? V koutě místnosti stál klavír. Napadlo ho, že na něj asi hraje Jessica. Také by byl rád věděl, čím se živí její manžel. Všechno to zařízení muselo stát nějaký ten dolar.

„Felice, hm?“ prohodil k děvčeti na hlídání. „Tak se jmenuješ?“

„Ano,“ odpověděla.

„Co děláš, Felice? Chodíš do školy?“

„Ano.“

„Kam?“

„Do Fieldsonovy, v Riverdale.“

„To je soukromá škola?“

„Ano,“ přikývla. „Vy pijete skotskou?“

„Skotskou,“ přitakal, „jo,“ a pohlédl na sklenku ve své ruce.

„Já skotskou nesnáším,“ prohlásila. „Mám radši režnou se zázvorovou limonádou.“

„To je také dobré pití,“ připustil. „Kolik je ti vlastně let?“

„Patnáct.“

„To jsi na pití alkoholu trochu mladá, nemyslíš?“

„Naši o tom vědí,“ odtušila nevzrušeně.

„No tak dobře.“ Trhni si nohou, holka, pomyslel si.

Dopil sklenici a právě si naléval druhou, když do pokoje přišla Jessica. Na sobě měla zelené šaty s hlubokým výstřihem v živůtku a skládanou sukní, jejíž dolní lem jí sahal asi sedm centimetrů nad kolena. Vzala si zelené náušnice a zelený přívěsek, spočívající přímo mezi ňadry.

Na takovou vzdálenost nerozeznal, jestli jsou to pravé smaragdy, ale usoudil, že asi ne. Zelené stíny nad očima, světlá oranžová rtěnka a zelené střevíce na vysokém podpatku. Nohy měla úžasné a jediný rychlý pohled na přednici šatů mu prozradil, že nemá podprsenku. Vkráčela do pokoje jako herečka či modelka, uvědomujíc si, jak skvěle vypadá, a čekajíc na jeho reakci, na pochvalný výraz v jeho tváři. Současně však jako by se styděla za to, že tak nepokrytě touží po jeho chvále, a kráčela k němu, ostýchavě klopíc oči.

„Vypadáte nádherně,“ vyhrkl a najednou si připadal jako hlupák. Ona se tak nastrojila, zatímco on měl v úmyslu vzít ji jenom do podniku Harbin Inn na rohu Sté ulice a Broadwaye. Vzal si na sebe šedé kalhoty a modrý blejzr s jednoduchou zlatavou vázankou, ale teď mu jeho oděv připadal příliš neformální; uvědomil si, že měl přijít v obleku. „Opravdu nádherně,“ opakoval.

„Vám to také moc sluší,“ ujistila ho, pohlédla na prázdnou sklenku, kterou držel v ruce a zeptala se: „Půjdeme? Nebo si dáte ještě jednu?“

„Pokud jste připravena jít, tak já taky,“ prohlásil.

„Felice,“ odvrátila se od něj, až skládaná sukně zavlála.

„Peter je v kolébce, ale ještě nespí, tak se na něj prosím tě podívej asi za deset minut nebo tak nějak.“

„Jasně,“ řekla Felice. „V kolik asi přijdete?“

„Nu, to nevím určitě. Určili ti vaši nějaký limit?“

„Ne, jenom jsem to chtěla vědět.“

„Nemám ponětí. Felice, nikoho sem nepouštěj. Až odejdeme, zamkni za námi dveře a nikomu neotvírej. Já si pak odemknu.“„Tak jo,“ přikývla Felice. „Nechcete mi tu nechat nějaké telefonní číslo, kde budete?“

„Já ještě nevím, kde budeme. Později ti ale zavolám,“

slíbila Jessica.

„Tak fajn,“ souhlasila Felice.

„V pořádku?“ Zamířila do předsíně. „Budu potřebovat kabát, Alexi?“

„Nu, já nevím. Nebyl jsem venku. Jenom v šatech by vám mohlo být trochu chladno.“

Vzala si ze skříně v hale lehký plášť a společně vyšli z bytu. Slyšel, jak za nimi Felice zamyká. To by jí tak pomohlo, kdyby se sem někdo chtěl dostat. Zámek ve dveřích byl laciný šmejd.

Měl svá tajemství.

Tajemství, která střežil před ní i před ostatním světem.

Jeho největším tajemstvím bylo to, že je lupič. Žije mimo zákon a je na to hrdý; není stejný jako ona a všichni ti ostatní slušňáci, sedící kolem nich v restauraci. Živí se svou bystrostí, šikovností a odvahou. Je jako dobrodruh, vyhledávající nové a nové výzvy a překonávající jednu po druhé. Držel svá tajemství v bezpečí, jako by je uzavřel do nábojnice dělového granátu. Ona ani nikdo ze štamgastů a číšníků v restauraci mu je nemohli vyrvat. Patřila jenom jemu, zamčená pod neproniknutelnou ocelovou vrstvou, kterou nelze prorazit, provrtat ani propálit. Jeho tajemství vyhlížela na svět polopropustnými zrcadly jeho očí, avšak skrze ty oči k nim nemohl proniknout žádný pohled; každý v nich spatřil jen odraz sebe sama. Byl lupič, to bylo jeho největší tajemství. A jakkoliv setrvávalo v bezpečném úkrytu, měl pocit, že mu dodává pocit chvástavé pýchy, života ve velkém stylu a nebezpečí – podobně jako při pohledu na meč, zasunutý v pochvě, vidíte jenom rukojeť, ale uvědomujete si, že tam uvnitř je čepel s dokonalým ostřím.

Měl i jiná tajemství.

Potajmu se radoval z jejího vzhledu, z toho, jak se za nimi otáčely hlavy, když přicházeli do restaurace, jak po ní i teď někteří muži vrhali kradmé pohledy. A v širším slova smyslu záře její krásy jako by dopadala i na něj a činila ho pohlednějším, silnějším a chytřejším než všichni ti slušňáci kolem, u jejichž stolu na protějším místě neseděla Jessica; Jessica, která se mírně předklání, aby jí mohl připálit cigaretu, smějící se Jessica, Jessica, která důkladně prostuduje jídelní lístek a potom mu navrhne, aby raději pro oba objednal on, protože se nejspíš vyzná v čínském jídle lépe než ona. Věděl, že mu všichni přítomní muži závidí – to bylo zase jejich tajemství, i když zcela průhledné –, ale domníval se, že úplně všichni, muži i ženy, jim, krásnému, zlatovlasému, modrookému páru, závidí, jak si spolu báječně užívají.

Byli něco extra, o to tu šlo. Obklopovala je aura výjimečnosti. A k tomu ještě tajemství jeho profese: Je Alex Hardy, lupič, a má nejkrásnější děvče v sále, které pozorně naslouchá každému jeho slovu, upírá na něj pozorné, jiskrné oči, tu a tam pohne rukou, aby se dotkla jeho ruky. Potajmu překypoval radostí nad tím, že tady může sedět s tak výjimečně krásnou ženou, i když tehdy poprvé v taxíku mu tak úžasně krásná nepřipadala.

Potají si užíval i pocit pýchy na svoji znalost čínských jídel, na to, že je schopen z jídelního lístku vybírat promyšleně a se znalostí věci; jeho zkušenosti v tomto oboru byly stejně nezpochybnitelné jako jeho profesionální kvality lupiče. V čínské kuchyni se vyznal a vyznal se také v lupičství a v jazzu. Zavedl hovor na jazz, protože po jídle jí chtěl nabídnout poslech jazzové hudby, a to souviselo s jeho posledním tajemstvím, o něž se s ní nepodělil, i když měl za to, že ona už ho prohlédla – tím tajemstvím bylo, že ji dnes večer zatáhne do postele. Nejenže byla krásná, nejenže všichni muži v sále její krásu uznávali a záviděli mu ji, ale nejspíš je také v nitru hlodalo vědomí, že ještě než dnešní noc skončí, dostane ji Alex do postele. On sám o tom ani na okamžik nezapochyboval a soudil, že i ona to již přijala jako fakt. Doufal, že si to všichni ti muži zde uvědomují, a to mu dodávalo pocit ještě větší důležitosti než všechna ta ostatní tajemství dohromady.

„Jazzové desky sbírám už léta,“ vykládal jí, „od doby, kdy jsem byl ještě kluk.“

„Myslíte dixieland?“ otázala se.

„Nu, nějaký dixieland mám taky,“ odpověděl, „ale sbírám spíš jiné věci. Mám spoustu desek s Charliem Parkerem, to je skutečný král, toho vážně beru.“

„Mhm,“ přikývla.

„Znáte Charlieho Parkera?“

„Ne, neznám,“ připustila.

„V tom případě vás čeká úžasná zkušenost,“ ujistil ji.

„Pokud se vám potom bude chtít, můžeme si jít poslechnout nějaké desky.“„Já mám hrozný hlad,“ prohlásila. „Vy ne?“

„Ano, za chviličku budeme jíst,“ uklidnil ji. „S pitím nám číšník přinese nějakou chuťovku a hned potom i to ostatní. Tohle je vážně dobrá čínská restaurace, víte, mají tu opravdu kvalitní severočínskou kuchyni. Dostanete tady i obyčejná vepřová žebírka nebo vaječnou roládu, ale myslel jsem si, že byste možná radši zkusila něco trochu zvláštního.“

„To ano.“

„Třeba kanice tu umějí udělat skvěle; doufám, že máte ráda ryby.“

„Ano, mám, ryby mám moc ráda.“

„Á, tady jsou nápoje. Děkujeme,“ řekl číšníkovi, „dáma si dá whisky sour a skotská je pro mne. Pečou je v takových papírových sáčcích,“ dodal a pozvedl sklenici. „Na zdraví.“

„Na zdraví,“ přidala se a přiťukla si s ním.

„Vážně se mi tu s vámi moc líbí,“ ujistil ji.

„Mně taky.“

„Jste nádherná,“ prohlásil. „Vypadáte úžasně.“

„Děkuji. Cítím se úžasně.“ Mírně pokrčila rameny a zasmála se. „Tak dlouho jsem si už nikam nevyšla. Tohle je pro mě něco docela nového.“

„Co?“

„Vyjít si s nějakým mužem,“ vysvětlovala. „Chci říct s někým jiným než s manželem. Tak dlouho jsem s nikým jiným nikde nebyla.“

„Inu, všechno musí být jednou poprvé,“ odtušil.

„Ted už to také vím. Povězte mi ještě o té vaší sbírce jazzových desek.“

„Nu, o jazzu je těžké něco vysvětlovat,“ řekl. „Později, až budu mít po ruce desky, povím vám něco o jednotlivých umělcích. Tedy pokud budete mít chuť jít po večeři poslouchat desky.“

„Uvidíme. Nehrají tu někde v okolí něco dobrého?“

„Nedíval jsem se do novin. Zjistíme to, ano? Jestli chcete jít do kina, půjdeme. Cokoliv si budete přát. Tady nám nesou chuťovky.“

„Mhm, voní to nádherně,“ připustila.

„A chutnají také tak. Číšníku, přineste nám sladkokyselou omáčku, hm? A nějakou hořčici. Dáte si ještě skleničku, Jessiko? Přineste nám ještě jednu rundu.“

„Jak jste se vlastně dostal k tomu místu elektrikáře v divadle?“ zeptala se.

„Otec byl také elektrikář,“ odvětil. „Zkuste také tyhle.

To jsou vodní kaštany obalené slaninou.“

„Byl elektrikářem v divadle?“

„Ano. Tak jsem se k tomu dostal. Je to hrozně uzavřený cech, v podstatě tam řemeslo přechází z otců na syny.“

„To mě nenapadlo,“ podivila se.

„Opravdu ano.“

„Takže jste se nejspíš zajímal o divadlo už jako dítě.“

„Inu, můj otec se k té práci dostal až v době, kdy jsem byl v pubertě.“

„Co dělal předtím?“

„Také elektrikáře, ale ne v divadle.“

„V New Yorku?“

„Ano.“

„Vy jste se v New Yorku narodil?“

„Ano. V Bronxu. Což to není poznat?“

„Nu…“

„To je v pořádku, vím, že nemluvím jako absolvent Harvardu. Nedochodil jsem ani střední školu,“ vysvětloval.

„Odešel jsem ve druhém ročníku.“ Pohlédl jí zpříma do očí a dodal: „Pořád lituji, že jsem nestudoval na vysoké škole,“

což byla lež jako věž, protože po vysokoškolském studiu nikdy ani nevzdechl.

„Mně na tom nezáleží,“ ubezpečila ho. „Jestli někdo chodil na vysokou, nebo ne. Můj muž sice má svůj diplom, ale to z něj ještě nedělá člověka, kterého bych byla ochotná respektovat a obdivovat.“

„A koho byste mohla respektovat a obdivovat?“ zajímal se Alex.

„Nu… hledám u mužů hlavně čestnost. Například od vás bylo velice poctivé, jak jste připustil, že mluvíte s… s jistým newyorským přízvukem… přesně řečeno s přízvukem z…“

„Z Bronxu,“ doplnil.

„Ano, a přiznal jste to docela otevřeně, beze vší nervozity.“

„Nu, občas kvůli tomu bývám nervózní,“ přiznával.

„Když jsem ve společnosti lidí, kteří… nu… kteří umějí mluvit uhlazeněji než já; řekl bych, že v takových případech opravdu znervózním. Například loni, asi touhle dobou, jsem byl na Portoriku. Bydlel jsem v hotelu Conquistador, El Conquistador, a povídal jsem si u bazénu s nějakým doktorem a jeho dcerou a kvůli němu jsem měl najednou pocit, že nestojím ani za pár šestáků. Byl to chirurg, myslím z Detroitu nebo z Chicaga, už si přesně nevzpomínám. Když jsem se vrátil domů, začal jsem listovat ve slovníku a luštit křížovky, víte, spousty křížovek, abych si vylepšil slovní zásobu. Takže někdy mě to opravdu dokáže znervóznět.“

„I to, co jste teď řekl, je čestné,“ prohlásila Jessica.

„Nu, děkuji vám. Jaké vlastnosti ještě hledáte u mužů?“

„Proč to chcete vědět?“

Alex pokrčil rameny. „Jsem muž, sedím tu s vámi, a tak bych přirozeně chtěl vědět, jak na tom jsem.“

„Dobrá.“ Usmála se a zatvářila se přemýšlivě. „Mám ráda uznalé muže.“

„Ano? Jak to?“

„Muže, kteří mi říkají, že jsem krásná,“ vysvětlila.

„Když už mi dá tolik práce udělat se krásnou.“

„Vy jste ale opravdu krásná,“ namítl Alex.

„Děkuji.“ Sklopila oči. „A pak mám ráda muže, kteří vyzařují… nu, snad se to dá nazvat sebejistotou, ano. Muže, na nichž je znát, že vědí, co dělají.“

„V tom případě asi vypadám ze hry. Já kolikrát nevím, kde mi hlava stojí.“

„Nedomnívám se, že by tohle byl váš případ,“ oponovala mu. Zvedla oči a pohlédla mu zpříma do tváře. „Myslím, že vy jste muž, který si vždycky ví rady a je na výši situace, ať je jakákoliv.“

„Co myslíte, v jaké situaci se nacházím tady a teď?“

Natáhl se přes stůl a přikryl její ruku svou dlaní.

„To ještě nevím určitě,“ odvětila.

„Ale domníváte se, že jsem na výši a budu si vědět rady, hm?“

„Ano, určitě ano.“

„To může být nebezpečné,“ mínil. „Myslím pro vás.“

„Já si to nemyslím.“

„Nu, však uvidíme.“

Po večeři je ani nenapadlo vydat se do kina, nikdo z nich už se o tom ani slovem nezmínil. Místo toho se vrátili pěšky do svého domu a vyjeli nahoru do Alexova bytu. Zeptal se, jestli si dá raději courvoisier, nebo grand manier, ona požádala o grand manier a zeptala se ho, kde má telefon.

Odpověděl, že v ložnici, a ona tam odešla. Slyšel, jak vytáčí číslo, zatímco sám naléval nápoj do koňakových pohárů.

Když přišel za ní, seděla na krajíčku postele se sluchátkem u ucha.

„Ano,“ říkala, „v úplně spodní přihrádce ve skříni na ložní prádlo. Ale dej pozor, ať určitě vezmeš noční pampersky. A Felice, bylo by dobré ho nejdřív posadit na nočník.“ Chvíli naslouchala. „Ano, určitě zase usne, jakmile ho přebalíš. Ale kdybys měla nějaké problémy, dám ti číslo telefonu,“ a přečetla z aparátu Alexovo číslo. Znovu naslouchala a pak řekla: „Nevím, v kolik hodin. Kdybys měla nějaké potíže, zavolej mi.“ Zavěsila a vzala si od Alexe skleničku. „Áh, děkuji vám.“ Usrkla a poznamenala: „Doufám, že to zvládne. Připadá mi docela zodpovědná, nemyslíte?“

„Ano,“ přitakal Alex, vzpomínaje, jak mu milá Felice pověděla, že si potrpí na režnou se zázvorovou limonádou, aniž by však měl v úmyslu se o tom šířit. To by mu ještě scházelo, prozradit Jessice, že jejího roztomilého chlapečka hlídá násoska v pubertálním věku. Hned by se tam rozběhla.

A vůbec, Felice si nejspíš jenom hrála na velkou světačku, pravděpodobně v životě neochutnala nic silnějšího než pepsi. „Tak chcete si poslechnout nějaké desky?“ otázal se.

„Proto jsme přece tady,“ usmála se, vstala a následovala ho do obývacího pokoje.

„Měla byste se posadit na gauč,“ doporučil jí.

„Reproduktory jsou rozestavěné tak, že na gauči je nejlepší poslech.“

„Dobrá,“ souhlasila.

„Některé jsou dost poškrábané, mám je už hodně dlouho a často si je přehrávám. Tohle mi scházelo nejvíc, když jsem…“ Zarazil se. Užuž jí málem vyklopil, jak mu tyhle desky chyběly ve vězení.

Právě se posadila na gauč a odkládala skleničku na stolek, když se znenadání odmlčel. Vzhlédla a zeptala se: „Ano?“

„Ty desky,“ vysvětloval.

„Co je s nimi?“

„Když jsem byl v Miami za matkou,“ vykládal, „hrozně mi chyběly. Jel jsem tam jenom na týden, ale i tak se mi stýskalo po mých deskách.“

„To chápu,“ přikývla.

„Člověk k některým věcem přilne, víte, přehrávám si je pořád dokola, a tak se mi tam dole na jihu stýskalo.“

„Ano,“ přisvědčila. „Doufám, že ta zpropadená holka umí přebalit dítě.“

„Ach, ano, připadala mi velice chytrá. Víte, že chodí na soukromou školu?“

„Ano, to vím.“

„No,“ prohodil, „tak tohle je Charlie Parker.“ Zvedl v ruce jedno album a ukázal jí ho. „Abyste rozuměla, vybral jsem tuhle desku, protože na ní poznáte jeho různé styly.

Mám tady desky, například některé z jeho prvních, z nichž byste poznala jenom to, jak hrál v určitém období své kariéry, rozumíte? Ale tohle je pozdější vydání, pokrývající celou řadu jeho různých orchestrů, a z toho už si můžete udělat obrázek. Dobrá?“

„Dobrá,“ souhlasila. „Jsem připravena.“

S úsměvem položil desku do gramofonu. Když se z reproduktorů ozvaly první zvuky, upravil hlasitost a výšky a zeptal se: „Je to dost nahlas?“

„Ano, je to dobré.“

„Dobrá.“ Usedl do křesla naproti ní, vedle knihovny, kde měl nastojato naskládaná hudební alba.

„Ale slyšíte tam odtud dobře?“ strachovala se Jessica.

„Ano, výborně.“ Napadlo ho, že možná chtěla, aby si sedl k ní na gauč, ale nechtěl se dopustit stejné chyby jako tehdy v Miami. Dnes večer na to půjde pomaloučku, polehoučku. „První skladbu natočil s orchestrem Neala Heftiho, jmenuje se Repetition. Hraje tam pár dobrých muzikantů, některé z nich možná znáte. Například na bicí hraje Shelly Mane, znáte Shellyho Mana?“

„Ne,“ přiznala.

„Nebo Filipa Phillipse? Ten hraje na tenor saxofon.“

„Ne.“

„A teď přijde Parker,“ upozornil ji. „Poslouchejte. Za chvíli spustí na altsaxofon.“

„Mhm,“ přikývla, zavřela oči, pohodl ně se na gauči opřela a přehodila si nohu přes nohu. Na okamžik se jí přitom povytáhla sukně. Automaticky si ji jednou rukou stáhla a začala pohupovat nohou do rytmu. „Je to moc pěkné,“ připustila.

„Ano. Nic z toho není předem naaranžováno, víte, hraje, co ho právě napadá. V každé skladbě jsou nějaké akordy a oni si prostě vyberou akord a začnou vytvářet svou vlastní melodii. To je na tom nejhezčí. Všechno vzniká až ve chvíli, kdy to hrají. Když budou stejnou písničku hrát dva večery po sobě, pokaždé vyzní úplně jinak.“

„Improvizace,“ řekla Jessica.

„Správně, improvizace, tak se tomu říká. Poslouchejte, co tam předvádí.“

„Ano,“ přikývla Jessica. „Můj muž umí hrát na klavír, ale ne na jazzový klavír.“

„Nevěděl jsem, že je hudebník,“ divil se Alex.

„Hraje jen tak, pro zábavu. Není profesionál.“

Vůbec se mu nezamlouvalo, že si povídají, zatímco deska hraje; při poslouchání jazzu se nemluví, má se jen poslouchat. Teď otevřela oči, přehozenou nohu vrátila do původní polohy, předklonila se a vzala si z kabelky cigaretu.

Zapálila si, vydechla oblak kouře a naklonila hlavu na stranu, jako by bůhvíjak pozorně naslouchala hudbě linoucí se z reproduktorů, ale bylo vidět, že ji to vůbec neoslovuje.

Když poznamenala, že „na tohle musí být těžké tancovat“, měl sto chutí odpovědět, že se na to netancuje, protože je to hudba k poslechu, a že by se u toho nemělo ani mluvit, ale neřekl nic.

Dopila svůj grand manier a prohodila: „Nebyla jsem tančit už celé věky. Můj muž tancovat neuměl. Nebude vám vadit, když si ještě trochu naliju?“

„Zařídím to,“ nabídl se a začal vstávat z křesla, ale ona už byla na nohou a mířila k baru. Vzala láhev, nalila si a poznamenala: „Je to zvláštní, jak málo člověka poznáte, dokud se za něj neprovdáte. Žili jsme spolu před svatbou celý rok, a já vůbec netušila, že neumí tancovat.“

Zazátkovala láhev, a místo aby se vrátila na své místo, vytočila po místnosti několik piruet; málem přitom rozlila sklenici. Zasmála se. „Na tohle je vážně moc těžké tančit.“

Pak se posadila do křesla u levého reproduktoru.

„Tuhle nahrávku,“ poučoval ji, „natočil Kvartet Charlieho Parkera, s kterým hrával v osmačtyřicátém, na podzim roku 1948. Jmenuje se to Bird. To byla jeho přezdívka, Parkerova přezdívka.“

„Mhm,“ zamumlala. „Já jsem žádné desky neměla, když jsem vyrůstala. Hodně jsem poslouchala rádio. Hlavně country & western, toho tam u nás vysílali nejvíc. Žila jsem ve Wisconsinu na farmě plné dojnic, můj otec ji ještě pořád vlastní. Jako malá holka jsem měla svoji krávu. Svoji vlastní krávu. Vsadím se, že vy, když jste vyrůstal, jste krávu neměl.“

„Ne, neměl,“ připustil.

„Daisy. Pojmenovala jsem ji Daisy.“

Málem se prořekl, že zná jistou jednonohou štětku jménem Daisy, ale včas se zarazil.

„Krmila jsem ji, dojila, pořád jsem se o ni starala. Když jsem odešla na vysokou školu, otec ji vypustil na pastvinu.

Byla už moc stará, aby dávala nějaké mléko, ale nechtěl ji prodat na jatka, protože věděl, jak strašně jsem tu staruchu měla ráda.“

Alex si uvědomil, že by nemělo smysl snažit se ji přivést zpět k poslechu hudby. Když si chce povídat, ať povídá.

Pomalu a zlehýnka; musí jí dopřát tolik prostoru, kolik bude chtít. „Kde jste studovala?“ otázal se.

„Na Kalifornské univerzitě v Los Angeles. Vystudovala jsem angličtinu. Můj muž tam v té době byl také, vlastně můj budoucí muž, tam jsem se s ním potkala. Studoval pedagogickou psychologii. Párkrát jsme si spolu vyšli, ale nic z toho nebylo; šli jsme si zase každý po svém. Když jsem přijela do New Yorku, potkala jsem ho znovu. Dělala jsem tehdy nějakou práci pro nakladatelství Random House a oni uspořádali pro autora té knihy, co jsem redigovala, obrovský večírek. A objevil se tam Michael. Můj manžel.

Napsal nějakou knihu, která měla vyjít u Random House.

Později od něj požadovali spoustu všelijakých úprav a on je poslal do háje, ale v téhle době si ještě myslel, že se stane jedním z jejich autorů, a tak se tam objevil; já tam také byla a potkali jsme se znovu. Začali jsme se vídat stále častěji, v té době už jsme nebyli žádní puberťáci, stalo se to před sedmi lety, já měla dvaadvacet, on dvacet šest, a tak jsme dospěli k názoru, že bychom se mohli nastěhovat oba do jednoho bytu.“

Při řeči si pohrávala s lemem sukně. V pravé držela sklenku a levou poškubávala za okraj sukně téměř rytmicky, ale ne v rytmu hudby, linoucí se z reproduktorů. „Žili jsme spolu rok,“ pokračovala, „a pak jsme se rozhodli, že se vezmeme. Zpočátku jsme byli šťastní, aspoň myslím. Asi ano. Vlastně si myslím, že jsme byli šťastní až do doby, kdy se nám narodil syn. Tehdy Michal začal mít aférky s jinými ženami, alespoň o jedné vím určitě, byla starší než on a vyučovala fyziku na Columbijské univerzitě. On tam tehdy jezdil vždycky navečer, připravovat se na doktorát. Přes den učil na Městské univerzitě v New Yorku a mezi přednáškami z pedagogické psychologie a prací na úkolech pro postgraduál na Columbijské univerzitě, nemluvě o jeho hrátkách s profesorkou fyziky a bůhví s kolika jinými ženskými, jsem ho už skoro nevídala. A to ještě předtím, než jsme začali žít odděleně.“

Usrkla ze sklínky a poznamenala: „Tohle pití miluju, vydržela bych to pít celou noc.“

„Je tam toho spousta,“ ujistil ji Alex.

„Na Michaelovi bylo dobré jen jedno,“ pokračovala skoro melancholickým tónem, jak se Alexovi zazdálo, „byl moc dobrý v posteli.“ Zasmála se. „Samozřejmě jsem nikdy neměla možnost porovnávat ho s jinými.“

„Chybí vám?“ otázal se Alex.

„Chybí? Doufám, že toho parchanta přejede autobus,“

odtušila a znovu se zasmála.

„Poslyšte,“ navrhl Alex, „jestli chcete tančit, mohl bych tam dát…“

„Ne, to je v pořádku,“ zarazila ho. „Líbí se mi to, co jste pustil.“

„Když jsem viděl, jak tady kroužíte po pokoji…“

„Ach, to byl jen takový… Chtěl byste si zatančit?“

zeptala se.

„Já nejsem moc dobrý tanečník,“ přiznával. „Ale jestli chcete tancovat, otočím desku z druhé strany, je tam spousta Parkerovy muziky se smyčcovými nástroji. Pokud si chcete zatančit.“

„Asi jsem už pěkně zrezivělá,“ postěžovala si.

„Mám tu desku otočit?“

„Ano, ráda bych si to poslechla,“ požádala, „ale nemusíme tancovat, jestli se vám nechce. Nevadí vám, když si znovu zavolám dolů? Chci se jenom ujistit, že znovu usnul a je v pořádku.“

„Jen do toho,“ vybídl ji. „A mám vám ještě dolít, Jess?“

Byla už na cestě do ložnice, ale náhle se zastavila, otočila se, pohlédla na něj a velice tiše se zeptala: „Proč jste mi tak řekl?“

„Cože?“ nechápal. Nevěděl, o čem je řeč. Co jí řekl?

„Jess,“ vysvětlila. „Tak na mě volal můj táta. Jess.“

„Já nevím, prostě to ze mě vylítlo,“ pokrčil rameny.

Usmála se, pokývla hlavou a zašla do ložnice. Slyšel, jak vytáčí číslo, a zatím obrátil desku. Nasadil přenosku až na začátek druhé skladby, protože první na této straně byla Passport No. 2 a on věděl, že malé skupiny nebudou nic pro ni; nejspíš by ani nepoznala, že melodie vychází z akordů písně I Got Rythm. Zaskočil k baru dolít jí sklenici, a když se vrátila z ložnice, zeptal se: „Všechno v pořádku?“

„Ano,“ přitakala. „Přebalila ho a šoupla zpátky do postýlky. Na západní frontě klid.“

„Dobrá,“ přikývl. „Tak tohle je Charlie a smyčce,“

oznámil jí. „Na hoboj hraje Mitch Miller. Toho přece znáte, nebo ne?“

„Ale ano,“ uklidnila ho. „Vídala jsem ho v televizi.“

„A bubeník je Buddy Rich.“

„Nějak nemůžu poznat, co to vlastně hrají,“ přiznávala.

„Tohle je Just Friends, už je skoro konec. Ale tu příští poznáte, Everything Happens To Me, to bývala moc populární písnička.“

„Ach, to zní opravdu krásně s těmi smyčci.“ Začala se vlnit a líně pohazovat hlavou. „Mhmmm, to se mi líbí.“

„Chcete si zkusit na to zatančit?“ navrhl Alex.

„Pojďme chvíli jenom poslouchat, ano?“

„Ovšem,“ souhlasil. „Tady máte pití, jestli chcete.“

„Děkuji.“ Vzala od něj sklenici, sedla si na gauč a přehodila nohu přes nohu. Opět se jí vykasala sukně, ale tentokrát se ji nenamáhala upravit. „Myslím, že smyčce mi vyhovují mnohem lépe,“ prohlásila.

„Nu, jazzoví experti tuhle jeho smyčcovou kapelu moc vysoko nehodnotí. Ale řekl bych, že se na to dá snáze tančit.“

„Mhm,“ zavrněla. „Je to velice živé. A smyslné.“

„To jo,“ přikývl.

Mlčky vyslechli dvě další skladby, a když zazněly tóny Summertime, vydechla: „Áách, Summertime, to zbožňuju.

Na tohle bych si zatančila. Zkusíme to, Alexi?“

„Jistěže.“

Zvedla se z gauče a on jí vykročil vstříc; setkali se uprostřed pokoje.

„Nejspíš jsem už celá zrezivělá,“ opakovala.

„Já to přece nepoznám,“ upokojil ji. „Jsem hrozný tanečník.“

Vzal ji do náručí, ale netiskl ji k sobě příliš. Měla na sobě šaty z nylonového úpletu, hladké a mírně elektrizující pod roztaženými prsty jeho ruky, kterou jí držel kolem pasu.

Kroužili spolu po pokoji a on neustále udržoval obezřelou vzdálenost, neustále si v duchu opakoval, že na tohle se musí zvolna a opatrně. Měl pocit, že zatím jde všechno dobře, ale nechtěl ji polekat. Udržoval tedy mezi nimi distanc a dotýkal se jí jen levou rukou, v níž svíral její pravou, zatímco druhou dlaň měl položenou na jejím kříži.

„Jste dobrý tanečník,“ pochválila ho.

„Ach, ovšem.“

„Čestné slovo.“

„Nu, děkuji, že to říkáte, ale já vím, že nejsem.“

„Mhmm,“ zabroukala, „to je nádhera, miluju tuhle píseň.“ Náhle se k němu mírně přitiskla. Jen horní polovinou těla. Její ňadra, nahá pod volně visící tkaninou, se dotkla jeho hrudi, přivinula se k němu, ale dolní polovina těla si udržovala odstup. Zareagoval okamžitě, automaticky, nevědomky, pocítil náhlou, bodající touhu ve slabinách. Ale nepřitáhl ji k sobě blíž, nechal svou ruku přesně tak jako doposud, položenou na jejích zádech, a ničím nedal najevo, že si uvědomil, co právě udělala a jakou reakci to v něm vyvolalo.

„Mhmm,“ zavrněla.

„Vůbec nejste zrezivělá,“ ujistil ji.

„Tohle jsem nedělala už hodně dlouho,“ zamumlala.

Jemně se přitiskla k jeho stehnu a nachýlila hlavu, takže se dotýkali tvářemi. Ani teď ji však nesevřel v náručí a čekal na její další pohyb; odpoutala se od jeho stehna, proklouzla před ním nalevo a v rytmu hudby do něj jemně narážela.

Skladba skončila. Náhle se mu vyvinula a se slovy „to bylo pěkné“ se odebrala ke stolku, kde nechala stát svou sklenici. Spěšně se odvrátil, aby si nevšimla, jak je vzrušený, a také on se vydal pro svůj nápoj. Na okamžik zapomněl, kam ho postavil, pak ho našel a mírně si popotáhl sako, aby se trochu zakryl. Když se otočil zpátky k ní, měla už zuté boty a seděla s nohama pod sebou na gauči, zelené šaty vykasané nad kolena. Kolena měla hladká, lesklá, zatoužil se jich dotknout, popravdě řečeno měl sto chutí sáhnout jí rukama pod tu skládanou sukýnku, ale místo toho usedl na gauč na druhém konci a ona se mírně pootočila koleny směrem k němu.

„Kde jste se naučil tančit?“ zajímala se. Trochu se jí chvěl hlas a měla červeň ve tvářích. Také si všiml, že je na svém konci gauče jaksi neposedná a pořád posouvá kolena, jako by se snažila usadit pohodlněji.

„V církevním společenském klubu,“ odpověděl. „Ještě když jsem bydlel v Bronxu.“

„Kde máte koupelnu?“ zeptala se zničehonic a usmála se.

„Támhle, hned vedle předsíně.“

„Na stejném místě jako já,“ prohodila, ještě stále s úsměvem, a začala se zvedat z gauče. Nejprve zpod sebe vytáhla a narovnala jednu nohu a potom druhou. Na kratičký okamžik se mu před očima kmitl kousek nylonu; pod těmi zelenými šaty měla jenom kalhotky. Vstala a svižně odkráčela z pokoje. Díval se, jak vyzývavě pohupuje boky – věděla, že nespouští oči z její roztančené zadničky, skryté za clonou z nylonového úpletu.

Povzbudilo ho, že si musela odskočit. Jakmile děvče potřebuje čůrat, je vzrušené. Tahle je určitě vzrušená, je celá rozpálená, už za chvíli se bude pod ním rozvalovat na posteli v sousední místnosti. Snažil se na to nemyslet, protože se chtěl ovládnout dřív, než se vrátí, chtěl ji dráždit tak dlouho, až se v ní doopravdy nahromadí pára, která buď vybuchne, anebo se o ni někdo bude muset postarat. Byl odhodlán postarat se jaksepatří. Bude do ní bušit, až propadnou skrz postel, skrz podlahu a strop do dolního bytu a zase skrz podlahu a strop, až skončí v jejím bytě o dvě poschodí níž a budou do toho pořád bušit, až Felice polezou oči z důlků.

Když se Jessica vrátila z koupelny, její první slova byla: „Ani jsem si neuvědomila, jak je už pozdě, Alexi.“

„Opravdu se připozdívá,“ usmál se chápavě.

Opět se posadila na gauč. Předpokládal, že znovu zasune nohy pod sebe, očekával, že na něj opět namíří ta svá hlaďoučká kolena a možná maličko rozevře nohy, aby bylo zase vidět její kalhotky, třeba si je dokonce na záchodě sundala. Ona si však jen obula střevíce, vstala, vzala kabelku a velmi věcným tónem mu oznámila: „Budu muset jít.“

„Jít?“ opakoval.

„Mhm,“ usmála se. „Báječně jsem si to užila, Alexi, ale opravdu už je hodně pozdě.“

Letmo pohlédl na hodinky. Ucítil v hrdle panické sevření, nechtěl, aby odešla, ne teď, když už se dostal tak blízko. „Ještě není ani půlnoc,“ namítl.

„Já vím, ale Peter se probouzí v šest. Opravdu musím jít.

Felice je teprve patnáct, jak víte. Nechci ji tam moc dlouho zdržovat.“

„Ale ještě ani není půlnoc,“ opakoval.

„Popelka,“ usmála se, políbila si špičky prstů a přitiskla mu je na tvář. „Děkuji vám, Alexi, bylo to opravdu nádherné.“

Začal vstávat, ale zarazila ho. „Ne, prosím, nechoďte, jdu jenom o dvě poschodí níž.“ A znovu se usmála.

Přesto ji doprovodil ke dveřím a podal jí ze skříně kabát.

Přehodila si ho přes ruku, rozhlédla se kolem sebe, jako by na něco zapomněla, a rozloučila se. „Dobrou noc, Alexi.“

„Dobrou noc, Jess.“

„Jess,“ opakovala. Něžně se na něj zadívala, pak se otočila, otevřela dveře a vyšla na chodbu. Zavřel za ní dveře, zamkl na dva západy, pak se vrátil do obývacího pokoje a zůstal stát, shlížeje na popelník plný nedopalků jejích cigaret se skvrnami od rtěnky na stolku. Za ním hluše přeskakovala přenoska v posledních rýhách uprostřed desky Charlieho Parkera. Impulzivně popadl popelník a mrštil jím o zeď předsíně.

