„Dějiny Mexika jsou historií muže hledajícího své předky. Byl ovlivněn stejně tak Francií, Španělskem a Spojenými státy jako militantními stoupenci indigenizmu 1

ve své vlastní zemi a dějinami se řítí jako nefritová kometa vysílající tu a tam záblesky zeleného světla. Co vlastně hledá na své výstřední pouti? Chce se vrátit na začátek katastrofy, která ho tolik poznamenala: chce být opět sluncem, chce se vrátit do ústředního bodu života, ze kterého byl kdysi vyhnán. (Je tento den totožný s počátkem dobytí Nového světa Španěly? Nebo s vyhlášením nezávislosti?) Naše samota má stejné kořeny jako víra v Boha. Je to jistá forma osiřelosti, pochmurné vědomí, že jsme byli vytrženi z vesmíru, a zároveň žhavá touha hledat: let tam a zpět, úsilí obnovit pouta, která nás pojila s vesmírem.“

Labyrint samoty, OCTAVIO PAZ

1Hnutí za zrovnoprávnění indiánů

1

VĚDĚLA, ŽE MU TO BUDE MUSET ŘÍCT ještě předtím, než se Andy vrátí na východ, a jen hořela nedočkavostí, aby to měla konečně za sebou a zbavila se toho jednou provždy. Přijel do Kalifornie jen a jen kvůli ní a v posledních několika týdnech to také dával jasně najevo, a ona věděla, že po ní bude chtít, aby se konečně rozhodla a začala s ním chodit. Ona teď ale neměla zájem s někým chodit, a už vůbec ne s kýmsi, kdo navštěvuje Darmouth, což je čtyři a půl tisíce kilometrů odsud, na druhé straně mu ale nechtěla ublížit. Znala Andyho příliš dlouho, seznámili se, když byl ve druhém ročníku střední školy ve Venice a ona sem právě přijela studovat. Byl navíc prvním chlapcem, kterého kdy políbila. Proto mu teď nechtěla ubližovat, také ale neměla v úmyslu něco si s ním začít, nechtěla nikomu dávat sliby, které nemůže splnit. Dnes se mu všechno chystala říct.

To, co mu řekne, si začala připravovat v hlavě, když mířila ke školnímu parkovišti, kde nechala vůz, přemýšlela, zda bude lepší říct mu to předtím, než se jí na to zeptá, nebo zda počkat, až s tím začne sám – možná ale také, že se jí na to nezeptá vůbec, to by bylo asi to nejlepší, co by se mohlo stát, v něco takového ale nemohla příliš doufat. On se jí na to zeptá, dobrá, a ona mu bude muset říci ne, pokud se jí ovšem nepodaří naznačit mu ještě předtím, než se na to sám zeptá, jaká bude její odpověď, to by však od ní bylo dost kruté. A tak šla po chodníku a s kabelkou přehozenou přes pravé rameno a knihami přitisknutými k hrudi se kousala do rtu. Když uviděla červené porsche, zamířila k němu plavnými bočními přískoky, kterými se občas pohybovala od časů, kdy jí bylo třináct a kdy začala pečlivě studovat, jakým způsobem stojí před fotografem modelky v Mademoiselle a Seventeen, i to, jak sedí, jak vyskakují do vzduchu nebo jak se jednoduše opírají o mramorový sloup na nějakém středomořském ostrově. Viděla je v duchu, jak jdou po ulici, oním dlouhým, elegantním, odměřeným krokem, a později zkoušela sama chodit tak, jak si myslela, že modelky chodí, takže teď, v sedmnácti, bylo tohle všechno rozhodně něčím víc než jen výrazem vlastní, pečlivě nacvičené afektovanosti. Sarah, vysoká dívka s dlouhýma nohama, za kterou vlály blonďaté vlasy, se začala v chůzi přehrabovat v kabelce a hledala klíče od auta a stále horečně přemýšlela, co řekne později toho dne Andymu.

Auto, které někdo zaparkoval vedle jejího, bylo bílé dvoumístné kupé s pevnou střechou a modře natřenými dveřmi, vyrobené na objednávku. Měla pocit, že je to falcon z počátku šedesátých let, a když odemkla dveře svého vozu a hodila na vedlejší sedadlo knihy a kabelku, jen tak mimochodem se na ně zahleděla. Nasedla si, strčila klíček do zapalování, a otočila jím. Uslyšela, jak motor zlehka zavrčel a zase zhasl, a řekla jen tak sama pro sebe: „No tak, naskoč!“ Po chvíli zkusila nastartovat znovu. Za studených rán na pobřeží musela často zkoušet startovat několikrát za sebou, než se motor rozběhl. Teď ale byly tři hodiny odpoledne a porsche se celé den peklo v paprscích zářijového slunce a ona nechápala, proč motor nenaskočil ihned. Otočila klíčkem zapalování ještě jednou. Motor opět jen několikrát slabě škytl a pak zhasl definitivně. Zkusila to ještě jednou. „Kruci,“ ulevila si, vystoupila z vozu, zvedla kapotu a zahleděla se bezradně na motor před sebou.

„Co s tím máte?“ ozval se za jejími zády něčí hlas.

Polekaně se otočila. Mladíkovi, který stál vedle vozu, mohlo být sedmnáct nebo osmnáct, hluboko do čela měl naražen hnědý slaměný klobouk s úzkou střechou. Oči pod okrajem toho klobouku byly temně hnědé, skoro černé. Měl na sobě bílé tričko, hnědé keprové kalhoty a kostkovanou bavlněnou košili, kterou si přes tričko oblékl, aniž si zapnul knoflíky. Měl světlou pleť a postrádal indiánské rysy, které měli někteří Mexičané, nebylo ale nejmenších pochyb, že je přesně to, co je: pravý chicano. Chvíli váhala, než mu odpověděla. Ať už se s vozem stalo cokoli, nemusí ho to vůbec zajímat, a ona navíc příliš spěchá, než aby se dávala do řeči s někým, koho vůbec nezná. Tak ale jako nechtěla zranit toho dne Andyho – panebože, už aby to měla za sebou – nechtěla ani teď, aby si o ní tenhle mladík myslel, že je nafoukaná, protože se koneckonců pouze ptal, co je s jejím vozem.

„Nechce nastartovat,“ řekla.

„Mohu se na to podívat?“ zeptal se. „Trochu se ve vozech vyznám.“

„No…“ začala a její oči nejspíš prozradily, že mu moc nevěří, protože okamžitě vyhrkl: „Nebojte se, nezačnu tím, že vám strhnu poklice.“

Podívali se jeden na druhého.

„Nasedla byste a zkusila to ještě jednou?“ požádal ji.

Podívala se na něj a několik vteřin rychle přemýšlela a on ji upřeně sledoval. Náhle si uvědomila, že na sedadle vedle řidiče nechala kabelku, a něco jí řeklo, že by si měla dát pozor na věci, které má uvnitř. Možná jí nestrhne poklice, může se spokojit s dvanácti dolary, které má v peněžence. A pak jsou tam všechny ty věci, které vynesla v posledních čtrnácti dnech ze školních skříněk – rychle si proto nasedla do vozu. Mladík strčil hlavu pod kapotu a prohlížel motor. Vypadal dost sebevědomě, i v tom směšném klobouku a kostkované košili visící přes kalhoty.

Připomínal jí předáka v továrně kontrolujícího na výrobní Unce vůz, se kterým něco není v pořádku.

„Dobrá, zkuste nastartovat,“ řekl.

Otočila klíčkem, nestalo se ale nic. Tentokrát motor ani neškytl.

„Otočte klíčkem,“ řekl.

„Otáčím,“ řekla.

„Myslím klíčkem v zapalování.“

„Je tu snad nějaký jiný klíček?“

„Otočila jste jím teď?“

„Ne,“ řekla.

„Dobrá, tak to teď udělejte, ano?“

Poslechla ho a otočila klíčkem v zapalování. Motor ani neškytl.

„Otočila jste jím?“

„Ano,“ řekla.

„Co s tím krámem může být?“ pronesl jakoby jen sám k sobě.

Seděla za volantem a pomalu se jí zmocňoval vztek, protože toho podle všeho věděl o autech ještě méně než ona.

Měla zlost o to víc, že se chtěla co nejrychleji dostat do Mariny del Rey, aby si promluvila s Andym a vyřídila tamtu věc. To nejlepší, co teď zřejmě mohla udělat, bylo zavolat otci do kanceláře a říct mu, aby sem poslal někoho, kdo by se na vůz podíval a buď jej nastartoval, nebo nechal odtáhnout do autoopravny, namísto toho, aby přihlížela, jak se jí nějaký Mexikán se směšným kloboukem na hlavě přehrabuje v motoru.

„Co tam děláte?“ zeptala se.

„Zkuste to ještě jednou,“ řekl.

Poslechla ho. Nestalo se však nic.

Zůstal stát s rukama v bok a chvíli zíral nevěřícně na vůz, a pak řekl: „Co jste s tím autem provedla?“

„Co jsem s ním provedla?“ řekla, otevřela dveře, vystoupila si z vozu a obešla jej zepředu. Stoupla si ke zvednuté kapotě s rukama v bok podobně jako on. „Seděla jsem uvnitř, nedělala jsem nic.“

„Ještě jsem v životě neviděl vůz, který by vůbec na nic nereagoval jako tenhle,“ řekl. „Máte v baterce vodu?“

„Nevím,“ odpověděla.

„Tak se podíváme, jestli v ní máte vodu.“

Nechtěla, aby se jí přehraboval v motoru, nechtěla, aby udělal cokoli, co by mohlo jejímu vozu nějak uškodit, on už ale odšroubovával čepičky nahoře na baterii. Řekla si, že snad proboha nic nepokazí, když se podívá, jestli je v baterce voda.

„Vám se tenhle vůz líbí?“ zeptal se.

„Ano, líbí,“ přitakala.

„Kolik stál?“

„Nevím. Byl to dárek. Dostala jsem ho k sedmnáctým narozeninám.“

„Hezký dárek,“ řekl. Ponořil prsty do nádržek baterie, pokrčil rameny a řekl: „Vody je tam dost. Vůbec ale nevím, co by s tím k čertu mohlo být.“

„Přesto vám děkuji,“ řekla.

„Chcete odvézt domů? Kde bydlíte?“

„V Marině del Rey.“

„Tak jej zamkněte,“ navrhl. „Odvezu vás domů.“

Podívala se mu do tváře.

„Díky,“ řekla. „Mohu zavolat otci.“

„Dobrá,“ odtušil a znovu pokrčil rameny. Otočil se k falconu zaparkovanému vedle jejího auta, strčil do otevřeného okénka hlavu, na které měl stále ten klobouk, a otevřel dveře. Vlasy měl stejně tmavé jako oči, byly dost dlouhé a padaly mu do čela. Sedl si za volant, nastartoval, zeširoka se na ni usmál přes otevřené okénko a pak řekl: „Pošlu vám ráno účet.“

„Jasně,“ řekla zachmuřeně a sledovala, jak couvá a potom odjíždí z parkoviště pryč.

ANDYMU TO STÁLE JEŠTÉ NEŘEKLA.

Doufala, že mu to řekne v pátek večer, nevěděla ale, jaký skvělý večer naplánuje, a když potom seděla naproti němu u stolu možná v té nejdražší restauraci v Beverly Hills, dokázala si spočítat, co tohle všechno stálo, a v duchu se modlila, aby se jí na to nezeptal teď, i když ne proto, že měla před sebou na talíři filet mignon se muce béarnaise, porce za čtyři dolary. Několikrát se jí zdálo, že se jí na to chce v nejbližší chvíli zeptat, že se každou vteřinou chystá k tomu, čeho se tolik obávala, pokaždé mu do toho ale něco vlezlo.

Nejprve se ho číšník zeptal, zda monsieur bude chtít k jídlu nějaké víno, přičemž se spiklenecky zahleděl na Sarah, aby jí s francouzským šarmem naznačil, že je připraven ignorovat skutečnost, že ještě není plnoletá, a tudíž jí nikdo nesmí v restauraci nalévat alkohol. Andy zvedl tázavě obočí, ona ale zavrtěla hlavou, protože nechtěla riskovat, že si špatně vysvědila číšníkův pohled. Mohla Andyho uvést do pořádných rozpaků, pokud by po ní číšník opravdu chtěl průkaz totožnosti. Podruhé to bylo v okamžiku, kdy začal mluvit o dvou mladících ze stejného univerzitního bratrstva, se kterými bydlí v New Hampshire a kteří oba mají doma přítelkyně, dívky, s nimiž jsou ve skutečnosti zasnoubeni a s nimiž jsou v ustavičném kontaktu díky pravidelným meziměstským telefonátům a dopisům, užuž se zjevně chystal přejít k té záležitosti, která nad nimi visela jako bouřkový mrak, jenž se každou chvíli může protrhnout, když se číšník zničehonic objevil znovu a zeptal se jich, zda by pojidle nechtěli čokoládový nákyp, protože si jej v takovém případě musí objednat už teď, neboť jeho příprava trvá půl hodiny. A když se oba rozhodli, že si skutečně dají čokoládový nákyp, číšník se dalších pět minut rozplýval nad vynikající crěme anglaise, další specialitou podniku, přičemž dopodrobna popsal, jaké přísady se do toho dávají, a Andymu tak znovu zabránil, aby se pustil do námětu, pro který si tak pečlivě připravoval půdu pod nohama, s pomocí všech těch řečí o členech svého bratrstva a jejich meziměstských láskách.

„Z Beverly Hills odjížděli krátce před půl jedenáctou a po celou cestu od Sunset Boulevardu až k Marině del Rey hovořili o tom, co chce Sarah dělat, až v červnu skončí školu (i když ho podezřívala, že se neustále snaží hovor stočit směrem, jakým by se mu zamlouvalo). Řekla mu mimo jiné, že si podala přihlášku na Yale, kterou si zvolila jako první školu, přičemž jako druhou si vybrala Vassar, a on rychle řekl: Jé, to bude skvělé, budeš na východě, obě jsou blízko Hannoveru. V každém případě budeš blíž než teď.“ A ona si pomyslela Teď to přijde a řekla si, že by o svých plánech měla rychle přestat hovořit, než se jí na zeptá na to, na co se celý večer chce zeptat, jenomže to neudělal. Namísto toho se jejich rozhovor stočil k současným možnostem profesionálních fotbalových týmů, což bylo téma, které nenáviděla. Když potom chtěl vůz zaparkovat nedaleko přístavní hráze, u které kotvil člun jejího otce, začala si stěžovat, že musí jít brzo do postele, protože – byla to ovšem pravda – s lodí odjíždějí na celý víkend na zkušební plavbu, první od chvíle, kdy ji umístili do suchého doku kvůli nezbytné opravě trupu. A tehdy Andy pozval sám sebe na nedělní plavbu – sobota, jak mu řekla, nepřipadá v úvahu, protože její otec nechce, aby se mu někdo pletl na palubě pod nohama – a najednou byla neděle a ona mu to stále neřekla.

Abigail II měřila přes sedmnáct metrů, byla to motorová jachta s celokovovým trupem, vybavená plachtami od společnosti Rhodes, postavená v roce 1966 v Holandsku.

Lassiterovi ji koupili před pouhými dvěma lety. Nahradila Abigail I, dvanáctimetrovou dvoustěžňovou jachtu, přičemž obě lodi své jméno dostaly po její matce. Na palubě nové jachty byly dvě prostorné kajuty pro hosty a dvě koupelny se sprchou. Svou přídí připomínala klipr a oplachtováním zase kutr a ke vjezdu do přístavu v Marině del Rey se teď blížila s čerstvou brízou v zádech. Hlavní plachta se jí vzdouvala ve větru, a zatímco předháněla jinou loď, mohutně nadskakovala na vlnách. Obloha byla zářivě modrá a moře se oslnivě třpytilo. U kormidla jachty stál sám Henry Lassiter, dvaačtyřicetiletý, dobře vyhlížející muž ve žluté odřené námořnické kazajce, který se smál do větru jako pirát vracející se s kořistí. Andy Blair, vykloněný v lanoví do vln tak, že takřka ležel na hladině, v šedém tričku se znakem Darmouthu, nadšeně křičel: „To to frčí, doktore Lassitere!“

Sarah ho pozorovala, pozorně si prohlížela jeho opálenou tvář a světlé vlasy vlající ve větru a přemýšlela v duchu, jestli nedělá chybu. Ne, pomyslela si. Udělej to, cos chtěla udělat. Víš přece, co chceš. A tak udělej přesně to, cos chtěla udělat.

Dorazili plnou rychlostí do přístavu a pak nechali jachtu klouzat setrvačností k molu a Sarah vyskočila nahoru, aby uvázala lana, která jí hodil Andy. Bylo téměř šest hodin, ráno musel brzy vstávat, aby stihl letadlo v devět. Vůbec ji proto nepřekvapilo, když řekl: „Nechceš si dát pivo? Rád bych s tebou probral pár věcí.“

„Jistě,“ řekla.

Odešla do podpalubí pro dvě plechovky piva, zatímco její otec skasával plachty. Jasně a na rovinu, říkala si v duchu, řekni mu to jasně a na rovinu. Když se ale potom s Andym procházeli v zapadajícím slunci po molu, s otevřenými plechovkami v ruce a usrkávali pivo, začala zničehonic popisovat taktiku, kterou její otec použil přede dvěma roky při jednom závodě. Andy, který vedle ní kráčel v ošoupaných lodních teniskách a se skloněnou hlavou, se tvářil, jako by bedlivě naslouchal, ona ale viděla, že myslí na něco úplně jiného.

„Táta koupil první loď, když jsme se přistěhovali na Marinu del Rey,“ řekla. „A tohle je druhá loď, Abigail II, takže to muselo být někdy před mými patnáctými narozeninami. To je ale jedno, chci ti vysvětlit, co jsme provedli…“

„Ty jsi byla součástí posádky?“ zeptal se Andy.

„Jasně.“

„Opravdu?“

„Jasně, co je na tom divného? Start se nám tehdy náramně povedl, získali jsme nejméně stometrový náskok…“

Kráčel mlčky vedle ní, hlavu měl skloněnou k zemi, a ona se strachem v srdci čekala na okamžik, kdy ji přeruší a zeptá se na to, na co se stále nezeptal. Došli mezitím na konec hráze. Mlela páté přes deváté, vyprávěla mu o tom závodě, a pak si s ním sedla na převrácený člun, slunce už viselo nízko nad obzorem a moře bylo oranžové a rudé.

Vůbec nenašla odvahu k tomu, aby přestala mluvit.

„…to se ti právě snažím vysvětlit. Můžeš se pokusit setřást loď, kterou máš za sebou v závěsu, v devíti z deseti případů ale nabere stejný kurs jako ty. A ty bys měl být schopen zůstat před ní, ledaže je to o hodně rychlejší loď…“

Chytil ji prsty za bradu a ona rychle přestala mluvit a odvrátila se.