„Jakpak se ti vydařil včerejší večer?“ vyptával se Archie.

„Báječně,“ tvrdil Alex.

Seděli v Archieho oldsmobilu a ujížděli po Merrit Parkway směrem ke Stamfordu. Byl jasný, slunný den a na silnici se to jen hemžilo svátečními řidiči. Archie udržoval ručičku tachometru stabilně na padesáti mílích za hodinu; ze všeho nejméně mohl potřebovat nějaké hloupé problémy kvůli překročení rychlosti.

„Co je to vůbec za křepelku?“ zajímal se.

„Bydlí u nás v domě,“ odvětil Alex. „Rozešla se s manželem. Myslím, že včera večer si poprvé po půl roce zašukala. To bylo tedy něco, Archie. Pořád neměla dost.

Ráno jsem se probudil a už zase ho měla v puse, bál jsem se, že mi ho spolkne, tak ho měla hluboko. Nakonec jsem se jí zbavil až v poledne, chvíli předtím, než jsem ti zavolal.“

„Je bílá, nebo černá?“ chtěl vědět Archie.

„Běloška. Proč?“

„Bílý holky si na kouření potrpěj, to je fakt. Protože kouření je něco extra. Obyčejná domácí buchta o tom nemá ani páru. Leda by to byla štětka, ale to je zase jiná píseň.“

„Jasně, no, tahle si na to tedy doopravdy potrpěla.“

„Kde máme sjet z dálnice?“ rozpomněl se Archie. „Máš po ruce mapu? Vyznačil jsem to na mapě. Co je tam napsáno?“

„Výjezd číslo 35. Je to on?“

„Jo, udělal jsem tam značku.“ „Správně, pětatřicítka.“

„Daisy nikdy nejezdí po Merrittově dálnici, taxíky na ni nesmějí. Ale povídala, že tohle je nejrychlejší cesta.“

„Co si o té věci myslíš, Archie?“

„Já nevím, co ty?“

„No, podle toho, cos mi pověděl, Daisy moc neví, jak to tam vypadá. Mohlo by se stát, že vlezeme dovnitř a najdeme jenom piáno a stojací lampu. Uvnitř v domě nikdy nebyla, je to tak?“

„Je.“

„A taky nevěřím tomu, že tam pracuje pět lidí a všichni mají volno ve čtvrtek. To mi nějak nesedí, Archie.“

„Včera jsem s ní o tom mluvil celou hodinu, Alexi, tvrdí, že ten chlápek by neměl šanci zatáhnout ji tam, kdyby všichni nebyli pryč. Tak to aspoň říkala.“

„Jakže se ten chlap jmenuje?“

„Harold Reed. Třetí.“

„A hergot,“ rozesmál se Alex.

„To je fakt něco, že jo?“ přidal se Archie a také se rozesmál.

„Harold Reed Třetí si vodí domů jednonohou štětku a skáče na ni ve stodole.“

„V ateliéru,“ opravil ho Archie.

„Co vlastně v tom ateliéru dělá,“ zajímal se Alex, „kromě šoustání s jednonohou děvkou?“

„Je to umělec. Chodí tam malovat.“

„A je milionář?“

„Vydělal prachy na supermarketech nebo na něčem takovým. To malování je jenom hobby.“

„Řekla ti Daisy, co je zač těch pět zaměstnanců?“

„Má tam šoféra, zahradníka, kuchaře a dvě komorný.“

„A všichni mají volno ve čtvrtek, hm?“

„Tak mi to tvrdila.“

„Kdybych já měl doma pět sluhů, určitě bych někoho z nich nechal doma. Pro případ, že bych potřeboval umýt záda. Kdo vozí jeho ženu do města? Řídí sama?“

„Proč?“

„Myslím na to, že ten šofér třeba ve čtvrtek nemá volný den, možná že jeho manželku vozí on. A při našem štěstí mu ona řekne Jamesi, vyzvedněte mě v šest u Bonwita, načež ji přiveze zpátky na venkov předčasně a ona najde nás dva, jak uvnitř makáme na sejfu. Jestli tam nějaký je.“

„Myslel jsem, že budeme tři,“ podotkl Archie.

„Tři? Proč tři?“

„No, Daisy se bojí, aby se do toho nenamočila, chápeš?“

„Ne, nechápu, jak to myslíš?“

„Nechce, aby to vypadalo, že lupiči dostali informace zevnitř. Říkala, že nějakejch dvacet pět procent jí nestojí za…“

„Dvacet pět procent? Na to zapomeň.“

„Zaslouží si je, člověče. Příští čtvrtek se chce pokusit nakouknout do domu, aby nám prozkoumala cestu.“

„Ale stejně, až to prodáme překupníkovi… a jak si představuješ, že budeme tři? Jí máme dát pětadvacet procent a pak se ještě dělit na tři díly? Když si překupník nechá sedmdesát procent? Ani náhodou, Archie.“

„Může to bejt velká rána, Alexi.“

„A taky to může stát za starou bačkoru. Třicet procent musíme rozdělit mezi čtyři lidi, to dělá… Kolik to vlastně dělá?“

„Něco přes sedm procent pro každýho. Přesně sedm a půl.“

„K čemu potřebujeme třetího chlapa?“

„Vždyť to povídám, aby v tom Daisy nebyla namočená.“

„Do hajzlu s Daisy. Řekni jí…“

„Bez Daisy nemáme žádnej kšeft.“

„A s ní z toho kšeftu kouká jen sedm procent.“

„Sedm a půl,“ opravil ho Archie.

„Pořád ještě nevím, nač tam bude ten třetí chlap.“

„Aby Daisy a toho chlápka přikryl pistolí. Vlítne do ateliéru a namíří na ně zbraň. Takže to bude vypadat, že s tím Daisy nemá nic společnýho. Třeba by ji moh i malinko proplesknout.“

„Na to zapomeň, žádnou pistoli nepotřebujeme. A Daisy dostane jen deset procent.“

„Já už jsem jí slíbil dvacet pět.“

„Tak za ní zajdeš znovu a slíbíš jí jenom deset. Jestli se jí to nelíbí, její škoda. Nechápu, co to s tebou je, Archie, slibovat šlapce pětadvacet procent. To je ten výjezd, vede támhle nahoru.“

„Jo, už ho vidím.“

„Už jsi někomu někdy dal pětadvacet procent? Jenom za to, že ti dal tip?“

„Ne, ale jen ona se může dostat dovnitř a obhlídnout to.

Co mám dělat na konci výjezdu, Alexi? Napsal jsem to na okraj mapy.“

„Na konci odbočíš doleva. Jsou tam ukazatele na Stamford a North Stamford; ty pojedeš na North Stamford.

Jakmile přejedeš hranici státu New York…“

„To stačí, zbytek mi povíš, až tam dojedu,“ přerušil ho Archie.

„My tam vlezeme, my poneseme všechno riziko, a ty chceš Daisy odevzdat pětadvacet procent. Deset bude stačit, Archie. Dáme jí deset a o zbytek se rozdělíme. Řekněme, že to bude opravdu pořádná rána, ano? Řekněme, že tam najdeme zboží třeba za půl milionu babek, ano? To by byla obrovská rána. Překupník si odečte… mimochodem, komu bychom to měli prodat?“

„Myslel jsem na Vita.“

„Ani nevíme, co tam najdeme. Jestli tam bude spousta šperků, na to se Vito nehodí. Třeba bychom mohli zkusit Henryho Greena. A vůbec, ať už půjdeme ke komukoliv, dá nám jen třicet procent; při zátahu za pět set tisíc to dělá…

Kolik? Sto padesát táců, je to tak?“

„Je,“ přikývl Archie.

„Dobrá. Dáme Daisy patnáct táců a pro nás dva zbude sto třicet pět. Takže jí to trochu zaokrouhlíme, abychom jí to osladili; dáme jí třeba dvacet. To dělá šedesát pět tisíc pro každého z nás, Archie. To už by stálo za to.“

„A co ta bouchačka?“

„Nic takového. Jakmile do toho zatáhneme zbraň a namíříme ji na toho starouše a na Daisy, je to ozbrojená loupež. Ani náhodou, Archie.“

„Jak to může bejt ozbrojená loupež, když budeme každej v jiný budově? Jsou tam dvě budovy, Alexi, ateliér a dům.

Ten chlápek s pistolí bude v jedný budově…“

„Povídám, že žádnou pistoli nechci, hergotfix.“

„… a my se vloupáme do druhý, tak jak to může bejt ozbrojená loupež?“

„Byla by to ozbrojená loupež, i kdybychom na něj namířili a poslali někoho do banky vyzvednout peníze, které bychom ho přinutili objednat telefonicky. I to je ozbrojená loupež, Archie, já to náhodou vím a říkám ti, že žádná pistole nebude.“

„No dobrá, dobrá.“

„A vůbec, Archie, celá ta věc mi nějak smrdí.“

„Však si jenom prohlídneme dům, no ne? Když už jedeme takovou dálku, můžeme se aspoň kouknout.“

Projeli po pembrookské silnici tam a zpátky nejméně tucetkrát, než si všimli znamení s označením domu. Byl to okrouhlý mosazný štít na vysokém kamenném pilíři u příjezdové cesty, s vyrytým jménem Reed. Zčásti ho zakrývala vzrostlá borovice.

„Tady je to,“ zašeptal Archie.

Zastavil vůz a zacouval tak, aby dobře viděl na příjezdovou cestu.

„Vidíš něco?“ zašeptal Alex.

„Nic. Dům je asi až úplně vzadu. Daisy říkala, že stojí přímo u jezera.“

„Tak co chceš dělat?“

„Nemáme tam zajet?“

„Kdybys nebyl černoch, Archie, byl bych pro. Zajel bych tam a pověděl jim, že hledám svého bratrance Ralpha Henningse Čtvrtého. Jenže ty jsi černoch a vypadáš strašně moc jako syčák; v minutě by se na nás vrhlo nejmíň šest vlčáků.“

„Žádný psy tam nemaj,“ zasmál se Archie. „Daisy říkala, že tam psi nejsou. A co kdyby sis sed dozadu,“ chechtal se, „a já bych dělal tvýho šoféra? Zajedeme tam a ty jim vysvětlíš, že tadyhle tvůj člověk zřejmě zabloudil. Pojďme se aspoň podívat, jak dlouhá je ta zeď, když už víme, kde to je.“

Popojeli podél kamenné zdi, táhnoucí se vedle silnice, asi devadesát stop jedním směrem, kde skončila v hloučku borovic. Potom Archie obrátil vůz do protisměru a jel podél zdi až na druhý konec pozemku. Na této straně měřila dobrých sto osmdesát metrů.

„Starýmu Reedovi tu patří pěknej kousek země,“ mínil Archie.

„Tak, a jedeme domů,“ rozhodl Alex.

Mluvili o tom spolu celou cestu do Harlemu. Zatím toho moc nevěděli a to málo, co věděli, v nich vzbouzelo spíše skepsi, ale povídali si o tom. Shodli se v názoru, že teď je na řadě Daisy, aby jim podala hlášení o tom, jak to vypadá přímo v domě. Jestli se dovnitř nedostane, aby se tam porozhlédla, jde celá ta fuška k čertu, nemohou tam přece jít naslepo. Opětovně se jali diskutovat o procentech a Alex musel uznat, že jednou zaplatil tipaři patnáct procent, ovšem to byl chlapík, který odvedl spoustu předběžné práce, takže v tomto konkrétním případě těch patnáct procent bylo vyplaceno po právu. I nyní nakonec přistoupil na patnáct procent, ale jenom v případě, že Daisy za ně opravdu vykoná přípravné práce, což znamená, že zjistí všechno o poplašném zařízení, opatří přesný plánek domu, vyzví, s jakou kořistí zde asi mohou počítat a kam Reedovi schovávají cennosti, pokud nemají trezor.

Také požadoval podrobné hlášení o domácích zaměstnancích, protože chtěl mít jistotu, že jsou všichni ve čtvrtek mimo dům – pořád ještě tomu nemohl uvěřit.

Doufal, že se mu podaří provést v tom domě zkoušku nanečisto; neměl chuť narazit přitom na stokilového šoféra, bývalého šampióna v těžké váze. Dále chtěl vědět, kdy Daisy obvykle jezdívá do Post Mills a kdy mívají s Reedem v tom ateliéru nejvíc napilno, protože právě v tu dobu chtěl provést ten předběžný pokus, až do toho budou bušit ostošest. Usoudil, že pokusné vloupání je nezbytné, protože si potřebují sami obhlédnout poplašné zařízení, zjistit, jestli ho dokážou vyřadit z provozu, případně vyhledat nějaký vchod, který není na poplašný systém napojen, pokud tam vůbec nějaký mají. Znal například jednoho člověka, který vnikl komínem do domu, kde bylo všude tolik drátů jako ve Fort Knox. Domníval se, že by pokus nanečisto měli podniknout přespříští čtvrtek – do té doby se Daisy podaří vniknout do domu a podat jim o tom zprávu. Daisy to zkusí ve čtvrtek příští týden, následující čtvrtek věnují pokusné akci a další čtvrtek by na to mohli jít už naostro – to bude druhého května.

„Myslíš, že by to tak šlo, Archie?“ otázal se.

„Doufal jsem, že to stihneme dřív,“ připustil Archie.

„Jsem už fakt skoro na dně.“

„No, ale tu zkoušku nanečisto potřebujeme, nezdá se ti?“

„Ale jo. A těžko ji můžeme udělat jindy než v době, kdy jsou všichni zaměstnanci pryč – což je jen ve čtvrtek.“

„Přesně tak.“

„Takže hádám, že s tou prácičkou budeme muset počkat až do druhýho května, i když bych vážně moc potřeboval, aby to bylo dřív.“

„Myslíš, že je ten chlápek opravdu milionář?“ prohodil Alex.

„Daisy to tvrdí.“

„Měli bychom si vzít náklaďák,“ zasmál se Alex.

„Pořádně to tam vybílit, naložit kožichy, obrazy, šperky, prachy a vůbec všechno, co není přibité.“

„S obrazama nechci nic mít,“ oponoval Archie. „Člověk se jich těžko zbavuje. Z obrazů můžeš vyrazit prachy jen jedním způsobem – žádat za ně výkupný a vrátit je majiteli, až vyplázne prachy. Jenže to se spíš podobá únosu.“

„Já na obrazy taky moc nejsem,“ připojil se Alex. „Ale kdybychom se tam přihrnuli s náklaďákem, odvezli bychom všechno kromě toho zpropadeného člunu.“

„Třeba bysme sehnali dost velkej náklaďák, aby se na něj vešel i člun,“ mínil Archie a oba se dali do smíchu. Pak se odmlčeli a Archie se dlouho tvářil velice zamyšleně.

Nakonec řekl: „Stejně si myslím, že by se nám při tý práci hodila bouchačka. Nejen kvůli Daisy, ale aby bylo jistý, že Reed Třetí zůstane v ateliéru, zatímco my budeme nakládat.

Samotná Daisy ho tam neudrží, má jenom jednu nohu.

Kdyby zaslech nějakej hluk z příjezdový cesty, srazí ji na zem a požene se za náma.“

„Ne, absolutně nesouhlasím,“ prohlásil Alex. „Žádnou pitomou pistoli tam nechci.“

„Inu…“ pokrčil rameny Archie.

„Ale jsem rád, že ses zmínil o tom hluku, protože je důležité vědět, jak daleko je ateliér od domu. Abychom věděli, kam až se to bude rozléhat, kdybychom museli rozloupnout nějakou kasu.“

„Jo, řeknu Daisy, aby to zjistila,“ slíbil Archie. Zatím toho nemohli moc dělat, dokud nedostanou od Daisy zprávu; ani nebylo moc o čem mluvit. Dali si tedy něco k jídlu ve španělské restauraci a pak zašli do kina. Rozešli se v deset hodin večer s tím, že se znovu sejdou v pátek, poté co se Daisy podívá do toho domu.

Alex se vrátil domů, díval se na Johnnyho Carsona až do konce a pak šel spát.

Když měl co utrácet, utrácel.

Ze všeho nejdřív si v pondělí ráno šel koupit nějaké nové oblečení. Blížilo se léto a věci z loňska, i když byly ještě skoro nové, už ho začaly nudit. Měl v šatníku snad třicet na míru ušitých obleků a sportovních sak, z toho asi tucet z letního materiálu, ale šaty se mu vždycky rychle omrzely; vzal si oblek šestkrát sedmkrát a pak ho nechal ve skříni zapadat prachem. Totéž platilo o vázankách. Dal za kravatu dvacet babek, vzal si ji jednou a už se na ni ani nepodíval.

Boty, to byla jiná písnička. Na boty si potrpěl; na dobré boty. Podle bot se pozná, jestli je člověk v balíku, nebo ne.

Alex boty obyčejně nakupoval v anglickém obuvnictví na Madison Avenue a velmi dobře o ně pečoval – ošetřoval kůži drahými krémy a leštidly, dával si spravovat podpatky i podrážky a vůbec vše, co bylo potřeba, a když boty nenosil, vkládal do nich kopyta. Boty, které ho omrzely, nikdy nevyhazoval. Vždycky se našel někdo, komu se takový pár bot mohl hodit, a pokud je někomu dal, nikdy neměly děravé podrážky ani sešlapané podpatky. Předával je v prvotřídním stavu, obvykle i vyleštěné. Leštil své boty velice rád. Miloval vůni kůže i vůni leštidla a pokaždé měl dobrý pocit, když pod jeho rukama kůže nabyla zářivého lesku. Dobrý pocit míval i tehdy, když je rozdával, protože se mu omrzely. Dejte nějakému muži do ruky pár drahých bot, na nichž je vidět, jak dobře jste se o ně starali, a hned se mu rozzáří oči jako démanty. Jakmile si mužský natáhne boty, vypadá při chůzi vyšší. Stojíte na něčem, co vás přišlo na sto deset dolarů, tak přece musíte cítit, že máte pod sebou solidní, kvalitní základ.

Nejprve se vypravil ke krejčímu. Byl zde stálým zákazníkem, a přestože příručí, s nímž obvykle jednal, měl právě v práci jiného klienta, omluvil se, potřásl Alexovi rukou, ujistil ho, že se mu za minutku bude věnovat, a co kdyby si zatím prohlédl nějaká tropika – přichází přece kvůli novému obleku, že ano?

Alex přisvědčil, že opravdu přichází kvůli tomu, a ujistil ho, že nemá nijak naspěch. Zašel až dozadu k velkým oknům, shlížejícím z výšky do Čtyřiačtyřicáté ulice, a začal si prohlížet vzorníky a štůčky látek. Pokud šlo o oblečení, měl mírně konzervativní vkus; znal lupiče, jejichž oblečení připomínalo kočovnou maringotku. Vybral si světle hnědou látku s jemnou kostkou, a přestože dnes nepřišel nakupovat zimní oblečení, objevil nádherný šedivý materiál, z něhož by byl pěkný oblek. Dále zvolil lehké, hrubé tropiko modré barvy a právě se rozhlížel po nějakém vhodném materiálu na sportovní sako, když se objevil příručí.

„To ne, pane Hardy,“ prohlásil, „tohle není nic pro vás.“

„Moc okázalé, hm?“ prohodil Alex.

„To není váš styl. Ne, ne,“ opakoval příručí. „Rozhodně ne. Ne. Á, už jste objevil tu kostku. Není nádherná? To je anglické tropiko Rangoon. Velmi chladivé a dobře se žehlí.

To se bude báječně hodit. Už jsem viděl, jak vypadá hotový oblek. Také vám dobře půjde k barvě vlasů. Je pro vás jako stvořené. Co ještě jste si prohlížel?“

„Myslel jsem třeba tohle,“ nadhodil Alex, ukazuje na šedivou tkaninu. „Ne na léto, ale na podzim by se mi docela hodil nějaký reprezentativní oblek.“

„Elegantní,“ přisvědčil příručí, „máte pravdu, je to elegantní. Anglická česaná příze; hlazená. Velmi reprezentativní a elegantní. Vzor pepř a sůl, opravdu elegantní. A protože je to tak střízlivá barva, můžeme si dovolit větší barevnost při výběru podšívky. Thajské hedvábí? Ne, to nemyslím. Ale červená podšívka nemůže uškodit. Pootevře se sako a zasvitne červená. Nebo třeba v rozparcích. Budete chtít vzadu dva rozparky, že ano?“

„Ano,“ přikývl Alex.

„Pamatuji si to. Mám tady vaši kartu, ale tohle si pamatuji.“

„Červená je možná trochu příliš nápadná,“ namítl Alex.

„Na podšívku…“

„Nikoliv, pokud ji obrátíme matnou stranou navrch.

A nemluvím o jasně červené, jako je hasičské auto, na to je tenhle materiál příliš elegantní. Dovolte, ukážu vám tu podšívku.“ Sáhl pod pult a vyňal roli látky. „Tohle je lesklá strana, ale podívejte se na rub.“

„Je spíš kaštanová,“ podivil se Alex.

„Rudohnědá, správně. Není červená, hasičská červená, spíš kaštanová, máte pravdu. A podívejte se, jak dobře jde ke vzoru pepř a sůl,“ dodal. „Není to elegantní?“

„Jo, myslím, že to vypadá hezky,“ připustil Alex.

„Nezdá se vám to tedy příliš nápadné, hm?“

„Já přece vím, jak se oblékáte,“ dušoval se příručí.

„Nenavrhoval bych vám nic křiklavého. Pokud si to ovšem sám nevyberete. Myslím záměrně. Mám tady látku, která přišla teprve včera. Je nápadná. Ale skvěle se hodí na sportovní saka, vypadá úžasně. Ovšem ta kaštanová barva a pepř a sůl, rozhodně ano. A jednoduché knoflíky. Velmi tmavě šedé knoflíky… na rukáv si budete přát tři knoflíky, že ano?“

„Ano,“ přikývl Alex.

„Vzpomínám si. Mám tu někde vaši kartu, ale pamatuji si to. A na rukávu otevřené knoflíkové dírky, nemám pravdu?“

„Máte.“

„Pamatuji si to. Díval jste se také po nějakém hrubším materiálu?“

„Co byste mi nabídl?“ zeptal se Alex.

„Jestli chcete modrou, mám tu jednu látku s jemným šedým proužkem.“

„Takový oblek mám už z klasického materiálu,“ namítl Alex.

„Aha, vzpomínám si. Takže nepotřebujete totéž i z tropika, to ne. Nu, tak se podívejme. Už jste se rozhodl ohledně téhle kostky? Pokud si ji vezmete – je béžová –, asi nebudete chtít jinou béžovou, že? Ne, to by nešlo. Musíme se zaměřit na modrou. Pepř a sůl se hodí na podzim, ale na léto potřebujeme velké kostky a potřebujeme je v modré barvě. Nebo, pokud byste si přál ještě jeden šedý oblek, šedivá vám velmi sluší, mám zde perleťově šedý flanel, který se dá nosit v létě i na podzim, nádherná látka, nehlazený flanel z česané příze. Nechcete se podívat?“

„Také bych si prohlédl tu nápadně křiklavou látku,“

nadhodil Alex.

„Připomínám, že se hodí spíš na sportovní sako. Na oblek je to opravdu příliš nápadné.“

„Ano, na sportovní sako. Také jsem myslel na sportovní sako z něčeho, jako je velbloudí srst – v takové barvě, ale v tropikovém provedení.“

„Velbloudí srst, to je vynikající materiál pro vás. Už jsme pro vás něco takového šili, že ano?“

„Ano, ale to bylo sako na zimu.“

„Už si vzpomínám, ano. S kostěnými knoflíky?“

„Přesně tak.“

„Vzpomínám si. Mám tady vaši kartu, ale všechno si pamatuji. Co takhle kašmír? Je to stejná barva jako u velbloudí srsti, ale má potřebnou lehkost a báječně se formuje. Nu, podívejme se, co tu máme, určitě najdeme dokonalé řešení.“

Alex se rozhodl pro tři obleky a dvě sportovní saka, z nichž jedno si vybral již hotové, ale věděl, že ho přizpůsobí jeho mírám. Obleky byly po 510 dolarech, kašmírové sako ho přišlo na 450 dolarů a za hotové sako z shetlandské vlny zaplatil 360 dolarů.

Od krejčího odešel asi v jednu a vydal se pěšky napříč městem do jedné francouzské restaurace na rohu Padesáté a První avenue. Dal si beefeater martini, pak si objednal hlemýždě, sole meunière a poloviční láhev pouilly fumé. Po obědě se vydal pěšky k Battagliovi na Páté avenue, kde si zakoupil půl tuctu triček v tlumených pastelových barvách a bleděmodrou polyesterovou sportovní košili s dlouhými rukávy. Trička stála po sedmatřiceti dolarech, ale byla z jemného vlněného úpletu, a když si jedno z nich vyzkoušel, padlo mu skvěle. Polyesterová košile stála dvaadvacet dolarů.

Táhlo už na třetí hodinu, když vstoupil ke Guccimu na Páté avenue. Ne že by doopravdy potřeboval boty, i když věděl, že je nejspíš vždycky ochoten koupit si pár dobrých nových bot. Zašel si tam jen pro lakový opasek, který zahlédl ve výloze před několika týdny, ale když si koupil – vybral si lak v barvě námořní modři –, zašel dozadu, do oddělení obuvi, kde si pořídil dva páry bot z lakové kůže, jedny bílé a jedny hnědé, oboje s Gucciho rudo-zeleným látkovým lemováním. Odtud zamířil pěšky do Doubleday’s na Sedmapadesáté, prohlédl si desky, objevil jedno Monkovo album, které ještě neměl ve sbírce, a také si vybral nového Milese Davise, i když poslední dobou se mu Milesova produkce moc nezamlouvala; snaží se míchat jazz s rockem, co je to za kombinaci?

Ve čtyři odpoledne se přiloudal do baru Sherry-Netherlands, objednal si opět beefeater martini a dal se do řeči s mladou Číňankou u sousedního stolu. Měla na hlavě červený klobouk s širokou krempou, jenž mu připomněl klobouky pasáků. Mezi drobnými ňadry ve výstřihu blůzy uviděl přívěsek ve tvaru židovské hvězdy. Vysvětlila mu však, že hvězdu nosí jen pro ozdobu, protože ona je katolička. Zavedl hovor na čínskou kuchyni, pochlubil se, že jídá čínské pokrmy třikrát čtyřikrát týdně a že podle jeho mínění je to nejskvělejší kuchyně na světě. Zná restauraci Bo-Bo, dole v Chinatownu? Nebo Hong Fat’s? Nebo Hong Kee’s? Všechno šlo jako na drátkách, dokud do baru nepřišel obrýlený čínský mladík v tmavošedém konfekčním obleku, zamával na ni ode dveří a posadil se na židli naproti ní. Alex dopil sklenici a odjel taxíkem domů. Ke dveřím bytu dorazil krátce po páté.

Nevěděl, co podnikne dnes večer – možná vyrazí na Broadway nebo nahoru do Harlemu, podívá se po nějakých známých. Dnešní nákupy ho velmi uspokojily; vytáhl trička a začal si je zkoušet jedno po druhém, prohlížel se v zrcadle, zatahoval břicho a vypínal hruď.

Vypadá jako nějaký zpropadený vzpěrač. Nebo teplouš, jeden z těch přihřátých typů, co se potloukají po plážích, no, spíš jako vzpěrač; nevypadají ta pitomá trika moc změkčile?

Zvažoval, nemá-li je vrátit do obchodu, ale nakonec se rozhodl, že si je nechá a bude je nosit. Když na něj někdo bude pokřikovat, že je teplouš, může ho praštit kabelkou.

Zašklebil se, uložil trička do druhé zásuvky v prádelníku, potom si vyzkoušel nejprve nový opasek a pak i boty, otevřel šatník a podíval se na sebe ve vysokém zrcadle, zavěšeném na dveřích. Oba páry se mu líbily. Je to vážně kvalita. Zasunul do nich kopyta a položil je dolů do skříně vedle ostatních bot. Hodiny na prádelníku ukazovaly za pět minut tři čtvrtě na šest.

Vrátil se do obývacího pokoje, namíchal si další martini a tu a tam z něj usrkl, zatímco se převlékal. Vzal si světlehnědou sportovní košili, na míru šité hnědé italské kalhoty, hnědé ponožky a pár nových bot z hnědé lakové kůže s rudo-zeleným lemováním. Zvažoval, jestli bude potřebovat sportovní sako, rozhodl se, že si ho vezme, protože jeden nikdy neví, co se může přihodit a kam by mohl chtít zajít, a odešel z bytu.

Na Broadwayi žádné známé nepotkal. Ve stánku na Dvaačtyřicáté si koupil pizzu a vydal se do masážního salonu na Osmé avenue, kde požádal o dívku jménem Pearl.

Ale poslali mu děvče, které mu silně připomínalo tu Čínanku z baru Sherry-Netherlands. Když se konečně dostala k věci, zeptal se, jestli si nechce přivydělat dvacku, a ona odtušila, že by se jí hodilo spíš třicet dolarů. Dohodli se na pětadvaceti za vykouření. Domů se vrátil kolem půlnoci a šel rovnou do postele.

Uprostřed noci se probudil, rozsvítil, zamířil k prádelníku a otevřel druhý šuplík. Vzal jedno vlněné tričko, vyzkoušel si ho k trenýrkám a podíval se na sebe do zrcadla. Rozhodl se, že je zítra odnese zpátky do obchodu, protože v nich vypadá moc přihřátě.

V úterý ráno, ještě než se vydal vrátit trička, se prošel parkem. Jessica tam nebyla. Stejně ani nevěděl, proč ji hledá. Proseděl na lavičce na slunci skoro půl hodiny, pak si řekl k čertu s tím a odjel taxíkem do centra. U Battaglii vysvětlil prodavači, že se mu vlněná trička zdají na léto příliš teplá, a prodavač ho poučil, že mají stejný typ i v bavlněném provedení. Ne, nemyslí si, že by o ně stál.

Vrátili mu peníze bez řečí, koneckonců zde byl stálým zákazníkem. Bylo jedenáct hodin a on nevěděl, co podnikne dál. Po úspěšné akci obyčejně nebýval tak neposedný, zvlášť po tak dobrém úlovku, jaký získal u Rothmanů, ale dnes ráno nějak neměl stání a nechápal, co se to s ním sakra děje.

Neuvědomil si, že se rozhodl spáchat další vloupání, dokud se neocitl v jednom obchodě na Madison Avenue, kde si koupil balíček karet. Před obchodem pak vybral červenou desítku, kluka, svrška, krále a eso a zbytek karet zahodil do pouličního koše na odpadky. Jiné nástroje u sebe neměl, zatím si nekoupil náhradu za vybavení, které nechal na místě činu v bytě Rothmanových. Nehledal však nic obtížného, jen nějakou příjemnou, snadnou ránu; k tomu, co si představuje, mu královská fleš docela postačí. Namlouval si, že mu jde o to, aby neztratil správný cit v rukou, potřebuje se udržet ve formě, přestože poslední práci provedl teprve před pěti dny. Také si říkal, že u Rothmanů to nebylo tak docela ono, protože předem věděl, co tam najde, a přestože z toho nakonec získal navíc osm tisíc čtyři sta dolarů, stejně to byla předem připravená práce, postrádající opravdové vzrušení. Možná má právě dnes šťastný den. Třeba zrovna teď narazí na svůj životní úlovek a zajistí se tak, že bude moci s tímhle řemeslem nadobro skončit.

Nevěděl, kam se vypraví, věděl jen tolik, že to musí být snadná kořist; nějaké dveře, které dokáže otevřít s pomocí své královské fleše. Intuitivně vyloučil vloupání v centru města. Potřebuje něco docela snadného, ne aby musel otvírat několik dveří za sebou, jenom jedny velké dveře se šmízovou pružinovou západkou nebo možná dveře vedoucí na dvorek; otevřít takové zadní dveře je jako utrhnout uzávěr na pivní plechovce. Dospěl k názoru, že kdyby narazil na dveře do dvorku, mohl by se mu hodit i šroubovák, a zašel jeden koupit do železářství na Šesté avenue. Hned vedle bylo lahůdkářství. Zaskočil tam a z krabice na pultu si vzal několik párátek. Pokladní se na něj zaškaredila a on si pomyslel trhněte si nohou, milostivá.

Teď už měl všechno, co potřeboval. Šroubovák, páčidlo v podobě královské fleše a párátka.

Vypůjčil si auto, rozjel se po West Side Highway, odbočil na silnici do okresu Cross a nakonec dojel až do White Plains. Byl tam už jednou s Kitty; zašli si do kina a pak si najali pokoj v hotelu Roger Smith. Ještě nikdy tam však nepracoval, a tak se jenom projížděl sem a tam, hledaje nějakou čtvrť s nákladným bydlením. Nešlo o nic naléhavého; pokud by žádné slibné místo neobjevil, mohl toho pro dnešek nechat. Doufal však, že něco najde. Toužil vniknout do nějakého domu. Otevřít dveře a začít uvnitř kramařit. Odhalit všechny majitelovy tajné skrýše.

Nakonec si vybral čtvrť – postupoval metodou pokus-omyl, ve White Plains se nevyznal ani za mák – s domy zastrčenými daleko od ulice, jejichž hodnotu odhadoval v rozmezí 80 až 100 000 dolarů. Podél křivolakých silniček zde rostly staré stromy, jejichž koruny dosud plně neobrostly listovím, byl teprve duben. Kolem většiny domů však rostla spousta keřů a zdejší vždyzeleny vyrostly během let do dostatečné výšky, takže mu poskytnou solidní krytí proti pohledům z ulice. Pomalu projížděl celou čtvrtí, pátraje po znameních, jež by mu napověděla, že v dotyčném domě nikdo není. Nečekal, že by už v dubnu někdo odjel na dovolenou, a tak se ani neobtěžoval zjišťováním, zda někde pod přístřeškem u vchodu neleží staré noviny, či vyhlížením přeplněných poštovních schránek. Nehledal trávníky, které už volají po ostříhání, ani domy se zataženými závěsy a zavřenými okenicemi, či dokonce domy, kde se i v jednu hodinu odpoledne v oknech v prvním patře svítí. Zahlédl jeden dům s otevřenými dveřmi u garáže, ale žádné auto uvnitř nestálo. Zapamatoval si jej jako zjevnou možnost.

U jiného domu si všiml cedulky připíchnuté na předních dveřích a uvědomil si, že i zde se skrývá jistý potenciál.

Avšak obě tyto budovy se nacházely uprostřed ulice, z obou stran stála další obydlí, zatímco on by si raději vybral rohový dům, pokud to bude možné, u něhož se šance, že ho někdo uvidí, sníží na polovinu. Pro jistotu si však opsal jména z poštovních schránek a pokračoval v jízdě, až se na něj zničehonic usmálo štěstí.

Ta ulice končila křižovatkou ve tvaru T. Po pravé straně zde stál velký dům v tudorovském stylu, dobře ukrytý za křovím před hlavním vchodem. Na poštovní stránce si přečetl jméno R. Nichols. Nalevo stál jiný dům na pozemku obehnaném sto osmdesát centimetrů vysokou zdí. Na protější straně příčné ulice svítila zeleň golfového hřiště. To znamenalo, že tudorovský dům byl přední stranou obrácen k vysoké zdi a zprava se rozkládalo golfové hřiště. Zacouval zpátky kolem domu, zaparkoval u chodníku a sáhl do přihrádky pod palubní deskou pro mapu. Předstíral, že se do ní dívá, ale ve skutečnosti měřil pohledem borovice mezi tudorovským domem a sou– sedni budovou dále v ulici. Jak se ukázalo, tudorovský dům měl hned tři slepé strany.

Povolil ruční brzdu, popojel o kousek dopředu, aby viděl na příjezdovou cestu, a právě tehdy se na něj usmálo štěstí.

Zatímco pozoroval dveře, vyšla odtud nějaká žena, klíčem za sebou zamkla a svižným krokem zamířila do garáže, spojené s domem. Otevřela zvedací dveře a on uviděl, že v garáži stojí jenom jeden vůz. Vešla dovnitř, nastartovala a vycouvala na oválné prostranství před domem. Dveře garáže nechala zvednuté. Jakmile auto vjelo na příjezdovou cestu, popojel Alex se svým vozem až ke stopce na rohu, na okamžik zastavil, odbočil doprava a pokračoval v jízdě podél golfového hřiště.

Na tom domě byla v nepořádku jen jedna věc, ale viděl i několik velmi pozitivních aspektů. Ta žena za sebou zamkla dveře na klíč, to znamená, že hlavní vchod nebude opatřen jen zámkem s pružinovou západkou; ten by se zamkl pouhým zabouchnutím. Nejspíš je tam skutečný zámek, jenž nepůjde vypáčit pružnou kartou ani šroubovákem – to byla ta špatná zpráva. Dobrá zpráva však spočívala v tom, že se vůbec obtěžovala ty dveře zamknout.

Když žena odchází z domu, kde uvnitř zůstává hospodyně, nemusí si dělat starosti se zamykáním venkovních dveří.

Alex z toho usoudil, že dům je prázdný; z toho a ze skutečnosti, že v garáži stálo jenom jedno auto. Manžílek je v práci a teď odešla i paní domu, takže dům je opuštěný.

A ze tří stran tam není vidět. Takhle mu to vycházelo; vypadalo to velice dobře. Pro jistotu se však ještě zastavil v dragstoru a vyhledal v seznamu telefonní číslo Roberta Nicholse. Vytočil je a nechal telefon desetkrát zazvonit.

Potom zavěsil a vrátil se zpátky do té ulice.

Vjel rovnou na příjezdovou cestu a zacouval tak, aby předek vozu mířil k silnici. Nedělalo mu starosti, že si někdo všimne vypůjčeného auta, i když v půjčovně musel ukázat řidičský průkaz a podepsat se do papírů svým jménem.

Kdyby si někdo všiml poznávací značky a ohlásil ji policii, může jim říct ano, tohle auto jsem si skutečně vypůjčil. Na chvíli jsem ho nechal stát na ulici a někdo mi s ním ujel.

Před chviličkou ho zase vrátil a postavil zrovna tam, kde jsem ho předtím nechal stát. Nejspíš to byl ten váš mizera lupič.

Vypnul motor, klíče schoval do kapsy a vykročil ke dveřím. U nich se na chvíli zaposlouchal. Slyšel, že uvnitř hraje rádio, ale věděl, že spousta lidí nechává rádio zapnuté, aby odrazovalo lupiče, takže ani s tím si nedělal starosti.

Viděl domácí paní odjíždět, viděl, že za sebou zamkla a z garáže si vzala jediné auto, nechal telefon desetkrát zazvonit a nikdo se neozval. Nebojácně stiskl tlačítko zvonku. Pokud se mýlí a uvnitř přece jenom zůstala nějaká hospodyně, sdělí jí, že prodává rybářské pruty nebo venkovní okna či bůhvíco jiného, a ona mu řekne, aby přišel jindy, až bude paní doma.

Tiskl tlačítko zvonku a slyšel zevnitř jasné, hlasité vyzvánění. Zkontroloval, jestli není na oknech v přední části domu cokoliv nalepeného, což by signalizovalo přítomnost alarmu, ale nic takového nenašel. Spěšně zamířil do garáže a vyhledal dveře v zadní stěně – ty vedly přímo do domu.

Nevěděl, co ho zde čeká; jsou lidé, kteří si pořídí drahé, nedobytné zámky na všechny dveře v domě, s výjimkou těch zatrápených spojovacích dveří do garáže. Na takových vnitřních garážových dveřích bývá obyčejný, laciný zámek s klíčovou dírkou na straně garáže a z druhé strany je jenom otočná klička. Tyto dveře vypadaly právě tak. Alex odsunul západku s použitím červeného esa přesně za třicet vteřin.

Vešel do domu, chvatně za sebou zavřel, pak strnul na místě jako socha a naslouchal. Slyšel jenom rádio.

To mu sloužilo jako směrový maják už od první chvíle, kdy poslouchal u venkovních dveří. Prošel úzkou chodbou, táhnoucí se kolem kuchyně, koupelny a zákoutí s televizorem až do vstupní haly. Odtud vedly široké dveře do obývacího pokoje. Na protější straně místnosti uviděl stereo věž; tuner a reproduktory byly zapnuté a hudba vyřvávala, že by vzbudila i mrtvého. Rychle přistoupil k venkovním dveřím, otevřel je a zvenku zalomil v klíčové dírce párátko, znovu dveře zamkl a začal stoupat po koberci, pokrývajícím schodiště, do patra, kde podle jeho očekávání měly být ložnice. Hledal především velkou ložnici; tam se nejspíš nacházejí všechny cennosti, pokud tu vůbec nějaké jsou. Nejdřív se porozhlédne, jestli tu mají trezor, musí se podívat pod obrazy a zrcadla, jestli není něco ve zdi pod nimi, a potom projde skříně pro případ, že by byl sejf umístěn v jedné z nich. Nenajde-li trezor, prohledá zásuvky prádelníku, kde by mohl najít klenoty, hotové peníze či kreditní karty, které lze schovat do kapsy. Pak se vrátí ke skříním a vezme všechny kožišiny. Kdyby našel jenom jeden kožich, nejspíš si ho přehodí přes ruku. Pokud by tu byly tři nebo čtyři, podívá se po nějakém kufru a uloží je do něj spolu s ostatními věcmi, které ho zaujmou. Nejlepší jsou pochopitelně hotové peníze; o ty se nemusíte s nikým dělit, s hotovostí není potřeba chodit za překupníkem. Kreditní karty jsou skoro stejně dobré jako hotovost, ale málokdy na ně narazíte. Výborné jsou i sbírky známek či mincí; neočekával však, že by něco takového našel právě v ložnici – ty se najdou obvykle v knihovně nebo v pracovně. Měl v úmyslu před odchodem důkladně prohledat celý dům, ale nejprve chtěl pečlivě projít hlavní ložnici.

V patře schodiště ústilo do dlouhé chodby, pokryté kobercem. V chodbě uviděl troje dveře. První byly otevřené, a když do nich nahlédl, zjistil, že je to dětský pokoj se zvířátky na tapetách. V pokoji stálo jen jedno lůžko, nažluto natřený prádelník a na něm prasátko na peníze. Prasátko rozbije později; ne že by ho zajímaly drobné mince, ale stává se, že přijde babička na návštěvu a prostrčí štěrbinou pět či deset dolarů. Usoudil, že do hlavní ložnice vedou asi zavřené dveře na konci chodby; z nějakého důvodu největší ložnice vždycky bývají na konci chodby. Avšak vedle dětského pokoje se nacházely ještě jedny dveře, a k těm nyní přistoupil, vzal za kliku a otevřel je.

V místnosti byla nějaká žena.

Zůstal stát na prahu jako přimražený, ucítil svědění v páteři, stoupající kvapem až do lebky. Ta žena měla bílé vlasy, mohlo jí být asi pětasedmdesát, osmdesát let; seděla v posteli opřená o polštáře a četla knihu. Vedle postele stál noční stolek se sklenicí vody, balíčkem papírových kapesníků a celou sbírkou lahviček s léky – zničehonic, krucinálfagot, tu natrefil na starou nemocnou osobu na lůžku. Otočila se ke dveřím, hned jak je otevřel, a nehnuté na něj zírala přes celý pokoj. Několik okamžiků žádný z nich nepromluvil; pak uviděl, jak pohnula ústy, jak jí ke rtům stoupá výkřik, a věděl, že v příští vteřině začne ječet.

Otočil se – málem utekl, ale současně mu blesklo hlavou, jakou má asi šanci seběhnout ze schodů, vyrazit ze dveří a skočit do vypůjčeného auta dřív, než sem její křik přivolá všechny lidi ze sousedství. Najednou si uvědomil, že vchází do pokoje a blíží se k posteli; výkřik se rozlehne každým okamžikem. Oči měla kulaté, vyděšené a jemu prudce bušilo srdce, když doběhl až k ní, jednou dlaní ji uchopil za hlavou a druhou jí přikryl ústa.

Byla cítit léky a starobou, byla to stará nemocná žena v domě, který měl být prázdný; proč jen nezvedla telefon, když sem zkoušel volat? Vtom si uvědomil, že v pokoji žádný telefon není; ta stará paní je upoutaná na lůžko, nemohla vstát a jít k telefonu, ani kdyby chtěla. Svou dlaň jí neustále pevně tiskl na ústa, neměl v úmyslu jí je odkrýt, protože by určitě okamžitě začala křičet. Jenže tu nemůže stát celý den s rukou na jejích rtech, když se ta dcera nebo neteř či kdo to vlastně je může každou minutu vrátit domů.

V domě má nemocnou osobu, nemůže zůstat dlouho pryč, možná si odskočila jen do dragstoru pro další léky, snad právě do toho dragstoru, odkud sem telefonoval, a to je jenom čtyři bloky odsud. Začínal se potit. Pot mu vyrazil na čele i v podpaží, pot páchnoucí strachem, a ten zápach se mísil s pachem léků a stáří, jenž vycházel z té ženy; dělalo se mu z toho zle od žaludku. Nepřál si nic než co nejrychleji odsud vypadnout, ale když ji pustí, ona začne křičet.

„Neublížím vám,“ řekl jí.

Stařena přikývla. Její hlava se mu v rukou pohnula.

Držel jí dlaň na ústech, tiskl ji pevně. Cítil pod rukou obrysy jejích zubů a vlhkost rtů, ale neodtáhl ji, dále jí tiskl ústa dlaní, s druhou rukou položenou na jejím zátylku. Na okamžik ho napadlo, že mu její lebka pukne v rukou, a prudce vyhrkl: „Nechci vám ublížit, chci se jen dostat odsud pryč. Když sundám tu ruku a vy začnete křičet, budu vám muset ublížit,“ vysvětloval. „Slyšíte mě?“

Stará paní opět přikývla.

„Když tu ruku odtáhnu a odejdu, tak jestli vás uslyším křičet, i kdybych už byl dole v obývacím pokoji nebo u venkovních dveří, budu se sem muset vrátit a ublížit vám.

Rozumíte mi? Chci, abyste tomu rozuměla, protože tu ruku nesundám, dokud to nepochopíte. Rozumíte mi?“

Stará žena přikývla. Přes ramena měla přehozenou růžovou prošívanou přikrývku, která nyní sklouzla, a ona si ji pohybem jedné kostnaté ruky upravila. Vůbec se nepokusila sáhnout po jeho ruce nebo ho chytit za zápěstí, jenom si přitáhla pokrývku a kývala hlavou s očima rozšířenýma strachem.

„Dobrá,“ řekl, „jen abychom si rozuměli.“ Odtáhl ruce od její hlavy, ale od lůžka neustoupil. Se zaťatými pěstmi čekal na výkřik, čekal na jakoukoliv známku svědčící o tom, že se chystá vykřiknout, protože kdyby se to stalo, uhodil by ji. Nechtěl ji uhodit, ale udělal by to, kdyby začala křičet.

Musel by to udělat.

Pak ho ta stará paní velmi tiše, téměř šeptem požádala: „Prosím, odejděte,“ a Alex se otočil a vyřítil se ke dveřím.

Venku na chodbě zakopl, upadl na kolena, ale téměř současně se zapřel rukama o koberec a vstal. Chňapl rukou po sloupku zábradlí nad schodištěm, otočil se kolem něj a cválal po schodech ke vstupním dveřím. Dole stále řvalo rádio, diskžokej vychvaloval nějaký zábavní park v New Jersey. Odemkl dveře, trhnutím je otevřel, doběhl k autu a vklouzl za volant. Sáhl po startéru, uvědomil si, že klíče schoval do kapsy, teď po nich začal šmátrat, přehrabuje se zpocenou rukou v drobných mincích, až konečně klíče vykutal. Když vsunul klíč do zapalování, otočil jím a nastartoval, celý se ještě třásl. Sešlápl pedál plynu až k podlaze, od kol vozu začal odletovat štěrk, pak zakvílely pneumatiky a auto se vyřítilo vpřed. Přehnal se po příjezdové cestě, na ulici jen mírně přibrzdil, odbočil doprava, projel stopkou na rohu, pak znovu zatočil doprava a ujížděl podél golfového hřiště. Zpomalil až na další křižovatce.

Ještě stále sotva popadal dech, když dorazil na dálnici u řeky a zamířil zpátky do města.

Na dveřích našel lístek přilepený páskou. Vzkaz byl napsán červeným fixem, vyloženě na něj z těch dveří křičel.

Sňal ho a přečetl si ho ještě dřív, než vsunul klíč do zámku.

Milý Alexi:

Pokoušela jsem se s vámi spojit, ale vaše číslo není v seznamu. Dnes v 17.30 ke mně přijdou na skleničku přátelé. Kdybyste se k nám chtěl připojit, přijďte dolů, myslím, že se vám budou líbit.

Jess

Odemkl dveře, vstoupil do bytu a přečetl si vzkaz ještě jednou v předsíni pod stropní lampou. Nechtělo se mu jít dolů popíjet s jejími přáteli; nejspíš to budou lidé z nakladatelství a budou pořád mluvit o knihách, které nečetl. Ovšem pokud mají přijít v půl šesté, možná se dlouho nezdrží a třeba by pak on a Jessica mohli pokračovat tam, kde v sobotu večer přestali. K čertu s ní, pomyslel si, mám snad zapotřebí zahazovat se s nějakou koketou? Možná je pozvala na večeři, a v tom případě tam ztvrdnou celý večer. Ale jestli ano, proč potom nepozvala na večeři i jeho?

Ne, nejspíš jde opravdu jen o pozvání na skleničku; budou tam sedět a tlachat o ruské literatuře, do háje s tím. Ona se bude producírovat bez podprsenky, předvádět své dlouhé nohy, dráždit ho a pak mu zase přibouchne dveře před nosem. Děkuju mockrát, pomyslel si. Strč si to svoje pití někam. A nedávej mi už cedulky na dveře. Chceš, aby mě vykradli? Chceš, aby nějaký lupič, co půjde kolem, zahlédl ten papírek a uvědomil si, že nikdo není doma? Ježíšikriste!

Právě mířil do sprchy, když zazvonil telefon.

V trenýrkách se vrátil do ložnice, posadil se na postel a zvedl sluchátko.

„Haló?“

„Alexi, tady je Archie. Jak se vede, ty chlape?“

„Jde to,“ odtušil. Nehodlal Archiemu vykládat o tom, jak ve White Plains unikl jenom o vlásek. Vždycky Archiemu četl levity kvůli rizikům spojeným s nočními vloupáními a uměl si představit, co by mu Archie řekl, kdyby mu vyprávěl o té staré paní. Ježíšmarjá, taková hrůza. Takhle k ní vpadnout. Nemohl se zbavit jejího pachu, té směsice nemocničního odéru a dusivého zápachu stáří a ložního povlečení. Cestou zpátky do města neustále smrkal ve snaze odstranit ten zápach; trochu se uvolnil až u platebních turniketů severně od dálničního výjezdu na Mosholu. Až tam se konečně přestal pořád dívat do zpětného zrcátka. Ale její pach ho pronásledoval po celou cestu domů a držel se ho i teď.

„Co se děje Archie?“ zeptal se.

„Špatný zprávy, kamaráde.“

„Co je?“

„Sebrali Kitty.“

„Kdy?“

„Dneska ráno.“

„Už ji sebrali víckrát,“ nevzrušoval se Alex. „Zaplatí pokutu a zítra večer je zase zpátky na ulici.“

„Mhm, zabručel Archie. „Ale tady nejde o nějaký pitomý zatčení od poldů z mravnostního.“

„A o co šlo?“

„O narkotika.“

„Říkala, že už to svinstvo nebere.“

„Chytli ji, jak to prodává, Alexi. Měla u sebe půl tuctu pětidolarovejch dávek. Nevím, kolik to může vážit, nemyslím, že by to bylo moc, co říkáš?“ „Ne, to si nemyslím.“

„Ale stejně, i kdyby to bylo míň než osminka, co? Stejně jí můžou napařit rok až doživotí, podle toho, jak ostře na to půjdou. Ten novej zákon o drogách je svinstvo.“

„Slyšel jsem, že ho chtějí zmírnit,“ poznamenal Alex.

„Pro uživatele, to jo, ale ne pro dealery. I kdyby to bylo míň než osmina unce, je to trestnej čin třetího stupně A třídy. I když ji pustěj na podmínku, má to do konce života, můžou ji tam poslat zpátky, kdy se jim zamane.“

„A kdo jí říkal, že má ten hnus prodávat?“

„Slyšel jsem, že měla nějakej malér s jedním menším vyděračem, štípla mu šrajtofli. Povídá se to po ulicích.

Snažila se rychle vydělat nějakou škváru. Aby mu to mohla vrátit, chápeš?“

„Jo,“ přitakal Alex.

„To je ale, co?“

„Jo.“

„Co děláš dneska večer?“

„Ještě nevím.“

„Kdyby se ti chtělo přijít, myslím, že bysme si mohli zahrát. Hraje se tu každý úterý večer, ale dneska dva chlapi nemůžou přijít. Jeden leží ve špitále s prostatou a druhej musel odjet na západní pobřeží. Kdybys měl zájem, myslím, že by se mi povedlo přihlásit nás do hry.“

„Velké sázky?“

„Ne, ne, jen dolar nebo dva. Můžeš prohrát nejvýš pár pětek. Je to fajn parta, jednou jsem s nima hrál a jsou tam dobrý hráči. A ten, u kterýho se hraje, musí obstarat chlast.

V jedenáct je přestávka a podává se kafe a koláč. Nemáš chuť si zahrát?“

„Ještě nevím. Zavolám ti později, dobře?“

„Ale ne moc pozdě.“

„Ty sám budeš hrát?“

„Jo, říkal jsem si, že jim zavolám a zeptám se, jestli by mě vzali. Když chceš, můžu jim říct, že jsme dva, tím by byla parta kompletní.“

„Nevím, jestli mám chuť hrát,“ zdráhal se Alex.

„No, je to na tobě. Ale bejvá to tam fajn.“

„Myslím, že nepůjdu, Archie. Až někdy jindy.“

„Co je to s tebou? Jsi nějakej přešlej, člověče.“

„Ne, nic mi není.“

„No, kdyby sis to rozmyslel, brnkni mi. Budu jim volat nejdřív asi tak za půl hodiny. Kdyby sis to rozmyslel.“

„Tak fajn, díky, Archie. A děkuju, žes mi řekl o Kitty.“

„Jo, to je věc, co?“ Archie zavěsil.

Přece to nebyla moje chyba, uvažoval Alex. Řekl jsem jen, že chci zpátky svoje dva tácy, ale neposílal jsem ji, aby na ulici prodávala fety. K tomu se rozhodla ona, docela svobodně a jasné, může si za to sama, že ji sbalili. A vůbec, nepřipadá v úvahu, že by dostala doživotí. Kvůli drogám ji ještě nikdy nesebrali, sbalili ji nejmíň tucetkrát kvůli mravnostním přečinům, ale nikdy kvůli fetu, takže je to její první prohřešek. Dostane nejvýš rok, to se dá vydržet vestoje na jedné noze. Něco jí uberou, takže z toho koukají čtyři měsíce. Nejspíš ji pošlou do Bedford Hills, tam to není nejhorší. Ale samotná představa, že ji zavřou, ho nepřestávala znepokojovat. Nedovedl si zkrátka představit Kitty ve vězení. Kitty ne. Když ji zavřou, ta holka se z toho snad zblázní. Vlastně už je zavřená. Je ve vězení právě teď, v tuto chvíli, a to je jenom začátek, i když s určitostí věděl, že jí nemohou napařit doživotí, napoprvé ne. Ale v žádném případě to není jeho vina.

Zvedl se z lůžka, pohlédl na hodiny na prádelníku a usoudil, že na skleničku je ještě stále příliš brzy. Nevěděl, co si počne s dnešním večerem, možná přece jen zavolá Archiemu a dá mu souhlas, aby ho zkusil přihlásit do hry.

Do pokeru však dnes moc chuti neměl. Nevěděl vlastně, do čeho by měl chuť. Ježíšikriste, ta stará paní ho tak vyděsila.

Napadlo ho, jestli si vůbec všimla, jak je vystrašený. Usmál se při vzpomínce, jak strašně se polekal, a myslel na to, že kdyby si to ta stará žena uvědomila, asi by vyskočila z postele a praštila ho kladivem. Páni, to byl ale puch, dosud ho cítil, nemohl se dočkat, až ten smrad ze sebe smyje ve sprše, až ho konečně vypudí ze svého nosu. Znovu pohlédl na hodiny, rozhodl se, že si místo sprchy dá příjemnou, dlouhou koupel, a vydal se do koupelny pustit vodu.

Seděl na kraji vany, pozoroval vodu, řinoucí se z kohoutku, a myslel na Jessičin vzkaz. Zvažoval, jestli by neměl dolů zaskočit aspoň na pár minut. I on čte přece knihy a zřejmě by o nich uměl i něco říci, kdyby se hovor točil kolem knih, ačkoliv tihle lidé nejspíš čtou jiné knihy než on.

Rád četl knihy poté, co viděl stejný příběh ve filmu; tak si mohl všechny scény znovu v mysli vybavit. Knihy obsahující stránky plné popisů ho rychle omrzely. Koho k čertu zajímají kvetoucí louky nebo zařízení pokoje a takové věci? Ve skutečném životě spolu lidé mluví, a na to si potrpěl i v knihách, když spolu lidé hovořili. Jakmile narazil na nějakou pasáž, kde se psalo o tom, co si ten dotyčný myslí, obyčejně ji přeskočil, protože jak může spisovatel vědět, na co kdo myslí – on sám to někdy neví ani o sobě.

Jednou když v jakési knize narazil na takovou postavu, která pořád přemýšlela, zamyslel se Alex nad přemýšlením.

Snažil se prozkoumat své vlastní duševní pochody, aby přišel na to, jak vlastně myslí jiní lidé. Přišel na to, že neuvažuje v dlouhých odstavcích, ba ani ve větách; on obvykle myslí v obrazech, jako je to v kině nebo v televizi, myšlenka mu vždycky vytane na mysli v podobě nějakého děje. K čemu jsou tedy všechny ty kecy v knihách, kde lidem táhnou hlavou myšlenky v dlouhatánských větách, z kterých by jeden usnul? Tak to přece ve skutečném životě není a knihy by snad měly zobrazovat skutečný život, no ne?

Proč by je jinak někdo psal? Anebo četl.

Možná by měl zajít dolů, dát si rychle skleničku a pak vypadnout a rozjet se do Harlemu na tu Archieho partii pokeru. Nebo by mohl zajít za Daisy. Neměl by nic proti tomu jednou si to vyzkoušet s Daisy. To by byl zážitek, o jakém stojí za to napsat domů. Milá maminko, že nevíš, co se mi dnes večer přihodilo? Nahlas se rozesmál, když si představil svoji matku, jak předčítá jeho dopis tomu svému tenistovi v bílých šortkách a tričku; ten kretén si nejspíš nosí raketu i do koupelny. Mohl by se tam zdržet třeba jenom půl hodiny, omluvit se, že má nějakou schůzku, je mi líto, že musím odejít tak brzy, rád jsem vás všechny poznal. Vrátit jí to stejným způsobem, jako vypekla ona jeho v sobotu večer: Báječně jsem si to užila, Alexi, ale opravdu už je hodně pozdě. Možná by měl tam dolů zaskočit, čistě pro tu legraci.

Po koupeli si zdříml, a když se probudil, hodiny na prádelníku ukazovaly za deset minut šest. Nezavolal Archiemu kvůli tomu pokeru a teď už je na to moc pozdě.

Rozhodl se nakonec, že se přece jenom zajde podívat dolů na ty její kamarády z nakladatelství. Oblékl si jednoduchou modrou pletenou vestu. Rozhodl se pro sportovní košili, kterou si koupil u Battaglii, a přes ni si přehodil tu vestu.

Uvážil, jestli by se k tomu, co má na sobě, nehodily nové boty od Gucciho z bílé lakové kůže, ale pak si natáhl modré ponožky a obul pár černých mokasínů. Po požárním schodišti seběhl do pátého patra a chvíli poslouchal u jejích dveří. Bylo slyšet hlasy, hudbu a něčí smích; smála se nějaká dívka, ale podle hlasu to nebyla Jessica. Málem už se rozhodl, že dovnitř nepůjde, ale potom stiskl tlačítko zvonku vedle dveří, uslyšel zevnitř zacinkání a čekal, pak bylo slyšet blížící se kroky a dveře se otevřely.

„Alexi,“ zvolala, naklonila se k němu a políbila ho na tvář. „Jsem tak ráda, že jste přišel.“ Vzala ho za ruku, vtáhla ho do předsíně a zavřela za ním dveře, ani se nenamáhala je zamknout. Ten polibek ho překvapil; i to, jak ho teď popadla za ruku a odváděla ho do obývacího pokoje. Připadal si nesvůj. Ale nemohl se jí vytrhnout, aniž by to vypadalo hloupě, a tak se nechal vláčet přes obývací pokoj až k pohovce, na níž seděli muž a žena.

„Alexi,“ prohlásila, „představuji vám své dva velmi dobré přátele, Paula a Lenu Epsteinovy. Tohle je Alex Hardy.“

„Těší mě.“ Alex stiskl Paulovi pravici, ale pak se rozpačitě zarazil, protože si uvědomil, že i Lena mu podala ruku. Krátce ji stiskl, o krok ustoupil, rozhlédl se po nějaké židli a objevil jednu u klavíru. Chvatně se posadil a Jessica se otázala: „Co budete pít, Alexi?“

„Skotskou s ledem,“ řekl.

Paul Epstein byl muž s tváří ptačího dravce a začínající pleší, kterou se snažil skrýt pod sčesanými vlasy. Nosil silné brýle s nesmírně tlustými černými obroučkami. Na sobě měl tmavošedý oblek, bílou košili, modrou vázanku a černé boty i ponožky. Alex usoudil, že asi přišel rovnou z práce. Lena Epsteinová byla pomenší snědá bruneta s vlasy ostříhanými velmi nakrátko, jako francouzská prostitutka. Hnědé oči a široká ústa, na sobě měla hnědou košili s rolákem, krátkou semišovou sukni, kalhotky – věděl, že to jsou kalhotky, protože jí viděl skoro až na zadek – a boty na nízkých podpatcích s roztřepenými jazyky. Došlo mu, že i ona sem přišla z práce; napověděl mu to její ošuntělý vzhled. Takhle žena nevypadá, když se oblékne na večírek.

„Alex bydlí nade mnou,“ vysvětlovala Jessica.

„Přála bych si, aby bydlel raději nade mnou,“ švitořila Lena, pohybujíc obočím jako Groucho Marx.

„Jen si ji poslechněte, slyšíte to?“ zasmál se Paul. „A to sedí sotva půl metru ode mne.“

„Tady to je,“ hlásila Jessica, podávajíc Alexovi jeho sklenici. Samozřejmě neměla podprsenku, to byla její specialita. Bez podprsenky, modré bavlněné tričko, vypasované kalhoty a sandály. Ocitl se v jedné místnosti s dráždivou koketou, židovkou imitující Groucha Marxe, a jejím přitroublým manželem, kterému připadá zábavné, když flirtuje s jiným mužem. Výborně. Určitě udělal dobře, když se rozhodl, že sem půjde.

„Není to moc nahlas?“ nadhodila Jessica.

„Jenom mi to rve uši,“ odtušila Lena.

„Jaké to je teď?“ zeptala se Jessica, otáčejíc ovladačem hlasitosti stereo soupravy. „Je to lepší?“

„O moc lepší,“ prohlásila Lena.

„Lena má jemný sluch,“ vysvětloval Paul.

„Dívka s jemnými oušky,“ poznamenala Lena.

„Ouvej,“ zvolal Paul.

„Nebo také dívka s jemným zadečkem, je-li vám libo,“

dodala, mrkajíc na Alexe. „Jak jste se vlastně seznámili?

Potkali jste se ve výtahu nebo co?“

„Potkali jsme se ve vestibulu,“ odpověděla Jessica.

Přistoupila k Alexovi, zůstala stát vedle jeho židle a položila ruku na opěradlo.

„V našem domě,“ tvrdila Lena, „potkáte jen samé perverzníky a zloděje.“

„A tu a tam nějakého lupiče,“ přidal se Paul.

„Žádné newyorské ohavnosti, prosím,“ žádala Jessica.

„Poslyšte,“ řekl Paul, „pokud vám ten drink připadá moc fádní…“

„Ne, mně tohle pití vyhovuje,“ ujistil ho Alex.

„Chtěl jsem říct, že tady mám trochu kvalitní trávy, kdybyste chtěl. Dostal jsem ji od kolegy v kanceláři, je to dovoz z Mexika. Není to vynikající tráva, Leno?“

„Velice dobrá.“

„Já nekouřím,“ omlouval se Alex. „Díky. Jess, měla byste zamknout, pokud tady chcete kouřit trávu.“

„Dnešní policajti už se o trávu nezajímají,“ namítla Lena. „Nejspíš ji sami kouří. Když zrovna nepospávají v hlídkových vozech.“

„Tak kdopak si dá se mnou jointa? Jessiko?“

„Díky, já o to nestojím,“ odmítla Jessica.

„Už teď je zlinkovaný, jak zákon káže,“ stěžovala si Lena, „a chce si dát ještě jointa.“

„Měl jsem v kanceláři těžký den,“ usmál se Paul a sáhl do kapsy.

Vyňal plechovou krabičku od pastilek Sucrets, odklopil víčko a položil krabičku na stolek. Uvnitř ležely čtyři úhledně smotané cigarety Vzal jednu do ruky, zapálil si ji, potáhl a předal ji manželce. Lena si dala důkladného sluka a nabídla joint Alexovi.

„Děkuji, já mám skotskou,“ odmítl.

„Jak se ti to zamlouvá?“ otázal se Paul a opět převzal cigaretu od své ženy.

„Na mě tráva nikdy nepůsobí,“ tvrdila Lena.

„Ale působí, drahoušku.“

„Nikdy. Zato ty vždycky začneš bláznit až hanba. Já jenom sedím a pozoruju tě.“

„To jsou žvásty. Působí na tebe, mně bys měla věřit.“

„Takhle jsem to nemyslela.“

„Ona totiž když kouří,“ vykládal Paul, „stává se tajemnicí a zapisovatelkou celého širého světa. Pořád hlídá, co kdo řekl, a snaží se každému vyložit, co přesně bylo řečeno před dvěma minutami.“

„To nedělám,“ bránila se Lena.

„Určitě si nedáš ani trochu?“

„Děkuju,“ odvětila Jessica a potřásla hlavou.

„Zkusilas to někdy?“

„Ano, zkusila.“

„Bojí se, že by se přestala kontrolovat.“ Lena pokrčila rameny.

„Kde je váš syn, Jess?“ otázal se Alex. „Dnes tu není?“

„Je u tchyně. Přišla ho vyzvednout dnes odpoledne.“

„Kdyby se vrátila, najde nás tu, jak se vznášíme a poletujeme po pokoji,“ prohodil Paul.

„Vrátí se až zítra odpoledne. Do té doby ho bude mít u sebe. S tchyní náhodou vycházím bezvadně.

„Kdo říká, že ne?“ podivila se Lena.

„To Michael je hnusák,“ dodala Jessica. „Já se nechci rozvádět s tchyní, jenom s Michaelem.“

„Já mám Michaela rád,“ namítl Paul. „Je to milý člověk.“

„Ujasni si to,“ napomenula ho Lena. „Právě jsi povídal, že je to hnusák.“

„Jessica řekla, že je hnusák.“

„Kdo to řekl, Alexi?“

„Lituji, neposlouchal jsem.“ Alex se podíval na hodinky.

„Všechny vlaky jezdí dochvilně, nemějte obavy,“ ujistila ho Lena.

„Vy musíte stihnout vlak, Alexi?“

„Ne, ne, vždyť bydlím tady nahoře.“

„To se hodí,“ poznamenala Lena.

„Co vlastně děláte, Alexi?“ zajímal se Paul. „Kromě toho, že v jednom kuse kouříte drogy?“

„Pracuju v divadle jako elektrikář,“ odvětil. Už zase ta zpropadená historka s elektrikářem z divadla, pomyslel si.

„Já jsem advokát,“ pravil Paul. „Kdybyste někoho v divadle zabil elektrickým proudem, vyhledejte mě.“

„To udělám,“ slíbil Alex.

„Na mě to vůbec nepůsobí,“ ozvala se Lena.

„Je tak zfetovaná, že neví, která bije,“ prohlašoval Paul „Nechcete trochu dolít?“ zeptala se Jessica.

„Ne, to je dobré,“ odmítl Alex.

„Vidím všechno velice jasně,“ chlubil se Paul. „Velmi ostré kontury. Chci říct, když kouřím trávu. Všechny detaily jsou velmi ostré. Vidím vás úplně jasně, Alexi.“

„Jak vypadám?“

„Velice jasně.“

„To už jsi říkal,“ okřikla ho Lena. „Já potom vidím všechno stejně jako dřív. Vůbec to na mě neúčinkuje.“

„Už nám zbyl jenom vajgl,“ hlásil Paul. „Tenhle kvalitní materiál hoří strašně rychle.“

„Kvalitní materiál hoří pomalu,“ opravila ho Lena.

„Tenhle materiál je kvalitní a hoří rychle.“

„Povídals, že rychle hoří kvalitní materiál.“

„Radši odsud vypadneme,“ mínil Paul. „Bude už půl sedmé a v sedm tam máme být.“

„Jestli odsud vyjdeme v tomhle stavu,“ namítala Lena, „seberou nás.“

„Kvůli marjánce už poldové nikoho neseberou.“

„Vždyť to povídám. Neříkala jsem to snad?“

„No dobrá, tak už pojď.“ Paul zavřel krabičku od pastilek Sucrets, vstal z pohovky, donesl krabičku Jessice a upustil jí ji do klína se slovy: „Dáreček, Jessiko.“

„Vezmi si to, Paule. Já to nekouřím.“„Kam vlastně jdeme?“ chtěla vědět Lena.

„Ke Keelingům.“

„Čí to byl nápad?“

„Ty sama ses s nimi domluvila.“

„Kdo říká, že ne?“ odtušila Lena. Sklonila se nad Jessikou, políbila ji na čelo a vzala jí z klína plechovou krabičku. „Je to hrůza, ta tvoje drogová závislost,“

zachichotala se a zavěsila se do Paula. Jessica je doprovodila ke dveřím a pak se vrátila do obývacího pokoje.

„Úúúf,“ vydechla. „Jsem ráda, že už je po všem.

Omlouvám se, Alexi, bývali to tak milí lidé. Dovolte, abych vám dolila. Nebo máte naspěch? Nemáte nějaké jiné plány?“

„Ne, ne.“

„Říkala jsem si, že si můžeme trochu popovídat,“ vzala mu z ruky sklenici a mířila s ní k baru, „když je ta marjánková brigáda pryč.“

„Ale jistě,“ přikývl. „A o čem si chcete povídat?“

„Určitě se na mě ještě zlobíte pro ten sobotní večer, že ano?“

„Proč bych se měl zlobit?“

„Nu… protože jsem odešla tak brzy.“

„Když někdo musí odejít, tak musí,“ pokrčil Alex rameny.

„Měla jsem starost kvůli té dívce na hlídání.“

„Ano, já vím.“

Přinesla mu pití a šla se posadit na pohovku. Z krabičky na stole si vzala cigaretu, zapálila si a vyfoukla kouř.

Vypadala svěže, mladě, nádherně a on si najednou vzpomněl na tu starou paní ve White Plains – nevyrůstal jí z tváře dlouhý bílý chlup, těsně nad jeho rukou, kterou jí držel na ústech? Nebo si to jen představoval? Ten její zápach, pach léků a stáří… vlastně ne, smrti. Byla z ní cítit smrt. Pohlédl na Jessiku, která se zavrtěla na pohovce, a zatoužil natáhnout ruku a dotknout sejí. Věřil, že kdyby se dotkl její tváře, té jemné pleti na její tváři, ihned by zapomněl na vyprahlou, vrásčitou pleť té staré paní i na její pach. Ale zůstal sedět na místě, na židli naproti ní, znovu si vzpomněl, jak mu v sobotu utekla, a měl jí to za zlé.

Nechápal, co tady vlastně pohledává.

Slušňáky vůbec nemohl pochopit. Jakým právem pokuřují slušňáci marjánku a žertují o policajtech, co mohou sakra vědět o tom, jaké to doopravdy je? Zeptejte se Kitty, jaké to je, pomyslel si, Kitty, která se s drogami zaplétala znovu a znovu, kterou právě zatkli pro porušení zákona o drogách, třetí stupeň A třídy, krucinálfagot, zeptejte se Kitty. A jestli se chcete někoho zeptat na policajty, zeptejte se mě, můžete se zeptat mě, a nechte si ty vaše hloupé slušňácké vtipy o policajtech, co kouří marjánku. Poldové drogy kradou, abyste věděli. Seberou dealera, pošlou ho do vězení, ukradnou mu drogy a pak je na ulici prodávají feťáckým zlodějům. Tohle dělají poldové, tak mi o nich nic nevykládejte.

„… jsem je pozvala jen proto, abych měla záminku pozvat i vás,“ vysvětlovala Jessica. „Epsteinovi si myslí, že jsou hrozně moderní, ale…“

„Proč jste potřebovala záminku?“ nechápal Alex.

„Nu… kvůli tomu sobotnímu večeru. Opravdu jsem měla starost o to děvče na hlídání, víte, ale to nebyl jediný důvod, proč jsem odešla.“

„A jaké jsou ty další důvody?“

„Je jeden. Jenom jeden důvod. Bála jsem se, že na mě můj manžel mohl nasadit detektiva. Napadlo mě to, když jsem byla v koupelně. Vzpomínáte si, jak jsme spolu tančili a já jsem pak odešla do koupelny…?“

„Ano,“ přisvědčil Alex. „Vzpomínám.“

„Tehdy mě to napadlo. Ze by za mnou mohl poslat detektiva. A že nás ten detektiv možná sledoval celou dobu při večeři v té čínské restauraci. A pak nás sledoval až sem.

Protože já mám strach, abych neztratila Petera, chápete?

Mého syna. Kdyby mě sledoval nějaký detektiv. Kdyby došlo na lámání chleba, mohla bych přijít o právo mít ho v trvalé péči. Rozumíte tomu, co jsem vám řekla?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Nu, prostě se bojím, že by se Michael mohl snížit k tvrzení, že nejsem dobrá matka, a k podobným žvástům, a pokusit se mi Petera vzít. Už rozumíte?“

„Ne,“ řekl Alex.

„Nu, jak jen bych vám to vysvětlila.“ Zahleděla se do stropu a s povzdechem spustila: „Kdyby nás opravdu z té restaurace až k domu sledoval detektiv a kdyby viděl, že místo do svého bytu jsem vešla k vám… a kdybychom tam spolu zůstali delší dobu, mohl by dospět k názoru, že… nu, jsme tam dělali víc, než jen poslouchali jazz nebo hráli šachy, víte, jak to myslím?“

„Ano, myslím, že vím, jak to myslíte,“ přikývl Alex.