„Ne, nedělej to,“ řekla. „Prosím.“

„Proč ne?“

„No… protože to jednoduše nechci, proto.“

„Proč ne, Sarah? Už jsme spolu přece…“

Zhluboka se nadechla. „Já… já už se na to tak nedívám,“

řekla. „Promiň, Andy.“ Zahleděla se mu do tváře a uvědomila si, jak ho ranila, a nenáviděla v tu chvíli samu sebe, a málem vztáhla ruku, aby se ho dotkla, pak ale řekla ještě jednou: „Promiň, Andy.“

2

TÉHOŽ NEDĚLNÍHO VEČERA, když slunce pomalu mizelo za obzorem a barvilo oblohu doruda, se v nevelké vzdálenosti od převráceného člunu, na kterém seděli Sarah s Andym a kousali se do rtů, opřel Emílio Mendéz o blatník svého modře a bíle natřeného falconu a na půl ucha poslouchal, co říká César. S Césarem byla vždycky ta potíž, že příliš rád poslouchal sám sebe. K jádru věci se vždy dostal až po rozvláčném úvodu, při kterém nikdy neopomenul vyzdvihnout vlastní zásluhy. A teď sáhodlouze žvanil o tom, jak kdysi společně vymysleli jméno klubu.

Jako by to nikdo z nich nevěděl. Klub se jmenoval Los Aztecas a César se jim snažil připomenout, že chicanos odvozují svůj původ od Pátého slunce, což je Španělsky El Quinto Sol, a oni tak svůj klub pojmenovali z tohohle důvodu a vždycky by to měli mít dobře na paměti.

„Jak sme ale mohli dopustit, aby se našemu člověku přihodilo něco takovýho?“ zeptal se.

Emílio v tom neviděl žádnou souvislost, nedal to ale na sobě znát. Když se César pustil do některého ze svých proslovů, bylo lepší nechat ho žvanit. Nechat ho a trpělivě naslouchat, až se dostane tam, kam se chce dostat. César byl prezidentem klubu a byl to hezký sedmnáctiletý mladík (minimálně si to o něm myslela všechna místní děvčata) s ostře řezanými rysy, které zdůrazňovaly skutečnost, že v něm koluje španělská i indiánská krev, jak o tom alespoň vždycky mluvil. Hovořil s lehkým španělským přízvukem, a kdykoli chtěl něco zdůraznit, gestikuloval u toho rukama.

Měl na sobě stejné oblečení jako ostatní chlapci – hnědé keprové kalhoty a bílé tričko a přes ně rozepnutou kostkovanou košili. Jednotliví členové klubu se lišili pouze barvou košile, jinak se oblékali stejně.

„Kovboj říká, že tam včera v noci hodili láhev,“

prohlásil César a klesl hlasem, aby podtrhnul důležitost toho, co jim právě sdělil. „Řekni jim to, Kovboji.“ Otočil se k vysokému chlapci s hnědou kůží a úzkým liščím obličejem, zadíval se však na Emília, aby ho upozornil na to, že má téhle věci věnovat náležitou pozornost.

Kovboj se po Césarově pobídce obrátil tváří k Emíliovi a řekl: „Sí, Hippo a jeho bratr hodili láhev s benzínem do okna a dědek výběh ven. Byl to stejný ruco, na kterýho si vyšlápli předevčírem. Je tu nelegálně.“

„Kdo jiný mu může pomoct než my?“ řekl César. „Jsme jeho bratři. Jsme chicanos. Kdyby se něco takovýho stalo na Marině, poldové by tam byli do minuty.“ Zvýšil hlas a začal mluvit tak, jak byl přesvědčen, že hovoří policisté z Mariny del Rey. „Promiňte, pane. Omlouvám se, pane. Někdo hodil zápalnou láhev do vaší postele, pane? Chytneme ho, pane, buďte bez starosti, pošleme ho okamžitě do chládku.“ A pak pronesl hlasem, jaký používal normálně: „Venice ale není Marina. Mohu hodit z Venice šutr, který přistane na Marině, co tím ale dokážu? Někteří dokonce chodí na stejnou školu jako kluci z Mariny, to je teď ale úplně fuk.“

Emílio ho poslouchal na půl ucha a myslel přitom na modrookou blondýnu na parkovišti, která k narozeninám dostala červené Porsche 914. Sladká americká kočička. Kde bydlíš, zeptal se jí, a ona řekla na Marině. Kde jinde? Tady v našem barriu? V téhle všivé čtvrti? Tady, v bílém domku z překládaných prken na Windward Avenue, s hnědými rámy v oknech i na dveřích a bílým plotem ze zašpičatělých latěk, který se táhne ze všech stran kolem zahrádky? Ani neví, jak se postarat o to pitomé auto. Nesnášel lidi, kteří nemají náležitou úctu k autům. Motor jeho vlastního vozu chodil jako hodinky. Pneumatiky Keystone Classic, osobně je nandával na kola, čtrnáct palců na šest vepředu, patnáct na deset vzadu. Osmipalcový volant s modrým vinylovým povlakem. Nejlepší kára v celé čtvrti. No, skoro.

„Tak, co s tím budem dělat?“ zeptal se Kovboj.

No dobrá, pomyslil si Emílio. Přestaň s tou reklamou na sebe sama nebo přepni kanál. Podíval se na Césara a čekal.

Ten si dával na čas. Když poslouchal podobné kecy, César nikam nespěchal.

„Chtěl bych jim ukázat, zač je toho loket,“ řekl konečně hlasem připomínajícím šepot. „Říkáme si Aztékové, takhle se náš klub jmenuje, ne? A jsme na to taky hrdí, ne? Jak ale můžem dovolit, aby si sem jen tak přišli a útočili na naše lidi? Nedá se nic dělat. Ukážeme jim, zač je toho loket.“

Vicente, kterému bylo patnáct a byl nejmladším členem klubu, zničehonic řekl: „Hippův brácha chtěl před čtrnácti dny znásilnit jeho dceru.“ Podíval se rychle na Césara, jako by v jeho očích hledal souhlas nebo povolení zapojit se do debaty, a možná obojí. César krátce přikývl a naznačil mu, aby pokračoval. „Kdyby se tam neobjevil Dýka…“

„To je fakt,“ přerušil ho Dýka. Bylo mu sedmnáct a pyšnil se tenkým knírkem, díky kterému vypadal jako karikatura mexického bandity ze špatného westernu. Měl trochu plačtivý hlas a mluvil se silným přízvukem. Už tu žil čtyři roky, stále ale mluvil jako ilegál. „Dal jí na krk kudlu,“

řekl a zeširoka se usmál, aby zdůraznil, jak moc se podobá mexickému banditovi. „Nakopal jsem mu zadek.“

„Už jste všichni rozhodnutí, tak co se mě ptáte?“ řekl Emílio.

„Ještě jsme nic nerozhodli,“ řekl César. „Proto se tě ptám, co si o tom myslíš.“

„Dobrá,“ řekl Emílio. „Myslím si, že bychom to měli nechat plavat. Jestli rozbijeme hubu těm dvěma motorkářům, přeneseme tím válku do naší čtvrti. A to není dobré, Césare.“

„A já říkám, že bychom jim měli dát lekci,“ nesouhlasil César.

„Prezident jseš ty, takže dělej, co uznáš za vhodné. Pak ale nevím, proč ses mě vůbec ptal, co si o tom myslím.“

„Ptal jsem se, protože…“

„Zeptal ses mě a teď můžeš klidně ten svůj plán provést.

Ale je na hovno, Césare…“

„Musí dostat lekci.“

„Však jo,“ řekl Emílio.

„Kdy, Césare?“ zeptal se Kovboj.

„Dnes v noci.“

„Řeknu to ostatním,“ prohlásil Dýka. „V kolik?“

„O půlnoci,“ řekl César. „Až budou ti buzeranti chrápat.“

Emílio LEŽEL V POSTELI, poslouchal, jak hlasitě tikají hodiny a čas se nezadržitelně posunuje vpřed, k půlnoci, a doufal, že matka už bude spát, až vypadne z domu. Myslel na to, co mají před sebou, a znovu si řekl, že je to špatně, protože tím na sebe přivolají jenom další odvetu. Měl se Césarovi postavit energičtěji, měl mu říct jasně Ne, vykašleme se na ty motorkáře, zítra sem přijdou a budou mít s sebou tisíc dalších, jaký to má smysl? Mohl v takovém případě počítat s Kovbojem, protože ten vždycky změnil názor, když se mělo o něčem hlasovat. Dýka byl něco jiného, podlézavý pitomec, který vždycky souhlasil s Césarem, cokoli navrhl César, bylo totiž v pořádku. Pojďme a opícháme tvoji sestru, Dýko, co říkáš? Skvělý nápad, Césare, pojďme, Césare.

Už od samého začátku, od chvíle, kdy založili klub, se všichni čtyři projevovali takhle. Kolik jim tehdy bylo – třináct, čtrnáct? Ve čtvrti byly ještě další dva kluby, Los Chamucos a Los Cuchillos, César Arrelano však nechtěl mít ani s jedním nic společného, patrně proto, že tehdy byl malý kluk, samá kost a kůže, a žádný z nich nestál o kluka, který není k ničemu, když dojde na pranici. O Emília se už zajímali Los Chamucos a on už byl z poloviny rozhodnutý, že se k nim přidá, když za ním přišel César s tou skvělou myšlenkou založit vlastní klub, tak dobrá, proč ne? Los Aztecas, duchovní dědicové Pátého slunce, měli na začátku čtyři členy – Césara, Dýku, Kovboje a Emília – teď jich bylo téměř padesát, což není po pouhých třech letech špatný výsledek. K Los Cuchillos patří pětasedmdesát kluků, dlužno ovšem říct, že nejméně tucet z nich je za mřížemi.

Hodiny na prádelníku ukazovaly 23.00. O půl hodiny později se měl setkat s ostatními v garáži. Vezmou si všechno, co budou potřebovat, a pak vyrazí k Hippovi domů. Ten mizera nemá v prvé řadě vůbec právo ukazovat se v jejich čtvrti. Tohle byla čtvrt chicanos, o bílé tu nikdo nestál. Tím spíše o motorkáře. Tohle je přece svobodná země, no ne? A oni tady dělají potíže. César má ale pravdu, pokud se nezastanou svých lidí oni, kdo to potom udělá?

Přesto měl ale strach, že by to mohlo vyvolat pomstu a že by se na ně mohly sesypat motorkářské gangy z celých Los Angeles. Aztékové mají dost problémů s mexikánskými partami ze Santa Moniky a Culver City, nemají zapotřebí, aby se do nich pustili ještě motorkáři.

Otevřeným oknem, ve kterém se třepetaly záclony, slyšel v nočním vzduchu všechny zvuky téhle čtvrti: hlasy hovořící nahlas Španělsky, ženský smích, štěkot psa, hru na kytaru, kdesi daleko odsud. Viděl pár filmů o New Yorku, o tom, jak tam žijí Portorikánci, svým způsobem jejich pokrevní bratři – ale ne, Portorikánci bydlí v předměstských slumech, jejich čtvrť je stoka, a tedy něco zcela jiného než losangeleské Venice, kde strávil většinu života. Téměř každý tady bydlí ve vlastním, má domek v ulici zalité sluncem, takový, v jakém žije s matkou on, malý, ale jejich, ne mizerný brloh zamořený šváby a krysami, filmy přece nelžou, no ne? A v těch filmech se to jen hemžilo šváby a krysami. Pokud by někdy zahlédl krysu, nejspíš by se podělal strachy. Jeho matka nasypávala doma, vždy v pátek, do všech koutů prášek proti švábům, prohledávala pečlivě každý papírový sáček, který domů přinesla z koloniálu, aby se ujistila, že v nich nejsou hmyzí vajíčka, právě takhle si je člověk tahal domů, přinesl je ze supermarketu. Páni, nepřestěhoval by se do New Yorku ani za milión dolarů. Ale na Východní L. A. nakašlat taky.

Byl tady ale ještě Hippo a jeho brácha Johnny, párkrát je viděl, jak se potloukají kolem v těch svých kožených bundách a dělají oči na místní děvčata – Ježíši, je to pravda, že se pokusili znásilnit dceru tohohle chlápka? Už jen tohle byl dobrý důvod, aby si to s nimi vyřídili, tomu dědkovi ani nemuseli házet do okna Molotovův koktejl. Asi se jim pomstili za to, že jim nedala. Dobrá, jak nad tím teď přemýšlel, dospěl k závěru, že se to musí udělat. Přál si jen, aby už byla půlnoc. Aby to bylo za nimi. Nelíbilo se mu, že je přepadnou ve spánku, César měl ale pravdu, proč něco riskovat? Kdo ví, co za bouchačky mají v té své boudě na Cabrillu. Člověk tam vleze a může se mu stát, že bude koukat do ústí brokovnice. Raději si to s nimi vyřídit, zatímco spí. Přesto mu to dělalo starosti.

Naslouchal zvukům kytary, na kterou někdo hrál kus odtud, a zničehonic začal myslet na to, co se teď děje v Mexiku. Jeho táta je podle všeho stále tam. Úspěšný mexický obchodník, tam někde daleko, Emílio ani neznal jeho jméno. Mendéz bylo příjmení, které měl po matce, otec ji opustil, když zjistil, že je těhotná. Vydala se na sever, protože si myslela, že utekl do Los Angeles. Emílio nikdy nepochopil, jak na to přišla, jeho táta se mohl vydat kamkoli, v Texasu bylo víc Mexikánů než v Mexiku. Když ho nemohla najít v téhle zemi, vydala se do L. A., patrně si myslela, že je to nějaká vesnice, podobná té, ze které sama pochází, stačí tam jen zajet a zeptat se, neznáte toho chlápka, co mě zbouchnul, neviděli jste tady v poslední době takového hezkého cizince, otce dítěte, které čekám? Hezký muž, takhle ho vždy popisovala, hezký obchodník. Porodila Emília v East L. A. a pak se přestěhovala sem do Venice a poslala pro sestru, aby přijela za ní, řekla jí, že tuje práce pro celou rodinu, nějaká práce. Sestavovat rádia v továrně, devadesát babek na ruku za týden. Tímhle způsobem by měl potit krev jednoho dne taky on.

Hodiny na prádelníku ukazovaly čtvrt na dvanáct.

Vstal z postele, oblékl se ve tmě, a pak vylezl oknem ven a zamířil ke garáži.

Klub se SCHÁZEL v jednopodlažní budově, ve které byl kdysi kostel, a pak z ní udělali čerpací stanici a garáž, která časem zpustla. V Los Angeles a vlastně všude v téhle zemi bylo pro majitele jednodušší nechat svůj majetek zpustnout než z něj platit daně. Benzínové pumpy už dávno odvezli pryč a pozemek kolem budovy byl zplanýrován. Garáž teď připomínala přízrak, dávnou španělskou misii, šedou a ponurou, strmící proti temné obloze jižní Kalifornie. Nad východním průčelím stále ještě visela tabule s nápisem CAMARU ROSTE PRODEJ. Všechna okna byla vytlučená a zbyly tu jen obloukovité rámy a díry, které později už nikdo nezatloukl prkny. Do garáže se odvážil vstoupit pouze Azték, ve čtvrti se dobře vědělo, že se tam klub schází. Loni v létě se tu zastavili dva trampové, rozdělali si uvnitř oheň a začali si na něm vařit jídlo, César a dva další členové klubu, Carlos a Estaban, ale zahlédli, jak se okny mihotají plameny, a vyhodili je. Lidé ze čtvrti dobře věděli, že tohle je výsostné území Aztéků.

Pro Césara Arrelana byla garáž něčím víc než jenom opuštěnou a vyrabovanou budovou, která postupně chátrala na prázdném pozemku, o nějž nikdo neměl zájem. César byl prezidentem Aztéků a garáž byla jeho Oválnou místností, nedotknutelnou a nerozlučně spjatou s hrdým vědomím, že je chicano, Mexičan obklopený ze všech stran nepřátelským bělošským světem. Být chicano znamenalo pro Césara být Aztékem, mnohem důležitější ale pro něj bylo to, že mohl být jejich prezidentem. Bylo to právě díky Aztékům, že objevil svou, po předcích zděděnou pýchu a hrdost, bylo to díky nim, že si uvědomil svůj potenciál muže a vůdce.

Pokud by nebyl prezidentem klubu či alespoň jeho váženým členem, nebyl by ani ve svých nejdivočejších snech schopen předpovídat vlastní budoucnost. V řadách Los Cuchillos byli veteráni, mladíci ve věku dvaceti či dokonce třiceti let, kteří byli stále členy klubu, radili mladším členům a zapojovali se do pouličních bitev s jinými gangy. A César, kterému nyní bylo sedmnáct, což pokládal za střední věk člena klubu, viděl sám sebe jednou pro vždy v této roli, v roli stařešiny, všemi uznávaného a uctívaného válečníka.

To, že se tak silně ztotožňoval s Aztéky, umocňoval fakt, že založit klub byl jeho nápad. On s tím přišel za ostatními, on sepsal ústavu a formuloval pravidla, kterými se budou řídit. Byli tehdy úplnými smrkáči, všichni čtyři; usmál se v duchu představě, jak se na ně museli tehdy dívat členové již existujících klubů. V následujících letech si ale počínali s takovou důstojností a hrdostí, že si získali respekt ostatních.

Dokonce jejich tradiční nepřátelé, Los Espiritus ze Santa Moniky a Los Conquistadores z Culver City (v sedmnácti se tradice nastolují během jediného měsíce) je uznávali. César byl na sebe náležitě hrdý – jako chicano, jako Azték a jako muž.

Pro Césara znamenaly tyhle věci trojí jednotu: být Azték znamenalo být chicano a být chicano znamenalo být muž.

Děvčata ze sousedství se pokaždé začala červenat a hihňat, když šel César kolem, a uhýbala pohledem jako jeptišky, jakmile se na ně podíval. Spal s celou řadou z nich, včetně Terry Valdézové, černovlasé krásky, kterou nikdy nikdo nepolíbil, dokud si ji César jedné letní noci nedotáhl sem do garáže. Vřískala jako žádná z těch, kterou kdy měl, a nehty mu zatínala do zad, celá se třásla, zalitá potem ve výhni červencové noci. Od té doby byla jeho, kdykoli se mu zachtělo, a žádný z ostatních chlapců se k ní neodvážil přiblížit, aby na sebe nepřivolal hněv prezidenta Aztéků.

Vem si ji, kdy se ti zlíbí, platilo pouze pro něj, jeho chafalote 2 mohl mít kteroukoli z místních chocas. 3 Ostatní členové klubu o tom dobře věděli a vzbuzovalo to v nich respekt. Byli jeho pokrevní bratři, a pokud by slovo „láska“

nevyvolávalo ve spojení s osobami stejného pohlaví představy pro Césara nepřijatelné, používal by je, aby vyjádřil to, co k nim cítí. Byli to bratři, které miloval, jako by byli jeho vlastní krev a tělo. Bratři, jež vedl do bitev podobných té, která je čekala dnešní noci, ačkoliv dnes to měla být jen malá šarvátka, jen pouhý přepad ze zálohy, nic víc.

2penis

3 holky

V garáži nefungovala elektřina, a když se tu v noci scházeli, rozsvěcovali svítilny se stínidlem, které se používaly, když se přihnal hurikán. Na stěnách poskakovaly ve svitu svíček obří stíny. Byl jich zde rovný tucet, pro akci tak malých rozměrů ani nepotřebovali více lidí – vedle čtyřčlenného jádra klubu a Vicenteho, který byl jeho nejmladším členem, přišlo ještě sedm dalších chlapců. César jim pak představil podrobnosti plánu, který vymyslel.