„Mohl by si myslet, že se tam uvnitř něco děje. A kdyby Michael chtěl být zlý, mohl by mě obvinit, že nejsem dobrá matka, a vzít mi syna. Což nemohu připustit. Takže mě napadlo, když jsme tak spolu tančili, že se nám to, nu, začíná trochu vymykat z rukou, a když jsem pak zašla do koupelny, napadlo mě, že by na chodbě mohl být detektiv.

Můj právník ale tvrdí, že při dnešním stavu společnosti je těžké prokázat, že žena není vhodnou matkou. Zná prý případ, kdy se jednalo dokonce o prostitutku, věřil byste tomu, a soud jí dítě stejně neodebral. To mi pověděl. Když jsem mu zavolala.“

„Vy jste volala advokátovi?“ zeptal se Alex.

„Ano. Abych se ho zeptala, jestli mohu mít přítele, aniž bych nějak ohrozila své postavení.“

„A co vám řekl?“

„Vyprávěl mi o té prostitutce. V této době a v tomto století prý si nemám s čím dělat starosti. Pokud jde o svěření do péče.“

„Kdy jste mu telefonovala?“ chtěl vědět Alex.

„Včera ráno. Byla bych mu zavolala dřív, ale byl víkend.

No, takhle to je.“ Pokrčila rameny a uhasila cigaretu.

„Jak to je, Jess?“

„Miluju, když mi říkáte Jess.“

„Jak to tedy přesně je?“

„Myslím, že to dobře víte,“ opáčila. „Určitě vám to nemusím dopodrobna vysvětlovat.“

Na počátku byl hněv.

Chtěl ji jenom potrestat a ponížit, dát jí najevo, jak velice ho v sobotu večer ranila, přestože chápal, proč od něj odešla, dokonce to považoval za zcela platný a řádný důvod – i když hloupý. Každý trouba přece ví, že vám nikdo nemůže nic přišít, pokud nemají fotografie nebo svědky, ale tadyhle dívenka ze statku, malá královna dojiček musí zavolat právníkovi, aby jí to vyložil; je to div, že netelefonovala i starostovi. Dobré jitro, ctihodnosti, je to v pořádku, když…

víte, u nás v domě bydlí jeden úžasně přitažlivý mladý muž, jen o dvě patra nade mnou, vaše ctihodnosti, a tak mě napadlo… právě se rozvádím, víte, a chtěla jsem se jenom zeptat, jestli by bylo správné, kdyby se mi třeba dvořil nebo tak, jestli by nevadilo, kdybych… když se s ním seznámím o trochu blíže, než ho znám teď, bylo by to v pořádku, vaše ctihodnosti, pane?

Rozzlobila ho její hloupost a také to, že se s ním o své obavy nepodělila hned v sobotu večer, když se vrátila z koupelny. Ze mu na rovinu nevysvětlila, co jí dělá starosti, místo aby mu navykládala spoustu pitomostí o holce na hlídání, i když o tu asi měla také starost, tahle část historky bude nejspíš také pravdivá – ale přesto se zlobil. Ve svém hněvu zapomněl na její první opatrný pokus o sblížení tehdy v parku, zapomněl, jak dobře se cítil v sobotu večer, jak báječně si spolu užili, jak výjimečné mu to všechno připadalo – dokud neodešla. O to tu šlo, samozřejmě.

Neměla od něj odejít. Co si hergot vůbec myslí, měla mu o tom povědět, důvěřovat mu, měla říct Alexi, je to tak a tak, tohle mě trápí, nijak to nesouvisí s tím, jestli tě chci, nebo nechci, jde jenom o tohle. Jenže ona radši odešla. Nechala ho tam stát jako hlupáka. Dobrou noc, Jess. Dobrou noc, Alexi. Dobrou noc, paní Kalabašová nebo jak se jmenujete.

Neměla ho tam nechat jen tak stát jako nějakého troubu.

Není přece žádný hej nebo počkej, na kterého si každý všechno dovolí. Je muž, stojí na vlastních nohou a zaslouží si respekt.

Na počátku byl tedy hněv; ani v nejmenším ho nenapadlo, že by se s ní pomiloval. „Milování“ s tím nemělo nic společného, alespoň zezačátku, pro něj určitě ne.

Rozzlobeně ji svlékal, stáhl jí modré tričko a odhalil nahá prsa, rozepjal jí opasek, sundal jí sandály a stáhl jí kalhoty přes stehna a přes celou délku jejích nohou, strhl je z ní a odhodil na druhý konec pokoje. Měla na sobě bleděmodré kalhotky, ty jí také stáhl, ona se nadzdvihla, aby mu pomohla, a on náhle pocítil vzrušení. Spěšně jí stahoval kalhotky po stehnech, pak až pod kolena, ona si je spustila přes kotníky a kopnutím je odhodila, položila se na pohovku, rozevřela nohy a vztáhla paže, aby ho objala.

Do jeho zloby se začaly mísit pochybnosti, když si rozepnul zip na kalhotách – nechtěl si svléknout šaty, chtěl ji vidět rozloženou před sebou úplně nahou, ale on sám zůstane oblečený; cítil pochybnosti ohledně jeho rozměrů, začal pochybovat, jestli pro ni bude uspokojivý, onehdy řekl Daisy, co psali v té knize, a ona odsekla, že jsou to blbosti.

Na okamžik zaváhal, vzpomněl si na sprchy v Sing Singu, na trestance vcházející do sprch, na různé rozměry údů jiných mužů. Díval se na ně jen koutkem oka, nestál o to, aby si někdo z nich myslel, že je zralý, aby z něj udělali vězeňského teplouše. Stačí ukázat slabost, a je konec, tak ho to naučil Tommy.

Pod návalem pochybností a strachu se jeho hněv téměř vytratil. Měla zavřené oči, ležela před ním s rozpjatými pažemi a roztaženýma nohama, čekajíc, až na ni dopadne.

Konečně se odvážil vyprostit ze zajetí kalhot, stále se bál, že otevře oči a pronese nějakou zlehčující, chytráckou poznámku, ahá, tohle je oud, já myslela že je to strakapoud, nebo podobný vtípek; slušňákům se nedá věřit. Štětky, s nimiž souložil, ty se vždycky chovaly profesionálně; podívají se na chlapa, zakoulejí očima a vzdechnou, panečku, tohle dunidlo chceš do mě vrazit? Ta příšera mě roztrhne vejpůl, měj slitování s chudákem pracující holkou; šlapky vždycky vědí, co dělají. Ale Jessica tu ležela na zádech se zavřenýma očima, její paže stále čekaly, až ho budou moci obejmout; bál se, že otevře oči, jestli jí to rychle neudělá.

Poklekl k ní; nechtěl si zamazat drahé kalhoty, ale také se nechtěl svléknout, musí jí ukázat, kdo je tady taťka, kdo nosí gatě, kdo je tu hřebec, zatraceně! Nesvlékne se. Se šlapkou je to něco jiného, ta dobře ví, co dělá. Měl strach, aby nezvadl, bál se, že až do ní pronikne, ona otevře oči a zeptá se: Už je tam? Také se strachoval, že se udělá moc rychle, dřív než do ní vnikne; všechny tyto obavy zaplašily hněv a způsobily, že se celý roztřásl. Namlouval si, že se chvěje vzrušením, ale o to víc se začal obávat, aby nevyvrcholil předčasně, a jeho třes ještě zesílil.

Vstoupil do ní, ona lehce zalapala po dechu a jeho zničehonic zavalil pocit radostného naplnění. Je to v pořádku, nechápal, z čeho měl vlastně strach, určitě není o nic méně vzrostlý než mnozí z těch frajerů, co se mydlili ve sprchách. Hele hošo, nechtěl bys mi ho vymlasknout?

Pronikl do ní hlouběji, uslyšel ji sténat a to sténání ho povzbudilo a současně opět oživilo obavu z předčasného vyvrcholení. Vyšla mu vstříc svými bedry a on v duchu prosil: Nehýbej se, uděláš mě moc brzo. Snažil se na to nemyslet, přiměl se myslet na cokoliv kromě toho, co právě dělali, na kolečkové brusle a tenisové rakety, na pana Tenistu, toho si náhle mimoděk představil na své matce, pak myslel na dveře, na otvírání dveří, na otvírání, páčení, odemykání planžetou, na práci s průbojníkem, s páčidlem, myslel na dveře vedoucí na skrytá místa, na skříňky se šperky, jež mohl přesýpat mezi prsty, rubíny, diamanty, smaragdy a perly, sáhl jí na prsa, stiskl je oběma rukama, ukazuje je zadarmo každému moulovi, ta potvora se producíruje bez podprsenky jako laciná děvka. Ňadra byla poseta stejnými pihami jako její nosík, bradavky měla růžové, vždycky si myslel, že růžové je mají jenom panny, zatracená ženská, tak se přece nehýbej!

Potom zůstala ležet, ospale se dívala, jak se svléká a pečlivě odkládá oblečení na opěradlo židle u klavíru.

Požádala ho o cigaretu. Podal jí jednu z krabičky na stolku, vložil jí ji do úst a zapálil. Dlouze z ní potáhla, s povzdechem vyfoukla kouř a usmála se na něj. Zeptal se jí na něco, na co se ještě nezeptal žádné jiné kromě Kitty, zeptal se, jestli se jí to líbilo, a ona odtušila: „Což to nepoznáš, Alexi?“ Dotkla se prsty jeho úst a řekla: „Ještě jsi mě nepolíbil. Nechceš mě políbit, Alexi?“ A tak ji políbil.

Hněv zmizel, líbal ji něžně, zlehýnka, zkoumal její ústa svými rty, dotýkal se jazykem jejího jazyku, líbal ji na plný dolní ret a na špičku nosu, bloudil svými rty po jejích tvářích, po čele, pak ji políbil do vlasů na spánku, zvlhlých potem, na zavřené oči a pak sestoupil až k ňadrům, políbil obě bradavky, kulatou oblinu bříška a také pupík. Potom udělal něco, co předtím nedělal s žádnou jinou ženou, dokonce ani s Kitty ne, políbil ji přímo tam, přitiskl tam své rty a na okamžik dostal strach, protože ho napadlo, jestli není divný, jestli to není totéž jako udělat to chlapovi. Ona mu však položila ruce na zátylek, štíhlými prsty ho vískala ve vlasech, hladila ho a náhle se všechny rozpaky rozplynuly.

Později v ložnici se spolu poprvé doopravdy pomilovali.

On se pak rozplakal. Složil hlavu na její ňadra a plakal a ona řekla jenom: „Ano.“

T Ř I

Seděli u Daisy v bytě.

Byl čtvrtek večer a ona se právě vrátila z Post Mills. Byt byl úzkostlivě čistý, pověděla jim, že sem chodí dvakrát týdně uklízečka. Daisy si oblékla dlouhý silonový župan, a když stála, vůbec nebylo vidět, že má jenom jednu nohu.

Všimli jste si toho, až když si sedla a župan na jedné straně splaskl. Vybídla je, aby si nalili něco k pití, a pohodlně se usadila na gauči. Archie seděl naproti ní a Alex vedle ní.

Voněla mýdlem.

„Tak zaprvé,“ začal Archie, „dostala ses do toho domu?“

„Dostala,“ přikývla Daisy. „Nebylo to lehký, ale dostala jsem se tam.“

„Jak se to stalo? Neměl ten staroch nějaký řeči?“

„Pořád se ptal proč. Hučela jsem do něj, že jsem ještě neviděla, jak vypadá jeho dům, jestli se mě stydí pustit dovnitř. A on že ne, nestydí se, proč by se měl stydět? Řekla jsem, že třeba proto, že jsem jednonohá šlapka a tak.

Povídal, že to s tím nemá nic společnýho, jenom by nechtěl, aby mě jeho žena ucejtila, až se vrátí domů. Víte, když za ním jezdím, beru si tenhle parfém. Jemu se líbí, když mám jen takovou blbou lacinou voňavku; mně se z ní obrací žaludek. Tak jsem řekla, že se nejdřív osprchuju – v tom ateliéru, kam chodí malovat, je taky sprcha –, a tím pádem panička nic neucejtí. On na to no dobrá, proč by ses neosprchovala, a pak uvidíme, jak nám to půjde dál a třeba se tam zaskočíme podívat, co?“

Daisy se znenadání zářivě usmála.

„Nejsem šlapka pro nic za nic. Vždycky dostávám zaplaceno předem. Zašla jsem v ateliéru do koupelny, zamkla jsem se tam, osprchovala se, znova jsem se oblíkla, a když jsem vyšla ven, on se začal divit: Proč jsi ještě oblečená? A já na to: Chci si prohlídnout dům, slíbils mi, že mě tam vezmeš. Můžeme si ho prohlídnout pak, povídá on, teď pojď ke mně, Daisy. Tak jsem mu vyložila, že jsem smyla tu voňavku, mám teď stejně čistou a nevinnou vůni jako v den, kdy jsem se narodila, a že se chci kouknout, jak vypadá ten zatracenej barák zevnitř. Pokud ovšem nemá strach, že mu ho ušpiním nebo co, a v tom případě ať radši zapomene na to, že bych za ním dál jezdila každej čtvrtek.

Navíc mám sennou rýmu, a když teď všechno kolem kvete, nutí mě to ke kejchání. A tak zabručel no dobrá, dobrá, vždyť je to jenom dům, nechápu, co je na něm tak úžasnýho, ale já mu vyložila, že pro mě je to důležitý. Hrála jsem to na něj jako slušňácká holka, co se snaží svýho chlapa přimět, aby jí dal najevo, jak si jí cení, chápete?“ Daisy se zasmála.

„Takže tě vzal dovnitř?“ zeptal se Alex.

„Vzal.“

„Jsou na oknech nějaké nálepky?“ chtěl vědět Alex.

„Na dveřích i na oknech, na obojím,“ přikývla Daisy.

„Kolem vstupních dveří jsou skleněný tabule a na nich nálepky. Taky na zasouvacích skleněných dveřích jsou nálepky a na všech oknech v celým domě.“

„Co je na těch nálepkách napsáno?“

„Provident Security.“

„Tyto prostory chrání Provident Security?“

„Jo.“

„Provident Security. Říká ti to něco, Alexi?“

„Nikdy jsem o nich neslyšel.“

„Zeptala jsem se, co to je za nálepky, a on odpověděl, že od poplašnýho zařízení. Já jsem si začala dělat legraci, že stačí otevřít dveře, a hned začnou vyzvánět velikánský zvonce. On tvrdil, že ne, že to je tichej alarm, připojenej na nějaký vedení. Chtěla jsem vědět, kam to vede, na policejní stanici nebo kam? Řekl mi, že v Post Mills policejní stanici nemají, město hlídá státní policie. Tak jsem se zeptala, jestli to vede ke státním policajtům, ale to prej taky ne. Jistej Charlie Duncan, co má ve městě taxislužbu, má ze svýho domu spojení asi s tuctem domů, a když někde spustí poplach, hned se tam rozjede.“

„Nebylo Reedovi podezřelé, že se ho tak vyptáváš?“„Ne, ne, jenom jsem si z toho všeho dělala šoufky,“ ujistila je Daisy. „Mluvili jsme o tom, jen když jsme vcházeli do domu, vyznělo to úplně přirozeně.“ S hutným černošským přízvukem dodala: „Sem jenom přitroublá štětúle, vité, co nemá ani tuchu vo nějakým poplašným zařízení.“

„Charlie Duncan, tak se jmenuje?“

Jo.“

„A provozuje ve městě taxislužbu, hm?“

„Jo, jmenuje se to Duncanovy garáže.“

„Dobrá, Duncanovy garáže.“

„Je to obyčejnej zapadákov, to víte,“ pokračovala Daisy.

„Jo, už jsme tam byli.“

„Žádná městská policie, dobrovolný hasiči a tak.“

„Je nám to jasný,“ řekl Archie. „A jak teda vypadá ten dům?“

„Je nádhernej,“ rozplývala se Daisy.

„Popiš nám ho,“ žádal Alex. „Vešli jste dovnitř hlavním vchodem…“

„Jo. Vejdeš hlavním vchodem a od něho se všechno tak nějak rozbíhá do dvou stran. Je to hrozně moderní barák, to víte, samý sklo, kámen a dřevo, vážně paráda, Archie, dala bych i tu svou druhou nohu, jen abych mohla v takovým domě bydlet. Hned za venkovníma dveřma je kamenná podlaha a před sebou vidíte zadní stranu krbu v obýváku.

Ten obývák je velkej jako fotbalový hřiště, na jedný straně krb a na druhý posuvný skleněný dveře přes celou stěnu, s vyhlídkou na jezero.“

„Prohlédla sis ty dveře?“ otázal se Alex.

„Jo, taky jsou na nich ty nálepky. To už jsem říkala.“

„Čím se zamykají? Jsou tam nějaké ty obyčejné šmejdy, co se dávají do zadních dveří ze dvora?“

„Já zámkům nerozumím,“ namítla Daisy.

„Jsou ty dveře opravdu skleněné, nebo z umělé hmoty?“

„To nevím.“

„Byla na nich bezpečnostní závora?“

„Nechápu, co tím myslíš.“

„Závora asi ve výšce pasu, s řetězem a zástrčkou.“

„Nic takovýho jsem neviděla.“

„Tak dobře, teď dál. Kde jsou ložnice?“

„Celej dům má jen jedno podlaží,“ vykládala Daisy.

„Hned u vchodu, oddělenej od vstupních dveří jenom krbem, je obývací pokoj. Když se od vchodu dáte doprava, je tam jídelna a za ní kuchyně. A nalevo od vchodu jsou tři ložnice. Jedna je jejich, Reedovic, druhá pro hosty a třetí mají pro dceru, která k nim občas přijede. Je jí už čtyřiatřicet, ale není vdaná a někdy k nim jezdí na víkend.“

„Kde je hlavní ložnice?“

„Mají tam hrozně širokou chodbu a z ní vedou první dveře do ložnice pro dceru, když přijede, pak je pokoj pro hosty a potom ložnice pánů domu. V chodbě jsou kamenný dlaždice, jako u venkovních dveří. Vlastně všechny podlahy v domě jsou kamenný.“

„Byla jsi i v té hlavní ložnici?“

„Jo, ukázal mi celičkej dům. Nejdřív mě tam nechtěl vzít, ale když už jsme byli uvnitř, mysleli byste si, že mi chce ten barák prodat.“

„Takže od vchodu se dáš doleva, přijdeš do široké chodby, a tam jsou nejdřív dva pokoje a potom, na konci chodby, ložnice majitelů, je to tak?“

„Jo. Z tý jejich ložnice je taky vidět na jezero.“

„Začni ode dveří,“ vybídl ji Alex. „Otevřeš dveře do hlavní ložnice…“

„Jo, a proti sobě uvidíš stěnu a okno s vyhlídkou na jezero.“

„Také zasouvací dveře?“

„V jedný části jo. Jinak jsou tam okna, hodně vysoko ve stěně.“

„Co je za těmi dveřmi?“

„Kamenná terasa a schody k jezeru.“

„Dobře. Stojíme v ložnici hned u dveří,“ pokračoval Alex. „Co je napravo?“

„Pravou stranu pokrývají skříně. S posuvnýma dveřma.“

„Otevřel před tebou ty skříně?“

„Já jsem je otevřela sama.“

„Co je v nich?“

„Patřej panu Reedovi, má tam svoje oblečení. Jeho žena má oddělenou oblíkárnu, mezi ložnicí a záchodem, je velká jako tenhle pokoj, co v něm sedíme.“

„Dobrá, napravo jsou skříně plné jeho šatstva. Postupuj dál kolem pokoje proti směru hodinových ručiček.“

„Proti směru?“

„Ano. Na té straně, kde jsme vešli do pokoje, je šest hodin. Co je na třech hodinách?“ „Postel. Velikánský letiště.

A nad ní visí obraz.“

„Dobrá, to máme tři hodiny,“ pokývl Alex. „A teď co je…“

„Na třech hodinách je toho víc,“ přerušila ho Daisy.

„Co ještě?“

„Dveře do oblíkárny jeho ženy.“

„Dobrá, fajn, k té oblékárně se ještě dostaneme.“

„A na záchod,“ dodala Daisy. „Z druhý strany tý oblíkárny jsou záchodový dveře.“

„V pořádku, k tomu se dostaneme později. Co je na dvanácté hodině?“

„Ty okna, zasazený vysoko ve stěně, a pod nima prádelníky. A nalevo od prádelníků dveře na terasu.“

„Dobře. Na devíti hodinách?

„Tam je jenom dřevěná stěna, zeď obložená dřevěnýma deskama a před ní stojí hodně nízká lavice s kytkou na jednom konci a soškou na druhým. Ta soška je od Jacka O’Malleye. Je to takovej hrozně dlouhej, vychrtlej mužskej.

Pan Reed říkal, že je to Jack O’Malley.“

„Visí něco na té dřevěné stěně?“ zajímal se Alex.

„Nic.“

„Žádné obrazy, nic podobného?“

„Nic.“

„Jsou v tom pokoji ještě jiné obrazy? Kromě toho, co visí nad postelí?“

„Ne. Jenom ten jeden.“

„Nějaká zrcadla?“

„Nad prádelníkama. Celou stěnu nad prádelníkama pokrejvá zrcadlo až nahoru k oknům. K těm vysokým, co jsem o nich mluvila.“

„Je přišroubované ke zdi?“

„Žádný šrouby jsem neviděla, ale je k tý stěně připevněný, jestli se ptáš na tohle. Nemá žádnej rám, nic takovýho, není na tý zdi pověšený.“

„V pořádku. Co ta oblékárna?“

„Měli byste vidět, co tam má ta ženská věcí!“ Daisy zakoulela očima. „Má tam šaty…“

„O šaty nejde. Co kožišiny?“

„Těch tam je šest.“

„Jaké?“ „Dva norkový kožichy, to vím určitě, jinak nevím, co je to za druh. Zeptala jsem se pana Reeda, jestli bych si nemohla jednoho norka zkusit, ale jemu to nepřipadalo jako moc dobrej nápad. Norka jsem na sobě neměla nikdy v životě. Určitě bych si ho jednou chtěla vyzkoušet.“

„Bylo tam zrcadlo? Myslím zavěšené zrcadlo.“

„Je tam zrcadlo na celou vejšku postavy, ale je připevněný ke zdi jako to v ložnici.“

„Byly v oblékárně nějaké obrazy?“

„Ne.

„Tak kde ten zatracenej trezor je?“ čertil se Archie.

„Přece si člověk neschová sejf za obraz nad postelí, tam by k němu měl obtížnej přístup.“

„To jo,“ souhlasil Alex. „Daisy, vraťme se do té ložnice, dobře? Pověz mi o té stěně obložené dřevem. Co je to za obložení?“

„Desky. Dřevěný desky,“ krčila Daisy rameny.

„Položené vertikálně?“

„Shora dolů, jo.“

„S viditelnými spoji?“

„No, asi jo, jestli ti dobře rozumím.“

„Bylo vidět, jak jsou ty panely spojené? Na to se tě ptám.

Vypadaly jako jednotlivé dřevěné desky?“

„Jo, každá měla na šířku asi patnáct, sedmnáct centimetrů.“

„Na co myslíš, Alexi?“ chtěl vědět Archie.

„Nevím, třeba je tam nějaká západka, co reaguje na dotek, možná stačí zatlačit na jeden z těch panelů, a otevře se. Vidělas tam nějaké panty, Daisy? Myslím na té stěně.“

„Jestli je to něco takovýho,“ prohodil Archie, „musej tam mít pianový závěsy, Alexi.“

„Ano, ale ty by také bylo vidět.“

„Žádný panty jsem neviděla,“ prohlásila Daisy.

„A ty Reedovy skříně? Nepodívala ses, co je za jeho oblečením?“

„Ošmatala jsem pár obleků, některý jsem odsunula na ramínkách stranou. Ve stěně za nima jsem žádnej trezor neviděla, jestli se ptáš na tohle.“

„Tak kde je ta kasa,“ zlobil se Archie.

„Třeba žádnou nemá,“ nadhodil Alex. „Možná si myslí, že stačí poplašné zařízení.“

„Jakmile si někdo dá práci s instalací poplašnýho zařízení, v devíti případech z desíti si pořídí i trezor.“

„To jo,“ souhlasil Alex.

„Tak kde je?“

„Co ty prádelníky u zdi,“ vzpomněl si Alex, „na dvanácti hodinách. Jak vypadají?“

„Prádelníky.“ Daisy opět pokrčila rameny. „Vypadají jako prádelníky. Bílý. Myslím, že jsou z umakartu nebo z čeho a jsou tam šuplata – prostě prádelníky, Alexi, jak sakra myslíš, že by měly vypadat?“

„Samé šuplíky? Není tam ani jedna obyčejná deska?“

„Nevšimla jsem si.“

„Přece by si neschovával sejf za prkno v prádelníku, nebo jo?“ nechápal Archie.

„Mockrát už jsem narazil na kasu, kterou stačilo sebrat a odnést,“ vysvětloval Alex. „Jednou jsem objevil sejf, musel mít nejmíň pětasedmdesát kilo; seděl si jen tak mezi dvěma policemi a zakrýval ho posuvný panel, upravený jako hřbety knih. Odsunul jsem panel a vidím, že mezi policemi je schovaný sejf. Se čtvercovými dveřmi. Vzal jsem ho a odnesl domů.“

„Co v něm bylo?“ zajímal se Archie, kterého ta představa na okamžik odpoutala od hlavního tématu.

„Šest tisíc v hotovosti. Jeden z nejbáječnějších kšeftů, jaké jsem kdy udělal. Odnesl jsem si tu pokladničku domů a tam jsem ji v klidu rozloupl; zatraceně příjemná kořist.“

„Možná má Reed trezor v obýváku,“ vrátil se Archie zpět k práci. „To by taky bylo možný, no ne?“

„Ano, ale když se ženské oblékají, nerady běhají až do obýváku jenom kvůli prstýnku. Taková je aspoň moje zkušenost. Jestli jsem za celou kariéru natrefil na tři trezory v obývacím pokoji, tak je to moc. A obvykle to stejně není obývák, ale knihovna nebo pracovna a tak podobně. A v tom případě to bývá ohnivzdorná pokladna plná lejster. Trezor na peníze bývá v ložnici. Chtěl jsem říct obvykle. Obvykle tam bývá.“

„Inu, třeba tam ani žádnej sejf není,“ mínil Archie.

„Možná je to prostě tak. Povedlo se ti nakouknout do některýho z těch šuplat v prádelníku, Daisy?“

„Jo, řekla jsem, že bych chtěla vidět spodní prádlo jeho ženy. Ptal se proč, a já tvrdila, že mě to rozrajcuje.“

„A bylo tam něco? Kromě spodárů jeho ženy?“ vyzvídal Archie.

„Šperky žádný, jestli se ptáš na tohle. Ale je jistý, že v tom domě jsou schovaný velký věci, Archie.“

„Jak to víš?“

„Všude po bytě jsou její fotky a na každý z nich je to samej diamant. Na prádelníku stojí jedna fotka v rámečku ze svatby jejich syna – Reedovic mají dvě děti, ten syn se oženil a žije někde v Jižní Americe. Je to doktor. Na tý fotce je ona, jak líbá svýho syna, a je tím celá ověšená jak anglická královna; diamantová čelenka ve vlasech, diamantovej náhrdelník, diamantový náramky na ruce až k lokti. Ta ženská je jako chodící klenotnictví. Povídám panu Reedovi: Člověče, kde tvoje žena všechny tyhle věci schovává? V bankovním trezoru?“

„Co na to řekl?“

„Jenom se zasmál. Pak se mě zeptal, jestli si nechci vzít jedny kalhotky jeho manželky s sebou do ateliéru. Tou dobou už byl trochu netrpělivej, došlo mi, že je načase vypadnout z domu.“

„Mluví jako nějakej hnusnej úchylák,“ rozhořčil se Archie.

„Ale ne, on to řek jen kvůli tý mojí nesmyslný hlášce, že by mě její prádlo mohlo rozrajcovat. A pak jsme šli do ateliéru.“

„Jak je to daleko od domu?“

„Odkrokovala jsem si to o berlích,“ odvětila Daisy. „Od domu k ateliéru vede lesní pěšina. Čtyřiadevadesátkrát jsem musela švihnout berlema, než jsem tam došla. Počítejte na každý švihnutí devadesát centimetrů až metr dvacet.“

„Takže je to plus minus necelých sto metrů,“ odhadoval Alex. „Když jsi tam uvnitř, Daisy, slyšíš něco?“

„Jenom sípání.“

„Myslím zvenku. Slyšíš auta ze silnice a takové věci?“

„Někdy jo. Ale z ateliéru je to blíž k silnici než k domu.

Samotnej dům je dost zastrčenej, jenže ten pozemek má zvláštní tvar, takže ateliér je sice v lese, ale blíž k silnici.

Proto je tam slyšet auta.“

„A teď: Co těch pět zaměstnanců? Víš určitě, že jsou ve čtvrtek všichni pryč?“

„Na tuty. Pan Reed mě přece vzal do domu, ne? To by neudělal, kdyby nevěděl jistě, že tam nikdo není.“

„To je fakt, Alexi.“ „Jo. Poslouchej, Daisy, příští čtvrtek si chceme ten dům omrknout. Můžeš ho nějak udržet stranou? Myslím mimo dům.“

„Nechápu jak.“

„Popros ho, aby tě vzal na projížďku autem nebo něco podobného.“

„On si mě tam nezve proto, aby se mnou jezdil po vyjížďkách.“

„V kolik hodin tam přijíždíš?“

„Kolem poledne.“

„A v kolik na to v ateliéru hupnete?“

„Minutu po dvanáctý,“ opáčila Daisy.

„Ale no tak, já to myslím vážně.“

„Já taky.“

„Jak dlouho zůstáváte v ateliéru?“

„Přijdu ve dvanáct, odcházím ve tři. On mi v půl třetí vždycky zavolá taxík. Ten přijíždí ze Stamfordu.“

„Je z ateliéru vidět na dům?“ napadlo Archieho.

„Ne, je to moc daleko přes les.“

„Tak se prostě postarej, aby zůstal v ateliéru, až tam vlezeme. Řekněme od jedné hodiny do dvou. Postarej se, aby byl stranou a měl co na práci.“

„Se mnou má vždycky napilno,“ usmála se Daisy.

„Myslím to tak, že kdyby si náhodou chtěl pro něco zaskočit domů, musíš ho k té zatracené posteli přišpendlit.“

„Neměj obavy.“

„Říkáš, že ten Duncan má taxislužbu,“ poznamenal Archie. „Kdo ale sedí u alarmu, když on někde jezdí?“

„Nemám ponětí,“ odtušila Daisy.

„Nemohla by ses zeptat Reeda? Napadlo mě, že když se o to postaráme z Duncanova konce, nemusíme si pak dělat starosti, jestli alarm spustí, nebo ne.“

„Na to bychom potřebovali dalšího člověka,“ ozval se Alex.

„To jo.“

„Já myslím, že zkrátka potřebujeme přijít na to, jak se dostat dovnitř, to je všechno,“ prohlásil Alex. „Přece se tam nějak musí dát vejít, aniž spustí alarm.“

„Co kdybysme vytáhli Reeda z postele? Pustí nás dovnitř, vypne alarm a zavolá Charliemu Duncanovi, že je všechno v pohodě.“ „To by znamenalo, že se mu ukážeme,“

namítl Alex. „Já svůj obličej ukazovat nechci. Ty ano?“

„Ne, já se taky nechci ukazovat,“ zkrotí Archie. „Ale…“

„Tomu ateliéru se radši vyhněte,“ varovala je Daisy.

„Nechci, aby si Reed myslel, že s tím mám něco společnýho. Popravdě řečeno bych tam docela ráda i potom jezdila každej čtvrtek.“

„Do ateliéru nepůjdeme, žádný strach,“ uklidnil ji Alex.

„Já jen abysme si rozuměli.“

„Rozumíme si a drž už klapačku,“ okřikl ji Archie.

„Nechci jít do vězení jen kvůli tomu, že vy dva provedete nějakou pitomost.“

„Nepůjdeš do vězení.“

„Protože pana Reeda tak jako tak ze všeho nejdřív napadne: ukázal jsem jí dům, takže s tím na tuty má něco společnýho. Jakmile bude po všem, řeknu, že mám strach, a aby mi radši zavolal taxík a poslal mě pryč, než zavolá poldům. Stejně to tak bude muset udělat, jinak by se jeho žena dověděla, co provádí každej čtvrtek.“

„To je dobře, tím získáme spoustu času, než vyhlásí poplach.“

„A já taky,“ přikývla Daisy. „Já chci taky bejt hodně daleko.“

„No jasně, neboj se.“

„Tak dobrá. Vy mládenci tam přijdete příští čtvrtek v jednu, je to tak? A budete uvnitř asi hodinu, takže mám pana Reeda zaměstnávat.“

„Správně.“

„V pořádku. Jestli už nic nemáte, za patnáct minut mi přijde kunčoft.“

„Alexi?“

„Nemám nic.“

Na chodníku před domem se Archie zeptal: „Tak co tomu říkáš?“

„Příští čtvrtek uvidíme, jak to vypadá,“ řekl Alex.

„Neměl bys mezitím zájem o něco jinýho?“

„O co jde?“

„Mám v pácu supermarket, potřebuju někoho, kdo se tam schová.“

„V noci?“

„Jo.“

„Na to zapomeň.“

„Potřebuju jenom, aby se tam někdo schoval a přepojil dráty od alarmu.“ „Co je to za systém?“

„Se zvonkem.“

„Tak proč neodpojíš jenom zvonek? Stejně je někde na budově zvenčí, ne?“

„Jo, ale moc vysoko na zdi a naproti stojí činžák. Musel bych si vzít žebřík a někdo by mě moh vidět z okna. Chci, aby někdo v tý samošce zůstal a postaral se o dráty.“

„Jak je to zapojené?“

„Nejspíš kombinovanej systém, nemyslíš? V takovým supermarketu? Ale měl bys na to spoustu času. Včera v noci jsem to místo pozoroval, neobcházej tam hlídači a patrola projíždí kolem jenom dvakrát. O půlnoci a ve dvě ráno.

Objedou parkoviště, posvítěj do oken a je to.“

„Kolik si od toho slibuješ?“

„Nejmíň tržbu za celej den. Dva tácy nebo i víc.“

„Co je tam za trezor?“

„Velká stará obchodní kasa s jedněma dveřma; stojí na podlaze v kanceláři.“

„Kde se ten tvůj partner může schovat?“

„Vzadu je jedna místnost, kam ukládaj prázdný kartony.

Myslel jsem, že by tam přišel těsně před zavřením a schoval se v tý zadní místnosti. Všude se tam válej hromady kartonů.“

„Ale stejně… je to v noci.“

„Tak co si o tom myslíš?“

„Kdy na to chceš jít?“

„Jakmile seženu parťáka.“

„Radši se mnou nepočítej,“ řekl Alex.

Už v pátek ale zjistil, že na ten Archieho supermarket musí pořád myslet. Ani ve snu by ho nenapadlo pustit se do nějaké práce v noci, kdyby na to byl sám, ale možná že s partnerem by to nebylo tak špatné. Nehledě na to, že dovnitř by se musel dostat ve dne, tedy přinejmenším za denního světla, a jakmile vyřadí poplašné zařízení z provozu a pustí Archieho dovnitř, ve dvojici ten trezor vyřídí ve chviličce. Otevřít takový trezor, to vyžaduje stejně především svaly, od jeho příchodu do společného odchodu uplyne nanejvýš pár hodin, když se budou střídat u palice a dláta. Třeba budou mít štěstí a narazí na zámek, který zvládnou průbojníkem; Archie říkal, že je to starý Mosler se čtvercovými dveřmi, možná budou moci zarazit hřídel i s průvlakem dovnitř.

Z jeho lůžka dosud nevyprchala Jessičina vůně. Odešla od něj chvíli po půlnoci, protože dnes je všední den a ona nechtěla, aby kvůli ní Felice moc dlouho ponocovala.

Mluvili spolu o tom, že si možná vyrazí na společný víkend, a on teď, aniž vstal z postele, vytočil Jessičino číslo a zeptal se jí, jestli už mluvila s tchyní. Odpověděla, že je všechno domluveno. Dohodli se, kdy se sejdou, on položil sluchátko a vrátil se k úvahám o té Archieho fušce.

Ani nevěděl, proč vlastně o tom přemýšlí. Minulý týden se mu podařilo zabodovat a právě připravoval akci v Post Mills, která by mohla přinést opravdu velký zisk, tak proč hergot vymýšlí ještě další ránu? Odhodil pokrývky a spustil nohy z postele na podlahu, ale místo aby vstal, zůstal sedět na pelesti, hleděl na telefon a zvažoval, jestli se mu doopravdy chce povídat si celý víkend s Jessikou. Možná dokonce doufal, že ji tchyně odmítne. Sice tu tchyni nezná, ale stejně, její syn je uprostřed rozvodu, a ona se uvolí hlídat dítě, aby si Jessica mohla vyrazit do Massachussetts. Jessica jí samozřejmě neřekla, že tam jeden s někým, ale každý si přece umí dát dvě a dvě dohromady; když si takhle pěkná holka někam vyjede sama, počet pravděpodobnosti napovídá, že dlouho sama nezůstane.

Slušňáci mají divný způsob uvažování. Považují za „civilizované“ dívat se jinam a předstírat, že se nic neděje.

Jestliže uvidíte, jak nějaký chlap tancuje s vaší ženou a drží ji přitom za zadek, vytáhnete ho ven a vytřískáte z něj duši?