„Půjdem oběma směry,“ řekl. „Šest přes dvorek a šest dalších zepředu. Znáte všichni ten barák?“

„Ten růžový,“ řekl Kovboj. „Na Cabrillu.“

„Blok číslo 1500. Víte všichni, kde to je?“

„Vezmem rychlý gumy?“ zeptal se Emílio.

„Ne. Půjdem pěšky.“

„Jak budem těžký, Césare?“ zeptal se Dýka.

„Vemem si jen pár kudel.“

„Já chci bouchačku,“ řekl Vicente.

Všichni se k němu otočili. V tom mihotavém světle svíček, které ozařovaly jeho tvář, vypadal mladší, než byl.

Na bradě neměl ani stopu po nějakých vousech, tvářil se slavnostně a vážně a s andělsky nevinným pohledem žádal o zbraň.

„K čemu?“ zeptal se Kovboj.

„Chci jim ukázat, zač je toho loket.“

„To jim ukážem i tak.“

„Za to, co udělali dědkovi,“ řekl Vicente.

„Jen ať si tu zatracenou bouchačku veme,“ řekl César.

„Je dole.“

„Pistolota,“ řekl Vicente. „Ta veliká.“

„Dej mu pětačtyřicítku,“ řekl César. „Ať ji někdo přinese. A taky kudly. Dýko! Prober se!“

„Nemyslím si, že by měl mít bouchačku,“ prohlásil Kovboj. Vicente byl jeho bratranec, nelíbila se mu představa, že by na akci takového zanedbatelného významu musel mít s sebou střelnou zbraň. Pokud se tam objeví poldové, ta pětačtyřicítka ho přijde draho, hodně draho, a za to ti motorkáři nestojí.

„Řek jsem, dej mu bouchačku,“ zopakoval César.

Dýka zamířil do jednoho rohu garáže k hromadě harampádí, za kterým měli ukryté zbraně. Nejdříve odkutálel na stranu sudy od nafty a staré pneumatiky, pak odházel plechovky s nemrznoucí směsí a haldy novin svázaných dohromady. Pak zvedl prkna v podlaze, jimiž zakryli díru, kterou vykopali v zemi, a vytáhl odtamtud dřevěnou bednu a zelený plastikový sáček na odpadky.

Kovboj ho celou dobu upřeně sledoval. César zatím ostatním vysvětloval, kudy budou utíkat, šest se vypaří v jednom směru a šest ve druhém. Kovbojovu pozornost však cele upoutal Dýka, který se v bedně přehraboval mezi noži a šroubováky nabroušenými do špičky, a pak z plastikového sáčku vytáhl kolt pětačtyřicítku – zbraň, kterou by Kovboj tak nerad viděl v ruce svého bratrance.

Kovboj byl toho večera nějaký nervózní, byl ostatně nervózní před každou akcí. Nikdy se o tom nezmínil druhým ze strachu, že by ho pokládali za zbabělce. Před každou šarvátkou mu bylo špatně od žaludku, ačkoliv téhle noci se nebylo čeho obávat, dvanáct Aztéků šlo na dva spící mladíky. Ještě nervóznější byl ale tentokrát kvůli tomu, že Vicente bude mít s sebou zbraň. Třásly se mu ruce, a tak si je strčil do kapes, aby si toho nikdo nevšiml. Smáli by se mu, kdyby věděli, že se třese strachy, když jdou společně do boje. A on byl Kovboj, byl El Gaucho, své jméno psal po všech zdech – KOVBOJ – hrdě a čitelně, a pod jméno vždycky připsal zkratku C/S, con safos, což znamenalo „s úctou“, ale také zaručovalo bezpečný průchod těmi místy, neboť se jednalo o jeho zdi.

Jeho pravé jméno, to, které mu kdysi dali, bylo Julio Zamora, začal si ale říkat Gaucho krátce poté, co založili klub. Tehdy tímhle jménem taky začal zdobit ty zdi, El Gaucho, a pod tím C/S, a někdy k němu přimaloval také krucifix, přičemž C namaloval do kříže vlevo pod břevno a S vpravo: El Gaucho, Con Safos. César mu pak začal říkat Kovboj, což je americký překlad jména Gaucho. Po všech těch kecech, v nichž vystupoval jednotný lid, La Raza Unida, mu jen tak přišije pitomou amerikánskou přezdívku.

Kovboj. Nenáviděl jméno Kovboj. Nebyl žádný posraný kovboj, byl elgaucho! A navíc mu tak začali říkat všichni. A on teď měl na zdech namísto El Gaucho psát Kovboj, a tak se jím stal, stal se Kovbojem, a nic s tím nemohl dělat.

Opakoval jim donekonečna, že se mu to jméno hnusí, a oni si ho vždycky poslechli a pak potřásli hlavou, aby vyjádřili, jak s ním soucítí, žádný mu ale ani slůvkem nenaznačil, co má dělat. Všichni byli jeho bratři, žádný mu však neporadil.

Toho jména už se nezbaví. Pravděpodobně mu ho dají i na hrob, napíšou mu na něj Kovboj. Někdy si přál, aby byl znovu obyčejným Juliem Zámorou.

Dýka podal pětačtyřicítku Césarovi, který z ní vytáhl plný zásobník, prohlédl si ho a pak jej zacvakl zase zpět.

„Sedm v zásobníku a jedna v komoře,“ řekl Vicentemu a zeširoka se usmál. „Myslíš, že jich budeš potřebovat tolik?“

„Budu jich potřebovat tolik, kolik jich budu potřebovat,“

řekl Vicente a natáhl před sebe ruku, dlaní vzhůru.

César mu do ní vložil pistoli a Vicente rychle sevřel v dlani pažbu z ořešáku. Potěžkal zbraň v ruce a potom opětoval Césarův úsměv. Jak se Kovboj díval na ostatní, vzrůstala v něm stejná předtucha jako ta, kterou měl předtím, než na Ventura Boulevardu zabil jeho strýce autobus. A ruce, které si zastrčil do kapes, se mu začaly mocně potit.

DÝKA ClTIL VZRUŠENÍ, jaké může člověku poskytnout jen lov. A bylo vcelku jedno, jaká kořist na lovce čeká. Když byl ještě chlapec a žil v Mexiku, honil králíky s lukem a šípy, které si sám vyrobil, pronásledoval je ve vysoké trávě, a když nějakého zabil, donesl ho domů matce, která ho upekla s chili na kamnech v kuchyni, v nichž topili dřívím, a později jej servírovala horkého a prskajícího v pekáči, na veliké hromádce rýže – arroz con conejo, což bylo jeho oblíbené jídlo, zejména když králíka zabil sám.

Jednou zabil vlka. Byli tam dva, honili se v potoce, a když se jeden položil na záda na znamení, že se vzdává, a druhý se na oslavu vítězství vymočil do vyschlého koryta strouhy, Dýka natáhl luk a zabil toho, který ležel na zádech.

Mršinu přitáhl domů matce. Ta nikdy v životě nepekla vlka, získala ale recept od hrbaté ženy, která žila v chatrči za kantýnou. Nikdy nikoho nezabil nožem a Dýka si začal říkat až tehdy, když se stal členem klubu Aztéků a rozsekl ruku chlapci jménem Aníbal, který patřil k Los Espiritus. Pak už nebyl žádný Diego, nikdo mu už neřekl Diego, byl už jen Dýka, zzzzzaaaah.

Zatkli ho pouze jednou, když mu bylo patnáct. Byl mimochodem jediným z Aztéků, kterého kdy zatkli. Byl na to hrdý, cítil, že si tím vysloužil respekt ostatních. Byl mužem, který seděl ve vězení. Dali mu devět měsíců. Vyfásl je za to, že vlezl do jednoho obchodu se sladkostmi a bodl majitele nožem do břicha – gringa s pleší a brýlemi a smrtí na jazyku – a řekl mu, ať otevře pokladnu, a pěkně rychle, amigo, nebo se rozluč se životem. V pokladně bylo šestatřicet dolarů a las placas ho chytli šest domovních bloků od krámu, byli v hlídkovém voze dva. „Hezky zůstaň stát, synku.“ Synku. Měl sto chutí jim říct, že je Dýka z klubu Aztéků! Devět měsíců mu dal ten zasraný soudce.

Poslal ho do káznice pro nezletilé. Byli tam taky tři kluci od Los Cuchillos a po káznici kolovalo více marihuany než po ulicích jejich čtvrti. Tvrdé drogy ale ne, ani by se jich ostatně nedotkl, César by zabil každého Aztéka, kterého by přistihl, že jej má v moci chiva.

To byla jedna z věcí, na které trvali, v klubu nesměl být feťák. Když si někdo strčil do žíly injekční stříkačku, okamžitě jej vykopli. Žádný soud, nic podobného, tady platilo jediné: mazej! Klubů bylo ale příliš mnoho – stačí se jen zamyslet nad tím, co se přihodilo u Los Caballeros.

Kdysi to byl nejsilnější klub ve čtvrti, dodnes na to všichni vzpomínají. A pak, bylo to před mnoha lety, dávno předtím, než Dýka přijel z Mexika, jejich prezident začal jet v drogách, a než se kdokoli nadál, všichni v klubu byli na heráku. Taky je podle toho ostatní kluby pojmenovaly, tyhle sráče, říkali jim koňáci, protože dnem i nocí rajtovali – ne, byli spíše Los Caballejos, koníci, herky. Žádní Caballeros.

Ten klub existoval pouze v paměti téhle čtvrti. Představil si je, jak sedí v kruhu v sídle jejich klubu v čase, kdy se rozpadli. Každý jen přikyvoval a přemýšlel nad tím, kdy si zase šlehne. Obyčejní feťáci. Nikdy se nezmohli na to, aby podnikli něco takového, jako podnikají téhle noci Aztékové, hájí čest a důstojnost všech chicanos.

Kráčeli ulicí v trojstupu, César uprostřed, Dýka a Emílio vedle něj, každý z jedné strany. A za nimi pak vždy ve trojici ostatní chlapci, všichni ozbrojeni noži, schovanými v kapse nebo zastrčenými za košili, pro případ, že by je zahlédli poldové a chtěli je začít prohledávat. Ti pitomci zpravidla prohledali každého chicano, kterého potkali na ulici. Stačilo, aby člověk vystrčil nos na ulici. Chicanos nemusejí dělat vůbec nic a už přirazí k obrubníku hlídkový vůz a poldové se ptají: „Copak tady, hoši, děláte?“ A hned v příštím okamžiku vás začnou prohledávat. Z toho důvodu měli zbraně pečlivě schované v garáži a nikdy je nenosili s sebou, ledaže vyráželi na akce, jako byla tahle. Toho večera nesvítil měsíc, a když se dostali na dvorek, bylo na něm tma jako v pytli, z ulice se sem nedostávalo vůbec žádné světlo.

César musel škrtnout zápalkou, aby se podíval na hodinky.

Počínal si jako generál před bitvou, všichni vojáci museli mít stejný čas jako on, to na něm Dýka obdivoval. O

půlnoci, když César vnikne dovnitř předními dveřmi, budou Kovboj, Vicente a Carlos v průchodu za domem. Jejich úkolem bylo přetnout těm dvěma únikovou cestu. Když se Hippo a jeho brácha budou snažit uniknout zadem, Kovboj a ostatní tam na ně budou čekat. Vicente navíc s pětačtyřicítkou – adios, hijos de la chingada!4

„Dvě minuty,“ zašeptal César.

A tak čekali.

Někde v dálce zaštěkal pes a jiný mu odpověděl, a brzy se celé barrio rozeznělo hlasitým štěkotem, jeden pes za druhým se ozýval uprostřed bezměsíčné noci.

„Ten randál ty bastardy probudí,“ zašeptal Emílio.

4 Sbohem, vy zkurvysyni!

Césaj, potichu počítal čas zbývající do půlnoci. Všichni psi až na jednoho přestali štěkat. Stále čekali.

„Jdeme,“ řekl César. Vyrazili do Cabrilla a hledali růžový dům stojící uprostřed domovního bloku. Byla v něm tma a uvnitř se nic neozývalo. César přikývl směrem k ostatním a společně pak zamířili k předním dveřím.

Hippo Haynes byl mohutný mladý muž s vousem, bylo mu téměř třicet, teď seděl ve tmě se sluchátky na uších a poslouchal Queen a jejich „My Melancholy Blues“, měl skladbu puštěnou na maximální hlasitost, až mu hudba trhala ušní bubínky, lehce se usmíval a zkracoval si nehty kleštičkami. Měl na sobě slipy a tričko bez rukávů, jednu nohu měl přehozenu přes druhou a chodidlem podupával o podlahu do rytmu skladby, kterou slyšel jen on. Hudba ve sluchátkách zcela přehlušila zvuk způsobený tím, jak někdo prolomil přední dveře. César, který vyrazil dveře ramenem a vpotácel se setrvačností nárazu do místnosti, se na chvíli zarazil, počkal, až si jeho oči zvyknou na tmu, a pak je zeširoka otevřel, když zjistil, že Hippo není v posteli, jak očekával, nýbrž sedí ve tmě na židli se sluchátky na uších.

Ze zadní části domu se v tu chvíli ozvalo: „Hippo, to jsi ty?“

„Vemte si na starost jeho bráchu!“ zašeptal César přes rameno a pak se rozběhl kupředu do míst, kde Hippo, který si stále neuvědomoval jejich přítomnost, seděl na židli a podupával chodidlem do rytmu. Během vteřiny byli u něj.

Hippo vyskočil ze židle a šňůru od sluchátek přitom vytrhl ze zesilovače. Z reproduktorů se hlasitě ozvala hudba. Hippo v jejím řevu vykřikl na bratra: „Johnny, vstávej!“ Pocítil ostrou bolest, jak mu cosi rozřízlo košili a zabodlo se mu do těla. Vykřikl a Dýka se po něm ohnal nožem ještě jednou – zzzzaaaah – a on znovu vykřikl.

Výkřik vyletěl z okna jako krvavý balónek, chvíli visel v chladném nočním vzduchu nad průchodem vzadu, kde čekali Kovboj a ostatní Aztéci. Zahlédli Hippova mladšího bratra, vysokého štíhlého mladíka, jak vyskočil na dvorek oknem v zadní stěně domu jen v kalhotách od pyžama. Psi začali znovu štěkat, zatímco zevnitř domu zněla hlasitě hudba. A nad tím vším visel rudý balónek Hippova křiku.

Jeho bratr přiběhl k plotu obklopujícímu dvorek a pokusil se na něj vylézt, Kovboj jej ale chytl za rameno. „Kampak chce utéct tenhle maricón? “5 zeptal se. Strhl ho z plotu dolů a mladík spadl pozpátku na záda. César s ostatnímu už mezitím opustili dům. Hippův křik vzlétající k nebi se přeměnil v tiché, klokotavé chrčení. Skladba, kterou předtím poslouchal, byla u konce a z domu se teď ozývala jen jehla přeskakující v drážkách gramofonové desky. Připomínala tlukot lidského srdce, puštěný z operačního sálu přes zesilovač. Psi se teď mohli uštěkat k smrti. Johnny Haynes, ležící na zemi, se v tu chvíli zahleděl do černého ústí pětačtyřicítky, kterou držel v ruce Vicente.

„Oddělej ho,“ řekl César.

5 buzerant

Vicente na okamžik zaváhal. Mohutně se potil a pažba pistole mu v dlani klouzala. Měl strach, že když zmáčkne spoušť, mohla by mu zbraň z ruky vyklouznout a on by mohl zasáhnout některého z Aztéků, nebo možná i sám sebe.

„Chtěls tu pistoli, tak střílej,“ vyzval jej César.

Johnny začal na zemi fňukat: „Ne, prosím. Nic jsem neudělal…“

„Ty brečíš, pendego? “6 řekl César. „Dostaneš něco, po čem teprve budeš brečet. Sejmi ho, Vicente! Strč mu tu bouchačku do huby! Vystřel mu mozek z hlavy!“

Vicente okamžitě vystřelil, ne ale tak, jak mu přikázal César. Namísto toho namířil Johnnymu na nohy. Mladík vykřikl bolestí, převalil se na břicho a pokusil se jim vykroutit. Kolem propukla vřava, Johnny hlasitě naříkal, psi štěkali a lidé v okolních domech křičeli. A za tím vším uslyšeli Aztékové zřetelně zvuk, který dobře znali a obávali se ho: stoupající a zase klesající, rychle se blížící kvílení policejní sirény.

„Várnonos,“7 zašeptal César.

Vyběhli chvatně ze dvorku, na kterém ležel naříkající Johnny, přelezli plot a zmizeli v půlnoční temnotě. Uličkou mezi domy přijížděl policejní vůz s naplno puštěnými předními světly, jeho siréna táhle kvílela.

6 sráči

7 Pojďme!

Psi stále štěkali.

3

BENNY ORTIZ NIKDY NEPATŘIL k žádnému klubu.

Emílio to nechápal. Pokud člověk, který vyrůstá v téhle čtvrti, není členem nějakého klubu, nemá žádnou ochranu.

Pokud na něj někdo zaútočí na ulici, je v maléru. Nikdo mu nepřijde na pomoc, žádný bráška. Člověk je zcela sám, a zůstat v takové situaci zcela sám, to si Emílio vůbec nedokázal představit. Protože patří k Aztékům, jeho bráškové mu pomůžou v každé situaci, de buenas y malas situaciones. Benny neměl nikoho. Nebylo to ale tak, že by dříve patřil k nějakému klubu, a pak z něj odešel, protože se oženil a měl děti. Spousta veteránů ze sousedství to tak udělalo. Někdo se seznámí s děvčetem, myslí to s ním vážně a chce se usadit a už na své brášky nemá čas. Benny byl něco jiného. Benny nikdy nepatřil a nepatří ani teď k žádnému klubu, a co bylo naprosto neuvěřitelné, nikdo mu nikdy nezkřížil cestu. Na jeho široké tváři bylo napsáno velikými písmeny „con safos“8.

Oba jeho rodiče zahynuli při požáru, když mu bylo třináct. Mohla za to šestáková kamínka na petrolej, přesně 8 s úctou (zde slouží k označení vlastního teritoria) ten typ, který měl na svědomí spoustu jiných požárů. Zima v jižní Kalifornii je mrazivá a plná sněhu a jeden ze zvuků, s nimiž zde člověk musel žít, byla siréna požárního poplachu.

Bennyho tehdy probudila ve tři hodiny ráno, aby zjistil, že jeho pokoj je v plamenech. Pokusil se vylézt ze dveří a dostat se do ložnice rodičů, která byla hned vedle, v chodbičce jej ale zastavila ohnivá stěna. Jeho ložnice byla okamžitě plná kouře a on se rozběhl zpět k oknu a proskočil skleněnou výplní, pořezal se na rukou a v obličeji, a pak se skutálel dolů do dvora. Jeho rodičům se dostat ven nepodařilo. Dřevěná budova vyhořela do základů během několika minut. Benny stál venku, díval se, jak se hroutí k zemi, třásl se ve spodním prádle zimou, celý zakrvavený, a marně potlačoval vzlyky.

Jeho teta a strýc měli tři vlastní děti a neměli zapotřebí krmit čtvrtý krk, rodina je však rodina, a tak ho vzali k sobě.

Benny brzy poznal, jak těžce se oba musí protloukat, a rozhodl se, že bude jejich velkorysost využívat co nejméně. Jeho teta si přivydělávala doma vyšíváním a on každý den po škole roznášel to, co přes den vytvořila.

Skončil s tím, když mu bylo čtrnáct, a tehdy taky odešel ze školy a začal pracovat pro soukromou firmu v oddělení reklamy na La Brea a všechen svůj výdělek odevzdával doma. Stále tam pracoval, teď však už ne jako cestak, který předvádí zboží po hotelech, ale přímo v sídle firmy. Emílio nevěděl, co přesně dělá, domníval se však, že vydělává slušné peníze. Svědčil o tom buick Riviera, který si koupil.

Teď před automobilem oba postávali jako dva starci pozorující holuby, s rukama za zády a potichu a s vážnou tváří oceňovali jeho přednosti. Byl nádherný den, takový, jaký člověk v Los Angeles zažívá na podzim vždy znovu a znovu, obloha byla zářivě modrá a bez jediného mráčku, a vzduch natolik chladný, aby si člověk vzal svetr. Benny sem přijel rovnou z práce a zajel s ním na parkoviště střední školy. Většina studentů už byla pryč a z budovy vycházelo jen pár opozdilců, kteří chtěli chytnout poslední autobusy – dva z nich byly zaparkovány nedaleko vchodu do školy. Emílio zavolal Bennymu do práce a řekl mu, že na něj bude čekat u školy do půl šesté, pokud se tam s ním chce Benny setkat. Neřekl mu, že musel zůstat po škole kvůli náhradnímu termínu písemné zkoušky, od začátku roku totiž vynechal tři hodiny algebry. Na druhé straně ale nechtěl, aby za ním Benny přijel do jejich čtvrti, kde by jeho vůz mohl vzbudit nežádoucí pozornost. Lidé uvidí buick Rivieru a hned si pomyslí, že mu zemřel nějaký příbuzný, který mu odkázal tisíc dolarů. Existovala řada věcí, které si Emílio chtěl nechat pro sebe. Aztékové byli jeho nejbližšími přáteli – jeho bratry – nemusel je ale nosit v hlavě celý čas.

„Tak jak se ti líbí?“ zeptal se Benny.

„Je skvělý,“ odpověděl Emílio.

„Hrozně nerad bych ho prodal někomu jinému než tobě,“

řekl Benny.

„Jasně.“

„Tebe si lidi v téhle čtvrti považujou.“

„Jasně.“

„Tak co říkáš?“

„Jde jenom o ty prachy, člověče,“ řekl Emílio. „Já tyhle prachy nemám.“

„Podívej se na to lakování,“ vybídl jej Benny.

„Vypadá nádherně.“

„Dělal jsem to sám.“

„Já vím. Je skvělé.“

„Černý lak,“ řekl Benny.

„Jo, já vím.“

„Nejvyšší kvalita.“

Obešli auto ještě jednou ze všech stran. Kapota se jen leskla, chromované součástky zářily na slunci. Benny neříkal nic. Nechal vůz, ať sám sobě dělá reklamu. Byl na něj náležitě hrdý a to, co řekl Emíliovi, myslel smrtelně vážně: nechtěl ho prodat nikomu, kdo by si to podle jeho soudu nezasloužil. Emílio miloval auta stejně, jako je miloval Benny. Způsob, jakým se o vůz staral, toho byl nejlepším důkazem. Benny by raději nechal buick sešrotovat, než aby jej prodal někomu, kdo se o něj nebude náležitě starat. Člověk buď ví, jak se má chovat k takovému autu, nebo to neví.

„Pokud bys mi dal zálohu, počkal bych na zbytek,“ řekl Benny.

„Kolik bys chtěl?“ zeptal se Emílio bez váhání.

„Dva tři tácy, tak nějak.“

Emílio přikývl. Ještě jednou obešel vůz ze strany. Přejel dlaní po lesklém černém laku. Předklonil se, aby si chromování prohlédl zblízka.

„Všechno je v perfektním stavu,“ ujistil ho Benny. „Na tom chromování nenajdeš ani skvrnku rzi.“

„Jo,“ souhlasil Emílio.

„Jezdí stejně dobře, jako dobře vypadá,“ řekl Benny.

„Nebudeš s tím muset nic dělat, pokud nebudeš chtít.“

„Lakování je nové, že?“

Jo, a tlumiče taky. To je jediné, co jsem doposud nechal vyměnit.

„Našel jsem ten phaeton z pětatřicátého roku, víš, a chtěl bych se teď soustředit jenom na něj.“

Emílio strčil hlavu do otevřeného okénka na straně řidiče.

„Vnitřek je netknutý,“ řekl Benny. „Jako by byl nový.“

„Jo,“ přikývl Emílio. „Jde jen o to… i kdybych měl ty tři tisíce…“

„Dva by stačily, Emílio.“

„Dva, jo?“

„Jo, dva. S těmi bych mohl rozjet tu věc s tím phaetonem. Chtěl bych si na něj nechat udělat novou metalízu.“

„Jo,“ řekl Emílio. Věděl, že mu Benny nelže, vůz měl přesně takovou hodnotu, kolik za něj žádal. Na okamžik si představil sám sebe za volantem, jak krouží po Sunset Boulevardu o sobotní noci, pouští klakson a mává na děvčata procházející se po chodníku – buenas noches, seňoritas! Tady je Emílio Mendéz ve svém černém buicku Riviera ročník 1968, odalay!

„Věř mi, chci po tobě jen to, co jsem sám zaplatil,“ řekl Benny. „To, a pak to, co jsem dal za nástřik a tlumiče.“

„Jde jen o to, že chodím stále do školy, víš. Dokonce i kdybych si našel práci na půl dne…“

„Já vím, je to těžké najít si ji,“ řekl Benny. „Jenom bych nerad, abys přišel o tuhle šanci. Je to roztomilý autaček.“

„Takže chceš jen, abych složil dva tácy, jo?“

„To je všechno,“ řekl Benny.

„Dobrá, nech mě, ať o tom všem trochu popřemýšlím, ano?“ odpověděl Emílio a v tu chvíli ji uviděl, jak vychází ze školy. Kabelka jí visela přes paži, knihy tiskla k hrudi a dlouhé vlasy sepnuté do ohonu jí poskakovaly po zádech.

„Stavím se u tebe později, Benny,“ řekl, zvedl ruku a zakřičel: „Hej!“

Zůstala stát na jednom místě uprostřed cesty a rozhlížela se na všechny strany a pokoušela se zjistit, odkud se ten hlas ozývá. Její vlasy se zdály být v odpoledním slunci ještě světlejší než předtím. Měla na sobě tmavě modré tričko a sukni, nad ní byla blankytná obloha, o něco světlejší než to tričko, a za ní v pozadí žluté školní autobusy. Všechno bylo zářivě modré a žluté. Zamířil k ní a ona ho konečně poznala a chvíli přemýšlela, zda má počkat, až se k ní připojí, nebo jednoduše jít dál bez něj. Všiml si toho, té nerozhodnosti zračící se v jejích modrých očích, a cítil do jisté míry škodolibou radost, že ji uvedl do rozpaků.

„Ahqj,“ pozdravil. „Ten vůz v pátek. To jsem já, ten skvělý automechanik.“

„Ano, ahoj,“ odpověděla. Snažila se být zdvořilá, zároveň avšak rezervovaná, a tak jen krátce přikývla a tím přikývnutím jako by naznačovala, že jejich rozhovor je u konce.

„Co s tím bylo?“ zeptal se.

„Pořád ještě nevíme. Musí ho nejdřív odtáhnout.“

„Na tyhle servisy je zapotřebí si dát dobrý pozor,“ řekl.

„Někdy je to jen uvolněný ráfek a oni se člověku hned snaží vnutit nový motor.“

„Můj táta toho chlápka zná,“ řekla. „Už se o ten vůz staral předtím.“

„Tak dobrá,“ řekl Emílio a přikývl. Zdálo se, že jejich rozhovor tímhle skončí. Podívali se jeden na druhého.

Zničehonic se zeptal: „Jak jedeš domů?“

„Autobusem. Raději si pospíším, jsou tu už poslední…“

„Nechceš svézt?“ navrhl. „Jak se vůbec jmenuješ?“

„Sarah Lassiterová.“

„Neměli jsme dříve přece jen něco společného?“

„To si nemyslím.“

„Nemělas dříve hnědé vlasy?“

„Ne, byla jsem vždy blondýna,“ odpověděla a zasmála se.

„Co je na tom směšného? Já znám Mexikánky, které si odbarvují vlasy. Dokonce negerky,“ řekl. „Viděl jsem blond negerky, věřila bys tomu?“

„Černošky, jo,“ odvětila.

„Negerky, jo,“ řekl, aniž si všiml, že jej předtím opravila. Oba zmlkli. Ticho trvalo déle, než jim bylo oběma milé. Ohlédla se přes rameno směrem k autobusům.

„Asi už budeš muset jít,“ upozornil ji.

„Nechci ho zmeškat.“

„Pokud ti ujede, odvezu tě,“ řekl a znovu se zeširoka usmál. Věděl velmi dobře, že by nabídku nepřijala.

Představte si, že by vlezla do auta s Mexikánem! Už viděl titulek ve školních novinách: CHICANO SVEZL

AMERIČANKU.

„Jmenuju se Emílio Mendéz,“ řekl. „Po Zapatovi.“

Nechápavě se na něj zadívala. „Emilianu Zapatovi,“

vysvětlil. „To byl slavný mexický hrdina. Emílio a Emiliano je totéž. Po Zapatovi se jmenují dva milióny mexických kluků, možná ještě víc. Vidělas ten film?“

„Jaký film?“

„Viva Zapata.“

„Ne,“ řekla a znovu se zahleděla přes rameno ke stanovišti autobusů. Řidič autobusu číslo čtyři právě nastartoval. Její autobus, číslo tři, stál hned vedle. Řidič se opíral se skloněnou hlavou o blatník a kouřil cigaretu.

„Myslíš si, že vypadám jak Marlon Brando?“ zeptal se Emílio.

„Marlon Brando?“ zasmála se. „Ne.“

„Nemám stejný výraz očí?“ vyzvídal. „Podívej.“

„Ne,“ řekla a zavrtěla hlavou.

„Vždyť jsi to vůbec neviděla, jak můžeš vědět, jestli vypadám jako on nebo ne?“

„No, já vím, jak vypadá Marlon Brando…“

„Myslím ten film,“ řekl. „Zapatu. Že vypadám jako Zapata, tak jsem to myslel. Viděla jsi Statečné býky? “

„Ne.“

„Ten byl taky dobrý.“

Zničehonic udělal elegantní úkrok stranou s rukama před sebou, jako by v nich držel toreadorský pláštík a zanotoval polohlasem nějakou melodii, a ona poznala, že to je „La Virgen de la Macarena“, trumpetové sólo, které vždycky hráli, když ji rodiče vzali na býčí zápasy do Tijuany. „Da-

ďi,“ prozpěvoval si a otáčel v rukou neviditelným pláštíkem, a pak jím máchnul stranou, jako by kolem něj právě proběhl býk. Potom se zasmál se a řekl: „Tohle bych chtěl dělat. V

Mexiku jsou zápasníci s býky něco jako filmové hvězdy, vědělas to? Jediný problém spočívá v tom, že bych býky nemohl zabíjet. Zabodávají jim do hřbetu takové hůlky s háčky, copak to je spravedlivý zápas?“

Dívala se mu upřeně do tváře.

„Tak, co říkáš, chceš svézt?“

Řidič autobusu číslo tři zamáčkl cigaretu a zamířil k otevřeným dveřím. Chvíli váhala, a pak řekla: „Jistě, když to máš po cestě.“

Nevěděla POŘÁDNĚ, co vlastně v jeho autě pohledává, nechápala, co ji to napadlo. Věděla velmi dobře, že s dětmi chicanos ze střední školy z Venice jsou jenom potíže a že se jim má člověk zdaleka vyhnout, a ona najednou seděla v autě s jedním z nich. Doufala jen, že žádný ze spolužáků čekajících v autobuse nespatřil, jak spolu odjíždějí z parkoviště. Ty jsi se zbláznila, říkala sama sobě v duchu.

Co tady k čertu dělášř On ale předtím řekl, že by nedokázal ublížit býkovi, tak co? Chlapec, který dokáže mít soucit s býky, nemůže být zase tak špatný, ne? Kecy, řekla si v duchu, ty jsi se zbláznila. Ty jsi se úplně zbláznila, když vlezeš jen tak do auta s podělaným Mexikánem. Zaveze tě na nějaké opuštěné místo a tam tě – Ne, to neudělá, pomyslela si. Raději by to neměl dělat. Když ale projížděli Venice směrem na západ, přitiskla si knihy ještě pevněji k tělu, aby se chránila před znásilněním, které jí bezpochyby hrozilo, nebo ještě před něčím horším. Seděla se rty pevně přitisknutými k sobě a hleděla přes přední sklo, jestli někde nezahlédne policejní vůz pro případ, že by musela začít křičet.

„Chceš poslouchat hudbu?“ zeptal se. „Ovládání sterea je ve skříňce na doklady.“

„Ne díky, to je v pořádku,“ odvětila.

„Vypadáš nervózně.“

„Ne, nejsem nervózní.“

„Líbí se ti tenhle vůz?“

„Ano, je hezký.“

„Je to Falcon Sprite, ročník šedesát tři,“ řekl.

„Mhm.“

„Nechal jsem tam motor od Forda, jenom jsem jej vyměnil za novější, ročník šedesát čtyři, má objem čtyři celé sedm desetin litru, a dal jsem tam kované písty od TRW

a vačku Big Erson.“

„Mhm.“

„Mám v plánu jednu věc, mám vyhlídnutou rivieru ročník osmašedesát, ten kluk po mně chce tři a půl tácu, to je spousta peněz. Myslím ale, že bych mohl prodat tohle asi za dva…“

„Hm, hm.“

„…nechám si přidělat dveře se stříbrnou metalízou a prodám to docela dobře. Ale tři a půl tisíce, kruci, stejně tak mohl říct pětatřicet tisíc. Nemáš chuť na zmrzlinu?“

Otázka ji překvapila. Mířili teď k jihu, k Marině del Rey.

Neměla chuť zastavit se někde na zmrzlinu, chtěla být co nejrychleji doma, nemá všech pět pohromadě, ukázalo se to už tím, že souhlasila, aby ji svezl. Aniž vyčkal odpovědi, zastavil za zmrzlinářským vozem u kraje chodníku, vypnul motor a pak vystoupil, obešel vůz a pořádně ji překvapil, když otevřel dveře na její straně.

„Nech své knihy tady,“ usmál se. „Zamknu ho.“

„Dobrá,“ řekla.

„Vem si ale kabelku,“ upozornil ji a ona si náhle vzpomněla na pátek, jak si vlezla do porsche, protože nechala na sedadle vedle řidiče kabelku. Když na to teď pomyslela, cítila trochu rozpaky. Zatímco zamykal vůz, pronesl potichu: „Někdy zahlédnou na sedadle kabelku a hned rozbijou sklo.“ Usmál se a řekl: „A já nechci, aby mi rozbili sklo.“

Šli spolu ke zmrzlinářskému vozu a pečlivě prostudovali písmena namalovaná zářivými barvami na bocích auta.

„Kterou bys ráda?“ zeptal se.

„Dvojitou ořechovou v kornoutu.“

„Jo, ta vypadá dobře. Já si dám míchanou, banánovou a třešňovou.“

„Šedesát osm centů,“ oznámil prodavač.

Vykročili spolu po chodníku a lízali přitom zmrzlinu.

Odpoledne rychle spělo k večeru. Hřiště za drátěným plotem bylo skoro prázdné, na jedné houpačce seděli dva malí chlapci, malá holčička se pokoušela roztočit sama kolotoč, a pak zavolala na pomoc matku. Na lavičce seděli dva starci a hráli dámu.

„Miluju zmrzlinu,“ prohlásil Emílio.

„Já taky,“ přitakala Sarah.

„A potom pidaguas. Mělas někdy pidaguas?“

„Co je to?“

„Šťáva s ledem. Rozdrtí led a pak na to nastříkají…“

„Ach, to znám.“

„Ty víš, co je pidaguas?“

„Ano, ovocný led. Nevěděla jsem jen…“

„Jo, pidaguas. Na led se nastříká ovocný sirup. Muselo to přijít z Mexika, ne? Myslíš, že v Mexiku mají led?

Vsadím se, že nemají. Jak to ale potom mohlo přijít z Mexika? Přesto se to jmenuje pidaguas. To je španělské slovo.“ Znovu se usmál. „Čert ví. Nikdy jsem tam nebyl.

Bylas tam někdy?“

„Jenom v Tijuaně.“

„No, to není zrovna pravé Mexiko. Myslím, že to mexické je, není to ale v Mexiku. Moje babička tam pořád někde bydlí, nikdy jsem ji neviděl. Když byla moje matka těhotná, táta utek a ona přišla sem. Jeho jsem taky nikdy neviděl. Kdybych ho náhodou potkal, ani bych ho nepoznal.

Vaši jsou spolu?“

„Ano,“ odpověděla.

„Co dělá tvůj otec?“

„Je zubař.“

„Jo? Možná se za ním podívám a nechám si spravit zuby.“

„No, on není přímo zubař. Říká se tomu tuším periodentista.“

„Co je to?“

„Ošetřuje dásně.“

„Jo? Jak to? Jste židovská rodina nebo něco podobného?“

Otázka ji překvapila. „Ne,“ odpověděla a pak, celá zmatená, dodala: „Cože? Chceš vědět, jestli jsem Židovka?“

„Ano. Spousta dentistů jsou Židé,“ odtušil a pokrčil rameny.

„Ne, nejsem,“ řekla a zasmála se. „Já jsem… Já vlastně nevím, co jsem. Myslím, že mí předkové byli Britové. A Skoti, a možná trochu Němci.“

„Já jsem Španěl,“ řekl Emílio a zeširoka se usmál. „A Tolték a Nahúa a možná trochu Čičiméka.“

„Narodil ses ale tady.“

„Ano, tady. I když ne ve Venice.“ Vztyčil levou ruku a ukazováčkem a prostředníkem roztaženým do tvaru písmene V po vzoru Winstona Churchilla. „Narodil jsem se v East Los Angeles.“

„Cos to právě udělal?“ zeptala se.

„Co jako?“

„Tohle,“ řekla a napodobila znamení prsty.

„Ach, to znamená, že jsem z Venice.“ Znovu udělal znamení ukazováčkem a prostředníkem. „Vé jako Venice.