Ovšemže ne; budete se dívat jinam a dělat jakoby nic. To je „civilizované“; takhle řeší věci slušňáci. Přijde za vámi snacha a řekne nazdar mamičko, pohlídáš mi dítě? Jistěže, milá dceruško. Slušňáci.

Nevěděl, kde je Stockbridge, nikdy tam nebyl a znervózňovalo ho, že tam mají divadlo. Pověděla mu o něm Jessica, prý by tam mohl někoho znát. To určitě.

Jenže co když od něj bude chtít, aby ji vzal do divadla, jestli tam nejsou někteří slavní herci, s nimiž se zná? Co potom?

Půjde třeba ke Carymu Grantoví a zahaleká na něj: Ahoj Cary, už jsme se dlouho neviděli?

Řízení auta z půjčovny táhlo doprava; odhadoval, že to má něco společného s vyvážením kol nebo s geometrií, nevěděl přesně, o co jde. Pokud šlo o automobily, byl naprostý analfabet, vadilo mu, že to auto táhne ke straně z důvodů, o nichž se on může jenom dohadovat. Čím častěji ucítil, jak to táhne, stávalo se to pokaždé, když sešlápl brzdu, tím víc přemýšlel o Archieho supermarketu a o možnosti přijít k rychlému výdělku jenom za to, že přehodí pár drátů. Venkovská krajina byla v plném květu, všude kvetly stromy a keře, které neuměl pojmenovat, a když se zeptal Jessiky, otrávilo ho, že ze sebe dokáže jejich jména vychrlit s takovou lehkostí. Tohle a to auto, co pořád táhlo doprava. A Archieho supermarket. Je blázen, když vůbec uvažuje o tom, že by šel na fušku v noci, ať už s partnerem, nebo bez. Do háje s Archiem, ať si najde někoho jiného.

Do Stockbridge dorazili pozdě odpoledne a zapsali se jako manželé v hotelu U červeného lva, který mu Jessica doporučila. Hotelový sluha jim odnesl zavazadla, on mu dal dolar spropitného, a když se začal rozhlížet po pokoji, uslyšel, jak se Jessica ptá, jestli už v místním divadle začala sezona. Chlapec odpověděl, že ne, ještě je příliš brzy; Alex neřekl nic, ale dal mu ještě jeden dolar, jako kdyby ten kluk mohl za to, že je divadlo zavřené.

Jessica navrhla procházku po městě. Potom prý mohou zajet na večeři do podniku, jehož majitelem je klavírista; vyučuje klavírní doprovod. Chodí tam často lidé od divadla a občas vstanou a něco předvedou pro ostatní hosty, je to vážně legrace. Přesně takovou legraci měl Alex zapotřebí, lidi od divadla. Odpověděl však ano, cokoliv si bude přát, a pak se díval, jak si Jessica maluje rty, a znovu přemýšlel o Archieho supermarketu.

Kráčeli spolu městem, několik vlasatých kluků se za ní ohlédlo, a jeden dokonce hvízdl, když je míjeli, a Alex by se nejradši vrátil a dal tomu mamlasovi přes hubu. Začínalo mu vadit, že Jessica nenosí podprsenku. Také mu začínalo být proti mysli, jak dobře se tu vyzná, věděla o každém obchodě, vykládala mu i o různých aktivitách v okolních městečkách – o klasické hudbě, baletu, experimentálním divadle, a dokonce o rockových koncertech. Ovšem jenom během sezony, to se rozumí. Ona má jaksi pokaždé pocit, že sezóna začíná dřív, než doopravdy začne, neví, jak je to možné. Snad proto, že v Timesech každý rok začínají inzerovat Tanglewood dávno před prvním koncertem, ačkoliv letos ještě žádnou takovou reklamu nezahlédla.

Možná si jenom přála, aby už divadlo bylo v provozu, aby už sezona začala a ona si ji mohla užívat společně s ním.

„Ano,“ zamumlal.

Zašli do místního starožitnictví, kde ve všech regálech vedle malých skleněných a mosazných předmětů a všelijakých medailí uviděli ručně popsané kartotéční lístky s textem:

Chcete-li to ukrást,

nejprve si o tom promluvme.

Jessica se majitele zeptala, jestli mu ty kartičky pomohly snížit počet krádeží. To byste se divila, odtušil; byl to takový veselý starý páprda v košili levandulové barvy, přes ni měl kostkovanou vestu, kalhoty z hrubé tkaniny a naboso obuté černé střevíce. Vysvětlil Jessice, že tento druh krádeží probíhá v určitých cyklech, jež jsou charakteristické pro všechny loupeže obecně; on se domnívá, že krádež v obchodech je svým způsobem také loupeží – věděl o tom starou bačkoru. Existují studie o loupežích, vykládal Jessice, a i když by ji nerad nudil příliš zdlouhavou odpovědí na tak jednoduchou otázku, zjistilo se, že lupiči mají stejné potřeby jako obyčejní lidé, kteří žádné zločiny nepáchají. To je objev, pomyslel si Alex. Například potřebu peněz, potřebu obdivu ostatních členů party, či dokonce potřebu vzrušení nebo v mnoha případech potřebu vzbouřit se proti lidem v šedých flanelových oblecích, jestli Jessica chápe, jak to myslí.

„To je fascinující,“ uznávala Jessica. „Nemyslíš, že je to fascinující, Alexi?“

„Jo,“ zabručel Alex.

„Tato potřeba se pak musí spojit s příležitostí ke krádeži,“ pokračoval majitel obchodu, „a s uvědoměním si této příležitosti. Dotyčná osoba se potom musí rozhodnout: Bude krást, aby uspokojila svou potřebu, nebo nebude?

Jestliže ukradne nějaký předmět a projde jí to, jinými slovy pokud se dostaví úspěch, nuže pak se dostaví i pocit uspokojení z krádeže a celý cyklus se může opakovat znovu a znovu – dotyčný prostě bude krást, aby uspokojil své potřeby.“

Majitel obchodu se zeširoka usmál, pronesl něco jako „purú“ a hned to Jesscice vyhláskoval: „P.P.U.R.Ú.U.

Potřeba, příležitost, uvědomění, rozhodnutí, úspěch, uspokojení. A teď k tomu, oč se tady pokouším. Snažím se přerušit cyklus ve stadiu rozhodování. Člověk sem přijde s potřebou krást, naskytne se mu příležitost, on si uvědomí, že tato příležitost mu umožní naplnit svou potřebu, a v tu chvíli se musí rozhodnout. Nu, a moje malé cedulky mu dávají možnost svobodné volby. Nemusí krást, může přijít za mnou a promluvit si o tom.“

„Už za vámi někdo přišel?“ zajímala se Jessica.

„Ach, byla byste překvapená,“ ujišťoval ji. „Před několika měsíci za mnou přišel chlapík, povídá, že neví, co ho to popadlo, ale on prostě musí mít jednu z těch figurek, co zde viděl na regálu. Ví, že nemá peníze, a byl v pokušení ji ukrást. Probrali jsme to spolu a já mu umožnil koupit si ji jaksi na splátky. Dal mi pět dolarů – ten kousek stál padesát – a dovolil jsem mu odnést si ji domů. Od té doby mi posílá každý měsíc pět dolarů. Stalo se to v listopadu a do srpna by měl mít všechno splaceno. Opravdu ano, ty cedulky mi slouží velmi dobře.“

Před obchodem Jessica poznamenala: „To je docela dobrý nápad, nemyslíš, Alexi?“

„Jenom pokud nepřijde někdo, kdo chce doopravdy krást – a v tom případě to taky ukradne,“ odtušil Alex.

„Nepůjde si promluvit s majitelem. Ten chlapík, co za ním přišel, ve skutečnosti nechtěl krást, chtěl si to koupit a jenom potřeboval čas na zaplacení.“

„Možná máš pravdu,“ souhlasila Jessica, ale z jejího tónu vyrozuměl, že podle jejího mínění pravdu nemá.

Podnik, kam ho zavedla, ho překvapil. Měli tam opravdu výtečnou francouzskou kuchyni, nepředpokládal, že se v tomhle zapadákově najde něco podobného. A muž, kterému to tady patřilo, uměl moc dobře hrát na klavír, kromě toho zpíval a sám se doprovázel, dokonce hrál i moc dobrý jazz. Nebyl to žádný Monk, Jamison či Shearing, ale v aranžmá skladeb se rozhodně vyznal, vlastně hrál skoro jako Powell, nejspíš ho ovlivnily počátky be-bopu. Po večeři zůstali sedět v malé místnosti s klavírem v rohu, osvětlené svíčkami v červených svícnech na každém stole a omývané zvukem jazzové hudby, Alex převaloval na jazyku kvalitní koňak a poprvé za celý den se uvolnil. Později v hotelu se s Jessikou pomilovali v širokánské posteli; přitáhl ji k sobě a zapomněl na Archieho supermarket a na všechno, co ho tak tísnilo celý den, včetně té přednášky o loupežích, již musel vyslechnout ve starožitnictví.

Avšak ráno při sprchování si na supermarket vzpomněl znovu, a když vyšel ze sprchy, uviděl, jak si Jessica natahuje tričko přes hlavu, a zavolal na ni: „Poslyš, ty nemáš podprsenku?“

„Cože?“

„Ty nikdy nenosíš podprsenku?“

„Nu, ano, někdy.“

„A proč si ji nevezmeš teď?“

„Žádnou tady nemám.“

„To chceš zase na ulici všechny chlapy dráždit?“

„Jestli chceš, jednu si koupím,“ nadhodila. „Najdeme nějaký obchod a…“

„Mně je fuk, jestli ji nosíš, nebo ne,“ prohlásil. „Když chceš vypadat jako courá, je to tvoje věc.“

„Vážně Alexi, dnešní mladé holky sotva…“

„Tak mladá už nejsi,“ zpražil ji. „Je ti devětadvacet.

A kromě toho jsi vdaná a máš dítě.“

„Nevěděla jsem, že ti to vadí,“ podivila se.

„Mně to nevadí, můžeš si dělat, co chceš.“

„Takže si koupím podprsenku,“ rozhodla se.

Jenže když si po snídani v jednom obchodě na hlavní ulici koupila podprsenku, vyšla ze šatny a měla ji pod tričkem, znovu začal být rozmrzelý.

„Nemusíš dělat všechno, co ti řeknu,“ napomínal ji.

„Chtěla jsem ti udělat radost,“ namítla.

„Já nejsem ten typ, co ženu nutí, aby dělala věci, které dělat nechce.“

„To já vím, Alexi.“

„Ženská, která se takhle chová, je obyčejná courá.“

„Alexi…“

„Zapomeň na to, ano? Nos si podprsenku, nebo nenos, dělej, jak chceš.“

„Teď ji nosím. Koupila jsem si ji a nosím ji.“

Stroze přikývl a už o tom nemluvil, ale rozmrzelost ho neopouštěla. Jestli je to slušňácká holka, proč se takhle obléká? Sice mu není jasné, co vlastně pohledává se slušňačkou tady v tom zapadákově, ale dokud tady s ní je, nechce, aby se producírovala jako děvka. Když někam člověk přijde s holkou jako je Kitty, všichni hned poznají, že je to šlapka. Nemá smysl to skrývat, prostě jí je a alespoň to poctivě přiznává. Třeba ti Jessičini kamarádi-slušňáci, co kouří trávu a vtipkují o policajtech; co oni o tom sakra vědí?

A tady je to totéž. Holka na sebe navlékne bavlněné tričko a pod ním nic nemá, co to má být? Buď je to štětka, anebo není, a jestli není, neměla by tak vypadat. Ti dlouhovlasí kluci včera, měl s nimi vymést celou ulici, ale člověk se jim nemůže divit, když si uvědomí, co si asi myslí. Je to div, že se jí nepřišli zeptat, za kolik to bude. Také mu vadilo, že se tak rychle podrobila a běžela si koupit podprsenku. Měla by přece vědět, co chce, jestli chce chodit bez podprsenky, může jí být ukradené, co na to kdo říká, prostě to má udělat, jít a udělat, co jí vyhovuje. Nebo ten chlapík ve starožitnictví a jeho hloupé cedulky. Vážně si myslí, že někomu zabrání udělat to, co chce? Patřilo by mu, kdyby mu ten zatracený krám někdo v noci vybílil i s cedulkami.

Celou sobotu strávili prohlížením starožitností. Bylo krásně, nevadilo mu pojíždět od jednoho obchodu k druhému, ale jakmile vešli dovnitř, byla to nuda k zbláznění. Jessica si na starožitnosti potrpěla, to si měl uvědomit, když viděl, jak má vyzdobený byt. Jeho vkus tíhl ke strohé moderně, měl rád věci jednoduché, přehledné, s čistými liniemi, jako závodní koně. Kitty ovšem nebyla závodní kůň, zato když jste se podívali na Jessiku, o té by se to dalo říci. Zpropadená Kitty, tak pitomě se nechat sbalit.

Teď už své dva tisíce nikdy neuvidí.

Ani v jednom z obchodů, do nichž spolu zašli, neviděl jedinou věc, která by se mu zamlouvala. Kdyby do takového obchodu přišel krást, nenašel by nic, co by si odnesl.

Připomnělo mu to historku o zloději, který se vloupal do domu a nechal po sobě lístek se vzkazem: „Vy šupáci, nemáte tu nic, co by stálo za to ukrást.“ V obchodech, které navštívili, byla ovšem spousta předmětů, které stály za ukradení, o to nešlo. Podle cenovek poznal, že jde o drahé věci, ale kdyby se někdy ocitl v obýváku plném takových předmětů, nepoznal by, co je dobré zboží a co šmejd. Jeho vlastní vkus by mu poradil, aby to všechno nechal ležet.

S klenoty to bylo jiné. Rozeznal kousek skla od diamantu pouhým okem, nepotřeboval kvůli tomu poškrábat okenní tabulku. Docela už se těšil na ten dům v Post Mills, až se dostane k diamantům Reedovy manželky, i když si zatím nedovedl představit, kde ten trezor je, a věděl, že ho může začít hledat až poté, co se dostane dovnitř. A těšil se na to ještě z jednoho důvodu. Chtěl ten dům vidět. Chtěl vidět, co se dá pořídit s nábytkem stejně jednoduchých tvarů a čistých linií jako dostihový kůň, když má člověk tolik peněz, že si může pořídit všechno, co si zamane. Možná že tentokrát to vyjde. Třeba právě tohle bude ta rána, na kterou tak dlouho čeká. Skončí s řemeslem, možná si také koupí dům a zařídí si ho pěknými, jednoduchými věcmi, snad by mohl investovat na burze nebo to jenom uloží do banky a bude vybírat úroky. Jenže měl pocit, že člověk si asi nikdy nedá pokoj. Pořád ho to táhne k nějaké aktivitě.

Archieho supermarket. Vypadá to na jednoduchou prácičku. Zajít dovnitř, vyřadit poplašné zařízení, otevřít sejf a to všechno v cuku letu. Jenže to musí být v noci. Dům bývá obydlím pro druhou příčku, jeli však noc, jdeš zpátky na Jedničku. Tohle však nelze pokládat za obydlí ani v noci, supermarket je obyčejná budova. Takže to stejně bude vloupání třetího stupně, pokud uvnitř na někoho nenarazí a nebude nucen mu ublížit. Žádný z nich nebude mít u sebe zbraň, na to dohlédne. Archie stejně obvykle nepracuje se zbraní, takže s tím nebudou žádné potíže. Vadilo mu jenom, že to má být v noci, i když jinak je to stejná rána, jako když ve dne vnikne do nějakého bytu. Ale noc ho čímsi děsila.

Člověk musí pracovat při baterce, všude poletují nějaké stíny, k čertu s tím, řekne Archiemu, že o to nestojí.

Tentokrát zašli na večeři do humří restaurace.

Líbilo se mu, jak jedla. Měla apetit jako šofér kamionu, divil se, že neváží půl tuny. Při jídle sotva promluvila, měla moc práce s rozebíráním humra, dokonce se na něj sotva podívala, kromě okamžiků, kdy si udělala přestávku, aby se mohla napít muscadetu, tehdy se na sebe dívali přes okraj skleničky. I jiné věci se mu na tom zpropadeném děvčeti zamlouvaly. Líbilo se mu, jak vypadá, čisté, svěží linie, jako u dostihového koně, a její pohyby, ať už brala do ruky vidličku, strhávala celofán z krabičky cigaret nebo si odvazovala ubrousek, uvázaný kolem krku. Měl rád i její smysl pro humor, i když zpočátku se mu zdálo, že žádný nemá, jako většina slušňáckých děvčat. Jenže je to možná tím, že lidi z branže žertují o jiných věcech, kterým slušňáci nikdy nemohou porozumět. Zjistil však, že ona okamžitě reaguje na všechno, co řekne, jako tehdy, když do restaurace přišla ta paní s čivavou v malém, růžovém košíku; Alex se na psíka podíval a řekl: „Než ho dala do pračky, byla to dánská doga,“ a Jessica vyprskla smíchy. Měla plnou pusu jahodové pěny a honem popadla ubrousek. A když se smála jeho vtipům, začal původní žert zdokonalovat, vymyslel si k němu celý malý příběh, skoro povídku, všechno to vymýšlel za pochodu, čím bláznivější, tím lépe.

V jednu chvíli po jídle, když seděli nad druhým šálkem kávy, způsobil, že se svíjela smíchy celých pět minut; vyprávěl jí o dvou lupičích, kteří uvízli zamčení v trezoru, začali tam spolu hrát poker o bankovní peníze a ráno jeden z nich už vyhrával šest milionů dolarů, když ředitel banky ten trezor otevřel. Tou dobou už dotyčný zloděj doopravdy věřil, že jsou to jeho peníze, těch šest milionů, co vyhrál, a vyptával se ředitele, jestli by si mohl v bance otevřít účet a uložit na něj svoji výhru. A ředitel se dočista rozparádil při představě, že banka získá tak obrovské konto, a skoro zapomněl, že ti dva v jeho trezoru jsou zloději.

Alex už si nevzpomínal, odkud ta historka pochází, věděl určitě, že se to nikdy nestalo; nevyprávěl mu ji nikdo z chovanců v Sing Singu. Náhodou ho jen tak napadla – ani si nemohl vzpomenout, o čem právě mluvili, co ho k tomu navedlo. Hned začal příběh přibarvovat a rozšiřovat, povzbuzen jejím smíchem, když mluvil za oba zloděje, používal pouliční slang; i jeho samého neuvěřitelně rozveselil ten komický pocit tvůrčí svobody, to, že v důsledku jeho vyprávění spadla smíchy ze židle, oba dva jako by si navzájem přivodili jakési povznesené omámení, aniž k tomu potřebovali drogy. Když dovyprávěl, nemohla smíchy popadnout dech; rychle se zvedla, odložila ubrousek, prohlásila: „Málem jsem si načůrala do kalhot,“ a odkráčela na dámy. Tohle se mu na ní také líbilo, ta poznámka o počůraných kalhotách. Některé věci se mu na tom děvčeti opravdu moc zamlouvaly.

V autě, cestou zpátky k Červenému lvu, mu položila hlavu na rameno, pobrukovala si se Sinatrou, který zpíval v rádiu, potom začala zpívat i text, pokud si ho pamatovala, a on se najednou přidal, oba si tiše prozpěvovali, nejspíš falešně, auto mělo otevřená okna a dovnitř proudily závany svěžího vzduchu. Tahle písnička jí připomněla nějakou jinou, vypnula rádio a on s ní zpíval i tentokrát.

U Červeného lva nezastavil, jenom odbočil za roh, jedna píseň jim připomínala druhou. „Pamatuješ si na tuhle, Alexi?“ nebo „A co třeba tahle, Jess?“ – střídavě začínali zpívat další a další písničky, někdy si jenom pobrukovali melodii, když nikdo z nich neznal slova. Se zpěvem dojeli až do Pittsfieldu a zpátky, Jessica s hlavou na jeho rameni, on ji objímal kolem ramen, a když zaparkoval před Červeným lvem, vešli ruku v ruce do dvorany a odebrali se nahoru do pokoje. Svlékala se stydlivě, jako novomanželka, a pak si oblékla noční košili, kterou si přivezla. Nikdy předtím ji v noční košili neviděl. Za okny pokoje slyšeli náklaďáky, dunící po dálnici číslo 7, tu a tam k nim dolehl z ulice pod okny smích a v jednu chvíli, když úplně bez dechu leželi vedle sebe, zaslechli i cvakání semaforu na hlavní ulici.

Uprostřed noci se probudila. „Alexi?“

„Ano?“

„Alexi,“ řekla, „myslím, že tě miluju.“

Tehdy se rozhodl, že s Archiem do toho supermarketu přece jen půjde.

Zašel tam sám hned v pondělí ráno, a zatímco si všechno prohlížel, nakoupil plný vozík potravin. Byla to soukromá místní samoobsluha, v porovnání s prodejnami velkých řetězců malá, ale zdálo se, že se tu obchody hýbají i v deset hodin dopoledne. Archie mu vysvětlil, že ve všech samoobsluhách se denní tržby pohybují kolem dvou tří tisíc dolarů a že tržbu skoro vždycky nechávají přes noc v trezoru, protože obchod se zavírá příliš pozdě, aby s ní mohli odjet do banky. V některých supermarketech bývá ve čtvrtek déle otevřeno a tehdy tam člověk může shrábnout i pět šest táců, ale Archiemu se nechtělo čekat až do čtvrtka, nehledě na to, že ve čtvrtek pojedou do Post Mills prozkoumat Reedův dům. Navíc je tenhle obchod dost na ráně a Archie se tam chce dostat dřív, než na ten skvělý nápad přijde někdo jiný.

Rozhodli se tedy, že to provedou v pondělí večer, pokud se Alexovi bude všechno zamlouvat, až si to tam obhlédne.

Probrali to spolu po telefonu včera večer. Než Jessica vypakovala z domu tchyni, Alex ze svého bytu zavolal Archiemu a sdělil mu, že do toho půjde. Jessica mu zatelefonovala o půl hodiny později, oznámila, že vzduch je čistý, a on seběhl dolů. Jessica jim oběma uvařila večeři, uložila dítě do postýlky, pak se znovu pomilovali v její ložnici a ona se mu opětovně přiznala, že je do něj asi zamilovaná. A než odešel zpátky nahoru, řekla mu: „Miluji tě, Alexi.“ Tentokrát už žádné myslím, zkrátka a dobře „miluji tě, Alexi“.

V samoobsluze strávil necelou půlhodinu. Zašel také do kanceláře vedoucího, vysvětlil mu, že bude stěhovat nějaké věci z domu své sestry a potřebuje prázdné kartony; nemohl by pan vedoucí nějaké postrádat? Vedoucí mu pověděl, kam se kartony ukládají, a Alex mu řekl, že přijede později během odpoledne s dodávkou; teď tu má jenom malé auto.

Zeptal se ho také, v kolik se samoobsluha zavírá, a vedoucí odvětil, že v šest hodin. Poděkoval mu, rozloučil se s tím, že se ještě uvidí později, potom zaplatil hotovými penězi za nákup a odnesl si ho do vypůjčeného auta. Utratil v obchodě šestačyřicet dolarů a deset centů, ale doufal, že to dnes večer dostane zpátky a k tomu ještě něco málo navíc. Navečer si nechtěli brát auto z půjčovny. Pojedou autem vypůjčeným od té Archieho židovské sociální pracovnice. Samozřejmě ji ani nenapadne, že by její vůz potřebovali kvůli vloupání.

Slušňáci na takové věci nikdy nepomyslí.

Vrátil se domů, uložil nákup a zavolal Archiemu, že to v tom obchodě vypadá přesně tak, jak mu to popsal, a že už si připravil způsob, jak se dostat do skladiště prázdných kartonů; všechno vypadá bezvadně. Vyložil Archiemu, že kolem půl páté přijede taxíkem do Harlemu, odtud spolu pojedou do Bronxu a on by chtěl vejít do obchodu kolem tři čtvrtě na šest. Archie se zeptal, jestli by nechtěl přijet do Harlemu hned teď a dát si pár piv, ale Alex se vymluvil, že do večera musí ještě leccos zařídit. Ve skutečnosti už nemusel nic dělat, ale rád si před prací dobře odpočinul, a měl v plánu, že si trochu zdřímne, než se vydá na cestu.

Jessice netelefonoval. Řekl jí, že má na celý den naplánované nějaké pracovní pochůzky a domů se nejspíš vrátí až hodně pozdě. Nic víc jí neřekl, protože věděl, že by se hned začala vyptávat; slušňáci pořád mají spoustu hloupých otázek. Také jí hned vyložil, že se jí nemusí zpovídat z toho, jak nakládá se svým časem, nikomu se nemusí zpovídat. Pověděl jí to dnes ráno do telefonu, než vyrazil do Bronxu. Ve sluchátku se rozhostilo dlouhé ticho a nakonec mu řekla velmi tichým hlasem: „Nechci, aby ses mi zpovídal, Alexi,“ a on měl najednou pocit, že by se měl omluvit, i když nevěděl za co. Nakonec jí slíbil, že se ozve, až se večer vrátí, ale upozornil ji, že jeden z jeho úkolů ho zavede až na Long Island do jednoho letního divadla („Ano?

A do kterého?“ začala se hned vyptávat. „Do toho v East Hamptonu?“), takže se asi vrátí hodně pozdě. Ne, není to v East Hamptonu, dodal ještě, než zavěsil.

Svlékl se donaha, odhrnul přikrývky a pootevřel okno, aby slyšel uklidňující hukot pouličního provozu hluboko pod ním. Nařídil budík na tři hodiny, lehl si do postele, chvíli jen tak zíral do stropu, potom zavřel oči a pokusil se usnout. Ale pořád ne a ne zabrat, a tak vstal, nahý se odebral do obývacího pokoje, pustil si Charlieho Parkera, lehl si na gauč a poslouchal s reproduktory puštěnými na plný výkon, když tu si najednou uvědomil, že by sem Jessica mohla zaskočit, zjistit, jestli se nevrátil dřív. Když uslyší vyřvávat hudbu z reproduktorů, začne klepat na dveře. Vstal z gauče a ztlumil reproduktory, jenže tak se jazz poslouchat nedá.

Přitom musíte mít pocit, že jste přímo uprostřed orchestru, že hrajete s nimi. Vrátil se na gauč, odkud jen stěží slyšel jednu z vůbec nejkrásnějších nahrávek sólové pasáže pro alt saxofon všech dob; nijak si to nevychutnal, protože gramofon hrál příliš potichu. Hergot, proč by si vlastně měl dělat starosti s tím, jestli nezaklepe na dveře? Když zaklepe, půjde jí otevřít tak, jak je, s nahým zadkem, a oznámí jí: Promiň, maličká, mám práci. Byl v pokušení vytočit hlasitost opět na maximum, jenže co kdyby opravdu přišla nahoru podívat se, jestli už náhodou není doma? Co když opravdu zaklepe u dveří? Musel by jí otevřít, no ne? Když pro nic jiného, tak aspoň aby nějak vysvětlil svoji nepřítomnost dnes v noci, až s Archiem budou dělat tu samoobsluhu.

Tohle byla hlavní potíž se slušňáckými děvčaty.

Obyčejné šlapce stačí říct: Teď budu nějaký čas pryč, zlato, a ona se nevyptává, kam jdete a co tam budete dělat, protože ví, že jste lupič a chystáte se někoho obrat dohola; to budete dělat. Slušňácká holka si hned představuje, když neví, kam jste šli, že ji určitě podvádíte s jinou. Se šlapkou je to snadné – když vás namíchne, stačí jí jednu plácnout. Je na to zvyklá, nenajdete jedinou šlapku, která aspoň nějaký čas nepracovala pro pasáka; je prostě na facky zvyklá. Zkuste ale plácnout slušňáckou holku; ta hned letí k telefonu a volá policii. Načež se dostaví zákon a začne se vyptávat; tak copak, lidičky, co tu máte za problémy? Jenže slušňácké děvče je tou dobou už zase samý úsměv. Má sice modřinu na oku, ale tvrdí: Vůbec žádný problém, pane strážníku, to musí být nějaký omyl. Poldové to se slušňáky nemají lehké.

Slušňáci dělají potíže všem, dokonce i zatraceným policajtům. Nechápe, proč si něco s takovou holkou začal.

A co má znamenat to, že ho miluje? Prokristapána, vždyť ho sotva zná! Jak ho může milovat?

Nemělo smysl pokoušet se usnout ani poslouchat jazz s tak ztlumeným zvukem. Zvedl se z gauče a zamířil k baru nalít si skleničku, když tu si uvědomil, že ho dnes večer čeká práce. Měl pevnou zásadu, že před prací si nedá ani kapku. Nikdy. Slýchal historky o lupičích, kterým se povedla úžasná rána, a tak si hned na místě sedli a začali oslavovat s lahví skotské majitele bytu. Ten se pak vrátil domů a našel v obýváku na podlaze rozvalené dva ožralce.

Alex se na místě činu nikdy ničeho nedotkl, alkoholu ani potravin, až na ten případ, kdy majitelé bytu byli na dovolené, on si chtěl udělat sendvič a našel mezi plátky chleba tisíc dolarů. Takové chvíle měl nejraději, když narazil na nečekanou kořist.

Co tedy má teď k čertu dělat?

Rozhodl se, že přece jen pojede do Harlemu posedět a potlachat s Archiem, než přijde čas vyrazit do Bronxu.

Nečekal, že se tam potká s Kitty.

Nejdřív šel k Archiemu domů, ale když na jeho klepání nikdo neotevřel, vydal se ho hledat po barech na Lenox Avenue. Ve třetím podniku, kam nahlédl, seděla na barové židličce Kitty. Na chvíli myslel, že je to halucinace. Ale byla to opravdu Kitty, seděla na stoličce, popíjela mátový likér s ledem a dívala se na televizi, zavěšenou nad barovým pultem. Posadil se vedle ní se slovy: „Ahoj, myslel jsem, že jsi ve vězení.“

Odvrátila se od televizoru, otočila se i se stoličkou, strnulý úsměv na tváři, úsměv šlapky, určený pro zákazníka z řad slušňáků. Všimla si, že je to Alex, a úsměv vystřídal poněkud osobněji laděný výraz. „Neposlal jsi mi ani čokoládovou tyčinku,“ obvinila ho.

„Jak se vede, Kitty?“

„Dobře,“ odtušila.

„Kdy tě pustili?“

„Dneska ráno. Transit za mě složil kauci.“

„Ahá,“ protáhl Alex.

Transit byl bílý pasák, který se snažil získat Kitty do své stáje už v době, kdy s Alexem žili na hromádce. Jmenoval se Travis Croft, ale před lety pracoval u dopravní společnosti Transit Authority, tehdy to byl ještě slušňák, a tu přezdívku si vysloužil až ve vězení poté, co se všichni dověděli, za co ho zavřeli. Byl v base za rozkrádání, protože se jednou rozhodl, že už ho nebaví sedět v pokladně na rohu Osmaosmdesáté a Lexington Avenue, a zkrátka a dobře sbalil do tašky, v které si nosil svačinu, tři sta dolarů ve čtvrťácích, desetnících a pětnících a odkráčel. Neměl šanci, aby mu to prošlo, nemohl to dokázat. Typická zlodějna obyčejného slušňáka.

Ve vězení se však seznámil s černošským pasákem ze Schenectady, který mu vysvětlil, jak se zakládá stáj, a jakmile Transita pustili – odkroutil si rok ze tříletého trestu sehnal si pár holek a začal obchodovat. Teď jich měl asi tucet, samé černošky, a sám se oblékal taky jako černošský pasák. Široký klobouk, vysoké podpatky, křiklavé obleky a tmavé brýle. Transit měřil metr pětasemdesát a postavu měl jako dubisko. Povídalo se o něm, že svá děvčata surově mlátí, pokud každý den v týdnu neodkroutí tolik čísel, kolik on považuje za vhodné. Mezi dívkami na Šesté avenue jste vždycky poznali, že jde o jedno z Transitových děvčat.

Obyčejně měla roztržený ret nebo modřinu, jednu z nich Alex dokonce viděl šlapat chodník s rukou v sádře. Transit byl hlupák silný jako vůl, a ještě ke všemu pěkný parchant.

A teď za Kitty zaplatil kauci.

„Taky mi sehnal advokáta,“ dodala Kitty. „Nějakýho Aronberga, neznáš ho?“

„Ne,“ řekl Alex.

„Myslí si, že by mě z toho moh dostat jenom s podmínkou.“

„A tohle všechno dělá Transit jenom z dobroty srdce?“

„No, uzavřeli jsme takovou dohodu,“ odvětila Kitty.

„Proč jsi hergot chodila za Transitem?“

„On přišel za mnou,“ opravila ho. „Vždyť víš, že mě pořád uháněl.“

„A teď tě tedy dostal.“

„Je to jenom dočasná úmluva,“ vykládala, „dokud mu nezaplatím, co dal tomu chlapovi, kterej zařizoval kauci.“

„Proč jsi za tím chlapem nešla rovnou sama?“

„Ten pitoměj soudce vyhnal kauci až na pět táců, že prej jsem veřejný nebezpečí. A já nemohla sehnat pět set na zprostředkování kauce. Transit těch pět stovek zaplatil.“

„Jak mu to chceš vrátit, Kitty?“

„No, Transit to má dobře vymyšlený. Nebudu postávat na Devětačtyřicátý jako ty jeho čúzy se strupatýma nohama, neboj se. Budu dělat kšefty po stovce, po dvou stech dolarů za číslo.“

„Transit se zřejmě vzmáhá.“

„Má to vymyšlený. Shání si přespolní zákazníky, to víš.“

„To ti řekl?“„Je to pravda, Alexi. Vím, že je to pravda.

A vůbec, přišel za mnou s tou pětistovkou a sehnal mi dobrýho advokáta, takže se možná z tý pitomý šlamastyky vyvlíknu. Nebo mi aspoň dají menší pálku. V každým případě jsem na tom lip.“

„Kolik stojí ten advokát?“

„Já nevím. O to se postará Transit.“

„Výborně. Takže mu teď patříš, co?“

„Nikomu nepatřím,“ odsekla Kitty, s pohledem upřeným do sklenice.

Do supermarketu přišel ve tři čtvrtě na šest a zamířil rovnou do skladu prázdných kartonů. Zametal tam nějaký klučina. Když Alex vstoupil, podíval se na něj.

„Vedoucí povídal, že si tu můžu vzít pár kartonů,“

vysvětloval Alex.

„Mně to je fuk,“ pokrčil kluk rameny a zametal dál. Alex si asi dvě nebo tři minuty prohlížel kartony, vybíral ty, které bude potřebovat, a současně si všiml, že tu leží několik velikánských krabic od toaletního papíru, které se mu později budou hodit. Načež oznámil klukovi: „Já se vrátím, vezmu si ještě pár těchhle krabic.“ Vyšel z místnosti, prošel kolem pokladen a zamířil na parkoviště, kde stálo připravené auto té židovky. Složil kartony na zadní sedadlo a pohlédl na hodinky. Za osm minut šest.

Byl by rád věděl, jak dlouho tam chlapec bude ještě zametat, ale už si nemohl dovolit ztrácet čas, musí dovnitř dřív, než zavřou hlavní vchod. Vyňal z kapsy klíče od vozu a vsunul je do zapalování. Cestou zpět k samoobsluze uviděl, jak se na rohu objevil Archie a zamířil k autu. Archie s ním odjede a vrátí se až později, přesně v devět hodin; počítali s tím, že do té doby se Alex stačí postarat o poplašné zařízení a otevřít zadní dveře. Archie zaparkuje vůz, zhasne světla a zkusí dveře, jestli jsou ještě zamčené.

Pokud ano, vrátí se znovu za půl hodiny a bude se k nim vracet každou další půlhodinu, dokud je nenajde odemčené.

Alex opět prošel kolem pokladen a kráčel přes celou samoobsluhu kolem řeznického pultu až do skladiště s kartony. Kluk už zase zametal.

„Nějaká paní potřebuje pomoct,“ řekl mu Alex.

„Cože?“ divil se kluk, „jaká paní?“

„Prý abys jí pomohl zanést nějaké balíčky do auta.“

„A kde je Jerry?“ naštval se kluk. „Tohle je Jerryho práce.“

„Mě se neptej,“ bránil se Alex. „Povídám jen, co potřebuje ta paní.“

„Do hajzlu,“ zanadával kluk, postavil koště do kouta a vyšel ven.

Jakmile byl pryč, Alex přelétl místnost pohledem, aby zjistil, kde už je zameteno, vybral si kout nejdále ode dveří a popadl dva velké kartony od toaletního papíru. Jeden položil na bok otevřenou stranou ke zdi, druhý pak obrátil vzhůru nohama a postavil ho před první krabici. Na oba velké kartony pak začal rychle vršit hromadu dalších krabic.

Do šesté zbývaly tři minuty, když obešel bariéru, kterou zde vybudoval, a nasoukal se do kartonu položeného na bok.

Bylo to těsné, čouhaly mu ven nohy až po holeně, ale ležel u stěny, kam přes hromadu kartonů navršených nad jeho malou jeskyní nebylo vidět.

Za okamžik uslyšel, že někdo vstoupil do místnosti.

Potom se ozvalo šustění koštěte. Po chvíli vstoupila další osoba. „Hele, Jerry, neviděls tady venku nějakou paní?“

vyptával se chlapec.

„Jakou paní?“ nechápal Jerry.

„Prej potřebovala odnýst nějaký balíčky.“

„Co to žvaníš, sakra?“

„Nějakej chlápek povídal, že je tam paní, co potřebuje odnýst balíčky.“

„Žádnou jsem neviděl. Je šest hodin. Dodělej to tady, ať už vypadneme.“

„Přidrž mi lopatku, jo?“

Slyšel, jak dokončili úklid. Nyní k němu doléhaly hlasy zvenčí, zaměstnancům samoobsluhy končila pracovní doba a procházeli kolem dveří místnosti, kde se ukrýval. Přední vchod už je nejspíš zamčený, teď jim potrvá ještě asi půl hodiny, než spočítají tržbu a uloží ji do trezoru. Vedoucí tu možná zůstane ještě o půl hodiny déle, zkontroluje účetní knihy a čert ví, co ještě. Alex počítal, že do sedmi by mohli být všichni pryč; Archie také říkal, že v sedm už tady nikdo není, ale pro jistotu zůstane v úkrytu až do osmi.

„Jak to vypadá?“ prohodil kluk.

„Úžasně. Čekáš, že dostaneš medaili za to, žes zamet blbou podlahu?“

Kluk i Jerry se dali do smíchu a společně vyšli ze dveří.

Alex čekal. Odněkud zvenčí k němu dolehl mužský hlas.

„… zejtra ty hovězí půlky, radši přijeď co nejdřív.“

„Tak jo, dobrou, Same.“

„Na viděnou ráno.“

Odkudsi bylo slyšet kapající kohoutek. Alex ležel v krabici schoulený jako plod v matčině lůně, poslouchal vytrvalé odkapávání vody z kohoutku a tikání svých hodinek. Vzpomínal, jak se kdysi jako chlapec v Bronxu schoval se sestřenkou Cecily pod stolem v jídelně, vyšívaný ubrus jeho matky sahal skoro až na zem. „Kde jsou děti?“

ptala se teta. „Neviděla jsi děti?“ V šeru jejich skrýše položil ruku Cecily na stehno. „Asi šly dolů,“ mínila jeho matka.

V kuchyni zaskřípěly dveře skříně, pak zarachotila židle, odsouvaná od stolu se smaltovanou deskou. „Není moc brzy na skleničku na posilněnou?“ zeptala se matka. „Na to není nikdy moc brzy, Demmy.“ Jeho matka se jmenovala Demetria, ale všichni jí říkali Demmy. Řecké ženy obyčejně moc nepijí, ale jeho matka pila. Teta byla irského původu, jako jeho otec, a podle statistik jsou Irové pěkní násoskové a navíc agresivní, když se napijí. Pokud šlo o pití, byla teta jeho matce vždycky dobrou společnicí. Tehdy pod stolem v jídelně sáhl Cecily pod sukni a dotkl se jejích kalhotek.

Alex pohlédl na hodinky. Teprve čtvrt na sedm, bude to dlouhý večer. Měl už připraveno, co řekne, kdyby sem někdo přišel a našel ho tu stočeného do klubíčka v krabici – pokud by to nebyl vedoucí, ten už ho zná. Bude jednoduše předstírat, že je opilý; normální opilec, který tady upadl a pěkně schoulený usnul na celou noc. Vykopli by ho ven, leda by ho našel vedoucí, který by si pamatoval, že se ho vyptával na kartony. Ale i kdyby ho opravdu našel vedoucí, od nějaké mašiny, co řídí supermarket, se nedá čekat přílišná inteligence. Třeba by ta scénka s opilcem účinkovala i na něj. A vůbec, doufá především, že sem nikdo nepřijde, proč by sem kdo chodil? Zkontrolovat hromadu prázdných škatulí? Nesmysl. Zvenčí uslyšel další hlasy, ale nerozuměl, co říkají. Možná jsou až na druhé straně, u kanceláře vedoucího. Třeba mu tam kasírky přinášejí tržbu, aby ji uložil do trezoru. Cecilyin trezor tenkrát pod jídelním stolem; pomalu zasouval ruku pod pružnou nohavičku jejích kalhotek. Cecily byla v pasti, stala se spolupachatelkou, nemohla protestovat, aniž by prozradila jejich skrýš a přerušila příjemné koktejlové posezení v kuchyni. Kromě toho se jí to líbilo, jenom se kroutila, jak pokračoval ve svých výzkumech. Matka s tetou v kuchyni upíjely kořalku, tiše se smály, otevřeným kuchyňským oknem doléhaly zvuky letního dne až do jídelny, kde se Cecily v chladivém stínu vrtěla pod jeho zkoumavými doteky a něco přitom mumlala, ale přes hlasité bušení svého vlastního tepu v uších nerozuměl, co říká.

„Dobrou noc, Josie,“ zavolal někdo před samoobsluhou a pak Alex uslyšel klapot vysokých podpatků na dlaždicích, odrážející se ozvěnou od vysokého stropu. Opět pohlédl na hodinky; dvacet minut po šesté. Od doby, kdy se na ně podíval naposledy, uplynulo jenom pět minut.

V sedm hodin už v místnosti zavládlo šero, budova supermarketu ztichla, až na vytrvalý klapot počítačky v kanceláři vedoucího. Blížila se noc a on ucítil náhlé zamrazení. Ležel schoulený v kartonu, ruce zkřížené na hrudi, nohy až po holeně trčící do vkrádající se temnoty, objímal se pažemi a myslel na to, jak prázdný mu tehdy v Bronxu připadal jejich byt poté, co od nich otec odešel; noční zvuky, obvyklé hučení vodních trubek, někdy splachovací záchod, občas zaslechl ve zdi i myš okusující omítnuté lišty se zuřivostí pralesního dravce. Nejčastěji však slýchal matčiny vzlyky a nadávky, linoucí se z kuchyně, kde se zpíjela až do bezvědomí. V místnosti byla stále větší tma, a když se znovu podíval na hodinky, ručičky už světélkovaly. Za deset minut půl osmé a pořád je slyšet cvakot té protivné počítačky. Jako když Cecile cvakaly zuby tenkrát potmě na střeše domu. „Jsi přece můj bratranec,“

šeptala. Přepiloval tehdy zámek dveří na střechu a zalezl si s ní za špičatou nástavbu, jejíž součástí byly ty dveře. Bylo to v říjnu, měla na sobě bílý svetr roztleskávačky školního mužstva s velkým červeným R přes prsa, hnědou skládanou sukni, bílé ponožky ke kotníkům a mokasíny. Kroutila se, a zatímco ji tiskl k cihlové zdi, znovu zašeptala: „Jsi můj bratranec.“ On dával pozor, jestli neuslyší zvuk otvíraných dveří, věděl, že by je někdo mohl otevřít, někdo by mohl objevit upilovaný zámek, otevřít dveře a najít je zrovna ve chvíli, kdy jí sahá pod skládanou sukni.

Najednou počítačka umlkla.

Naslouchal.

Slyšel, jak zaklaply dveře. Ve dveřích do kanceláře vedoucího byl zámek s pohyblivou západkou, zamykal se kličkou, ale dveře měly horní panel ze skla, takže ten zámek nestál ani za starou bačkoru. Teď už k němu z budovy nedolehl ani jediný zvuk, ale předpokládal, že vedoucí svou kancelář zamyká. Pokud Alex něco ví o poplašných systémech, hned potom se ten člověk ujistí, jestli je všude zamčeno, zapne poplašné zařízení a odejde.

Všechny poplašné systémy, které Alex znal, jednoduché i složité, sestávaly ze tří základních komponentů: z ochranného obvodu, ovládacího panelu a signálního zařízení. Ochranný obvod, to je vodič elektrického proudu; pokud ho přerušíte, vyšle signál do ovládacího panelu. Ten je mozkem celého systému: Jakmile někdo otevře okno či dveře nebo jakkoliv jinak přeruší tok elektrického proudu, mozek spustí signální zařízení. Tím je buď zvonek umístěný venku, jako tomu je zde v této samoobsluze, nebo něco začne zvonit a blikat daleko odsud, na policejní stanici. Nic víc na tom není.

Zdejší ovládací panel se nacházel hned u zadních dveří a nebyl větší než obyčejný vypínač. Na panelu byla červená kontrolka, bílá kontrolka a klíčová dírka. Když jste chtěli zařízení aktivovat, zamkli jste všechny dveře, pozavírali okna, a dokud nezhasla bílá žárovka, znamenalo to, že je ještě někde otevřeno. Takže jste museli vyrazit na obhlídku a opravdu všechno pozavírat, až bílé světlo zhaslo. To znamenalo, že celá budova je zabezpečená. Potom jste vsunuli do dírky klíč, otočili jste jím a rozsvítila se červená kontrolka, signalizující, že systém je v chodu. U takových alarmů s ovládacím panelem umístěným uvnitř budovy bývá obvyklá třicetivteřinová prodleva, která vám umožní odemknout dveře a vejít dovnitř, aniž byste spustili poplach.

Avšak pokud po uplynutí těch třiceti vteřin někdo otevře dveře nebo okno – bim bani, venkovní zvonek na zdi začne rámusit. Moc pěkné, pokud ovšem uvnitř někdo nečeká, aby všechny ty dráty vyřadil ze hry.

V obchodě bylo ticho.

Počkal do osmi, pak se vysoukal z krabice od toaletního papíru a narovnal si nohy, které měl z té pokroucené pozice úplně zdřevěnělé. Chvíli poslouchal u dveří, pak vyšel z místnosti, prošel ve tmě podél řeznického pultu a zamířil rovnou do kanceláře vedoucího. V jedné kapse saka si nesl šroubovák, nůž, kleště, kompas, patnácticentimetrový kus drátu a list pilky na železo.

V druhé kapse měl sklenářský diamant za padesát centů a přísavku. Za opasek kalhot si zastrčil kladivo a sekáč.

K pravému stehnu si lepicí páskou připevnil rám pilky na železo. Natáhl si rukavice, přistoupil k ovládacímu panelu napravo ode dveří a rozložil všechny nástroje na zem, jen přísavku a diamant si ponechal v kapse. Kvůli pilce na železo si musel stáhnout kalhoty; napadlo ho, jak komicky by to vypadalo, kdyby se právě v této chvíli dostavil zákon a našel ho tam s rozloženými nástroji a s kalhotami u kolen.

Kalhoty si opět natáhl, zapnul si pásek a nasadil do rámu pilky list. Červená kontrolka na ovládacím panelu svítila.

Systém byl uveden v život a dařilo se mu v Bronxu dobře.

Při své návštěvě dnes dopoledne si nikde nevšiml odhalených vodičů, což znamenalo, že všechno je ukryto ve stěnách. Na povrchu ovládacího panelu nenašel žádné hlavice šroubů, ale ani nečekal, že je najde. Tak jako tak neměl v úmyslu zabývat se samotným mozkem systému; mnohem snazší bylo vyřadit z provozu okruh. Věděl, že ať už ty dráty skryté ve zdech vedou kdekoliv, musí nakonec vstoupit do ovládacího panelu. Popadl tedy kladivo a sekáč a začal oklepávat omítku kolem panelu, pátraje po armovaném kabelu. Podle zákona se musí pro všechna vedení zapuštěná do zdi používat armovaný kabel, tedy kabel uložený v pouzdru z vinuté oceli. Dal se do práce kousek nad panelem, na dvanácti hodinách, začal se propracovávat směrem ke třetí hodině a na šesti hodinách konečně odhalil kabel. Neustal v oťukávání, dokud si nevytvořil kolem kabelu odkrytý prostor, pak ho sevřel v kleštích a pustil se do něj pilkou na železo. Když už se skoro propracoval skrz ocelové pouzdro, musel postupovat velmi opatrně, nechtěl zaříznout pilu do drátů, protože tím by ihned spustil ten zatracený zvonek.

Uvnitř pouzdra uviděl čtyři dráty. Přesně jak s Archiem předpokládali, měli zde kombinovaný systém. V zásadě existují jen čtyři druhy poplašných systémů – otevřený obvod, uzavřený obvod a kombinace. Otevřený obvod je nejlevnější a je nejsnazší ho překonat. Není o nic složitější než zapojení obyčejného zvonku u dveří. Spoj je přerušený, stisknutím tlačítka se přerušení uzavře, proud začne obíhat a zvonek zazvoní. Při použití tohoto druhu poplašného zařízení se obvod uzavře, kdykoliv někdo otevře dveře nebo okno. Proud se rozběhne a rozezní zvonec. Na vyřazení otevřeného obvodu postačí jediné nůžky, protože stačí přestříhnout dráty a je to. Přestříhnutými dráty proud prostě obíhat nemůže.

Uzavřený systém funguje přesně naopak. Dráty neustále probíhá slabý proud, a když se otevřou dveře nebo okno, průtok proudu se přeruší a to přerušení sepne relé, které uvede do chodu zvonek. Když přestříhnete dráty, je to totéž jako otevřít okno nebo dveře; přerušíte proud a zvonek začne řinčet. K překonání tohoto systému musíte dráty propojit křížem, takže proud bude probíhat dál bez ohledu na to, kolik dveří a oken potom otevřete. Naučil se vyřazovat oba systémy z provozu od jednoho vězně v Sing Singu, který mu to vysvětlil s použitím nejjednoduších výrazů. U systému s otevřeným obvodem je potřeba obvod uzavřít. A uzavřený obvod se musí otevřít. Abyste je překonali, musíte zařídit, aby otevřený obvod zůstal otevřený, a uzavřený zůstal uzavřený. Jednoduché. Nu, a kombinovaný systém je přesně takový, jak název napovídá – je to kombinace otevřeného a uzavřeného obvodu. Chcete-li ho vyřadit, je třeba přerušit jednu dvojici vodičů a křížově propojit druhé dva vodiče. Jenom si musíte dávat pozor, abyste nepřestříhli nesprávné dráty. Nesmíte přerušit ty pod proudem, jinak to začne zvonit.

A proto měl Alex s sebou kompas.

Jakmile dráty odkryl, přiložil kompas ke každému z nich, a když střelka poskočila, věděl, že drát je pod proudem. Nožem ořízl z těchto drátů izolaci a odkryl měděné vodiče. Potom odizoloval na obou koncích patnácticentimetrový drátek, který si přinesl s sebou. Jeden konec omotal kolem jednoho z obou drátů pod proudem a druhý konec kolem druhého. Pokud se při zapojování nespletl, měl by být nyní schopen vyřadit celý systém prostě tím, že přeruší všechny dráty uvnitř ocelového pouzdra.

Neměl důvod se domnívat, že se dopustil nějaké chyby.

Rychle dráty přesekl. Červená kontrolka na panelu zhasla, jako kdyby někdo otočil klíčem a zařízení vypnul. Pohlédl na hodinky. Za pět minut tři čtvrtě na devět. Má ještě dvacet minut do okamžiku, kdy Archie přijde zkusit zadní dveře.

Rozhodl se, že je otevře až na poslední chvíli, pro případ, že by se tu objevil policista a zkoušel, je-li všude zamčeno.

Místo toho vytáhl z kapsy saka přísavku a sklenářský diamant a vydal se ke dveřím kanceláře vedoucího.

Plivl do přísavky, aby ji navlhčil, a pak ji co nejpevněji přitiskl ke skleněnému panelu na okraji dveří co nejblíže zámku. Vyzkoušel, jestli přísavka drží na skle opravdu pevně, a vytáhl z kapsy diamant.

Za necelou minutu vyřízl ve skle kolem přísavky skoro úplnou kružnici. Chytil přísavku levou rukou, zkusil, jestli ještě drží, dokončil kružnici a vyňal odříznuté sklo ze dveří.

Ten okrouhlý kousek skla položil na podlahu, stranou ode dveří, aby na něj náhodou nešlápl, potom sáhl levicí do otvoru a otočil kličkou zámku.

Tři minuty před devátou odemkl zadní dveře samoobsluhy. Archie se dostavil přesně v devět; nesl těžké nástroje, potřebné k otevření sejfu. Jak se ukázalo, vystačili si jen s palicí a průbojníkem, protože ta velikánská škatule musela být stará už v době, kdy byl náš Hektor ještě štěňátko. Urazili číselník, zarazili hřídel i s průvlakem rovnou do nitra dveřního křídla, rozbili přítužné matice a za necelé čtyři minuty byl trezor otevřený.

V té milé, staré kase našli 3500 dolarů.

V úterý Alexe napadlo, že možná nebude nutné vloupat se do Reedova domu jenom na zkoušku. Taxíkem odjel na nádraží Grand Central, protože věděl, že tam najde telefonní seznam Westchesterského a Putnamského okresu. Vzadu ve Zlatých stránkách vyhledal Poplašné systémy proti vloupání a našel čtvrtstránkový inzerát, kde se uvádělo: PROVIDENT ELECTRONIC SECURITY

NEVIDITELNÝ, TICHÝ ALARM



Rodinné domy a byty



Kanceláře a výstavní místnosti



Sejfy a prostory pro ukládání hotovosti 

Bezdrátová poplašná zařízení proti vloupání NAŠE SPECIALITY



Automatické spojení s policejní stanicí 

Krátkodobé zajištění poplašnými systémy za nízkou cenu



Zabezpečení oken tenkými vodiči



Střežení objektů

OBYTNÉ I KOMERČNÍ BUDOVY

Ceny dle dohody

Společnost sídlila na Mamaroneck Avenue ve White Plains. Alex si poznamenal číslo telefonu a listoval dál Zlatými stránkami, až narazil na heslo Taxislužby. Prošel všechny zde uvedené firmy, ale Duncanovy garáže nenašel.

Podíval se ještě pod heslo Limuzíny, pronájem, pro případ, že by Duncan podnikal v exkluzivním stylu, ale ani tam nic nebylo. Dospěl tedy k názoru, že Duncan je opravdu drobný podnikatel, který si nemůže dovolit ani inzerát ve Zlatých stránkách. Vyhledal Duncanovy garáže v Bílých stránkách a našel tam tři telefonní čísla, pěkně pod sebou: Duncanovy garáže

Cross Rdge Rd

Lngston LA 4-7210 Post Mls PO 8-3461

Duncan Charles

Cross Rdge Rd

Lngston LA 4-7210

Ta dvě čísla v Langstonu byla totožná a z toho Alex pochopil, že Duncan svůj podnik řídí z domova. U čísla v Post Mills nebyla uvedena žádná adresa; Alex usoudil, že to bude služba pro nepřítomné. Nahlédl do mapky okresu na titulní straně seznamu a zjistil, že Post Mills a Langdon jsou na ní od sebe vzdáleny jen asi půl centimetru. Nebylo tu měřítko, ale znal vzdálenost z Post Mills do New Yorku a porovnáním odhadl, že z Post Mills je to do Langdonu dobrých šestnáct kilometrů. Což znamenalo, že i kdyby náhodou spustili alarm v Reedově domě, dostal by se tam Duncan při rychlosti sto kilometrů v hodině nejdřív za deset minut.

Alex potom obracel stránky v seznamu až k rubrice STÁT NEW YORK a pod heslem Státní policie nalezl telefonní čísla poboček v Brewsteru, Croton Falls a Peekskillu, na tatonické dálniční spojce a v Tarytownu.

Pod heslem Různá čísla našel pohromadě odkazy z devíti městeček. Armonk Village, Katonah, Langston, Lewisboro, Mount Kisco, Post Mills, Pound Ridge, Somers a South Salem a okolí. Pomoc státní policie měli občané těchto měst hledat na čísle BE 4-3100. Alex se vrátil zpět na titulní stranu a ověřil si, že značka BE je předčíslím pro Bedford.

Pohledem na mapku okresu zjistil, že Bedford leží asi pětadvacet kilometrů od Post Mills.

Připsal obě Duncanova telefonní čísla na lístek, kde měl již číslo společnosti Provident, u stánku s tabákem si rozměnil drobné a vešel do nejbližší telefonní budky.

U společnosti Provident se mu ozvala mladá dívka. Alex jí sdělil, že by si rád dal nainstalovat poplašné zařízení proti vloupání, a chtěl vědět, jestli by si o tom mohl s někým promluvit. Po chvíli se ve sluchátku ozval mužský hlas.

„Ano, pane, co pro vás mohu udělat?“

„Jmenuji se Cunningham,“ spustil Alex, „s kým hovořím, prosím?“

„D’Amato,“ představil se muž.

„Pane D’Amato,“ začal Alex, „kupuji si dům v Post Mills a v realitní agentuře mi poradili, abych vám zavolal kvůli poplašnému zařízení. Jak víte, nemají tam vlastní policii, a tak se mi zdálo…“

„Ano, poplašné zařízení je velmi rozumná investice.“

„Víte, moc tomu nerozumím, ale říkali něco o nějakém Charlesi Douglasovi, prý tam má taxislužbu…“

„Duncan,“ opravil ho D’Amato.

„Ano, Duncan, tak se jmenuje. Neměl bych promluvit s ním?“

„Ne, tady je prodejní kancelář společnosti Provident.“

„A on pro vás nepracuje?“

„Ano, pracuje. Máme s ním takové soukromé ujednání; monitoruje pro nás tamní systém.“

„Taxíkář monitoruje váš systém?“ divil se Alex.

„Ano.“

„Chápu. Nu, mnohokrát vám děkuji, pane D’Amato.

Popravdě řečeno jsem si představoval něco…“

„Já vím, že to zní trochu divně, pane Cunninghame,“

přerušil ho D’Amato. „Ale zatím se nám to zcela osvědčilo.

V Post Mills je k našemu systému připojeno čtrnáct domů a zjistili jsme…“

„Já myslel, že jste připojení na policii, víte, v té realitní agentuře říkali…“

„Inu, v Post Mills přece není policie, jak víte. A když jsme tam prováděli první testy, zjistili jsme, že státní policie není schopna reagovat adekvátně – ne že by neodváděli báječnou práci, jde jenom o to, že musí pokrývat příliš rozlehlé území. A rychlost reakce je u všech zajišťovacích systémů proti vloupání klíčovým faktorem.“

„No, a když ten alarm spustí a začne to zvonit, kdo…?“

„Tohle je tichý alarm, pane Cunninghame.“

„Já se v poplašných zařízeních vůbec nevyznám, omlouvám se, můžete mi vysvětlit, co to znamená?“

„Je to velice jednoduché. Když někdo vstoupí do některého z napojených domů – samozřejmě jen pokud je poplašné zařízení v chodu zazvoní panu Duncanovi v kanceláři telefon a ozve se nahraná zpráva, že v domě toho a toho zákazníka je vetřelec. Pan Duncan okamžitě zatelefonuje státní policii a pak se do toho domu rozjede sám.“

„Co když je někde na cestě? Má přece taxislužbu…“

„Vždycky je tam někdo, kdo zvedne telefon. Pokud je pryč, převezme vzkaz telefonní služba v Post Mills.“

„K čemu je mi telefonní služba, když mi někdo vleze do domu?“

„Vozy pana Duncana jsou vybaveny obousměrným rádiovým spojením.“

„A co když bude na Kennedyho letišti nebo bůhví kde?“

„Zaměstnává šest řidičů. Jeden z nich se vždycky pohybuje někde v okolí Post Mills.“

„Už chápu,“ zabručel Alex. „Musím si to ještě promyslet. Nějaký čas to potrvá, než získám…“

„Pane Cunninghame, co kdybychom to udělali takhle?“

navrhoval D’Amato. „Nerad dávám zákazníkům takové kusé informace po telefonu. Opravdu, mluvíme zde o zabezpečení vaší rodiny a vašeho majetku, to se nedá probírat jen tak po telefonu. Chystáte se investovat značnou částku v Post Mills, já tamní domy znám, pane Cunninghame. Přirozeně bych vám rád prodal napojení na náš systém, náhodou se domnívám, že poskytujeme nejlepší zajištění proti vloupání v celém Westchesterském okrese.

Také bych si přál, abyste všemu důkladně porozuměl. Mohli bychom si domluvit schůzku tady ve White Plains; ještě vhodnější by bylo sejít se přímo v Post Mills, v domě, který se chystáte koupit. Projdeme si spolu pozemek i interiér a při té příležitosti prodiskutujeme podrobně…“

„Počkejte, až si o tom promluvím se ženou,“ zarazil ho Alex. „Mnohokrát vám děkuji, pane D’Amato.“

Zavěsil sluchátko do vidlice a usmál se. O poplašném zařízení v Reedově domě se dověděl všechno, co potřeboval.

Je to automatické telefonní spojení, které je dočista na draka. Ať už je zapojení jakékoliv – otevřený, uzavřený nebo kombinovaný obvod –, jakmile ho spustíte, aktivuje telefon. Místo aby se spustil poplach, telefon automaticky vytočí určité číslo, obvykle to bývá policejní stanice, ale v tomto případě to budou Duncanovy garáže. Ten, kdo zvedne sluchátko, uslyší nahranou zprávu, že došlo k vloupání. V případě, že jde o spojení s policií, obsahuje zpráva i adresu. Ale když u systému hlídá Duncan, který má spojení jenom se čtrnácti domy, nejspíš to není zapotřebí; stačí, když se doví, že došlo k vloupání u Jonesů, u Smithů nebo u Reedů. Takový automat pro vytáčení telefonních čísel je naprosto bezhlučný, lupič se vůbec nedozví, že porušil elektrické vedení, a tím aktivoval telefon. Ale všechno je to prakticky k ničemu, protože má-li telefon vytočit nějaké číslo, je k tomu potřeba telefonních drátů.

A telefonní dráty musí někudy vést do domu. K vyřazení poplašného systému z provozu tedy stačí ustřihnout dráty.

Když lupič narazí na alarm, no co? Dráty jsou přerušené, a telefon tedy nemůže přivolat pomoc.

Vypadalo to dobře.

Opravdu, velice dobře to vypadalo.

Když oznámili Daisy, že tam ve čtvrtek nepřijdou, špatně je pochopila.

„To je dobře,“ prohlásila, „ doufala jsem, že tu fušku zrušíte.“

„Kdo říká, že ji rušíme?“ nechápal Archie.

„Říkali jste, že…“

„Řekli jsme jenom, že je zbytečné tam chodit, protože už víme, jaké poplašné zařízení Reed používá.“

„Ahá,“ vydechla Daisy.

„Cos myslela tím, že jsi doufala, že to zrušíme?“ chtěl vědět Alex.

„Dělalo mi to starosti, to je všechno. Nerada bych, aby se to nějak svezlo na mě.“

„Jak by se to mohlo svézt na tebe?“

„Protože pan Reed ví, že jsem byla v domě.“

„No a co? V tom domě musely být desítky lidí.“

„Jenže by si moh myslet, že jsem to pomáhala připravit.“

„Ale i kdyby, jsi přece chráněná. Nemůže tě do toho zaplést, protože by se o tobě dověděla jeho žena.“

„Jeden nikdy neví,“ namítala Daisy. „Třeba se najednou dá na víru a manželce všechno vyklopí. Když někoho oberete dohola, může se klidně stát, že se dá na modlení.“

„Nemáš se čeho bát,“ přesvědčoval ji Alex. „Jen se uklidni, jo?“

„Stejně bych byla radši, kdybyste to odpískali,“ trvala na svém Daisy.

Chlapec už ho znal. „Vidíš,“ natáhl ruku s plyšovým medvídkem.

„Máš nádherného medvěda, Petře. Je skoro větší než ty.“

„Mejvídek,“ prohlásil klučina. „Lupatej mejvídek.“

Seděl v postýlce a kolem něj se povaloval medvídek s půltuctem jiných hraček. Z koupelny přes chodbu se ozvala Jessica: „Už je skoro čas, abys šel spát, Péťo.“

„Lupatej de spát,“ řekl klouček.

„Ty musíš také jít spát,“ upozornil ho Alex.

„Ne ne,“ zakroutil hlavou.

„Pěkně si odpočineš a zítra ráno, až se vzbudíš, si budeš hrát s medvídkem.“„

„Ne,“ oponoval kluk a znovu zavrtěl hlavou.

„Alexi, mohl bys vyndat ty hračky z postýlky a uložit ho?“ zavolala Jessica.

„Slyšels maminku?“ otázal se Alex.

„Nech mu jenom medvídka,“ dodala Jessica. „Má ho rád u sebe, když spí.“

„Ty spíš s medvídkem, Petře?“

„Lupatej mejvídek,“ opakoval klučík.

„No dobrá, tak všechny ty ostatní věci dáme pryč, ano?

A teď můžeš spát s medvídkem.“

„Tak jo.“

Alex vybral z postýlky ostatní hračky a položil je na polici v knihovně z nenalakovaného dřeva. Když se vrátil k postýlce, chlapec už ležel s medvídkem pevně přitisknutým k tělu a s palcem v puse.

„Necucej si palec, Petře, budeš mít křivé zuby,“

napomenul ho Alex.

„Mhmm,“ zamumlal kluk, ale palec si cucal dál.

„Dnes v noci asi budeš potřebovat přikrývku,“ mínil Alex, „je trochu chladno. Takhle pěkně, zastrč si ji pod bradu a Chlupáčovi taky pod bradu, ano?“

„Ano.“

„Tak dobrou, Petře.“ Málem se sklonil nad postýlku a dítě políbil, ale neudělal to.

„Bou noc,“ broukl chlapec.

„Dobrou.“

„Bou.“

Vyšel z pokoje a chlapec za ním znovu zavolal „Bou“

a on odpověděl „Dobrou, Petře“ a kluk opět odpověděl „Bou“.

„To je jeho rituál,“ prohodila Jessica. Stála na chodbě v bílém froté županu, staženém páskem. Měla mokré vlasy.

V ruce držela malý fén. „Kdybys ho nechal, vydržel by to opakovat celou noc.“

„Ale je to fajn kluk,“ řekl Alex.

„Mohl bys mi to opravit?“ zeptala se.

„Co s tím je?“

„Nemám ponětí,“ pokrčila rameny. „Ty jsi elektrikář.“

Políbila ho na tvář, vtiskla mu fén do ruky a zašla do dětského pokoje. Alex si fén zanesl do obývacího pokoje, položil ho na stolek, usedl na pohovku a zahleděl se na něj.

Musí to být zrovna fén, pomyslel si. Ne lampa nebo něco takového s jednoduchým zapojením, jako je otevřený obvod.

To ne. Zatracený fén na vlasy. Slyšel z chodby, jak si Jessica se synem několikrát popřáli dobrou noc, pak přišla do obýváku, zamířila přímo ke stolku, kde ležela krabička cigaret, jednu si vzala a zapálila si. Pohlédla na fén.

„Co na to říkáš?“ prohodila.

„Nemáš šroubovák?“ zeptal se Alex. „Musím to rozebrat.“

„Přinesu ti ho. Dáš si něco k pití? Nalij si.“

„Potřebuju phillipse.“

„Co je to phillips?“

„S křížovým zakončením. Abych mohl vyndat tyhle šrouby.“

„Podívám se, co tady mám,“ řekla a odešla z pokoje.

Vrátila se se dvěma šroubováky. Jeden z nich byl phillips.

Položila je na stolek a poznamenala. „Je to moc hodný kluk, že?“

„Ach, to ano.“

„Má tě moc rád,“ dodala Jessica. „Tohle období je pro něj velice těžké. Pořád se mě ptá, kde je táta. Kde táta, říká vždycky. Ale tebe má moc rád, Alexi.“

„Mhmm,“ zamručel Alex a začal otáčet jedním ze šroubů, které držely celý fén pohromadě. Netušil, co najde uvnitř, bylo to podobné jako otvírat sejf a nevědět nic o jeho obsahu. Pozorně ho sledovala, jako když se lidé dívají na automechanika, šmátrajícího pod kapotou; nemají ani ponětí, co ten chlapík s motorem provádí, ale přesto je to fascinuje.

„Jaký jsi měl den?“ otázala se.

„Nic moc,“ odtušil Alex.

„Kdes byl?“

„Na odborové organizaci divadelních elektrikářů,“

odvětil.

„To pro tebe muselo být hrozné,“ uznávala.

„Nu, mám něco našetřeno,“ uklidňoval ji. „V téhle branži musím počítat s obdobími bez práce, takže jsem se na ně připravil. Jsem na tom dobře, Jess, vážně. Nemusíš si dělat starosti.“ Rozebral fén a obě poloviny položil na stolek. Předstíral, že studuje zapojení.

„Vůbec to nefunguje,“ stěžovala si Jessica. „Zapnu ho, a nic se nestane.“

„Mhmm,“ zamumlal. „To je zahraniční výrobek, hm?“

„Německý,“ přikývla. „Prý je velmi kvalitní.“

„Protože tyhle součástky vypadají jinak než naše.“

„Jak to myslíš?“

„Naše jsou jiné.“ Začal rychle fén vracet do původního stavu. „Radši s ním zajdi tam, kdes ho koupila. Je na něj přece záruka, ne?“

„Ano, ale to bude znamenat, že ten krám dostanu zpátky nejdřív za měsíc.“

„Nedá se svítit,“ usmál se.

„Ty jsi mi elektrikář.“ Oplatila mu jeho úsměv.

„A já mám mokré vlasy. Počkej, dojdu si pro ručník, Alexi. Namíchej mi martini, ano? Mám chuť na martini.“

Zatímco byla pryč, sešrouboval fén, pak zašel k baru a namíchal džbánek martini. Vrátila se do obýváku s vlasy omotanými bílým ručníkem. Mezitím již nalil ze džbánu dvě skleničky. Ihned se jedné z nich chopila, zvolala „skol“

a napila se.

„Aááh,“ vydechla. „Dobré. Na martini jsi lepší odborník než na fény.“

„Co na to mám říct?“ usmál se.

„Felice přijde v osm,“ poznamenala.

„Nevěděl jsem, že někam půjdeme.“

„Myslela jsem, žes říkal…“

„Já myslel…“

„Můžu jí zavolat a…“

„Ne, ne.“

„Jestli chceš radši zůstat doma.“

„Ne, půjdeme ven,“ naléhal.

„Já myslela, že chceš dnes večer někam jít. Když jsme spolu ráno telefonovali…“

„Ano, to je v pořádku, nedělej si s tím starosti.“

„Jestli nemáš peníze nebo něco…“

„Ne, jsem v pohodě. No tak, Jess, všechno je v pohodě.“

„Stejně bych tě dneska měla pozvat,“ usmála se Jessica.

„Mám důvod k oslavě, Alexi.“

„Ale? A jaký?“

„Nu…,“ s úsměvem to slovo protahovala, „dnes odpoledne jsem byla u Samalsona. To je můj advokát, říkala jsem ti, že za ním půjdu, že ano?“

„Ano.“

„A hádej, co se stalo?“ Pořád se usmívala. Vypadala jako děcko, když má nějaké tajemství, seděla na gauči, nohy schované pod sebou, zachumlaná ve froté županu a s bílým ručníkem omotaným kolem hlavy. Malé dítě s velkým tajemstvím. Věděl, co je to za tajemství, uhádl, co to asi bude, ale nechtěl jí zkazit radost.

„Co je to?“ zeptal se.

„Michael přistoupil na dohodu,“ vyhrkla.

„Skvělé,“ zvolal. „To je báječné, Jess.“

„No, jak se ti to líbí?“ usmívala se.

„Je to skvělé,“ opakoval.

„To znamená, že jakmile podepíšeme dohodu, můžu se rozjet někam na Haiti nebo do Dominikánské republiky a do čtyřiadvaceti hodin jsem rozvedená.“

„A je to v pořádku, takový rozvod?“

„Docela v pořádku.“

„Chci říct, jestli by odolal případné žalobě.“

„Odolá a s jásotem!“ rozesmála se a najednou prohlásila: „Pojďme se namazat.“ Popadla džbán a nalila si další sklenici. „Dneska večer mám chuť se zřídit. Zůstaneme tady a namažeme se. Zavolám Felice, ať nechodí. Ty nemáš chuť se zhulákat?“

„Jasně že jo.“

„Chtěla bych tě vidět namazaného. Ty se pořád hrozně kontroluješ, Alexi, jednou bych tě chtěla vidět zřízeného pod obraz.“

„Já se nikdy nezřídím pod obraz,“ namítl.

„Tak tě teď zřídíme, jo? Pojďme se oba namazat, jak zákon káže.“„Jak je libo,“ souhlasil.

„Zavolám Felice. Musím jenom později Péťu přebalit, to dokážu i se zavázanýma očima. Nebudeme si dělat žádné vrásky a zhulákáme se, ano? Cítím se úžasně, Alexi. Řeknu ti, že je mi tak zatraceně blaze. Konečně se zbavím toho hajzla, uvědomuješ si to? Víš, jak moc to pro mě znamená?“

„Vím, že sis to přála, Jess.“

„Ano,“ přikývla. „Ano.“ Chvíli zamyšleně hleděla do své skleničky a najednou se zase usmála. „Ježíšikriste,“

zvolala, „já tomu nemůžu uvěřit.“ Ihned přistoupila k telefonu a vytočila Felicino číslo. Zatímco čekala, až telefon začne zvonit, pokynem ruky vybídla Alexe, aby dopil, a pak mu poslala přes celý pokoj polibek.

Neměl v úmyslu se opít. S ní ani s žádnou jinou slušňáckou holkou. Kromě toho si nebyl jist, jak dalece se mu zamlouvá, že se opije ona. Příliš často vídal opilou svoji matku a věděl, že neexistuje nic odpudivějšího než opilá ženská. Poslouchal, jak se omlouvá Felice, a přitom si umiňoval, že musí pít s mírou, později by si mohl objednat něco k jídlu; na Broadwayi je služba, která dodává jídlo až do domu. Když odešla od telefonu, dopila druhou sklenici, znovu si nalila ze džbánu a při té příležitosti nalila i Alexovi.

Z té její nálady čišela téměř jakási posedlost; vycítil hrozící nebezpečí, ale v duchu se ujišťoval, že on má situaci pevně pod kontrolou. Ona ať si třeba odpadne, co mu na tom záleží, ale ON zůstane střízlivý. Musí chránit příliš mnoho tajemství a popíjet se slušňáky není totéž jako dát se do pití s člověkem z branže.