Kluky můžeš taky někdy vidět, jak dělají tohle,“ řekl a sevřel palec a čtyři prsty do ruličky. „Znamená to, že jsou z Culver City. A tohle je Santa Monica.“ Strčil si kornout se zmrzlinou do úst a oběma rukama udělal znamení písmene S. Pak kornout z úst zase vytáhl a řekl: „S. Jako Santa Monica. To jsou jejich kluby. Jsou z těchhle míst. Chceš říct, že tohle nevíš?“

„Ne,“ přiznala.

„Kde jsi byla celý život?“ zasmál se.

„Já… já jsem to zkrátka nevěděla,“ řekla.

„Tohle je mimochodem mé barrio, má čtvrť. Venice.

Nikdy bych je nechtěl opustit. Je to…“ Zmlkl a přemýšlel, jestli ho nenapadne jiný výraz, pak pokrčil rameny a řekl: „Je to mé barrio.“

Chvíli vedle sebe kráčeli mlčky. Světlo pozdního odpoledne začínalo uhasínat. Moře bylo klidné, slyšeli, jak vlny nesměle narážejí na břeh. Všimla si, že když dojedl zmrzlinu, zahodil do odpadkového koše ubrousek, ve kterém držel kornout. Prsty se jí lepily k sobě, vytáhla z kabelky kapesníček a utřela si je a pak mu nabídla jiný. Řekl: „Ne, já mám čisté ruce.“ Vzpomněla si na vtip o dvou studentech, jednom z Harvardu a druhém z Yale, kteří se potkali na záchodku. Ten z Harvardu odchází, aniž si umyl ruce, a ten z Yale řekne: „Na Yale nás učili, že si myjeme ruce, když se vyčuráme.“ A student z Harvardu se na něj podívá a odpoví: „Nás zase na Harvardu učili, abychom si ruce nepočurávali.“ Přemýšlela, jestli by ten vtip teď neměla říct Emíliovi, nakonec se ale rozhodla, že to neudělá. Přišli k vozu a on odemkl dveře na straně vedle řidiče.

„Skvěle,“ poznamenal. „Knihy jsou stále tady.“ Podržel jí dveře a zničehonic se zeptal: „Učíš se dobře?“ Rád se takhle vyptával na různé věci zničehonic, ve chvíli, kdy mu ten nápad vyvstal v hlavě. Knihy v něm vyvolaly představu školy a škola představu studentů a on vyřkl otázku, aniž se namáhal zformulovat oslí můstek, který by to všechno spojoval.

„Tak napůl,“ odpověděla a nastoupila do auta.

Obešel vůz z druhé strany a ona se naklonila nad volant, aby uvolnila pojistku kliky. Otevřel dveře a řekl: „Díky.“

Vklouzl za volant a zeptal se: „Co to znamená, tak napůl?“

„Hodnotí mě na B-plus.“

Otočil klíčkem a nastartoval. „To je dobrá známka,“

pochválil ji. „Já jsem dostal céčko, až na matematiku.

Minulý rok jsem bulal algebru. Teď to opakuju, chci z toho dělat závěrečnou zkoušku. Nenávidím tenhle za…“ Rychle se opravil. „Nenávidím algebru,“ řekl. „Co jste dělali ve škole tak pozdě odpoledne?“

„Zkoušeli jsme akt.“

„Akt? Jak to myslíš?“

„Z jedné hry. Náš divadelní kroužek…“

„Ach tak, rozumím. Co je to za hru?“

„Filadelfský příběh.“

„Jasně, viděl jsem plakát. Je to dobrá hra?“

„Myslím, že ano. Je vlastně hodně stará.“

„Proč u nás ve škole nacvičují starou hru?“

„No…“

„Copak nejsou žádné nové hry?“

„Jistě, existuje spousta nových her.“

„Tak proč nenacvičujou některou z nich?“

„Myslím, že ji vybrali, protože… no, já vlastně nevím, proč ji vybrali.“

„Tohle říkáš často, že?“

„Co říkám často?“

„Vlastně.“

„Ano?“

„Všiml jsem si toho hned poprvé, když jsem s tebou mluvil. Vlastně říkáš dost často.“

„Nevšimla jsem si toho,“ řekla.

„Nebuď naštvaná. Jenom na to poukazuju.“

„A já děkuju, že na to poukazuješ.“

„Jakou roli hraješ?“

„Tracy Lordovou.“

„Je to velká role?“

„Titulní.“

„To znamená co?“

„Je to hlavní role.“

„Ach, to je nádhera. Doufám, že ji dostaneš.“

„Já doufám taky.“

„Chceš být herečkou?“

„Ne. Vlastně je to…“ Přistihla se, jak to slovo vyslovuje znovu, a zasmála se. „Je to jen takový hec.“

„Jseš dostatečně hezká, abys mohla být herečkou,“

vysekl jí poklonu.

Jeli mlčky podél pobřežní promenády k Marině del Rey.

Vůbec nevěděla, co měla odpovědět na jeho poznámku, že je hezká, a teď se zase bála, že by ho její mlčení mohlo urazit, když jí jen vystřihl…

Vlastně, pomyslela si a znovu se usmála.

„Co je na tom směšného?“ zeptal se.

„Vlastně nic,“ řekla a začala se hihňat.

„No, něco na tom směšného bude.“

„Tady to je,“ řekla a stále se hihňala. „Přímo před námi.“

„Cože?“

„Náš dům.“

„Ach tak,“ řekl a trochu se zamračil, protože se pořád hihňala a on nevěděl proč. Dům, ve kterém si koupili byt, stál trochu stranou starých domů se šindelovými střechami lemujícími břeh. Zaparkoval vůz a zamkl, a pak se s ní vydal k předním dveřím. Stále se mračil.

„Poslyš,“ zeptal se. „Řekl jsem něco směšného?“

„Ne, ty ne.“

„Proč se potom pořád směješ?“

„Kvůli tomu vlastně. Směju se tomu, cos mi řekl.“

„Aha,“ řekl. Zamračený výraz z jeho tváře okamžitě zmizel a bylo vidět, jak se mu ulevilo. „Poslyš, já se omlouvám, že jsem se o tom zmínil.“

„Ne, jsem ráda, žes to udělal. Budu si na to teď dávat pozor.“ Zastavili se před vchodovými dveřmi. Sarah začala hledat v kabelce klíč. „Mockrát díky, Emilio,“ řekla.

Vyslovila to jméno, jak by je vyslovila Američanka.

„Jmenuju se Emílio,“ řekl. „E-mil-jeu. “

„Emílio,“ zopakovala, tentokrát správně.

„Takhle je to vlastně,“ řekl. „Emílio.“

Opětovala jeho úsměv. Zastrčila klíč do zámku, když zničehonic navrhl: „Poslouchej, nechtěla bys jít na nějaké představení? Nebo na něco podobného?“

„Na představení?“

„Na filmové představení. V pátek večer. Mluvili jsme předtím o filmech, a tak jsem myslel…“

„Myslím, že ne. Díky.“ Otočila klíčem v zámku, otevřela dveře a pak se k němu otočila a usmála se. „Díky ještě jednou za to, žes mě svezl, já…“

„Proč ne?“ řekl.

Podívala se mu do tváře. Upíral na ni temně hnědé oči.

Chtěla uhnout pohledem, ale ten jeho byl příliš pronikavý.

Nevěděla, co mu má říct.

„Protože jsem chicano? “ řekl. „Protože jsem Mexikán?“

Tohle byl, po pravdě řečeno, ten pravý důvod, tohle byl jediný vážný důvod, proč řekla ne. Přesto ji to překvapilo, pravděpodobně proto, že to vyslovil nahlas, možná proto, že se na ni tak upřeně a upřímně díval.

„ Je to proto, že jsem chicano!“

Nedokázala mu na to odpovědět, příliš ji uvedl do rozpaků. A také začínala mít trochu strach, strach z toho upřeného pohledu, z jeho temně hnědých očí. Pořád se na ni díval, odmítal jimi uhnout na stranu. A pak se zničehonic na jeho tváři objevil široký úsměv a zamračený výraz, který ji trochu polekal, z jeho obličeje rázem zmizel.

„To přece není žádný důvod,“ řekl.

Možná, že ne, pomyslela si v duchu. „Možná že ne,“

řekla nahlas.

Stáli před domem, dveře byly pořád otevřené a Sarah si tiskla k hrudi učebnice. Obloha na západě hasla, dívali se mlčky jeden na druhého. Úsměv z jeho tváře mizel stejně nepozorovaně jako poslední odlesky slunce na obloze.

Zadíval se na ni s jakousi obřadností, která ji poděsila ještě více než ten upřený pohled předtím. Ucítila, jak jí prudce bije srdce.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se.

Přikývla ještě předtím, než otevřela ústa, dokonce ještě dřív, než si uvědomila, že přikývne.

„Tak dobře,“ souhlasila.

„Tak dobře,“ opakoval po ní.

4

SEDĚLI NA SCHODECH PŘED DOMEM, ve kterém bydlel César, všichni čtyři, a mluvili šeptem. V noci se ochladilo a s výjimkou Dýky, který si vzal teplákovou bundu školního sportovního týmu, na sobě měli všichni svetr. Dýka ze školy odešel těsně předtím, než ho zatkli. Na škole nikdy nepatřil k žádnému sportovnímu týmu a bundu ukradl v šatně. Jedno děvče ze čtvrti vyšilo na bundě na hrudi vlevo bílou nití jméno Diego. To bylo ještě předtím, než pobodal toho chlapce z klubu Los Espiritus a získal jméno Dýka. Požádal pak to děvče, jestli by mu na bundě nevyšila jeho novou přezdívku, ona ale tehdy začala chodit s jedním chlapcem z Los Chamucos a vzkázala mu, že to neudělá. Takže na bundě měl stále vyšito Diego, ačkoliv byl už dávno Dýka.

„Říkám to nejdřív vám, protože my čtyři jsme zakládali tenhle klub,“ řekl César. „A tak vám říkám, že ho chci vykopnout. Je to podělaný sráč. Řek sem mu včera v noci, co má udělat, a on to neudělal. Řek sem mu, že má tu pistoli tomu parchantovi strčit do huby a vystřelit mu mozek z hlavy, a on ho namísto toho střelí do nohy.“

„Myslím, že bysme mu měli dát ještě šanci,“ řekl Kovboj. Hovořili o Vicentem, jeho bratranci, a o tom, že ho vyhodí z klubu.

„K čemu další šanci?“ řekl César. „Aby se moh posrat strachy ještě jednou?“

„César má pravdu,“ řekl Dýka.

To je velké překvapení, pomyslel si Emílio, Dýka se postavil na Césarovu stranu. Neměl nejmenší chuť vysedávat tady a diskutovat o tom, jestli někoho z klubu vyhodit nebo ne. Během večeře celý čas mlčel a matka se ho proto dvakrát zeptala, jestli mu něco není. Neřekl jí, že myslí na tu americkou dívku, se kterou si na pátek večer smluvil rande. Stále byl ohromen tím, že souhlasila, nikdy by nevěřil, že na tuhle nabídku řekne ano. Nikdy v životě neměl schůzku s bělošskou dívkou, slyšel jen, že šoustají jak králíci. Přemýšlel nad tím, jestli se mu ji podaří dostat do postele už v pátek večer. Přemýšlel, zda se o to má pokusit na zadním sedadle falconu nebo raději na pláži, a jen tak na půl ucha poslouchal, jak César poskytuje ostatním jednu ze svých malých naléváren.

„Pokud je Azték,“ řekl César. „Pak je buď v každý situaci, a toda madre, frajer, nebo není frajer vůbec. Když někomu řeknu, ať něco udělá, pak taky chci, aby to udělal.“

Zarazil se. „Nebo si zvolte jinýho prezidenta.“

To byl jeden z oblíbených Césarových triků. Skloní skromně hlavu a řekne: „Nebo si zvolte jinýho prezidenta.“

Emília by zajímalo, co by se stalo, kdyby jednoho dne někdo řekl: „Dobrá, Césare, to je fajn nápad.“ To ale nepřicházelo v úvahu. César byl prezidentem klubu už dlouho a Emílio se domníval, že je to dobrý prezident, ačkoliv ho občas rozčílila naprostá hloupost. Jako teď, když chtěl vyhodit Vicenteho, kterému řekl, ať zabije Hippova bráchu, proboha! A kvůli čemu chtěl, ať ho zabije? Protože otravoval nějakého dědka a jeho dceru? Jaký by to všechno mělo smysl? Vicente jednal správně, střelil ho do nohy. To byl dostatečný trest a také dostatečné varování. Césara pouze rozčílilo, že neudělal to, co mu nařídil. Co by se stalo, kdyby Bůh umřel a přenechal svět Césarovi? Emílio zavrtěl hlavou.

„Je to mladý kluk,“ řekl. „Vykopnout ho, to by…“

„ Ano,“ vyštěkl César. „Já už ho v mým klubu nechci. A ještě něco ti řeknu, Kovboji.“ Otočil se k Vicenteho bratranci. „Pokud na nás kvůli Vicentemu přijdou poldové, pak s ním zatočím jednou pro vždy.

Udělal bych to, i kdyby to byl tvůj brácha, i když je to jenom tvůj bratranec. Rozumíš? Jestli někoho z našeho klubu kvůli Vicentemu zabásnou, je s ním konec.“

„Proč by měli někoho zabásnout?“ zeptal se Emílio.

„Protože Hippův brácha nás může prásknout,“ řekl César.

„Ten druhý taky. Jsou oba naživu. Nevidím v tom žádný rozdíl.“

„Rozdíl je v tom, že tenhle je postřelený. Byla u toho bouchačka,“ řekl César.

„Tys mu ale říkal, aby z ní střílel,“ řekl Kovboj.

„On z ní chtěl střílet.“

„Neměls mu ji dávat.“

„Když chce bouchačku, má z ní taky střílet,“ řekl César.

„On z ní střílel,“ řekl Kovboj.

„Jasně, a teď tady máme střílečku, kterou poldové nenechají jen tak plavat. Měl udělat, co sem po něm chtěl,“

řekl César.

„Motorkáři poldům nic neřeknou,“ ozval se Emílio.

„Poldové tam přece přijeli, ne? Když jsme padali pryč, zrovna přijeli.“

„Motorkáři ale neřeknou, kdo to střílel.“

„Seš si tím jist?“

„Naprosto,“ řekl Emílio. „Vědí, že bychom za nima přišli znova.“

„Když nás poldové strčí do chládku, nebudem za nima moct přijít znova. Myslíš si, že to nevědí? Už asi poldům řekli, že sme to byli my.“

„To si nemyslím,“ prohlásil Emílio. „Už je pondělí, uběhnul celý jeden den a nikoho nezabásli. Poldové tu ani nebyli nikoho vyslýchat. Proč bychom se na to neměli vybodnout, Césare? Vicente byl celý bez sebe, možná…“

„Ne,“ řekl César. „Vykopneme ho.“

Žádný z nich nikdy neslyšel anglický výraz pro uličku, „gauntlet“ nebo také „gantlet“, který se vyvinul ze švédského gatulop, což znamená „průjezd“ a v železničářské terminologii se stále používá pro označení zúženého úseku trati, kde dvojice kolejí přechází v jednu.

Jejich čtveřice toho o světových dějinách nevěděla mnoho, ani nedokázala spatřit paralelu v průchodu, který Aztékové vytvořili v úterý odpoledne, a švédském gatulopu, ze kterého se příslušný anglický výraz vyvinul. A žádný z nich taky ani nikdy ničím takovým neběžel. Když svůj klub založili, nebylo zapotřebí, aby svou odvahu prokazovali podobným způsobem. Věděli ale, co to znamená, být přijat do nějakého klubu a být z něj vykopnut, nevyrostli by ve čtvrti, aniž by se seznámili s rituály běžnými v jiných klubech. A být přijat do nějakého klubu znamenalo „projít uličkou“, což byl nezbytný předpoklad pro to, aby se člověk stal členem klubu. A výraz „být vykopnut“ znamenal podobnou proceduru, tentokrát ale hodně ponižující. Člověk neodcházel od Aztéků – nebo od jiného klubu v sousedství – člověk byl odtamtud vykopnut a navíc musel předtím projít uličkou. Člověk procházel uličkou, když byl přijímán, a stejně tak jí procházel, když ho vyhodili.

Přijímání do klubu byl samozřejmě mnohem méně brutální ceremoniál, nikdo neměl zájem zmrzačit někoho, koho čekalo přijetí do klubu. Podle ústavy klubu z něj nebyl člověk vyškrtnut, pokud si to sám nepřál (což bylo cosi těžko představitelného, zakladatelé klubu na to nicméně mysleli) nebo pokud neprovedl něco, čím klub natolik zneuctil, že nebylo dále žádoucí, aby byl jeho členem.

Ceremoniál vyhození člena z klubu byl pojat takovým způsobem, že si člověk jednou pro vždy zapamatoval, proč nelze porušovat klubové zákony. Všichni Aztékové se ho obávali, protože – s výjimkou čtyř zakládajících členů – každý z nich prošel přijímacím ceremoniálem, který sám o sobě nebyl žádným piknikem, a všichni věděli, že tahle drobná muka nejsou ničím ve srovnání s tím, co je čeká, když budou vyhozeni. Většina z nich se již někdy účastnila ceremoniálu vyobcování člena, jehož součástí byla právě ulička, kterou musel nešťastník proběhnout.

Během těch let bylo z klubu vyhozeno pouze pět jeho členů, všichni za vážná porušení klubových pravidel. Dva byli vyhozeni, protože se dali na tvrdé drogy. Jeden z toho důvodu, že si z jejich společné skrýše vzal bez dovolení pistoli – osmatřicítku policejní speciál. Další byl vyloučen, protože pověděl své přítelkyni o plánovaném útoku na členy Los Espiritus. Plán tím byl vyzrazen, protože děvče se o něm zmínilo své přítelkyni v hodině angličtiny a ta chodila s chlapcem z klubu ze Santa Moniky. To byl dostatečný důvod pro to, aby ho vyhodili, byl to ostatně dostatečný důvod pro to, aby byl zabit, což ovšem neudělali, protože se rozhodli udělit mu milost. A pátý Azték, kterého vyloučili, se provinil tím, že si začal s dívkou jiného člena klubu.

Nejprve bylo rozhodnuto, že dostane pouze čtyřicet ran bičem, pak ale přišli na to, že ono děvče navíc zbouchnul, a parohatý člen klubu trval na soudu nad svým protivníkem a oni pak během několika vteřin rozhodli o tom, že viník bude z klubu vyhozen. Vicente tak byl šestým příslušníkem Aztéků, který měl prodělat tuhle proceduru.

K ceremoniálu se shromáždili v úterý pozdě odpoledne na volném prostranství za kostelem. Bylo jich třicet.

Vytvořili dvě dlouhé řady, v každé bylo patnáct mladíků, kteří se postavili tvářemi proti sobě. Jeden od druhého byli v obou řadách vzdáleni něco přes půl metru. Boxer si žádný z nich nevzal, protože vzhledem k Vicenteho věku a po naléhavých telefonátech Kovboje, který dopoledne osobně volal každému z nich, měli použít pouze holé pěsti. Emílio stál téměř na konci řady, naproti obrovitému chlapci jménem Carlos, jehož pěsti se podobaly vepřovým kýtám.