Ale přes všechno odhodlání a snad i proto, že také on měl co oslavovat – pondělní kořist ze samoobsluhy a nově získanou informaci, že Reedovo poplašné zařízení lze snadno vyřadit odstřihnutím telefonních drátů, anebo možná proto, že s ní se OPRAVDU cítil volněji než kdy předtím s kteroukoliv slušňáckou dívkou –, zjistil, že pije s ní. Nepil tolik, jako ona, držel se vždycky nejméně o jednu skleničku zpět, ale přece jenom pil. Když se začala chovat trochu bláznivě – to bylo po čtvrtém martini; už si začínal myslet, že to děvče má nekonečnou výdrž a že na ni pití vůbec nepůsobí –, řekl si, že by nemělo smysl sedět s někým, kdo je nametený, a sám si neuhnat ani špičku. Jednak nechtěl zůstat pozadu, když ta legrace začala, jednak ho ona sama pobízela, aby nezaostával, a tak usoudil, že jedna či dvě další mu nemohou uškodit, dokud má situaci pěkně pod kontrolou, dokud si pamatuje, že musí střežit svá tajemství, protože tohle je slušňácká holka, na to nesmí nikdy zapomenout.

Bylo obtížné si na to vzpomenout poté, co dopili džbán martini a milovali se spolu v obýváku na pohovce. Jessica si rozvázala župan, ale nesvlékla si ho, ručník se jí svezl s hlavy a on si jen s obtížemi uvědomoval, že to není zkušená šlapka. Pověděl jí to, v nestřeženém okamžiku jí to řekl (i když jinak měl všechno pod kontrolou, přestože se oba smáli na celé kolo). Sdělil jí, že to umí lip než polovina šlapek, s nimiž to kdy zkusil. A ona se začala smát: Ano?

a bylo těch šlapek hodně? Odpověděl, že nejmíň tisíc; znovu se oba dali do smíchu a ona chtěla vědět, co všechno ty šlapky umějí, a tak jí o tom začal vyprávět, ale najednou si uvědomil, že ona patří ke slušňákům, a honem vycouval.

Dělal jsem si legraci, s žádnou šlapkou jsem nikdy nebyl.

Rád se s tím děvčetem miloval, nakonec jí řekl pravdu, i když v nestřeženém okamžiku, opravdu to s ní bylo lepší než se šlapkou. To milování však zahnalo lehkou opilost, k níž se již předtím propracovali, a když navrhla, aby namíchal ještě jeden džbán martini (jde o to se namazat, Alexi, nezapomínej na hlavní účel), zvedl se z pohovky, došel k baru a začal nalévat do džbánu džin. Ona ho napomínala, aby se trochu mírnil s tím vermutem, máš moc těžkou ruku, co se týče vermutu, Alexi. Míchal nápoj, ve kterém chrastily kostky ledu, cítil, jak jsou stěny džbánu pod jeho rukama stále chladnější, a vzpomněl si, jak jednou ztratil rukavice. Tehdy se vydal na fušku v zimě, ztratil rukavice a ruce měl tak příšerně zkřehlé, že skoro nedokázal otevřít planžetou zámek ve vstupních dveřích – rychle tu vzpomínku zaplašil, protože to bylo tajemství a na svá tajemství si musí dávat dobrý pozor.

Donesl džbánek zpátky k pohovce a znovu oběma nalil plné sklenice. Jessica připila svému muži, tomu hajzlovi Michaelovi, zadeklamovala: „Dobrý bože, dej, ať podepíše tu dohodu,“ a Alex si s ní přiťukl a dodal: „Amen.“ Začali debatovat o Bohu, jestli v něj věří, jestli si o sobě myslí, že jsou zbožní, byla to velice vážně vedená diskuse podbarvená alkoholem a potom se Jessica zeptala, jestli si Alex nemyslí, že Bůh je žena. Alex odtušil, že to nejspíš bude nejenom žena, ale dokonce POLKA, což Jessice připomnělo nejnovější vtip o Polácích.

Přijde Polák domů a najde svou ženu v posteli se svým nejlepším přítelem. Rozběhne se k prádelníku, vytáhne pistoli, namíří si ji na hlavu a chce se zastřelit. Jeho žena vyprskne smíchy, on se na ni podívá s pistolí u hlavy a pohrozí jí: Ty se moc nesměj, přijdeš na řadu hned potom.

Alex se rozchechtal a znovu jí dolil do nastavené skleničky Dorazil zbytek ve své sklínce a opět si nalil plnou. Povídej mi o těch šlapkách, dotírala Jessica. Co všechno umějí, Alexi?

O šlapkách jí rozhodně povídat nechtěl, ať se jde bodnout.

Ale no tak, naléhala Jessica, pověz mi o nich, ale on opáčil, že jeden známý elektrikář z divadla mu vyprávěl o jednonohé prostitutce z Harlemu, prý po ní všichni chlapi šíleli, bylo to hrozně zvláštní. Jessica chtěla vědět, jestli to dělala vestoje o berlích, a Alex tvrdil, že neví, jak to dělala, že s ní nikdy neměl to potěšení, i když se o ní říkalo, že je něco extra. Jsem já taky něco extra, vyzvídala Jessica a on ji ujistil, že ona je něco docela extra. Hned se zeptal: A jak moc extra ti připadám já, a ona odpověděla: Strašně moc a dodala ještě: Miluješ mě, Alexi? Jasně, že tě miluju, odpověděl; tak mi povídej o šlapkách, na to ona.

Místo povídání o šlapkách si nalil další sklenici a ona nastavila svoji, aby ji také naplnil. Seděli, popíjeli a on najednou zjistil, že jí vypráví o své matce, alkoholičce, zdalipak ví, že jeho matka byla alkoholička? Jessica odvětila, že ne, o tom ona neví, a znovu nasadila ten opilecky vážný tón a vybídla Alexe, aby jí o tom pověděl.

Pokrčil rameny a řekl: Inu, je to opilec, pila už když jsem byl malý kluk, ještě předtím, než od nás otec odešel, vlastně pila úplně pořád. A potom, bez nejmenšího varování, rozhodně neměl v úmyslu jí tohle vykládat, ve skutečnosti cítil, že má stále všechno pod kontrolou (o těch šlapkách jí přece neřekl nic, no ne?), najednou uslyšel sám sebe, jak jí vypráví o svém prvním vloupání. Vypověděl jí všechno dopodrobna, provedl to vyloženě amatérsky, vlezl tam oknem, vyběhl po požárních schodech a odtud se dovnitř dostal oknem. Stalo se to v Bronxu, v domě vzdáleném asi šest bloků od místa, kde tehdy bydlel. Bylo mu teprve sedmnáct a vytěžil z toho jenom přenosné rádio a třicet dolarů v hotovosti, tenkrát ještě neznal žádné překupníky, matce namluvil, že rádio koupil na bazaru, pořádaném církví.

Nezdálo se, že by Jessiku to odhalení příliš šokovalo, jako by si ani neuvědomila, že se jí právě přiznal ke vloupání. Odpověděla, že ona jako holka taky občas něco ukradla, zašly s kamarádkou do hokynářství a štíply něco z pultu. A potom, snad protože ho popudilo, že nechápe, co jí tady povídá (jako kdyby hučel do nějaké pitomé zdi), začal mluvit o vloupání, pro které ho zašili, tehdy, když ho Jestřáb zatknul. Pověděl jí i o Sing Singu a jak se tam setkal s Tommym Palumbem a o tom, co chlapi ve vězení provádějí, i když na něj si nikdo nepřišel. Z něj se vězeňský teplouš nestal, on nebyl takový slaboch jako někteří. Jessica se zasmála. Ale jdi ty, tos vyčetl z nějaké knížky. Z jaké knížky, naštval se, já sám bych o tom mohl napsat knížku, a to je ta jediná, z které to mám. Pokračoval dál, vyprávěl jí, jak se před dvěma týdny vloupal k Rothmanům, a o té staré paní, na niž narazil ve White Plains – proboha, byla cítit smrtí, víš co je to za smrad, když někdo páchne smrtí?

Jessica tvrdila, že tohle má také z knihy, že to napsal Ernest Hemingway (to jméno vyslovila jen s obtížemi, znělo to spíš jako Ens Hemvej) v té pasáži, kde Pilar mluví o smrti a o tom, jak políbila nějakou ženu na tržišti. Odtud to má.

Alex se bránil. Nic takového, to se stalo minulý týden, přišel jsem tam a ta stará paní seděla v posteli, povídám ti, že jsem si málem nadělal do kalhot. Dále jí vyprávěl, jak se vloudil do té Archieho samoobsluhy, a také o práci, kterou chystají na příští čtvrtek, jak to bude jednoduché, že stačí jenom ustřihnout telefonní dráty, i když najít trezor, až se dostanou dovnitř, to bude jiná věc. Pořád ještě nevědí, kde ten trezor je. Opět se zmínil o jednonohé šlapce, doplnil i její jméno, řekl, že se jmenuje Daisy. Ta jednonohá šlapka, co jsem ti o ní povídal, a tentokrát na něj Jessica jenom mžourala skrz přivřená víčka. Škytala, pořád si ho prohlížela a pak řekla: Ale jdi ty. Ujistil ji, že je to všechno pravda, přece by jí nelhal, prokristapána. Ale ona trvala na svém, že si to všechno vymyslel, stejně jako tu historku o dvou lupičích v trezoru, co jí vyprávěl ve Stockbridge (i s tímto jménem měla potíže a vyslovila ho Starbrič). To byl ale bezva víkend, no nebyl to snad úžasný víkend, Alexi?

Přisvědčil, že to byl moc prima víkend, a omluvil se za to, že ji přinutil koupit si podprsenku; šlo jenom o to, že poznal tolik šlapek a nepřeje si, aby si někdo myslel o ní, že je taky šlapka. Jessica hned spustila: Co všechno ty šlapky umějí? Povídej mi o tom. Stačí jen pár náznaků, Alexi. On však byl proti, ne, ne, co se furt vyptáváš na šlapky, myslíš, že je to dobrý, bejt šlapka? Na tom není nic dobrýho.

A taky není dobrý bejt lupič, myslíš, že je to fajn? Víš, co udělám po tý ráně u Reeda? Nechám řemesla a koupím si někde dům, to bude úžasná rána, Jess. Potom si budu moct dovolit jít do penze. Na takovou ránu jsem pořád čekal, zmáknu ji a jsem z toho venku, tak to je. Tak dobře, přikývla, ty z toho budeš venku a já taky, až odjedu na Haiti.

Budeme z toho venku oba.

Správně, souhlasil, budeme z toho oba venku.

Mám chuť si zatančit, sdělila mu. Vstala z pohovky a bez hudby začala tančit, pohybujíc županem jako striptérka, rozevřela ho, zavřela, zavířila jím dokola a pak se začala bezmocně chichotat. Zhroutila se uprostřed pokoje na podlahu, smála se a seděla se zkříženýma nohama jako indián. Pak požádala Alexe, aby jí podal skleničku, on ji poslechl, sedl si vedle ní, přiťukli si a ona řekla: „Na to, že z toho budeme venku.“ Slavnostně si připili. Jenže já ti nevěřím ani slovo, dodala potom.

Ráno si na všechno vzpomněla, a tentokrát tomu uvěřila.

Zavolala mu domů. Ach, Alexi, co si jenom počneme?

Odložil sluchátko a v hlavě mu dunělo. Mluvili spolu skoro deset minut a ona mu potvrdila neblahé podezření, kvůli němuž polovinu noci nemohl usnout. Všechno jí řekl, není to žádná opilecká fantazie, všechno jí pověděl a ona to ví. Vyklopýtal z ložnice a zamířil do koupelny vyčistit si zuby. Ježíšikriste, opakoval si v duchu, já jí o tom řekl.

Sklonil se nad umyvadlem a pulzující bolest v zátylku zesílila. Přesto si začal důkladně čistit zuby, aby se zbavil vyčpělé chuti alkoholu i vzpomínek na to, co udělal, na tu zatracenou pitomost, co spáchal. Začala mu do telefonu brečet. Já tě miluju, Alexi, nějak to vyřešíme. Slzy. Starou bačkoru vyřešíme, pomyslel si. Já jsem lupič, a tobě se nelíbí, čím jsem. Těžká věc.

Když se ale osprchoval, rozpomněl se i na jiné věci, o nichž s ní včera mluvil. Že nechá řemesla. Že z toho odejde, pokud ten kšeft u Reedů vyjde tak skvěle, jak to vypadá. Koupí si někde dům a požádá Jessiku, aby se k němu nastěhovala. Nemusí se hned brát, to může počkat.

Mohou se vzít později, když budou chtít, ale mezitím mohou žít prostě spolu, dnes takhle spolu žije spousta lidí, dokonce i slušňáci. Chlapec ho má rád, sama říkala, že ho má rád.

Usadí se, no co má být? Ta fuška u Reedů vyjde skvěle, bude mít spoustu prachů bokem, nějaký čas z nich může žít, a třeba si pak dokonce najde normální zaměstnání.

Ovšem tím si už tolik jistý nebyl. Oblékat se jako paňáca a každý den chodit do kanceláře… ale jsou i jiné věci, které by mohl dělat. Třeba si koupí dům dole v Miami, kde žije jeho matka s panem Tenistou, a sežene si nějakou práci, při které nebude muset sedět u stolu. Mohl by pracovat venku, počasí je tam vynikající, tamnímu počasí se nic nevyrovná.

A potom by lidem mohl říkat tohle je moje paní, Jessica, a tohle je můj nevlastní syn. Dokonce i předtím, než se vezmou, to bude moci říkat. Celý půlden proleží na sluníčku a bude mu jedno, jestli ona chodí bez podprsenky, v Miami je to něco jiného, člověk musí počítat, že se všichni oblékají podle počasí; tam dole jí to bude báječně slušet. Řekne: Tohle je moje žena, a všichni slušňáci jí podají ruku, těší mě, paní Hardyová, a budou si přát, aby ji dostali do postele, jenže nic takového, to se nestane. Mohl by hodně chodit na dostihy, na jaialai, možná si koupí i člun. Třeba by bylo fajn odjet do Lauderdale, kolem Lauderdale je spousta kanálů, koupí si člun a bude s ním kotvit přímo za domem. Klukovi se člun bude určitě líbit, dovede si představit, jak v něm sedí a nastavuje medvěda proti větru. Jestli se ta rána u Reedů povede podle jeho představ, pak by to bylo možné.

Bude srno tom muset promluvit. Jakmile se oblékne, půjde dolů a promluví s ní. Vlastně ne, nechce, aby si myslela, že ho má v hrsti nebo co, dejte ženské najevo, že něco děláte jenom pro ni, a už nad vámi získá moc, ne o to on nestojí. Když dovolíte slušné holce, aby si myslela, že ona je tady hlavní, začne mít před vámi tajnosti; se štětkami je to jiné. Ale neškodilo by alespoň jí jasně vyložit, jak si to představuje. Střízlivě. Docela střízlivě jí vysvětlit, že po téhle ráně má vážně v úmyslu toho nechat, najít si dům v Lauderdale a odstěhovat se tam s ní i dítětem. Možná by ji mohl doprovodit i na Haiti, až tam pojede kvůli rozvodu.

Nebudou se vázat, nikdo z nich se nemusí vázat, jenom to spolu zkusí, jak jim to bude fungovat. O svatbě se ani nezmíní, prozatím ne. A vůbec, ona se přece teprve chystá z jednoho manželství vycouvat a nejspíš nijak zvlášť netouží hupnout do toho znovu. Poskytne jí trochu času, nejdřív uvidí, jak se jim zamlouvá společný život, tak se na to musí jít. A děvče, jako je Jessica, to určitě pochopí. Ta holka se mu líbí, vážně se mu ta zatracená… řekl jí vůbec, že ji miluje? Řekl jí včera večer: „Miluju tě, Jess?“ Asi ano. Asi ji opravdu miluje.

Po sprše si vzal dva aspiriny, zašel do kuchyně, nalil si sklenici rajčatové šťávy a vypil dva šálky černé kávy. Byl už oblečený a připravený vyrazit dolů, když někdo zazvonil.

Přistoupil ke dveřím, odsunul kryt kukátka a vyhlédl ven.

Na chodbě stáli dva chlapi; ani jednoho z nich nikdy neviděl.

„Ano, copak je?“ zavolal.

Jeden z nich pozvedl ruku s odznakem. „Policie,“

odpověděl.

Služebna třináctého okrsku se nacházela na Východní jedenadvacáté ulici mezi Druhou a Třetí avenue. Alex tu budovu znal, protože právě tam ho Jestřáb zavedl, když ho tehdy sbalil. Byla to jedna z novějších policejních stanic ve městě; zadním traktem přiléhala k policejní akademii ve Dvacáté ulici. V Jedenadvacáté se to jen hemžilo obchody se zbraněmi a vždycky jste tam potkali spoustu policejních bažantů. Všude kolem Gramercy Parku jste měli pocit, že jste se ocitli uprostřed nepřátelského území. Byla to budova z cihel, skla a leštěného kovu, Alex měl dojem, že z oceli.

Dokonce i nápis na dveřích tu měli složený z kovových písmen: Třináctý okrsek, mělo tam stát, jenomže „tý“

z cihlové stěny odpadlo a zbyl po něm jenom otisk. Zelené lucerny po obou stranách dveří byly ve tvaru válců, na rozdíl od kulových světel, jaké jste mohli spatřit u některých starších okrsků. Na lucerně vpravo ode dveří odprýskla barva, takže se zdálo, že tu mají jedno světlo zelené a jedno bílé. Zvenčí na budově visela obrovská americká vlajka.

Detektivové, kteří pro něj přišli, ho zavedli dovnitř a prošli kolem recepce, rovnou k výtahu. V kabině jeden z detektivů stiskl tlačítko druhého patra. Alexovi neřekli vůbec nic. Když vystoupili z výtahu v podlaží B, vydali se chodbou, kterou si Alex moc dobře pamatoval, stejně jako ten zatracený nápis DETEKTIVOVÉ na stěně, podtržený černou šipkou. Modré dveře na konci chodby vedly do kanceláře, podle nových policejních předpisů nazývané Výslechové centrum třináctého okrsku. Za rozkládacím stolem hned u dveří seděl detektiv v košili s krátkými rukávy. Přes košili měl ramenní pouzdro s pistolí a psal něco na stroji. Když vstoupili, sotva se na ně podíval.

Ta místnost připadala Alexovi nějaká jiná. V té stěně napravo bývaly troje dveře, určitě tam byly, když ho před lety sebrali. Ale teď původně rozlehlou místnost rozdělila řada šedivých registraček označených lepicí páskou s ručně vyvedeným nápisem První oddíl detektivů, oddělení vražd.

Zatímco ho odváděli dál do místnosti kolem těch skříní, všiml si Alex nějaké černošky, které právě policista snímal otisky prstů, a opět měl dojem, že jemu minule brali otisky prstů jinde, když ho sebrali. Všechno se lišilo, kromě dveří vedoucích do tří kanceláří, z nichž jedny nesly nápis Vraždy – a právě tam ho zavedli. Na okamžik dostal strach, že ho sem zavlekli kvůli nějaké vraždě, s kterou nemá nic společného. Ale pak uviděl v kanceláři sedět detektiva Hawkinse, o němž věděl, že na vraždách nepracuje, a došlo mu, že ti hoši mají prostě málo místa a používají první kancelář, která jim padne pod ruku. Když vcházel do místnosti, jeden z detektivů obrátil lepenkovou ceduli, zavěšenou na dveřích. Na jedné straně stálo poručíkovo jméno, ale na druhou někdo napsal tužkou: „Probíhá výslech.“ Což znamenalo, že tady nemají ani zvláštní místnost pro výslechy; někdy nechápal, jak vůbec policajti stihnou něco udělat. Jeden z detektivů za ním zavřel dveře.

„Posaď se,“ vyzval ho Hawkins. „Nedáš si šálek kávy nebo něco?“

„Co to má být?“ chtěl vědět Alex.

„Společenská návštěva.“

„Jaká společenská návštěva, když za mnou pošlete párek fízlů, aby mě sem přivlekli?“

„Potřeboval jsem s tebou mluvit,“ vysvětloval Hawkins.

„Tak proč jste nepřijel ke mně?“

„Nemohl jsem odejít z kanceláře, Alexi. Čekám státního zástupce, budeme vyslýchat chlapíka, co zabil manželku sekerou. Nevěděl jsem, že ti bude vadit k nám zaskočit.“

„Mohl jste mi zatelefonovat a požádat mě, abych přišel.

Nemám zapotřebí, aby u mě policajti bušili na dveře hned po ránu.“

„No, když už jsi tady, co kdyby ses trochu uvolnil?“

„Jo,“ řekl Alex. Štvalo ho to. Neuvěřil ani na okamžik, že sem má přijít nějaký prokurátor. Jestřáb ho jenom chtěl mít na svém písečku, to je všechno. Připitomělá policajtská psychologie. Zatáhnou chlapa na stanici a on se hned celý roztřese. Jestřáb by měl vědět, že nemá cenu ho sem tahat.

„Tak o co jde?“ otázal se. „Zase už někde provedli fušku a vy s tím nemůžete hnout? Vy mě přece chcete vidět jen tehdy, když se mi snažíte něco přišít.“

„Ne, Alexi, žádná fuška.“

„Tak co se stalo?“

„Nu, chtěl jsem si s tebou promluvit.“

„Jo, a o čem?“

„Dáme si kafe, dobrá?“

„Já kafe nechci. Mám dost co na práci, takže už to chci mít z krku, ať je to cokoliv.“

„Alexi, znáš jistou Daisy Williamsovou?“

„Ne,“ zalhal. „Kdo to je?“ Policajtům nesmíte nikdy přiznat, že se s někým znáte, i kdyby to byla vaše vlastní matka. Kromě toho řekl skoro pravdu, až do této chvíle skutečně neznal Daisyino příjmení.

„Jednonohá štětka z Harlemu. Určitě ji neznáš? Je tam dost známá.“

„Neznám ji. A odkud ji znáte vy, pane Hawkinsi? Že byste v Harlemu změnil barvu?“

„Neřekl jsem, že je černá, Alexi.“

„Když je to štětka z Harlemu…“

„Jsou tam přece i bílé.“

„No a co je s ní?“ Alex pokrčil rameny. Nehodlal tady s Hawkinsem provozovat žádné tanečky kolem horké kaše.

Poldové si vždycky myslí, že člověka při něčem načapají.

Ahá, jenom vy jste mohl vědět, že ta pistole je schovaná v zahradě, protože nikdo z nás se o tom nezmínil, v novinách to také nebylo, a navíc vám roste ze zadku růže.

Poldové si představují, že všichni kromě nich jsou pitomí.

„Včera večer se Daisy zapletla do menší pranice. Myslel jsem, žes o tom možná něco zaslechl.“

„Když ji neznám, jak bych mohl něco zaslechnout?“

„To je vlastně fakt, vždyť ty ji neznáš. Já na to nevzpomněl.“

„Jo,“ přikývl Alex s povzdechem.

„Probodla jednoho muže,“ pokračoval Hawkins.

„To má Daisy smůlu,“ mínil Alex nevzrušeně, ale v nitru pocítil nával znepokojení. Opravdu někoho probodla, nebo si to Hawkins taky vymyslel? Proč mu Archie nezavolal?

Jestli je Daisy doopravdy v maléru…?

„Jeden námořník v baru si s ní chtěl užít, nevěděl, že je to šlapka. Když mu oznámila, co to bude stát, urazil se, vytrhl jí berli a začal ji mlátit. Daisy vytáhla z kabelky nůž a podřízla ho.“

Alex neodpověděl. Byl by rád věděl, proč mu to Hawkins všechno vykládá. Na jeho chování bylo něco velmi zvláštního, takhle ho ještě nikdy neviděl. Nedokázal však přesně určit, čím to je. Čekal. Určitě toho bude víc než jenom obsah hlášení z místa činu, sepsaného trojmo, o tom, co Daisy provedla či neprovedla.

„Daisy měla pěkně nahnáno, to teda jo. Námořníka odvezla sanitka a ji vzali v hlídkovém voze na osmadvacátý okrsek. Začala s nimi smlouvat prakticky už v tom autě, zatímco ji vezli na stanici.“

„No, já ji neznám,“ poznamenal Alex. „Takže je mi fuk, co…“

„S Daisy si pak promluvil jistý detektiv Fields, je to černoch. V tu chvíli už byla dočista hysterická, nevěděla, jak moc tomu námořníkovi ublížila, a dostala strach, že ji v tom pěkně zmáchají. Fields začul příležitost, on je to dobrý policajt. Trochu ji našponoval, vyložil jí, jak špatně to s ní vypadá… znáš ty triky, Alexi. Vyzkoušel na ni všechno.“

„Pořád nechápu, kam vlastně míříte, pane Hawkinsi,“

odtušil Alex.

„Já tu šlapku neznám, takže jsou mi její problémy šumafuk.“

„Fields ji trochu napínal. Mezitím už si zatelefonovala právníkovi a Fields věděl, že si zahrává s Mirandovým-Escobedovým zákonem, ale napínal ji dál a snažil se něco vyšťourat, než dorazí ten advokát. A na něco přišel, Alexi.“

„Na copak?“

„Jednak se dověděl dvě jména.“

„Čí jména?“

„Tvoje. A Archieho Fullera.“

„Nejspíš se s Archiem znají. Pokud se o něm zmínila…“

„Jo, zdá se, že Archieho zná. A tebe zná nejspíš taky, ale ty ji samozřejmě neznáš.“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“

„Jak se zdá, taky ví o tom, že Archie a ty jste lupiči.“

„Já jsem bývalý lupič, pane Hawkinsi. Už v tom nejedu.“

„Ano, já vím,“ přitakal suše Hawkins.

„A to je všechno? Štětka propíchla námořníka a zmínila se o mně a o Archiem? Kvůli tomu jste mě sem přitáhli?“

„Je toho víc, Alexi. Určitě si nedáš kafe?“

Alex zavrtěl hlavou. Teď už si doopravdy dělal starosti a chtěl odsud co nejrychleji vypadnout. Také ale potřeboval zjistit, co Daisy nakukala tomu harlemskému fízlovi.

„Daisy jim navrhla, že když na ni budou mírní, poví jim všechno o tom vloupání, které s Archiem připravujete.“

„Fakticky?“ podivil se Alex. „Ta vaše Daisy musí mít bujnou fantazii.“ Ale srdce se mu rozbušilo.

„V okrese Westchester,“ dodal Hawkins.

„Fakticky?“ opakoval Alex. V krku měl najednou sucho a jeho hlas zazněl podivně i jemu samému.

„Jo, tak to pověděla Fieldsovi. To všechno se stalo, ještě než přišel její advokát. Jakmile dorazil, začal se vyptávat, jestli ji poučili o jejích právech, poradil jí, aby už neříkala vůbec nic, pohrozil Fieldsovi žalobou – však víš, jak to tihle právníci dovedou.“

„Jo, to tedy vím,“ přitakal Alex. „Nebýt jich, ještě dneska byste někde vzadu mlátili lidi gumovou hadicí.“

„Myslíš, že už to neděláme?“ Hawkins nasadil Reynoldsův úsměv.

„Takže pokud tomu dobře rozumím, jednonohá štětka jménem Daisy Williamsová probodla v baru námořníka a potom vám navrhla, že vám poví o loupeži, kterou chceme já a Archie spáchat v okrese Westchester. To jste si vymyslel, nemám pravdu, pane Hawkinsi? Chtěl jsem říct ale nepovídejte. Jednonohá šlapka? Myslíte si, že jsem včerejší?“

„Alexi,“ začal Hawkins, „jestli do toho půjdeš, tak tě dostanu.“

„Díky za varování. Nevím, do čeho bych to měl jít. Kde je vlastně okres Westchester? Někde v Pensylvánii?“

„Alexi, já přijdu na to, které město v tom okrese to je, a budu tam na tebe čekat.“

„Jo tak vy nevíte, kde to je, hm? Nejspíš vám to ta jednonohá poběhlice nepověděla přesně, co?“

„Ne, nevíme, kde to je, říkám ti docela popravdě, jak to vypadá, Alexi. A ještě něco ti povím. Když Fields uslyšel od té prostitutky tvoje jméno, našel tvůj formulář B, pochopitelně zjistil, že jsem tě zatknul já, a přirozeně mi zavolal. Já už jsem ti skoro uvěřil, Alexi, říkal jsem si, že zázraky se stále dějí, třeba se vážně našel jeden trouba, co nakonec zmoudřel a opravdu toho nechal. Vtom mi ale zavolal Fields, Alexi, a musím přiznat, že mě všechen optimismus přešel.“

„Kdy začnou hrát housle, pane Hawkinsi?“

„Říkám ti pravdu,“ pronesl Hawkins bezvýrazně.

„Inu, pokud vám dělá starost, že se někam vloupám v okrese Westchester, pak plýtváte soucitem. Ta jednonohá šlapka nejspíš fetuje a všechno si to vymyslela, když…“

„Nefetuje. Byla jenom vyděšená, Alexi, a snažila se zachránit si kůži.“

„Jak jsem řekl, díky za informaci. Založím ji pro budoucí potřebu…“

„Rozumíš tomu, co se ti snažím říct, Alexi?“

„Co se mi snažíte říct, pane Hawkinsi?“

„Nech tu fušku plavat.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„No dobrá,“ zabručel Hawkins. „Dělej, jak rozumíš. Hraj si na chytráka.“ Ztěžka vzdychl, potřásl hlavou a dodal: „Zmiz odsud, mám práci.“

Hledali ji celý víkend.

V pátek pozdě večer objevili prostředníka, který pro ni vyřídil kauci, a ten jim pověděl, že ji pustili před necelými dvěma hodinami, ale nemá prý ani tušení, kde teď může být.

Připadalo jim nemožné, aby se jednonohá prostitutka totálně vypařila, dokonce i v tak velkém městě, jako je New York, ale v neděli večer už to chtěli vzdát. Určitě se před nimi schovává, má strach, že ji Archie přerazí, až se dozví, co na ně práskla.

Na její stopu je uvedl Transit.

Transit vešel do baru, kde právě seděli a popíjeli. Bylo už dlouho po půlnoci a oni mezitím dospěli k názoru, že Daisy je ztracený případ. Archie o tom dokonce vtipkoval a oba se tomu dokázali zasmát, ale nikomu z nich ta situace nepřipadala ani trochu komická.

„Co je nejrychlejší na světě?“ prohodil Archie.

„Cože?“ nechápal Alex.

„Jednonohá kurva, co ujíždí na jih po jerseyský dálnici.“

Dutě se zasmáli a poručili si další rundu. Seděli tam každý nad svou skleničkou, když se objevil Transit ve svém úboru černošského pasáka s velikánským sombrerem na hlavě a z čiré dobroty srdce se rozhodl podělit se s nimi o svoji společnost.

„Vypadni Transite,“ odpálkoval ho Archie. „Nemáme na tebe kdy.“

„Co máte na práci?“ zajímal se Transit a vmáčkl se do boxu vedle Archieho. Oba to byli mohutní chlapi a vyplnili skoro celou lavici.

„Ten člověk je snad hluchej,“ prohodil Archie k Alexovi.

„Neměli byste zájem o dobrou kost?“ vyptával se Transit. „Mám jednu čínskou pannu, neměli byste zájem?“„Ty jsi naposledy viděl pannu,“ odbyl ho Archie, „než jsi přefiknul svou desetiletou ségru.“

„Hezky se mnou mluvíš,“ zasmál se Transit. „Pěkně to pověděl, co Alexi? Co vlastně tady mládenci děláte?

Vypadáte, jako by vám někdo umřel. Kdo umřel, Archie?

Umřel někdo?“

„Někdo umře za chvíli, jestli hned kvaltem nevypadne,“

pohrozil mu Archie.

„No dobrá, pochopil jsem narážku,“ hlaholil Transit, ale k odchodu se neměl. „Copak to piješ, Alexi?“

„Koňský chcanky,“ odsekl Alex.

Transit se rozchechtal a plácl rukou do stolu, až málem převrhl Archieho sklenici.

„Snažíš se vyhrát soutěž popularity?“ zpražil ho Archie.

„Ale no tak, no tak, já vám koupím rundu, copak to pijete?“ vyzvídal Transit. „Dneska večer se cejtím báječně.

Mám novou holku, ta ze mě udělá milionáře. Včerejší večer, to byla nejlepší sobota od Silvestra. Kitty. Pamatuješ na Kitty, Alexi? Člověče, ta vydělává celý jmění. Vzpomínáš si na ni?“

„Vzpomínám.“

„Víš, kolik shrábla za včerejší večer? Hádej, kolik přinesla!“

„Nemám ponětí,“ zavrčel Alex.

„Když ti to povím, nebudeš mi věřit,“ tvrdil Transit.

„Ani Daisy tomu nevěřila. Pověděl jsem Daisy, kolik…“

„Kdy jsi viděl Daisy?“ zeptal se Archie.

„Co? Před pár hodinama. Ve čtvrtek se dostala do maléru, víš, myslím, že jí napařili napadení druhýho stupně.

Ale vyvlíkne se z toho, byla to sebeobrana. Jak jsem slyšel, ten námořník byl cvok. Bušil do ní tou berlí, umíte si to představit? Na ulici je víc magorů než za mřížema.“

„Kde jsi ji viděl?“ otázal se Alex.

„Koho? Daisy? Bydlí u jedný z mých holek. Bojí se, aby po ní ten matros znovu nevyrazil, tak se chtěla na nějakej čásek schovat.“

„U který holky?“ vyhrkl Archie.

„U tý čínský panny, co jsem vám o ní povídal,“ zasmál se Transit, ale najednou se přestal smát, protože Archie ho chytil za kravatu a zkroutil ji i s límečkem.

„U který holky?“ opakoval Archie.

„U Helen Barkerový, hele, pusť tu kravatu!“

„Kde bydlí?“

„Na Sto dvanáctý u kostela svatýho Mikuláše. Zbláznil ses nebo co?“

„Adresu.“

„Na rohu Západní sto dvanáctý, sto třicet čtyři.“

„Díky Transite.“ Archie pustil kravatu. „A teď vypadni z toho boxu.“

„Myslíš si, že jsi velký zvíře nebo co?“ čertil se Transit, ale vylezl z boxu a nechal Archieho projít.

Na schránkách ve vestibulu nebyly žádné jmenovky, a tak se rozhodli, že projdou celý dům, začnou v přízemí a cestou nahoru zaklepou na každé dveře. V jednom bytě nějaký opilec Archiemu vyhrožoval, že ho zastřelí, prý jen ať Archie počká, až si skočí pro bouchačku, a Archie mu poradil, aby si šel lehnout, než ho tadyhle shodí se schodů.

Archie už začínal mít obavy, že jim Transit lhal, ale jestli je to tak, bude mít zítra jeden pasák velikánskou smůlu. Když však zaklepali na dveře bytu 6 A, ženský hlas zavolal: „Kdo je to?“ Archie odpověděl: „Hledám Helen Barkerovou, posílá mě Transit,“ a tak jim otevřela. Daisy seděla u stolu v kuchyni, před sebou sklenici piva. Jak je uviděla, chňapla po berlích, jenže už bylo pozdě, protože vešli do bytu.

„Co se děje?“ chtěla vědět Helen, snědá dívka, ani ne dvacetiletá, a dívala se střídavě na Daisy a na oba, muže.

„Znáš ty dva chlapy, Daisy?“

„Nejradši bych je neznala,“ odtušila Daisy.

„Skoč si dolů pro cigarety,“ navrhl Helen Archie.

„Já nekouřím,“ řekla Helen.

„Prostě se ztrať,“ poučil ji Alex.

„Budeš v pořádku, Daisy?“

„Jo, jo, jen jdi.“

Helen se na ni pochybovačně zadívala, vzala kabelku a vyšla z bytu. Jakmile za ní zapadly dveře, vybafl Archie: „Tak co, ty práskačko?“

„Nic jsem jim neřekla,“ bránila se Daisy.

„Řeklas jim o tý fušce.“

„Ale ne kde to bude,“ namítala Daisy.

„V okrese Westchester.“

„Ale ne kde.“ „Ty pitomá děvko, vyklopilas jim, že já a Alex…“

„Nevědí, že je to u Reedů, nevědí o tom vůbec nic. Řekla jsem jim jenom, že je to ve Westchesteru.“

„Aby sis zachránila zadek.“

„To si piš, že jsem si chtěla zachránit zadek,“ vyjela na něj Daisy. „Ty bys udělal to samý, Archie. A vůbec, stejně nic nevědí, tak co na tom sejde?“

„Kolik toho vědí?“ zeptal se Alex.

Pověděla jim všechno, co ten večer po zatčení řekla Fieldsovi, v podstatě zopakovala jen to, co slyšel Alex od Hawkinse. Pozorně poslouchali, zvažujíce, jestli má tahle rána ještě nějakou šanci. Oba si uvědomovali, že Westchesterský okres je obrovské území, a pokud Jestřáb neví nic víc, pokud poldové vědí jen tolik, že to bude ve Westchesterském okrese, tak to přece může být kdekoliv ve Westchesterském okrese.

„Víš určitě, žes jim neprozradila nic víc?“ naléhal Alex.

„Docela jistě. Neřekla bych jim nic, dokud by mi něco neslíbili – a to neudělali. Člověče, já měla hroznej strach.