César stál na začátku uličky a chystal se přednést krátký proslov. Emílio jej slyšel předtím už pětkrát. Pokaždé měl pocit, že ten, kdo se provinil proti klubu, si to zasloužil.

Tentokrát si to ale nemyslel. Zahleděl se na konec řady, kde si Kovboj nervózně olizoval rty a přemýšlel, zda bude schopen praštit vlastního bratrance. Nemyslel si, že to dokáže, přesto nad tím ale přemýšlel.

„Chci, abys tohle dobře pochopil,“ řekl César hlasem, který Emílio slyšel až na konci řady. „Chci si být jist, že to chápeš.“

„Césare, prosím,“ ozval se Vicente. „Slibuju, že…“

„Po dnešním dni už nejsi Azték,“ řekl César. „Znamená to, že sem už nesmíš přijít, že se k nám nesmíš vůbec přiblížit, slyšíš? S nikým nesmíš mluvit o věcech, který jsme kdy projednávali, nikomu nesmíš prozradit, kde schováváme zbraně, budeš hezky držet hubu, je ti to jasný? Pro nás jsi přestal existovat. Když se dostaneš do malérů s jiným klubem, nikdo ti nepomůže, jseš v prdeli. Je ti to jasný?“

Vicente se třásl po celém těle. Z místa, kde Emílio stál, viděl, jak se třese. Vicente si olízl rty a řekl: „Césare, přísahám u Všemohoucího…“

„Rozuměl jsi?“ řekl César. „Co?“ Zeširoka se usmál a v tu chvíli se zdálo, že má v úmyslu Vicentemu odpustit, říci mu, tohle všechno byl jenom takový vtip, copak si Vicente opravdu myslel, že vyhodí z klubu věrného a loajálního Aztéka? A s tímhletím úsměvem na rtech pak praštil Vicenteho vší silou pěstí přes ústa a tím ho katapultoval ke dvěma řadám čekajících mladíků. Vicente ztratil rovnováhu a padl na kolena asi půldruhého metru před prvním z nich.

Vstal s krvácejícími ústy a otočil se k čekající uličce zády a chtěl se jako o život rozběhnout pryč.

„Ty posraný bastarde,“ řekl César, chytl ho za loket, otočil ho čelem k uličce a vší silou ho postrčil k čekajícím chlapcům. První dva se proti němu okamžitě rozmáchli pěstí, zasáhl ho ale pouze jeden z nich. Vicente dostal ránu kamsi ze strany do krku, byla však natolik silná, aby ho mrštila směrem k další dvojici. První z nich ho praštil pěstí naplocho do zad, zatímco druhý sepnul ruce, jako by v nich držel baseballovou pálku, a zasáhl Vicenteho nad okem a rozrazil mu obočí. Vicente, který krvácel z úst i z široké rány nad okem, schoval hlavu mezi ramena a zakryl si ji rukama a zkusil se prodrat z uličky ven. Chlapec po jeho pravici ho však udeřil pěstí do žaludku a on okamžitě spustil ruce dolů a zapotácel se, když jej další rána zasáhla mezi lopatky, a padl tváří do trávy. Někdo další jej kopl do žeber.

On ale musel vstát a pokračovat dál. Zabili by ho, kdyby zůstal ležet na zemi příliš dlouho.

Potácivě vstal a v tu chvíli se mu do zorného pole dostal Kovbojův obličej. Kovboj se rozmáchl pěstí a chystal se udeřit jej do tváře jako ostatní – ne, Kovboj do něj pouze vší silou strčil a poslal jej směrem k dalším dvěma chlapcům v řadě. Jeho pravou tvář pak zasáhla něčí pěst a rozbila mu obličej na jiném místě, potom dostal další ránu na ústa, vyplivl krev a vyražené zuby a zničehonic začal vzlykat.

Někdo další ho praštil do ramene a do předloktí. Vicente klesl na kolena a začal po nich rychle lézt z uličky ven, krčil se k zemi a chránil si týl rukama a centimetr po centimetru lezl na konec řady. Kdosi ho kopl do hlavy a ve chvíli, kdy se dostal k Emíliovi, byl takřka v bezvědomí. Krvácel z nosu a úst a vytrvalý proud krve mu vytékal z rány nad obočím, která se mezitím zeširoka otevřela. Výprask se odehrával v naprosté tichosti a ticho panovalo nad prázdnou parcelou za kostelem i teď. Zničehonic je ale protnul zvuk kostelního zvonu. Jak Vicente lezl po zemi k němu, všiml si Emílio, že mu paže visí v podivném úhlu, a bylo zřejmé, že ji má zlomenou. Vicente se pokusil vstát, znovu se ale zapotácel, oči obrátil v sloup a pak se skácel Emíliovi k nohám. Emílio okamžitě pokleknul vedle něj a zvedl mu hlavu, zaslechl však Césarův výkřik: „Nech ho ležet!“

Zvedl hlavu. César vypadal na pozadí zapadajícího slunce obrovský, jeho silueta se výhrůžně tyčila proti nebi.

Emílio měl na malý okamžik chuť mu něco ostrého odpovědět.

„Lejelmoco! “9 řekl César. Emílio stále váhal, jestli ho má poslechnout. Jak držel Vicenteho hlavu, ruce měl celé od krve.

„Pojď, bráško,“ řekl potichu Kovboj.

Emílio položil Vicenteho hlavu opatrně do trávy.

Chlapci se začínali rozcházet, kostelní zvon dál vyzváněl.

Vicente ležel v trávě bez hnutí. Emílio se na něj podíval, několikrát zamrkal, aby zahnal horkou záplavu, která se mu drala do očí, a zamířil za ostatními. Někdo z Aztéků se hlasitě smál. Emílio se podíval ještě jednou na Vicenteho, který ležel stále bez hnutí v trávě. Kovboj mu položil paži na rameno a společně odcházeli pryč. Emílio se už neohlédl.

Kostelní zvon přestal vyzvánět a nad jeho hlavou vzlétlo k temně modré obloze hejno racků a zamířilo na západ k moři.

ZALITOVALA, že dala souhlas ke schůzce, a chtěla ji v sedm hodin večer toho úterý odvolat. Hledala ho přes den ve škole, nemohla ho ale nikde najít a teď ve svém pokoji prolistovala telefonní seznam a zjistila, že je v něm nejméně třicet Mendézových – a uvědomila si, že nezná jméno jeho otce – neřekl mimochodem, že je někde v Mexiku?

9 Vykašli se na něj!

Prohlédla si proto seznam ještě jednou a všímala si ženských jmen, stejně tak ale nevěděla, jak se jmenuje jeho matka.

Přemýšlela, jestli to může být Maria nebo Teresa nebo Elena nebo Inéz, mohla se jmenovat jakkoli. Škoda že ani jednou nezmínil jméno své matky, protože nejsnadnější způsob, jak schůzku odvolat, bylo odvolat ji po telefonu. Utápěla se však v moři Isabel, Julií a Luis a nakonec své úsilí vzdala.

Zeptala se sama sebe na rovinu, proč chce schůzku zrušit, a musela uznat, že je to jenom z toho důvodu, že Emílio je Mexičan, tohle byla jediná příčina. Váhala, než nabídku přijala, a čelila ostatně i jeho přímému dotazu Je to proto, že jsem chicano? A to byl v tu chvíli také ten důvod, proč se zdráhala nabídku přijmout, a i teď to byl důvod, proč chtěla schůzku zrušit. Jednou věcí bylo narodit se a vyrůstat ve svobodné zemi a domově statečných, kde byli všichni lidé zrozeni jako sobě rovní a kde se každý hlásil k demokratickému ideálu, jinou věcí ale bylo uvést tento demokratický ideál do praxe a jít v pátek večer na schůzku s chlapcem, o kterém věděla pouze to, že je to chicano.

Jenomže, když se nad tím zamyslela, co vlastně ty k čertu víš o kterémkoli chlapci, s nímž se občas scházíš zase tu bylo to slovo „vlastně“ – až na to, že příjemně vypadá a zdá se být milý, jenomže pokud chce člověk někoho poznat, co jiného má udělat, než s ním jít na schůzku, že ano? Ano, řekla si v duchu, právě takhle člověk pozná toho druhého.

Otázkou ale bylo, zda opravdu chtěla poznat Emília Mendéze. Má milé oči a ani za nic by v aréně neublížil býkovi. Ale je to chicano. Tady není nad čím přemýšlet.

Tady vůbec není nad čím přemýšlet. Její otec by v tom měl jasno ve vteřině. Ježíšikriste, proč řekla ano?

„Podívá se po něm znovu zítra ve škole. Podívá se po jeho voze, ano, samozřejmě, proč ji to nenapadlo hned?

Jezdí do školy autem, takže stačí, když najde jeho vůz a počká na něj, řekne mu, že udělala hroznou chybu, když přijala jeho nabídku, aby s ním šla do kina, řekne mu, řekne mu – dokázala si vymyslet skvělé věci, když chtěla někoho poslat k čertu. Andymu na očích viděla, jak ho to, co vymyslela, přímo fyzicky ranilo. Je mi to moc líto, Andy,“

řekla, jako by tím mohla něco napravit. No dobrá, k čertu, tohle je něco úplně jiného než Andy. Andyho znala dlouhé roky, Andy byl první chlapec, který ji políbil, byl to první chlapec, který pohladil dokonce její ňadra, první, kterému se jedné dusné červnové noci dostalo na pláži u moře téměř všeho. Jeho ruka se tehdy nějakým způsobem dostala pod její sukni, bylo to velmi vzrušující, ta laskající ruka, která zřejmě dobře cítila, co to s ní dělá, včas to ale dokázala zarazit a vyrazit ze sebe: „Ne, prosím, nedělej to.“ Později té noci ale přemýšlela nad tím, proč ho nenechala, ať udělá to, co chtěl udělat. Někdy si myslela, že je poslední žijící panna v Jižní Kalifornii. A když to někdy zkoušela sama, večer v posteli, když hladila sama sebe, myslela na ten večer na pláži a Andyho ruku pod její sukní a představovala si, jaké by to bylo, kdyby udělal to, co chtěl udělat, kdyby ho to nechala udělat. Přesto ho ale nemilovala. Nemilovala ho teď a nemilovala ho ani tenkrát na té pláži. Tak to prostě bylo.

Sedmnáctiletá dívka nejde do postele s někým, koho nemiluje, ledaže je běhna. A neumluví si schůzku s někým, koho – koho si ani neumí představit, že by s ním šla do postele – leda že by byla ten nejhorší druh běhny vůbec. A nejde taky na schůzku s někým, u koho není alespoň teoretická možnost, že se do něj zamiluje. A tahle možnost rozhodně neexistovala v případě Emília Mendéze, který minulý rok propadl z algebry a černochům říká „negři“.

Panebože, jestli půjde na tu schůzku v pátek, čeká ji večer s bigotním fanatikem.

A jestli tu schůzku odvolám, pomyslela si, budu bigotnífanatik taky.

Zatraceně.

MYSLELI SI, že Mike Serrano s nimi chce mluvit kvůli těm dvěma motorkářům, kterým dali co proto. Mike věděl o všem, co se v jejich čtvrti jenom šustlo. Byl to Mike, komu se podařilo uhasit už v zárodku válku mezi Aztéky a Los Chamucos, která hrozila vypuknout v jejich čtvrti. Mike se vždy snažil mírnit rozbroje mezi kluby. Chodil na schůzky s dalšími sociálními pracovníky ze Santa Moniky a Culver City a zajížděl dokonce až do Watts, kde se scházel s problémovými mladíky. Emílio se někdy ptal sám sebe, jak vůbec najde Mike čas k tomu, aby měl nějaký vlastní život, když celý čas jen hasí války doutnající mezi kluby.

Centrum pro práci s mladými lidmi zřídili ve zchátralé dřevěné budově umístěné mezi koloniálem a čistírnou.

Mikeova kancelář byla ve druhém poschodí. Člověk vyšplhal po chatrných, vrzajících schodech vzhůru a dal se chodbou polepenou plakáty upozorňujícími na všechna nebezpečí spojená s užíváním drog. Na žádném z nich nebyla zmínka o marihuaně. Kdyby se ve čtvrti někdo pokoušel vydávat marihuanu za návykovou drogu nebo za něco, co může vést k užívání tvrdých narkotik, dívali by se na něj všichni jako na blázna. Plakáty varovaly před heroinem, kokainem, amfetaminy, barbituráty a teď také před andělským prachem, což bylo podle všeho pěkné svinstvo. V prvním poschodí seděla Mexičanka se snědou tváří a ťukala na psacím stroji. Hodiny na stěně nad její hlavou ukazovaly devět hodin večer. Měla překrásné nohy a minisukni vyhrnutou skoro až k pasu. Když vstoupili dovnitř, stále psala na stroji, pak ale zvedla hlavu a zahlédla Dýku, jak se jí dívá pod sukni. S mrazivým pohledem jim řekla, aby se všichni tři posadili na pohovku, pak zvedla svůj nádherný zadek ze židle, zlostně si uhladila sukni a stáhla ji dolů. Stáhla by ji dolů až ke kotníkům, pokud by to šlo.

Na dlouhém stole vedle pohovky ležely nacyklostylované letáky, které hlásaly: „Pozor!“ A pod tím stálo: „Bratři a sestry, jen klid! Člověk má plnou hlavu starostí, dnes večer se ale dá do toho!!! Zachovejte si chladnou hlavu!! Změňte to! Nedejte se!! Nevzdávejte svůj život! Nedejte se!! Ovládejte se!!!“ Na zelených čtvrtkách papíru byla nacyklostylována další výzva: „Mysli! Seber se!

1. Dostává se ti opravdové výchovy? 2. Odkud jsi? 3. Chceš skončit na ulici?“ Na třetím nacyklostylovaném letáku bylo další sdělení: „Centrum pro mladé nabízí právnické poradenství a zprostředkovatelské služby mezi školou, policií a sociálním kurátorem. Vyzýváme všechny mladistvé, členy pouličních gangů a studenty, kteří mají jakékoli potíže ve škole, na policii či doma, aby navštívili centrum pro práci s mladými či sem zatelefonovali.“

Následoval přehled otevírací doby střediska. Emílio přejel pohledem jednotlivé letáky a pak si s Dýkou a Kovbojem sedl na pohovku. „Co takhle Stín?“ zeptal se Dýka.

„Ne, to se mi nelíbí,“ odpověděl Kovboj. „To je horší než Kovboj.

V Santa Monice je mimochodem kluk, který si Stín říká.“

„Kovboj je dobré jméno,“ řekl Emílio. „Proč se ti nelíbí?“ Tuhle věc už prodiskutovávali nejméně stokrát.

Kovboj si neustále stěžoval, že se mu jeho jméno nelíbí, a ostatní se jej snažili přesvědčit, že je to dobré jméno.

„Líbilo se mi, když jsem se jmenoval Gaucho,“ namítl.

„Tohle bylo dobrý jméno. Pak začal César s tím nesmyslem okolo Kovboje a už mi to zůstalo, takže jsem teď Kovboj.“

„César to nebyl,“ odporoval Dýka. „Byl to Carlos.“

„Byl to César. Jak sme jeli do Holywoodu na ten film.“

„Byl to Carlos,“ trval na svém Dýka.

„Ať už to byl kdokoli, nesnáším je.“

„Tak už se tak nepodepisuj,“ navrhl Emílio.

„ Musím se tak podepisovat,“ řekl Kovboj. „Všichni mě znají, vědí, že jsem Kovboj od Aztéků. Když se začnu na zdi podepisovat jako Gaucho, nikdo nebude vědět, kdo to je.“

„Já mám dobrý jméno,“ řekl Dýka a naznačil, jak se ohání nožem. „Dýka,“ řekl. „Zzzzzaaaah!“

„Jo, to je dobrý jméno,“ souhlasil Kovboj a potřásl hlavou. „Kovboj stojí za hovno. Nenávidím to pitomé jméno.“

Dveře Mikeovy kanceláře se otevřely a on vyhlédl ven.

Mike vždy vypadal, jako by byl celý zpocený a ustavičně někam spěchal. Pokaždé, když někomu říkal „Dobrý den“, člověk měl pocit, že si vzápětí nasadí klobouk a řekne „Sbohem“. Emílio odhadoval, že mu je šestatřicet nebo sedmatřicet, na svůj věk byl poněkud boubelatý a vlasy nosil přistřiženy, jako by byl bankový úředník nebo řidič autobusu.

„Kde je César?“ zeptal se na rovinu.

„Má něco na práci,“ odpověděl Kovboj.

„Řekl jsem, abyste přišli všichni čtyři.“

„Nemoh si to zařídit,“ vysvědil Kovboj a pokrčil rameny.

„Tak dobrá, pojďte dál,“ řekl Mike neochotně a ukázal dovnitř kanceláře. Byla zařízena nábytkem z bazaru – psacím stolem s poškrábanou deskou a oprýskanou knihovničkou vzadu, stojací lampou s odučeným stínítkem a několika židlemi s nepohodlným dřevěným opěradlem.

Všichni tři byli v téhle kanceláři již mnohokrát předtím a ani dnes v ní na ně nečekalo žádné překvapení – až na obrovitého černocha, který seděl na jedné z židlí. Okamžitě věděli, že se jedná o poldu. Ať už byli v civilu, či ne, policisté to měli napsáno na čele. Když vešli dovnitř, každý z nich si ho pozorně prohlédl.

„Posaďte se,“ vyzval je Mike.

Poslechli ho, nadále ale bedlivě pozorovali policistu.

„Tohle je seržant Gannett od losangeleského policejního sboru,“ představil policistu Mike. „Je tu z toho důvodu, že do jedné nemocnice dnes přivezli patnáctiletého chlapce.“

„Kluka, co patří do vašeho gangu,“ řekl Gannett.

„Jmenuje se…“

„Je to klub, seržante,“ řekl Kovboj smířlivě.

„Jistě,“ odpověděl Gannett. Měl na sobě pomačkaný hnědý oblek, sako mu bylo trochu úzké v ramenou a přes hrudník a odstávalo tam, kde měl v podpaždí pouzdro s pistolí. Emílio si dokázal velmi dobře představit, že má potíže najít oblek, který by mu seděl. Byl to možná nejmohutnější muž, jakého kdy ve svém životě spatřil. No, dobrá, kdysi se byli podívat na zápasníky v ringu a jeden z nich byl větší než Gannett. Ne ale o mnoho. Emílio si řekl, že seržanta by nikdy nechtěl potkat sám někde v temné ulici.

Nikdy.

„Jmenuje se Vicente Carranza,“ řekl Gannett. „Víte něco o tom, jak přišel k těm zraněním?“ Podívali se na něj, žádný ale neodpověděl. „Kde je Arrelano?“ zeptal se Gannett Mikea. „Řekl jste mi, že tu bude taky.“

„Nemohl přijít,“ zopakoval Mike.

„Je vůdcem vašeho gangu, že?“ zeptal Gannett a znovu se na ně podíval. „César Arrelano, že?“

Dýka roztáhl ústa do toho nejroztomilejšího banditského úsměvu. Emílio málem vyprskl smíchy, vypadal téměř jako Mexikán v té louži s vodou z Pokladu Sierry Madre. „Je to klub, seržante,“ řekl.