Trefila jsem toho námořníka kousek od krku, nevěděla jsem, jestli jsem mu nenapíchla krční tepnu nebo co. Tekla z něj krev jako z prasete, když ho odlifrovali v tý sanitce, bála jsem se, že mi přišijou vraždu. Klidně bych jim řekla, že moje máma chce zastřelit prezidenta, aby mě pustili.“

„Ale neřeklas jim, který den to bude?“

„Ne, šéfe, to ne.“

„Nebo v kterém městě?“

„Ne, šéfe.“

„A nezmínila ses o jméně Reed?“

„To víš, myslíte si, že chci pohřbít moje pravidelný čtvrteční číslo?“

„Tak tedy jsi jim pověděla jenom to, že já a Archie chystáme nějakou loupež v okrese Westchester.“

„To je všechno.“

„Je toho až dost, ty pitomá kurvo,“ rozzlobil se Archie.

„Ty bys udělal to samý“ opakovala Daisy.

„Co tomu říkáš, Alexi?“

„Myslím, že to pořád stojí za ránu,“ mínil Alex.

„Já taky,“ souhlasil Archie.

„Ale beze mě,“ prohlásila Daisy.

„O čem to mluvíš?“

„Nechci s tím nic mít. Mám už takhle dost potíží.“

„Slyšíš to?“ nevěřil Archie.

„Slyším.“

„Doufám, že oba slyšíte dobře,“ zdůraznila Daisy, „protože tak to prostě je.“

„Kolik zdravejch nohou ti ještě zbejvá, Daisy?“ prohodil Archie konverzačním tónem. „Chceš přerazit i tu zdravou?

Máme z tebe udělat případ pro psychiatra?“

„Je mi fuk, co uděláte,“ trvala na svém Daisy, „ale jít do tý fušky příští čtvrtek mě nepřinutíte.“

„Tobě to asi nedochází,“ naštval se Archie. „Bez tebe žádná fuška nebude. Když s tebou Reed nepůjde do ateliéru…“

„Nač mě vlastně potřebujete, člověče?“

„Musíme mít jistotu, že je v ateliéru. Nechceme vlízt do domu a najít ho tam, místo aby byl v ateliéru.“

„Už tomu rozumíš, Daisy?“ dodal Alex.

„Ne, nerozumím.“

„Co je na tom sakra tak těžkýho k pochopení?“ vztekal se Archie. „Nechceme se ukazovat, nechceme, aby nám viděl do ksichtu.“

„No, a já zase nechci, aby začal podezírat mě,“ odtušila Daisy. „Než se rozkoukám, budu mít u dveří státní policajty, začnou se vyptávat na všechno možný, zjistěj, že už lítám v průšvihu kvůli tomu námořníkovi, a jak to se mnou bude vypadat? Hned jim bude jasný, že jsem tu ránu pomohla připravit. Žádný takový, pánové, nechci s tím nic mít.“

„Nemáš na vybranou.“ upozornil ji Archie. „Jestli se tam příští čtvrtek neobjevíš, natrhnem ti zadek.“

„Nedostanete mě tam ani za nic,“ potřásla hlavou Daisy.

Alex si všiml, že rukou pořád bloudí kolem uzávěru kabelky. Nevěděl, jestli tam nemá nůž, poldové jí asi nůž zabavili, když ji zhaftli. Jenže to se stalo ve čtvrtek večer, a dnes je neděle. Jestli si Tommy mohl koupit kanón za dvě stě čtyřicet babek, Daisy si mohla určitě za pár šupů pořídit nový nůž. Z nožů měl ještě větší strach než ze střelných zbraní. Věděl, jaké to je, pořezat se. Znal ten pocit, když se člověk řízne při krájení chleba. Pistole, to je něco jiného, z těch viděl střílet jenom v televizi nebo v kině; chápal sice, co se s nimi dá udělat, ale nevěděl, jaký je to pocit, když člověka postřelí. Bác, v chlapovi je díra a upadne mrtvý na zem. Skoro se tomu nechce věřit. Ale nůž… Nestál o to, aby ho pořezala jednonohá šlapka. Nebo kdokoliv jiný. Jsou tady s ní v místnosti dva. Alex si nemyslí, že by zkoušela nějaké hlouposti, pokud ji k tomu ovšem nedonutí. Doufal jen, že Archie blufoval, když jí vyhrožoval, jak jí ublíží; je jasné, že se tam ve čtvrtek bojí objevit, a člověk, který má strach, je schopný všeho. K čertu s tím a odpískejme to.

Najednou Daisy nadhodila: „Když jste do toho tak žhavý, mohla bych vám dohodit někoho jinýho.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se hned Alex.

„Zavolám panu Reedovi, že mu posílám jinou holku.“

„Už jsi to někdy udělala?

„Čas od času. Když mám krámy. A taky jednou, když jsem měla chřipku.“

„Jak se mu to zamlouvalo?“

„Bylo mu to fuk, hlavně když to byla černoška. Jde mu o to, aby si taxíkáři, co mě tam vozej, mysleli, že jsem služka a jdu do toho ateliéru uklízet. Jenže oni vědí, že jsme kurvy, jednou jsem si to s jedním z nich rozdala cestou zpátky do města. Potřebujete jinou holku. Seženu vám ji.

I kdyby pak něco přihořívalo, nebude ani vědět, kdo to je, a nemůže ji shodit.“

„To je na nic,“ namítl Archie.

„Proč?“

„Protože to znamená vzít do party cizího člověka.

Musíme jí vysvětlit, kde to je a že ho má zaměstnávat v ateliéru. Nehodlám riskovat krk s nějakou cizí šlapkou.“

„A proč by musela bejt cizí?“ nechápala Daisy.

Oba muži na sebe pohlédli. To jméno se oběma dralo na rty dřív, než ho někdo vyslovil. Alex váhal, nechtěl to navrhnout jako první, nepřál si, aby si Archie myslel, že mu jde jen o peníze, které mu dluží – její podíl jí zajistí dostatečný zisk, aby mu mohla svůj dluh splatit, dokonce může zaplatit jemu i Transitovi.

„Kitty,“ řekl Archie, „co kdybysme tam vzali Kitty?“

V den, kdy to měli provést, se dalo do deště.

„Hergot, prší nám smůla,“ nadával Archie.

„Pomůže nám to,“ odporoval mu Alex.

„Jak nám to může pomoct, člověče? Jenom budeme mokrý, to je všechno.“

„Na střechu bude bubnovat déšť a Reed nás nemůže od domu slyšet.“

„Stejně by nás neslyšel,“ namítal Archie. „Ten déšť znamená jenom podělanou smůlu a hotovo.“

Původně chtěli vyjet v autě Archieho sociální pracovnice, jenže ta na poslední chvíli Archiemu zavolala, že jí přijede bratr z Kalifornie a ona pro něj musí zajet na Kennedyho letiště. Auto z půjčovny znamenalo větší riziko, ale pro případ, že by si někdo všiml poznávací značky a ohlásil ji, připravili si alibi. Bylo to podobné alibi, jaké si Alex vymyslel tehdy ve White Plains chvíli předtím, než překvapil tu starou paní v posteli – ježíšmarjá, snad v tom Reedovic domě nebudou žádné nemocné staré ženské.

Kdyby za Alexem přišla policie – to on podepsal zapůjčení auta –, vysvětlí jim že mu ho někdo ukradl přímo před domem a o čtyři hodiny později ho zase přivezl zpátky.

Nejspíš se nějaká děcka chtěla povozit, pane strážníku.

A policajt odpoví: To určitě.

Jenže by Alexovi museli dokázat, že s tím autem jel do Post Mills on. Mohou za ním chodit a žvanit hlouposti až do skonání světa. Dokud vás nepřistihnou na místě činu nebo vás nechytí, jak někam vcházíte či odněkud odcházíte s lupičským nářadím, nebo dokonce s kořistí, může si tu poznávací značku přečíst třeba deset lidí. Sice se na vás poldové vrhnou, ale zašít vás nemohou. Něco jiného by bylo, kdyby vás nějaká dáma poznala při předváděčce.

Kdyby řekla: tohle je ten mužský, co byl v mém domě. Ale nějaká poznávací značka? Ale stejně by bylo lepší použít auto té ženské od sociálky, protože případné problémy by se sesypaly na ni a Archie by mohl tvrdit, že ji v životě neviděl.

Ale takhle je to také v pořádku. A vůbec, nemají v úmyslu dovolit, aby je někdo uviděl. Jediný, kdo by je snad mohl zahlédnout, bude starý Reed, a ten bude mít napilno s Kitty v ateliéru.

Kitty do plánu zasvětili v pondělí. Seděli v kuchyni u ní doma, v Harlemu. Pozorně je vyslechla a pak se jí na oteklé tváři rozlil široký úsměv. Transit jí naflákal hubu, vysvětlila jim. Smluvil jí schůzku s nějakým úchylem a Kitty od toho chlapíka utekla, když po ní začal chtít věci, které ani pro šlapku nejsou normální. Transitovi se to nelíbilo. Buď jsi profesionálka, nebo ne, řekl jí a začal ji mlátit. Ukázala jím velkou fialovou modřinu na levém prsu a proklela Transita tak, jak to umí jenom prostitutky, když proklínají nějakého mužského a svolávají na jeho privátní tělesné partie mor a choleru. Vysvětlili Kitty, že Daisy bude chtít také svůj podíl z výtěžku za pomoc při přípravě, a ten musí dodat Kitty ze své části. Ale i tak může počítat, že to, co dostane, jí bohatě postačí, aby se mohla od Transita vykoupit.

Pověděli jí, že Daisy už zavolala Reedovi a on ji bude čekat tento čtvrtek v pravé poledne. Ve čtvrtek dopoledne, jakmile jeho žena vypadne, Reed zatelefonuje Daisy, že je vzduch čistý. Do té doby se od Kitty chce jenom to, aby za Daisy zašla a poradila se s ní, jak má Reeda udržovat zaměstnaného a spokojeného v ateliéru, zatímco oni mu vybílí dům. Kitty mínila, že jí to připadá jako hračka.

Auto z půjčovny se prodíralo lijákem; cestu do Post Mills už znali zpaměti, „jako když se koně vracej do stáje“, prohodil Archie. Vydali se do Post Mills také v úterý, protože Alexe zničehonic napadlo, že by telefonní dráty od Reedova domu mohly vést pod zemí. U mnoha novějších domů, zvlášť u těch moderních, si lidé nepřejí, aby se dráty táhly od silnice k domu a kazily tak jeho vzhled. Proto zakopávají vedení do země a přepěťovou ochranu umístí uvnitř domu místo venku, kde by také narušovala čisté tvary a celkový vzhled. Přepěťová ochrana je krabička s pojistkami a uhlíky, a jak název napovídá, slouží k ochraně. Proti blesku. Bez této krabičky by se vám mohlo stát, že budete při bouřce telefonovat a najednou zjistíte, že ozařujete celé okolí i bez použití elektřiny. Do krabice vedou dráty z posledního sloupu a z ní pak v domě vychází vedení k jednotlivým telefonním přístrojům. Pokud telefonní dráty do Reedova domu vedou pod zemí, bude přepěťová ochrana nejspíš někde v domě, pravděpodobně ve sklepě nebo v garáži. V tom případě by museli nejdřív proniknout dovnitř a přetnout dráty, což bylo směšné, protože oni potřebovali přerušit vedení právě proto, aby se dostali do domu. V případě, že telefonní vedení povede pod zemí, byli připraveni celou akci odtroubit.

Projížděli po Pembrook Road, sledujíce telefonní sloupy, a jakmile uviděli, že i před Reedovým sídlem stojí sloup a že se od něj táhnou dráty přímo přes zeď směrem k domu, pohlédli na sebe a usmáli se. Když už byli na téhle silnici, projeli několikrát kolem tam a zase zpátky. Hledali vhodné místo, kam zaparkují auto, až sem přijdou krást. Nechtěli jezdit až ke vchodu, protože starý Reed Třetí by je mohl zaslechnout přijíždět, a v tu ránu už by telefonoval státním policajtům. Asi kilometr od Reedovy příjezdové cesty objevili starou prašnou cestu zarostlou plevelem, vedoucí do lesa. Po obou stranách stály staré, ztrouchnivělé sloupy, možná tudy kdysi vedla dřevařská cesta. Nevěděli to jistě a bylo jim to jedno. Mezi oběma sloupy visel rezavý řetěz.

Vystoupili z vozu a řetěz si prohlédli. Zjistili, že z jednoho sloupu ho lze snadno sejmout, a rozhodli se, že na tomhle místě nechají svůj vůz, až vyrazí do domu za kořistí. Potom se vrátili do města, a než se rozešli, potřásli si rukama, jako kdyby právě uzavřeli obchod za pět set tisíc dolarů a navzájem si blahopřáli, jak jsou skvělí.

Stěrače se neúnavně prokousávaly dešťovou vodou a rozmrazovač omýval přední sklo mírným proudem vlahého vzduchu. Hodiny na palubní desce ukazovaly deset minut po jedenácté; právě minuli mýto u Greenwiche.

V Post Mills budou za dvacet minut, nejpozději za půl hodiny. Reed Třetí zavolal Daisy v půl desáté, že jeho žena je pryč a v nenávratnu. Položil jí spoustu otázek o té dívce, kterou mu posílá, a ona vystavila Kitty dokonalé vysvědčení a poprosila ho, aby byl na ni hodný, že je to nejenom pěkná prdelinka, ale také její osobní přítelkyně. Reed se tomu do telefonu zasmál a varoval Daisy, ať si dává pozor, nebo se jí do té druhé holky zamiluje. Mezi těmi dvěma existovalo jakési pouto, skoro jako mezi manželi, opravdu zvláštní.

Naslouchaje pravidelnému rytmu stěračů, Alex přemýšlel o Daisy, o Reedovi a také o Jessice a o sobě a o dlouhém rozhovoru, který spolu vedli včera večer.

Mluvili převážně o tom, jak se z toho dostat. Ona se potřebuje vyvléknout z nepovedeného manželství a on zase ze způsobu života, o němž si uvědomuje, jak je bezútěšný.

Tak to formulovala Jessica. Bezútěšný. Vyložil jí, že z finančního hlediska není vůbec bezútěšný, koneckonců od téhle práce očekává nějakých šedesát táců. Tedy pokud získají půl milionu. Z toho třicet procent, to je sto padesát tisíc, Daisy dostane řekněme deset za pomoc při přípravě a Kitty třeba dalších deset a o zbytek se rozdělí on s Archiem. To není tak úplně bezútěšné. Ano, přikývla Jessica, ale co když tě chytí, Alexi, co s námi bude, jestli tě chytí? Vyložil jí, že to nepřipadá v úvahu, všechno mají důkladně probádané a zdá se, že to bude hračka. Použil Kittyina výrazu – hračka. Umřela bych, kdyby se ti něco stalo, bědovala Jessica. Umřela bych, kdyby tě chytili a zavřeli do vězení. A on jí ještě jednou vysvětlil, že ho nemohou chytit ani náhodou.

Teď o tom ale musel uvažovat. V dusné, parné atmosféře uvnitř auta, kde bylo téměř absolutní ticho, kromě vrzání stěračů, vrčení motoru a sykotu pneumatik na mokré vozovce, uvažoval, jestli opravdu neexistuje ani ta nejmenší možnost, že by je mohli chytit. Kitty už se vydala na cestu taxíkem, vyrazila, jakmile jí Daisy zavolala, že je všechno v suchu. S Vitém Bolognesem se domluvili, že odkoupí ukradené kožišiny, a Henry Green od nich vezme šperky.

Henrymu řekli, že zatím nevědí, kolik přesně toho v domě najdou, ale podle fotografií, které jim Daisy popsala, to vypadá na obrovský zátah. Henry se vyptával, co si představují pod slovem obrovský, a tak přiznali, že kořist odhadují asi tak na půl milionu. Tuhle cifru si v podstatě vycucali z prstu, jen s matnou představou, založenou na těch fotografiích. Ale přece jen věřili, že to bude právě tolik.

Mluvili spolu o té práci už tolikrát, že teď jim to číslo připadalo zcela reálné. Pět set tisíc dolarů. Byla to rána, jakou člověk potká jednou za život, o jaké oba dva snili; a ten sen se nyní zdál být na dosah ruky a oni se nehodlali snižovat k nějakým kompromisům, pokud šlo o jeho velikost. Henry vrtěl hlavou a upozorňoval je, že ve čtvrtek odpoledne bude mít k dispozici nejvýš pětasedmdesát tisíc a se zbytkem mu budou muset počkat do začátku příštího týdne, pokud jim to nevadí. Stvrdili dohodu podáním ruky a slíbili mu, že zboží dodají ve čtvrtek odpoledne.

Tahle část tedy byla v pořádku. Ani náhodou je nikdo nemůže přistihnout se žhavým zbožím v rukou, zbaví se ho hned, jak se odpoledne vrátí do města. A Henryho pověst je známá, ten je nepodvede, dodá zbytek peněz tak, jak slíbil, začátkem příštího týdne, nemohou od něj přece chtít, aby se mu doma povalovalo tolik peněz. Také se nemůže stát, že by vkráčeli do domu, kde je plno lidí, protože Reed bude s Kitty v ateliéru, a kromě toho mají v úmyslu zazvonit u dveří, než přeříznou ty telefonní dráty. Kdyby někdo přišel otevřít, namluví mu, že prodávají předplatné nějakého časopisu. Mimo to se dobře rozhlédnou a ujistí se, že tam nikdo nekosí trávník, nenatírá plot a tak podobně. Nestojí o nic nepředvídaného. Jakmile spatří něco nečekaného, sbohem a šáteček. Kitty dostane za to, že se obtěžovala, sto dolarů, zadarmo se sveze taxíkem zpátky do města a oni se vrátí domů a budou brečet do piva. Ne, na celé akci nenašel jedinou chybu, ani na jejich plánu, jak se zbavit kradeného zboží.

Pokud šlo o Jestřába, musel si Alex připustit, že mu v posledních dnech dělal velké starosti, zvlášť když se v úterý vrátil z výletu do Post Mills a našel před domem hasičské stříkačky a na chodníku postávali lidé, nájemníci, které znal. Věděl, že policisté tu a tam ohlásí neexistující bombu nebo vyvolá falešný požární poplach, aby dostali nájemníka z bytu a mohli mu tam podstrčit štěnici. To se ale děje při vyšetřování velkých případů, například když po někom jdou kvůli nějakým nelegálním čachrům a potřebují mu napíchnout telefon kvůli usvědčujícím důkazům nebo když mají podezření, že se chystá velký únos letadla, a při podobných věcech. Nakonec to přijde na pěkné peníze, vyhnat do ulic celý hasičský sbor jen proto, aby do domu proklouzl policejní technik. Nikdy neměl strach mluvit do telefonu, protože mu bylo jasné, že na obyčejného lupiče poldové tyhle fígle zkoušet nebudou, prostě ne. Ať si říkají, co chtějí, ale vůči lupičům mají vždycky respekt, nepovažují je za sprosté násilníky, ne, ještě nikdy neslyšel, že by nějakému lupiči napíchli telefon. Ale ty stříkačky před domem ho polekaly, užuž si začal myslet, že mu Jestřáb třeba přece jenom ten telefon podložil, a když večer telefonoval Archiemu, řekl jenom zklidni se a Archie okamžitě pochopil. Místo o práci u Reeda se bavili o počasí.

Mezitím mu ovšem Jessica pověděla, že v domě ten den opravdu hořelo. Stejně z toho byl nervózní.

Ale předpokládejme, tedy ne že by doopravdy věřil, že se to může stát, ale předpokládejme, že Jestřáb sbalí Daisy, odvleče ji na třináctý okrsek a začne na ni pálit otázku za otázkou, když je tak vystrašená a hrozí jí, že ji obviní z napadení. Řekněme, že by jí slíbil dohodu, že něco zašeptá prokurátorovi do ouška, a takové ty policejní kecy.

Naslibuje jí zmírněné nebo úplně stažené obvinění, jen když jim poví, kdy a kde plánují její kamarádi tu ránu ve Westchesterském okrese. On si však nemyslí, že by Jestřábovi něco prozradila, i kdyby jí sliboval modré z nebe, protože koneckonců má šanci přijít si na deset táců a tolik peněz taková štětka nevidí každý den. Než vydělá deset táců, musí odkroutit velkou spoustu čísel. Ne, nemyslí si, že by Daisy poldům pověděla něco víc, než co se už od ní dověděli.

Neviděl tedy vůbec žádnou možnost, jak by je mohli chytit, ale stejně ho ta práce znepokojovala a on nevěděl proč. Neustále si opakoval, že je to vážně hračka, že to bude životní rána, na kterou pořád čeká už od chvíle, kdy tenkrát v Bronxu rozbil to okno a odnesl si přenosné rádio a třicet dolarů v hotovosti. Pokud se opravdu ukáže, že to vyneslo tolik, kolik od toho všichni očekávali, nu, potom si samozřejmě koupí ten dům v Lauderdale a odveze tam Jess i s dítětem; prokristapána, to bude nádhera. Pověděl jí o tom včera večer. Slíbil jí, že tohle je jeho poslední vloupání, i kdyby z toho nakonec získali jenom pár šestáků. Vleze tam, najde jenom střádací prasátko a usmaženou omeletu, dobrá, konec, k čertu s tím. Už nikdy. Stejně spolu odjedou na jih, najdou si oba práci – slibuju ti, Jess, řekl, je to tak.

Tohle je naposledy. A než se od něj vrátila dolů, do svého bytu, musel jí slíbit, že jí ráno před odjezdem do Post Mills zavolá. Dnes ráno mu do telefonu řekla, že ho miluje, prosila ho, aby byl opatrný, a přinutila ho slíbit, že zatelefonuje ihned po návratu do města, ona o něj celý ten čas bude mít starost, musí jí slíbit, že zavolá. Miluješ mě, Alexi? zeptala se. Miluju tě, odpověděl, to víš že ti zavolám, hned jak budu zpátky. Miluju tě, Jess.

„Už tam budeme,“ prohodil Archie.

Alex mrkl na hodiny na palubní desce. Tri čtvrtě na dvanáct.

„Nerad bych tam dorazil před čtvrt na jednu,“

poznamenal, „musíme dát Kitty dost času, aby se rozjela.“

„Jo. Nezastavíme se někde na kafe?“

„Radši jo. Archie?“ Na chvíli zaváhal.

„No?“

„Nedělá ti tahle fuška starosti?“

„Ne,“ odvětil Archie.

„Mně taky ne,“ řekl Alex.

Zastavili se na kávu v jednom langstonském automatu naproti bance. Pozorovali provoz na ulici za oknem. Déšť poněkud zeslábl, ale i tak většina bankovních transakcí probíhala u okénka pro řidiče. Usrkávali kávu a přemítali o tom, že banka v takovém vidlákově by byla snadnou kořistí pro každého, kdo má odvahu a kuráž – třeba jako Tommy Palumbo. Když se obě ručičky na hodinách ustálily ve vzpřímené poloze, zaplatili za kávu, vyšli z automatu a rozjeli se do Post Mills. Archie byl klidný a uvolněný.

O sobě Alex věděl, že adrenalin mu začne stoupat až ve chvíli, kdy se pustí do prvních dveří. Hlavní vchod, zadní vchod, na tom nezáleží, jakmile se jich dotkne nástrojem, šťávy začnou proudit. Nástroje měli uložené v brašně v kufru auta. Archie pečlivě dodržoval předepsanou rychlost, jel nyní opatrně a zvolna. Nikdo z nich nepromluvil. Alex myslel na to, že plus minus za dvě hodiny budou oba bohatší o šedesát tisíc nebo i o víc. Dorazili do Post Mills a rozjeli se po Pembrook Road až k průseku, který si vyhlédli v úterý. Alex vystoupil z vozu, svěsil řetěz a zůstal stát v mírném dešti, zatímco Archie sjel s autem ze silnice. Zavezl auto co možná nejdál, až ho úplně zakryly stromy. Vyňal z kufru brašnu s nářadím a vrátil se k Alexovi, čekajícímu u silnice.

„Zkurvenej déšť,“ zaklel.

Kráčeli spolu po silnici a pak vyšplhali na zeď, táhnoucí se kolem Reedova pozemku. Prodírali se lesem k domu, v listoví jemně šuměl déšť a pod nohama jim stoupal řídký opar. Vyšli na příjezdovou cestu a zamířili přímo k domu.

Nikdo v dohledu. Archie natáhl ruku a stiskl tlačítko zvonku. Zevnitř uslyšeli odbíjení. Čekali. Nikdo nepřišel otevřít. Archie zazvonil ještě jednou a opět uvnitř začal odbíjet zvon.

„Co myslíš?“ zašeptal.

„Dáme jim pět minut,“ navrhl Alex.

„Nechci, aby Reed slyšel to vyzvánění až v ateliéru.“

„Kitty se o něj postará, neboj se.“

Archie znovu stiskl tlačítko zvonku. A zase to bimbání.

Obklopil je zvuk padajícího deště.

„Tak co říkáš?“ zašeptal Archie.

„Jdeme na to,“ rozhodl Alex.

Večer oslavovali u Daisy.

Měli pivo, whisky a lahůdky, pro které si poslali. Pili a jedli dosytosti, ale ze všeho nejvíc probírali události dnešního odpoledne v Reedově domě, opakovali tytéž historky dvakrát i třikrát a pokaždé se jim zasmáli.

Připomínali skupinu divadelních ochotníků na večírku po vystoupení. Jejich vyprávění bylo velmi kusé, nepřišli sem ani tak informovat Daisy, jako spíš vypovědět to nejdůležitější, co se dnes přihodilo. Často si skákali navzájem do řeči, Kitty si vzpomněla na něco, co se stalo v ateliéru, a Archie ji přerušil nějakou svojí historkou, ale sotva ji stačil dokončit, hned spustil i Alex. Daisy seděla v lenošce a většinou jen poslouchala. Měla zelené oční stíny a červenou rtěnku. Vypadala jako nějaká významná egyptská nevěstka nebo něco podobného, její světle hnědé oči přejížděly z jednoho na druhého, podle toho, kdo zrovna vyprávěl, a na rtech jí pohrával mírný úsměv.

„… nikdy bysme tu pitomou kasu nenašli,“ vykládal Archie.

„Něco takového jsem viděl poprvé v životě,“ tvrdil Alex.

„Ten tvůj mužský se mi líbil,“ pravila Kitty. „Vážně se mi zamlouval. Je to gentleman.“

„No, gentleman, to on je,“ souhlasila Daisy. Podala Alexovi skleničku, aby jí nalil, zavrtěla se v lenošce a sukně na zdravém stehně se jí trochu vykasala. Zachytila jeho pohled, překvapeně zvedla obočí, a zatímco jí doléval sklenici, upírala na něj své kočičí oči. Oči egyptské nevěstky.

„Hergot,“ ulevil si se smíchem Archie, „když jsi porazil tu vázu, člověče, myslel jsem, že dostanu nával krve do mozku. Daisy, něco tak hlasitýho jsi v životě neslyšela. Ten krám upad na kamennou podlahu, jako když vybuchne bomba, Neslyšelas to, Kitty?“

„Člověče, my jsme neslyšeli vůbec nic,“ tvrdila Kitty.

„Ten Reed myslí jenom na jednu věc, v domě by mohla vypuknout třetí světová, a on by stejně nic neslyšel.“

„Počkej, až se podívá do ložnice,“ zasmál se Archie.

„Touhle dobou už se tam podíval,“ podotkl Alex.

„My tam nechali takovej brajgl, tos v životě neviděla.

Fakticky to bylo jako třetí světová, Kitty. Pročesali jsme ten pokoj skrz naskrz, jak jsme pořád hledali tu kasu. A víš, kde nakonec byla?“

„Však už jsi nám to povídal, kde byla,“ odtušila Kitty.

„V podlaze!“ vyhrkl Archie, jako kdyby jim právě odhalil nejnovější tajemství. „Měli ji schovanou pod jedním z těch kamenů. To Alex ji našel.“

„Ne, ne, tys ji objevil, Archie.“

„Ne, já jsem jenom říkal, že jeden z těch kamenů je uvolněnej a abys o něj nezakop.“

„To mi ale poskytlo vodítko. Už jsi něco takového viděl?

Viděls někdy trezor v podlaze?“

„Nikdy.“

„A navíc to nebyl jen tak nějakej trezor, to ti povídám.“

„Vypracoval jsem si novej sval na ruce, jak jsem se na něm nadřel,“ tvrdil Archie.

„Už jsem si myslel, že to nedokážeme,“ přiznával Alex.

„A jak je možný, že se nevyznáš v kožišinách?“

popichoval Archie Daisy.

„Poznám norka, to je všechno, co poznám,“ odsekla Daisy.

„Jenže tohle byl černej norek, plná dýlka,“ vysvětloval Archie.

„A límec byl ze sobola,“ dodal Alex.

„Jenom tenhle kožich měl cenu šest táců,“ poznamenal Archie. „A víš, kolik hodily všechny kožišiny dohromady?

Jak to, že se nevyznáš v kožišinách, Daisy? Dohromady je to kožišin za sedmnáct táců, Vito se na ně kouknul, pokejval hlavou a povídá: Moc pěkné, mládenci. Vito se chová jako nějakej praštěnej profesor.“

„To sedí, jako profesor,“ zasmál se Alex.

„Moc pěkné, mládenci, a dal nám jenom pět táců, že prej to zaokrouhlí. Alex na něj ale vyrazil, jakýpak zaokrouhlování, člověče? Ty kožichy stojej sedmnáct táců a my chceme pět tisíc sto, bez zaokrouhlování. Zkurvenej Vito, chtěl by nás švihnout o prašivou stovku.“

„Však jsme ji dostali,“ řekl Alex. „Jak jsi na tom, Daisy?

Dáš si ještě trochu?“

„Ale jistě.“ Nastavila sklenici. Alex se zvedl ze svého místa a přistoupil k lenošce s lahví v ruce. Sklonil se nad ní, nalil jí sklenku a ona ho upřeně pozorovala těma očima egyptské kočky. „Opatrně člověče, opiješ mě a pak pro tebe nebudu dost dobrá.“

„Ty chceš být pro mě dobrá?“ zeptal se.

„Záleží na tom,“ usmála se.

„Když jsme ho otevřeli, málem to se mnou seklo,“

halasil Archie. „Co v tom trezoru bylo za materiál! Ten chlápek musí bejt cvok, nechávat si takový věci doma.“

„A kde by je měl mít?“ divil se Alex. „Když si jeho žena chce vzít náramek, má snad utíkat do banky?“

„Jeden ten náramek byl dočista k nevíře. Dva a půl centimetru širokej a nejmíň pět set diamantů kolem…“

„Nejcennější byly ty diamanty s markýzovým výbrusem,“ upřesnil Alex.

„Pětašedesát táců, Kristova noho!“ plácal se Archie do stehen.

„Jistě, ty markýzové diamanty měly dohromady sedmadvacet karátů.“

„Tahle fuška by stála za to už jenom kvůli tomu náramku.“

„Prsten a náramek. Ty dvě věci z toho udělaly velkou ránu.“

„Kdybys viděla ten prsten, Kitty,“ rozkládal Archie.

„Byl to zásnubní a v něm tři diamanty Z toho dva hruškovitý, každej po dvou karátech. Neříkal to tak Henry, Alexi? Že maj každej po dvou karátech?“

„Více méně.“

„A ten velkej, kulatej diamant uprostřed, kolik povídal, že má karátů?“

„Osmnáct.“

„Člověče!“ zvolal Archie.

„Víš, jakou má ten prsten cenu?“ zeptal se Alex Daisy.

„Jakou, zlato?“

„Pětasedmdesát tisíc. Ten prsten a náramek dohromady, to je velikánská rána sama o sobě.“

„Největší, jakou jsem v životě trefil,“ přiznával Archie.

„I po rozdělení. Vůbec největší. Tys někdy udělal lepší zátah, Alexi?“

„Nikdy.“

„Vy, holky, můžete jít rovnou do penze se svým podílem,“ tvrdil Archie.

„No jo, to určitě,“ odfrkla Kitty.

„Myslíš, že si dělám srandu? Víš, kolik jsme v tom domě pobrali?“

„Kolik?“

„Jen šperků tam bylo za víc než čtyři sta tisíc a k tomu sedmnáct za kožišiny…“

„Dohromady čtyři sta dvacet dva,“ doplnil Alex. „Skoro tolik, kolik jsme si představovali, Archie. Zatraceně blízko tomu, co jsme odhadli.“

„Přesně tak, čtyři sta dvacet dva. Kolik dělá třicet procent?“

„Necelých sto sedmadvacet.“

„Správně, a vy, děvčata, se podělíte o patnáct procent z toho…“

„Myslela jsem, žes nám každý slíbil deset tisíc,“ ozvala se Daisy.

„To jsem počítal s půlmiliónem,“ namítal Archie.

„A já počítala, že dostanu deset tisíc.“

„To jsme vypočítali z půl milionu. Jenže to dělá jenom čtyři sta dvacet dva, počítáme to na rovinu, nechceme tě natáhnout jako ten podělanej Vito. Kolik dělá patnáct procent z našeho vejvaru, Alexi?“

„Dej jim těch deset,“ přemlouval ho Alex.

„A proč?“

„Mají si rozdělit skoro devatenáct táců. Tak jim dáme po deseti, no co, do háje s tím.“

„Hele, nějak moc štědře rozdáváš z mých peněz,“

kabonil se Archie.

„Aby ti nepuklo srdce, Archie,“ posmívala se Kitty.

„Ále co,“ rozesmál se Archie. „Máš pravdu, do háje s tím, dáme jim po desíti. Největší rána mýho života, do háje s tím. Všichni jsme na tom dělali, nemám pravdu? Do háje s tím.“

Seděli, popíjeli a povídali až skoro do půlnoci. Tehdy Kitty požádala, jestli by mohla dostat svůj podíl nebo alespoň část z toho, co zatím mají, protože potřebuje rychle najít Transita a zaplatit mu, co mu dluží. Vysvětlí tomu hajzlovi, že jestli se k ní jenom přiblíží, dá ho sebrat za obtěžování. Od Vita dostali pět tisíc sto a od Henryho pětasedmdesát tisíc. Po chvilce počítání rozhodli, že děvčatům mohou vyplatit hned teď po šesti tisících a další jim dají, až dostanou zbytek od Henryho. Kitty si bankovky přepočítala a hned podala dva tisíce dolarů Alexovi.

„Jsme si kvit, je to tak?“ prohodila.

„Jsme vyrovnáni,“ přisvědčil Alex.

„Fajn,“ řekla. „Musím běžet a povědět Transitovi, co si o něm myslím.“

„Půjdu s tebou,“ ozval se Archie. „Musím navštívit svoji sociální pracovnici.“

„Já se asi zdržím a dám si ještě sklenku před spaním,“

mínil Alex. „V pořádku, Daisy?“

„Ale jo, klidně,“ ujistila ho Daisy.

Vzepřela se na berlích a šla otevřít Archiemu a Kitty.

Peníze nechala na stole. Archie s Kitty jim popřáli dobrou noc a odešli. Daisy za nimi zamkla a zapřela dveře dřevěnou tyčí. Archie na ně ještě něco hulákal ze schodiště, ale nebylo mu rozumět. Po několika minutách uslyšeli, jak se Kitty před domem směje.

„Tohle radši uklidím,“ zabručela Daisy a sebrala ze stolu peníze. „Nebo se ani nerozkoukám a vybílíš mě taky.“

Odbelhala se do ložnice, ve dveřích zaváhala a otočila se k němu se slovy: „Tak ty si chceš dát se starou Daisy panáka před spaním, jo?“

„Tak jsem si to naplánoval,“ přikývl.

„Mhm,“ usmála se, „nalej mi taky jednu, jo? Hned jsem zpátky.“

Zašla do ložnice, slyšel, jak otevřela zásuvku v prádelníku a zase ji zavřela. Potom si Daisy začala broukat nějakou melodii, kterou neznal. Nalil si, poslouchal, jak si prozpěvuje, a pak si šel sednout na lenošku, aby tam na ni počkal. Když se vrátila, měla na sobě dlouhou hedvábnou róbu staženou páskem. Usedla k němu na lenošku.

„To od tebe bylo hezký, Alexi,“ poznamenala. „Myslím to, žes nám dal celejch deset.“

„Však jsme na tom pracovali všichni,“ odpověděl Alex.

„Co podnikneš se svým podílem?“

„Kdo to má sakra vědět?“ pokrčil rameny. „Peníze nikdy nevydrží moc dlouho.“

„To je fakt, nevydržej.“

„Byla to velká rána, ale žádná životní akce. To nejsou peníze, s kterými by člověk mohl odejít z branže. A kromě toho, já nemám nikdy stání. Jak moc dlouho sedím na místě, nemám stání.“

„Mhm,“ zavrněla. „Podej mi ruku, hochu.“

Ve dvě hodiny ráno se probudil v Daisyině posteli a na chvíli nevěděl, kde je. Opřel se o polštář a zamžoural po místnosti, pokoušeje se rozeznat ve tmě nějaké výraznější obrysy. Všiml si jejích berlí, opřených o postel, a vzpomněl si, kde je. Také si vzpomněl na svůj slib Jessice, že jí zavolá, hned jak se vrátí do města. Zvažoval, jestli by neměl vstát a zaskočit k telefonu do obývacího pokoje, zavolat jí, že měl něco důležitého, povědět jí…

Ať si trhne nohou, pomyslel si a ulehl znovu vedle Daisy.

Přeložil Miroslav Košťál

Vydalo nakladatelství Jiří Buchal – BB/art v roce 2003

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 1975 by Ezra Hannon

All rights reserved

Z anglického originálu Doors (Published by Avon Books, New York) přeložil © 2003 Miroslav Košťál

Báseň na str. 18 byla původně otištěna v časopise New Yorker © 1963

Redakce textu: Ludmila Havlíková Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky © 2003 Bohumil Fencl Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-174-1

Document Outline

JEDNA

DVĚ

TŘI