„Klub,“ opakoval Kovboj.

„Je prezidentem našeho klubu,“ řekl Dýka a stále se usmíval.

„Jasně, klubu,“ odsekl Gannett. „Málem jsem zapomněl.

Policejní vůz našel toho Carranzovic kluka na louce za kostelem. Zlomená paže, půlka zubů vykopnutá a v nemocnici nám řekli, že má otřes mozku. Možná se z bezvědomí už neprobere.“ Zarazil se. „Kdo si myslíte, že to mohl udělat?“

„Možná nějaký jiný klub, seržante,“ řekl Dýka.

„Možná ze Santa Moniky,“ dodal Kovboj.

„Nebo z Culver City,“ řekl Dýka.

„Co si o tom myslíš ty?“ zeptal se Gannett a otočil se zničehonic k Emíliovi. „Ty si myslíš, že je to práce jiného klubu?“

„To je možné,“ řekl Emílio a pokrčil rameny.

„Víš, co je přijímač?“ zeptal se Gannett.

„Jistě,“ přitakal Emílio.

„A výkop z klubu?“ Emílio přikývl. „Myslíme si s Mikem, že ten Carranzovic kluk byl od Aztéků vykopnut.“

Několik vteřin mlčel. „Co si o tom myslíš?“ Emílio znovu pokrčil rameny. „Možná zemře,“ řekl Gannett a v místnosti se najednou rozhostilo ticho jako v hrobě. „To má logiku, ne? Jeden z vašich brášků zemře kvůli nějakým hovadinám ve vašem gangu.“

Dýka s roztomilým úsměvem opakoval: „Seržante… je to klub.“

„Milý chlapče,“ promluvil Gannett pomalu. „Vy jste nevymysleli ceremoniál vyhazování z gangu. Byl jsem členem Guardians ve Východním Los Angeles dávno předtím, než ses narodil. Říkali mi ‚válečný poradce‘ 10.

Kladli přitom důraz na slovo ‚válečný‘, takže to znělo trochu směšně. Tohle je ale ta stará grázlovina, bez ohledu na to, jak tomu říkáte.“ Pár vteřin počkal a pak pokračoval se sarkastickým úsměvem: „Byl pro vás Vicente dnes dost velký chlap? Byl to chlap s dostatečně velkýma koulema, aby dokázal projít uličkou?“ Zamračeně přikývl. „Doufám, že dnes v noci bude dost statečný, aby přežil,“ řekl.

Zničehonic vstal a otočil se k Mikeovi sedícímu za psacím stolem s unaveným výrazem a rukama sevřenýma v pěst.

„Stále chci mluvit s Arrelanem, Mikeu,“ řekl. „Rád bych s ním mluvil tady, když to ale bude nutné, sbalím ho.“

„Dostanu ho sem, Jimmy.“

10Vy pitomí umaštěnci.

„Díky,“ řekl Gannett a šel ke dveřím. S rukou na kouli na dveřích se otočil a řekl mexikánským slangem: „Ahílos wacho, batos.“

Zírali za ním s otevřenými ústy, zatímco za sebou zavíral dveře.

„Nevím, co je horší,“ prohlásil Kovboj. „Mexikánský polda nebo negerský polda.“

„Všichni jsou to volové,“ řekl Dýka.

„Takže máme znovu opletačky se zákonem, to je pěkné,“

povzdechl si Mike. „Co je to k čertu s váma?“

„Mikeu,“ řekl Kovboj. „My jsme jen…“

„Sklapni, je mi z tebe zle. Myslíš si, že se z toho dostaneš, protože ti ještě není osmnáct. Že se z toho dostaneš s půlročním trestem, ne? A můžeš dál řádit v ulicích.“

„Já si v lágru odkroutil devět měsíců,“ řekl hrdě Dýka.

„Jo a nebylo to k ničemu, co?“

„Naučil jsem se tam číst a psát anglicky. To jsem se ve škole nikdy nenaučil.“

„Jenomže ses tam nenaučil ani trochu myslet. Stýská se ti po lágru?“

„Mně je to fuk,“ řekl Dýka. „Klidně si odkroutím dalších devět měsíců. A budu u toho celý čas stát na hlavě.“

„V osmnácti taky, Diego?“

„Dýko,“ opravil Mikea se širokým banditským úsměvem.

„Můžeš si na zdi psát, co chceš,“ řekl Mike. „Pro mě jsi stále Diego. Víš, co se stane, až ti bude osmnáct?“

„Jo,“ prohodil Kovboj. „Smažou mu všechno a bude mít zas čistý rejstřík. Cokoli člověk udělal jako mladistvý, se po osmnácti nepočítá.“

„Správně,“ řekl Mike. „Začnou u tebe od nuly, budeš mít čistý rejstřík.“ Na chvíli se odmlčel. „Kdy ti bude osmnáct, Diego?“

„Jedenadvacátýho října.“

„To je příští měsíc,“ řekl Mike a pokýval hlavou.

„Jo. “

„Tehdy tě začnou pokládat za dospělého muže,“ řekl Mike a odmlčel se. „To už budeš opravdu dospělý muž?“

Opět se odmlčel. Jeho pohled zabloudil ke Kovbojovi, a pak k Emíliovi. „Budete vy tři jednoho dne dospělými muži?“

zeptal se a dál se upřeně díval na Emília a odmítal uhnout pohledem. Pak se zničehonic zadíval jinam. „Vypadněte odsud,“ rozkázal. „A řekněte Césarovi, ať raději hýbne zadnicí a ukáže se tu, než si ho najde Gannett. Tak rychle, vypadněte odsud.“

Emílio byl rád, že mohl vypadnout. To, jak na něj Mike upřel svůj pohled – kruci, byl rád, že mohl jít pryč.

AlICIA MendÉZOVÁ BYLA HEZKÁ osmatřicetiletá žena, měla stejné tmavě hnědé oči jako její syn a dlouhé černé vlasy si svazovala do drdolu na temeni hlavy. Když Emílilo přišel toho večera domů, právě nabírala do košíčku kávovaru lžičkou kávu a potahovala u toho z cigarety.

Sundala si střevíce a ty teď ležely na podlaze vedle sporáku.

Když uslyšela, jak se otevřely a zase zavřely přední dveře, usmála se a zavolala se silným španělským přízvukem: „Máš tady bratrance a sestřenici, Mílio.“

Emílio strčil do dveří kuchyně hlavu a uviděl, jak u kuchyňského stolu sedí jeho sestřenice Katie. Měla svědou pleť a byla trochu plachá a rozpačitá a to ji činilo ještě krásnější. Zářivě se na něj usmála a řekla: „Ahoj, Emílio.“

„Ale hleďme, ahoj,“ pozdravil.

U stolu s ní seděl její bratr Manuel. Bylo mu jedenáct a usmíval se jako veverka, do čela mu visela černá patka. Vrhl na svého bratrance obdivný, vroucí pohled a řekl: „Ahoj, Emílio.“

„Jak se máš, Manueli?“ zeptal se Emílio a rozcuchal mu vlasy. Manuel, který to miloval, rychle sklonil hlavu.

„Katie nás právě pozvala na Obětování Panny Marie,“

řekla Alícia.

„Opravdu? Kdy to máš?“

„Za čtrnáct dní,“ řekla Katie.

„To je nádhera. Kde to bude?“

„Už jsem to vysvětlila tvé matce. Chceme, abyste po kostele přišli k nám domů, ano? Pak je oslava s tancem.“

„Fantastické. Tak tobě už je patnáct, co?“

„Jo,“ řekla Katie a zeširoka se usmála.

Alícia ji napodobila: „Vzpomínám si, když jsem patnácté narozeniny slavila já.“

„To bylo před mnoha a mnoha lety, mami,“ usmál se Emílio a zamrkal na Manuela a ten zase zamrkal na něj.

„Až zase před tolika lety to nebylo,“ bránila se Alícia.

„To bylo v časech mexické revoluce, ne?“ popíchl ji Emílio a znovu zamrkal na Manuela.

„Ne, to bylo za Cortése, ty filuto,“ odvětila jeho matka a otočila se ke Katie. „On si myslí, jak není vtipný. Dáš si s námi kávu, Katie?“

„Ne, už jsme měli jednu doma, tetičko Allie,“ řekla dívka a odsunula od stolu židli. „Tak nezapomeneš?

Sedmadvacátého září, je to sobota. Pojď, Manueli.“

„Přijedeme, buď bez obav,“ slíbil Emílio.

„Tak zatím, Emílio,“ pozdravil Manuel.

„Opatrujte se,“ řekl Emílio a znovu mu prohrábl kštici.

Létací dveře do kuchyně zapadly za těmi dvěma a Emílio přistoupil ke sporáku, nadzvedl pokličku jednoho hrnce a nakoukl dovnitř.

„Jé,“ zvolal. „A já se celý čas divím, proč nám gringos říkají fazoláci.“

„Vykašli se na gringos,“ odfrkla Alícia. „ Já mám fazole ráda. A tyhle jsou na zítřek, tak je nech být.“

V obývacím pokoji v tu chvíli zazvonil telefon. Emílio vyšel z kuchyně a zvedl sluchátko.

„Haló?“ ohlásil se. „Jo, ahoj, Kovboji. Jo? To je fajn, že?

Řekls to Dýkovi? Tak mu zavolej. Díky, žes mi to řekl.

Trochu jsem si dělal starosti. Dobrá. Tak zatím.“

Položil sluchátko zpátky do vidlice a otočil se zpět. Jeho matka stála ve dveřích do kuchyně.

„Kdo to byl?“ zeptala se.

„Kovboj,“ řekl.

„Kovboj? Kdo je to?“

„Julio Zamora, říká si Kovboj.“

„Proč?“

„Nevím proč, mami. Jednoduše si říká Kovboj.“

„Co chtěl?“ zeptala se Alícia.

„No… jeho bratranec je trochu zraněný. Vicente. A on mi zrovna volal, že…“

„Vicente jak dál?“

„Carranza.“

„Znám jeho matku. Jak přišel k tomu zranění?“

„Měl, myslím, nehodu. Opravdu nevím,“ lhal Emílio.

„Jakou nehodu?“

„Mami, já nevím. Bude ostatně v pořádku.“ Matka se na něj upřeně dívala. „Je ta káva hotová?“ zeptal se. „Mohu zajít pro…“

„Ten tvůj přítel Kovboj,“ řekla. „Je v nějakém gangu?“

„Ale ne,“ zalhal Emílio znovu.

„Proč si potom říká Kovboj? Když se jmenuje Julio…“

„Myslím, že je členem nějakého klubu nebo něčeho takového,“ řekl Emílio. „Když je člověk členem takového klubu, dávají si někteří chlapci přezdívky…“

„Jakého klubu?“

„Nevím.“

„Patří k němu také Vicente?“

„Já opravdu nevím, mami.“

„Jsou to Los Aztecas? Tohle jméno si mohu přečíst na každé zdi. Los Aztecas.“ Emílio jí neodpověděl. „Protože to není klub, Emílio, je to gang,“ řekla a pokývala hlavou.

„Los Aztecas. Gang.“

Pořád nic neříkal. Matka jej dál upřeně sledovala.

„Podívej se na mě,“ vyzvala jej.

Jejich pohledy se setkaly.

„Přísahej na svátou Pannu, že nepatříš k tomu gangu,“

poručila mu.

„Přísahám,“ řekl neochotně.

„Přísahej!“

„Přísahám na svátou Pannu,“ opakoval.

MlKE Serrano si ZAPÁLIL další cigaretu a zahleděl se znovu na zadní vchod do divadla. Stálo na Santa Monica Boulevardu a dříve to byla velká restaurace, kam se nyní vešlo – kolik lidí? Dvě stě? Tři stovky nanejvýš. Hru, kterou dávali, napsal chicano a byla o mexické rodině z Houstonu v Texasu. Drama se točilo okolo starší ze sester, kterou hrála jeho žena. Angie bylo dvaatřicet let, narodila se a vyrůstala v Los Angeles. V divadle hrála od svých sedmnácti a od té doby vystoupila v mnoha rolích, ztvárňovala mexické služky, prostitutky, narkomanky, číšnice a jednou dokonce – jednalo se o bezvýznamnou roličku v hraném fdmu – manželku mexického gangstera, který se kvůli vraždě ocitl ve vězení. Film dávali pouze v Los Angeles a jinak v žádném jiném městě, Mike alespoň o žádném jiném nevěděl, a po týdnu ho stáhli z programu. Teď dali Angie první roli, o níž se domníval, že odpovídá jejímu talentu. Až doposud používala umělecké jméno Angela Alexanderová, odvozené od jejího dívčího jména Aleixadreová. Během natáčení fdmu byla Angie Alexanderovou. Teď vystupovala vůbec poprvé pod jménem Angela Serrano, které získala, když si vzala Mikea. Byla hrdá na to, že jí v téhle hře svěřili nějakou roli. Bylo to jednoduché a bez obalu. Typická chicana. Každý si z toho může vybrat, co chce.

Občas přemýšlel nad tím, proč si jeho žena dělá starosti.

Premiéra hry měla být někdy v říjnu. Hrát ji budou podle jeho názoru jeden nebo dva týdny, ledaže by se stal zázrak.

Zázraky se stávaly jen zřídka, pokud o šlo o Mexičany, kteří žili životem chicanos. Mike by nechtěl být mexickým dramatikem ani za nic. Byl dost velký blázen, aby se stal sociálním pracovníkem, který dostal na starost mexickou mládež. Tady alespoň věděl, že ho každé ráno čeká nějaká konkrétní práce. Spousta práce. A každý den v týdnu hlavně stejná práce. Chodil do ní od pondělka do pátku a často také v sobotu a neděli, a každý den promlouval do duše chicanským mladíkům. Chodil do práce plný ideálů, které se jim marně snažil prodat, bylo to jako házet perly sviním, hleděli na něj s netečnými obličeji a mysleli si, že jen hloupě žvaní. Staň se něčím, udělej ze sebe něco, buď někým.

Vymaň se z moci těchhle idiotských gangů. Netečné obličeje, v nichž se nezračilo zhola nic.

Věděli o něm, že sám kdysi patřil ke gangu, a se zájmem poslouchali historky z těch časů, když v padesátých letech měl svůj vlastní klub. Po velkých nepokojích z těch let ale řady pachucos11 povážlivě prořídly, gangy se začaly vyvíjet jiným směrem a staly se tím, čím jsou dnes. Barrio pomalu zaplavovaly drogy, výstřední oblečení ustupovalo a členové klubů nosili čím dál více to, co nosí dnes, ucouraná trička a keprové kalhoty, volně rozepnuté košile a klobouky s úzkou střechou. Tváře Aztéků oživly pouze v okamžiku, když jim vyprávěl, jak někoho ztloukl, vzpomínal na loupeže a přepadení, jichž se zúčastnil, na bezpočet drobných krádeží, jež měl na svědomí. Nikdy ho přitom nechytli. Měl dojem, že právě tohle na něm ze všeho nejvíce obdivovali.

Zbytek – jeho sny, ideály, které hlásal – to byly pro ně sračky.

Jak se ale zdálo, nikdy jim nebyl schopen ozřejmit, že jsou plnohodnotnými bytostmi a že mají svou pravdu. César byl opravdový vůdce, obdivovaný a respektovaný ostatními členy gangu – všechnu svou energii však věnoval tomu, aby mezi Aztéky udržel železnou kázeň. Espafiol, navzdory faktu, že neznal jediné slovo anglicky, byl mazaný jako předseda poslanecké frakce v Dolní sněmovně. Mike viděl také mnohé z obrázků, které během nesčetných a vesměs 11 teenageři

neužitečných schůzek nakreslil Kovboj, a byl si vědom toho, že ten chlapec má talent. Diego dokázal hrát na piano bez not, jednou ho přistihl, jak hraje ve středisku rockenrol, a zeptal se ho, zda by měl zájem brát hodiny, v rámci hispánské komunity existují programy

„K čemu to bude?“ zeptal se Diego.

Ano, k čemu? Má přece své brášky, má svůj gang. Mimo gang neexistuje nic. Ani teď, ani v budoucnu. Právě tohle se jim Mike pokoušel vysvětlit. Mluvím o tom, co bude, až vám bude třicet, co budete k čertu dělat pak? Budete se kochat krásnými vzpomínkami na skvělé bitvy s jinými gangy? Budete si se svými spoluvězni připomínat ty nádherné časy, když jste táhli do boje proti těm blbcům z Culver City? Budete ženatí, přes den budete svážet Amerikánům odpadky a večer chlemtat před televizí pivo, a zatímco vám bude po domě lézt hejno malých fakanů, budete snít o oněch slavných dnech, když vám bylo sedmnáct a byli jste králi barria. O oněch dnech, kdy byl každý z vás un bato suave, 12 protože ho chrání una ganga chingona? 13 Jak ale člověk vysvětlí sedmnáctiletému chlapci, že nemůže myslet pouze na dnešek? Jak mu vysvětlí, že je také zítra?

Jak si ale získat Emília Mendéze, který dokáže rozebrat vůz a zase jej složit s přesností hodináře? Někdy přemýšlel, 12frajer, který je nad věcí

13 gang, co se s ničím nemazlí

že mu zkusí zavolat. Občas cosi zahlédl v jeho očích, náznak zájmu, pocit, že v jeho hlavě to začíná pracovat, že jej poslouchá a přemýšlí nad tím – a pak přijde znovu ten nic neříkající netečný výraz ve tváři. Jako když se zavřou dveře nebo spadne opona a oči za nimi zmizí. Najednou v nich není naprosto nic. Měl vždy dojem, že k Emíliovi toho cítí mnohem víc než k ostatním. Bylo v něm něco, co mu připomínalo jeho samotného, když byl v tomhle věku.

Zmatek zrozený ze vzrušení být členem gangu i z obav z budoucnosti – nebo možná v Emíliově případě i z minulosti.

Ten chlapec ani nevěděl, kdo je jeho otec. Mluvil s ním o tom už jednou a všiml si, jak se to Emília dotklo, ještě předtím, než přišel s tou lží o velkém mexickém byznysmenovi, kterého mladík nikdy neviděl, muži vlastnícím dobytkářský ranč někde na sever od Buenaventury. Při jiné příležitosti Emílio tvrdil, že jeho otec vede velký obchod s automobily v Mexiku. Pak byl zase manažer u Air Mexico. A později muž vlastnící po celé zemi síť kin. Mikeův vlastní otec zemřel, když mu bylo dvanáct, ještě předtím, než Mike vstoupil do řad Los Cabaleros.

Jezdci, mušketýři plní šarmu, jeden za všechny, všichni za jednoho. Občas kradli a občas někoho pobodali a celý čas měli co do činění s marihuanou, to bylo ještě předtím, než se prezidentem stal Tito a celý ten pitomý klub – panebože, stále ještě příležitostně sám používá tenhle eufemismus – přeměnil v partu feťáků. Vystoupil z něj, když jednoho dne zjistil, že pomalu každému kouká z předloktí jehla, že si ji předávají jeden druhému, jako by to byl joint. Tehdy si řekl kruci, je tohle opravdu to, co chci dělat po celý zbytek života? Kdyby se mu dnes podařilo alespoň některého z těchhle kluků přimět k tomu, aby si položil stejnou otázku. Je tohle opravdu to, co chci dělat po celý zbytek svého života?

Zašlápl cigaretu a podíval se na hodinky. Řekla mu, že zkouška skončí v jedenáct, a teď bylo čtvrt na dvanáct a on měl být zítra ráno ve středisku už v osm, aby se setkal s poradcem na problematiku gangů mladistvých z East Los Angeles, černochem s doktorátem ze sociologie z Kalifornské univerzity, který potil krev ve Wattsu za sedmnáct tisíc dolarů ročně. Režisér hry neměl rád, když se během zkoušek potloukali kolem divadla manželé či milenci hereček. Mike jej podezříval z toho, že je teplouš. Pak se ale zadní dveře otevřely a na ulici vyšli dva mladí chicanos se scénáři v podpaždí. Angie šla hned za nimi, měla na sobě džíny a svetr a černé vlasy si svázala do koňského ohonu. V

téhle hře hrála sedmadvacetiletou dívku, o sedm let mladší ženu, než byla sama. Schválně zhubla o pět kilo a v uplynulých týdnech se chovala jako teenagerka, chodila po domě s nahrbenými zády, neboť se domnívala, že se tak pohybuje dnešní mládež, a dokonce začala žvýkat žvýkačku.

Během prvních několika týdnů zkoušení se ale přeměnila v pětadvacetiletou dívku, která byla ve svých projevech přece jenom o něco přirozenější, stále ale používala hlas, který byl o malou část oktávy vyšší než obvykle, a režisér tento trik podporoval. Když uviděla, že na ni čeká, zamračila se.

„Ahoj,“ pozdravil a políbil ji na tvář. „Jak to šlo?“

„Hrozně,“ odpověděla. „Je to největší blbec na světě.

Jsem úplně vyčerpaná.“ Obrátila oči v sloup.

„Nemáš chuť na skleničku?“

„Tu bych si dala ráda,“ řekla. „Ty máš ale zítra brzy ráno schůzku, ne?“

„Chci slyšet, jak ti to šlo.“

„Nemusíš si přede mnou hrát na sociálního pracovníka,“

usmála se zeširoka a vzala ho za ruka.

U skotské v baru na druhé straně ulice mu pak vyprávěla, jaký povyk se toho večera strhl na zkoušce.

Režisér nejdříve málem vyletěl z kůže, když Tony, mladík, který hrál jejího mladšího bratra, přišel o deset minut později. Herec se mu snažil vysvětlit, že se zdržel ve studiu společnosti Fox, kde dostal roli v televizním seriálu, a režisér vykřikl: „Pokud chceš hrát v televizních sračkách, tak klidně. Tohle je ale divadlo, tady nacvičujeme hru, tohle není žádná kravina!“

„Tony se omlouval, že to muselo být slyšel až do Encina,“ pokračovala Angie. „Náš pán a vládce ale nechtěl o ničem ani slyšet. Po celý večer mu nedal pokoj a nakonec ho vyhodil – vzpomínáš si na tu scénu, kterou jsme s Tonym nacvičovali minulou sobotu, zatímco ses díval na baseball?

Tu, co jsme měli tak rychle připravenou?“ Tony úplně vybouchl, nedokázal si vzpomenout na jedinou větu. A v tom okamžiku se pustil do mě. „Co je s vámi, Angie?

Předvádíte Johanku z Arku? Co mají znamenat ty oči v sloup, proč se bijete do prsou?“

„Máte hrát pětadvacetiletou ženu, která žije v mexické čtvrti v Houstonu, nebudeme vás na jevišti upalovat, Angie.

Když budete svůj výstup měnit při každé zkoušce, žádný div, že si Tony nedokáže zapamatovat jedinou větu. Byla byste tak laskava a zahrála to tak, jak jsme to nacvičili, pokud to tedy není nad vaše síly?“ Angie obrátila oči v sloup, ne však jako Johanka z Arku, spíše jako Lucrezia Borgia.

„Cos mu na to řekla?“ zeptal se Mike.

„Poslala jsem ho ke všem čertům.“

„A co na to on?“

„Rozzuřil se a odešel. Zmizel nejméně na dvacet minut.

Grácia pak pro něj musela jít. Stál venku v průchodu mezi domy a kouřil cigaretu. Řekla mu, že ztrácíme svůj drahocenný čas. A víš, co jí na to odpověděl, Mikeu? Řekl jí: Nebudu mařit svůj talent s partou amatérů. Amatérů! Má za sebou jedinou hru, tu věc, co dělal pro Jerryho Watsona, a to byl naprostý propadák. Předtím hrál štěky pomalu v každém televizním seriálu, co se tady dával. A teď jez něj velký režisér, který se nebude zahazovat s partou amatérů.

Nevidí si do huby, nikomu z nás nesahá po kotníky.“

„Vrátil se?“

„Nakonec ano. Zbytek večera ale nestál za nic. Mám chuť zavolat lidi z Nosostra a říct jim, co se tu děje. Myslíš, že bych jim měla zavolat? Mohu si vzít cigaretu?“

„Řekla jsi, že toho necháš.“

„Ty taky. Jakýs měl ty den?“ zeptala se a vzala si cigaretu z balíčku, který jí podal.

„Stará bída,“ řekl. „Snažil jsem se, ale bylo to jako mlátit gumovým kladivem do kovadliny.“

„Takže Johankou z Arku jsi v tomhle případě ty“

poznamenala.

„No, jistě.“ Díval se na ni, jak škrtla zápalkou a přidržela si u cigarety mihotající se plamínek.

„Aáách,“ vydechla před sebe kouř. Stále se na ni upřeně díval.

„Co říkáš?“

„Vypadáš nádherně,“ řekl obdivné.

„Jo, fantasticky,“ odvětila a setřela si nevědomky z čela pramen vlasů, který se jí uvolnil z účesu.

„Pojďme domů,“ řekl.

Podívala se na něj přes stůl a pak zamáčkla cigaretu, kterou nedokouřila ani do poloviny.

„Pojďme,“ souhlasila.

5

ROZHOVOR, KTERÝ SE ODEHRÁVAL v obývacím pokoji bytu Lassiterových toho pátečního večera, zatímco se Sarah chystala na schůzku s Emíliem, by Alícii Mendézové připadl stejně tak z jiného světa jako byt sám. Prosklenou stěnou s výhledem na oceán pronikalo dovnitř světlo a dopadalo na zdi pokryté dřevěnými palubkami a ověšené moderními grafickými listy a fotografiemi. V jednom rohu, tvořeném zdí a podpůrným trámem, stála sedačka potažená měkkým rudým plyšem, hodící se spíše do kabiny kosmonautů. Mezi pohovkou, křesly ve tvaru mušle a vázou s glazurou a čerstvými květinami stál konferenční stolek se skleněnou horní deskou. Na zdi vedle visela lesklá černá polička s časopisy, reklamními materiály cestovních kanceláří, příručkou o jachtingu a průvodcem po přístavech jižní Kalifornie. Lesklá přihrádka pod sedací soupravou obsahovala poštu, která Lassiterovým přišla v posledních dnech. Dopisy byly pečlivě srovnané vedle další vázy s květinami. Naproti proskleným posuvným dveřím trůnil veliký klavír, který společně s částí pohovky, stojící naproti, tvořil vstupní chodbičku do obývacího pokoje. Pokoj a vedlejší jídelna zabíraly dohromady větší plochu než celý dům Mendézových. Vyvýšená část mezonetového bytu nad pokojem, uspořádaným do podkovy, sloužila jako pracovna pro Abigail Lassiterovou. Ta se ve svém volném čase zabývala navrhováním interiérů a doufala, že bude jednou kupovat domy, kompletně je zařizovat a pak je se ziskem prodávat společnostem, které lákají své zaměstnance na západ nabídkou příjemného bydlení. Henryho Lassitera ale doposud nedokázala přesvědčit o tom, že jim něco podobného přinese vůbec nějaký zisk. Její manžel, podobně jako řada jeho kolegů, dával přednost tomu, že ušetřené peníze strkal do nesčetných motelů lemujících rychlostní silnici vedoucí podél pacifického pobřeží.

U Lassiterů byli právě na návštěvě jejich nejbližší přátelé, Fred a Eileen Mooreovi. Přišli na koktejl – což byl americký zvyk, který by Alícii Mendézové připadl stejně tak z jiného světa jako rozhovor, který jej provázel. Oba páry měly potom v úmyslu zajít si do nové francouzské restaurace, kterou nedávno otevřeli na mořské promenádě ve Venice. Na promenádě se každou chvíli otevírala nějaká nová restaurace nebo butik, ostře kontrastující s nedalekým pochmurným ghettem, jež se táhlo směrem na východ.

Takové bylo alespoň Venice, které tak dobře znala Alície a její syn Emílio. Rozhovor nad skleničkami v bytě Lassiterových byl plný narážek na sex. Ve světě, v němž žila Alície, bylo něco podobného zcela nepřípustné. Flirtování Mexičanům nevadilo, tohle ale nemělo s flirtováním nic společného. Mexičtí mladíci se také tu a tam snaží uhranout ženy očima, což je bezpochyby jistá forma flirtu, nedělají to však tak sofistikovaným způsobem jako Američané. Někdy také házejí oblázky pod nohy dívek vycházejících z kostela a pak pozorují, zda si toho děvčata všimla. Jindy zase číhají na mladé ženy vracející se od studny s vědrem nebo džbánem, aby je požádali o vodu. A pokud jim dívka skutečně dá napít, považují to za dobré znamení, a když přijdou domů, chlubí se rodičům, co se přihodilo toho dne u studny. Jejich rodiče pak navštíví dívčiny rodiče, tomu se říká pedir la novia, žádat o ruku dcery. Americkému flirtování Alícia nerozuměla. Znala je pouze z kina a televizní obrazovky a pokaždé ji šokovalo. A konverzací, která se toho večera odehrávala v bytě Lassiterových, by byla šokována ještě víc. Ačkoliv se zdálo, že se točí kolem sexu, vůbec se kolem sexu netočila. Žádný ze čtveřice, která se toho večera sešla v obývacím pokoji bytu Lassiterových, by neváhal ani vteřinu a okamžitě by odvrhl myšlenku začít si cokoli s někým z druhé dvojice a ohrozit tak jistotu představovanou manželstvím, které uzavřel. Jinak tomu ovšem bylo se sexuálními fantaziemi, které se jim honily hlavou, a dvojsmyslnými narážkami byl vzduch v pokoji přímo obtěžkán.

Eileen Mooreová byla atraktivní rudovláska, stejně stará jako Abigail. Obě se dokonce narodily ve stejný měsíc a ve svých šestatřiceti vypadaly přibližně o čtyři roky mladší.

Henry si sám sebe často představoval v posteli s Eileen.

Často přemýšlel, zda má Eileen na ňadrech pihy. Pihovatá byla v obličeji a on věděl, že spousta Irek, které měly jemnou pleť a zelené oči jako Eileen, mají pihovatá také ňadra. Chodil s irskými děvčaty, když navštěvoval univerzitu v Georgetownu. Ve Washingtonu D. C. bylo více svobodných dívek, než tam bylo vládních budov, a on vedl velmi svobodný a nevázaný život – než si vzal Abigail, dva roky poté, co si otevřel praxi. Henry nevlezl během devatenácti let, co byl ženatý, do postele s nikým jiným než se svou manželkou. Jednou se na zubařském kongresu v New Havenu sblížil se specialistkou na léčení dásní, v posledním okamžiku však couvl, protože se sám sebe v duchu zeptal, co by tomu řekla jeho dcera Sarah, kdyby se nějak dověděla, že její otec vlezl do postele s cizí ženou. To mu ovšem nebránilo v tom, aby teď nefantazíroval o Eileen.

Neviděl v tom nic špatného, chodil šest let na psychoanalýzu k člověku, kteiý – jak se posléze ukázalo – na to neměl potřebnou kvalifikaci, takových bylo ale na jihu Kalifornie hodně. Alespoň se tehdy naučil jedné důležité věci: problémy začínají ve chvíli, kdy se člověk odhodlá k činu.

Fantazíruj si, jak chceš, nikdy se ale v tomhle směru neodhodlej k akci. Pozoroval Eileen, když se naklonila nad stůl a vzala si svou skleničku s martini. Hluboký výstřih s rolákem, který měla na sobě, na okamžik poodhalil její ňadra a on se snažil přijít na to, zda jsou pihovatá a zdá má růžové bradavky.

„Jak víš, že to nebyla jeho žena?“ zeptala se Eileen.

Abigail, která právě přicházela z kuchyně s tácem s chlebíčky, řekla: „Henry si myslí, že každý na světě někomu zahýbá.“ Blondýna jako její dcera Sarah, oblečená v těsně padnoucích pletených zelených šatech, ve skutečnosti mnohem hezčí než Eileen, v té chvíli ale jaksi nebyla předmětem fantazírování svého manžela. Teď málem ukázala prstem na vlastního muže. Málem. On opravdu věřil, že každý na světě zahýbá každému – až na něho samotného a možná také Abigail. Občas si totiž její věrností nebyl zcela jist. Na druhé straně se její věrnost také nikdy neodvážil zpochybnit. Tomuhle ho také naučil jeho cvokař-

poloprofesionál, totiž že i ženatí muži a provdané ženy mají právo na alespoň malý kousek soukromí. Utrhl by jí hlavu, kdyby ho někdy podvedla, věřil nicméně, že má na ten kousek soukromí právo, pokud si sama myslí, že na ně právo má.

Na narážku své ženy proto odpověděl: „To není pravda, Eileen. Já si nemyslím, že každý na světě zahýbá každému s tím druhým.“

„Tím hůře,“ řekla Eileen a obrátila své zelené oči v sloup.

„Když ale vidím někoho, jak sedí v temném koutě v restauraci s blondýnou, zatímco jeho žena je bruneta, a on se navíc schová za jídelní lístek v okamžiku, kdy jdu kolem, proč bych si o něm neměl myslet, že s ní bokem něco má?“

zeptal se Henry.

Fred Moore si právě vzal z podnosu, který mu Abigail nabídla, jeden chlebíček. S pohledem plným předstírané kokétérie na něj zamrkala a řekla: „Nedal by sis, Frede, bokem trochu tohohle. “

„To je nejlepší nabídka, kterou jsem dnes zaslechl,“ řekl Fred. Podobně jako Henry byl zubař. A do jisté míry také jeho obchodní partner, neboť investoval do stejné sítě motelů jako on. A podobně jako Henry – a ostatně celá řada jiných mužů z branže – se ve volném čase věnoval amatérsky zlatnictví. Vyráběl prstýnky, náušnice a náhrdelníky z litého zlata, technikou inspirovanou zlatými zubními výplněmi.

„Kdo to byl?“ zeptala se Eileen.

„Kdo kdo byl?“ řekl Henry.

„Ta blondýna.“

„Jeho kočka, kdo jiný.“

„Kočka?“ trhl sebou Fred. „Tak tohle označení jsem neslyšel od chvíle, kdy byla podepsána smlouva z Gentu.“

„Je to všemi uznávané označení,“ opáčil Herny.

„Má matka to často používá,“ přitakal Fred.

„Aby označila přítelkyně tvého otce, že,“ popíchla je Abigail a zastrčila si do úst olivu.

„Ne, aby označila každou ženskou, kterou nemá ráda,“

odtušil Fred. „Také moje tetička Eileen byla kočka, a věřte mi, že ta nebyla ničí přítelkyně.“

„Já jsem měla tetičku, a ta rozhodně byla kočka,“ řekla Eileen.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Fred a okamžitě si představil Eileen na zádech s neslušně vyhrnutou sukní. Přemýšlel nad tím, zda je zrzavá také v rozkroku. Samozřejmě že ano, musela být. Ty rusovlasé holky ve Washingtonu byly dole všechny zrzavé.

„Chodila a nabízela se,“ vysvětlila Eileen.

„Ode dveří ke dveřím?“ prohlásila Abigail a zasmála se.

„Jako lady z Avonu?“

„Byla prostitutka,“ řekla Eileen.

„Opravdová

prostitutka.“

„Děláš si legraci!“

„Myslíš si, že bych si dělala legraci z tetičky, která prodává své tělo?“

„Jak jsme se dostali k prostitutkám?“ zeptal se Fred.

„To nejlepší, co může člověk s prostitutkama udělat, je dostat se k nim,“ zasmál se Henry, zasmál se a podíval se na Eileen, zda oceňuje jeho ostrovtip.

„Celou rodinu tím doháněla k pláči,“ řekla Eileen. „O

jedněch Vánocích si domů dokonce přivedla klienta.“

„Doufám, že zabaleného jako vánoční dárek,“ přidala se Abigail.

„Eileen si to představuje velice živě,“ podotkl Fred. „Má velmi živou irskou představivost.“

„Zeptejte se mé matky,“ vyzvala je Eileen, zvedla ze stolu sklenici s martini a usrkla.

„Poznal jsi ji?“ vyzvídala Abigail.

„Koho jestli jsem poznal?“ zeptal se Henry. „Eileeninu tetičku?“

„Ne, tu blondýnu v restauraci.“

„Ne.“

„A kdo byl vůbec ten chlap?“ zeptala se Eileen.

„Ředitel jedné místní banky.“

„Ta blondýna byla třeba jeho klientka,“ řekl Fred.

„Nebo naopak,“ řekla Abigail a všichni propukli ve smích. Smáli se ještě ve chvíli, kdy do pokoje přišla Sarah.

Měla na sobě upnuté džíny a bílé tričko a přes ramena tmavě modrou tenkou bundu. Rozpustila si vlasy, tak, jak se to líbilo Abigail.

„Nazdar, miláčku,“ řekl Henry a rychle se přestal smát.

„Pojď, pozdrav se s Mooreovými.“

„Dobrý večer,“ pozdravila Sarah, předklonila se a políbila otce. „Jdu ven, tati.“

„Kdepak máš mládence?“ zeptal se Henry, trochu překvapený.

„Jdeme s celou partou,“ odpověděla Sarah. „Čekají mě ve městě.“ Nelhala rodičům ráda, lhaní znamenalo možnost být při lži přistižen. Na druhé straně si ale nemyslela, že by jim teď měla říct o Emíliovi. Ještě ne.

„Budeš potřebovat nějaké peníze?“ zeptala se Abigail.

„No… ano. Myslím, že ano,“ odpověděla Sarah.

„Počkej, dostaneš apanáž,“ upozornila ji Abigail a zamířila do ložnice.

„Na shledanou, pane Moore, na shledanou, paní Mooreová,“ rozloučila se Sarah a následovala matku do ložnice. „Moc ráda jsem vás viděla.“

V ložnici zalovila Abigail ve své kabelce, podala Sarah několik bankovek a řekla: „Na jaký film jdete?“

„Ani pořádně nevím.“

„Kdo všechno jde?“

„Řekla jsem ti. Parta od nás ze školy.“

„Ten, co sem dnes volal,“ řekla zadumaně Abigail. „Jak se jenom jmenoval? Emílio?“

„Ano.“

„Je to Hispánec?“

„Mexičan.“

„Jde s váma taky?“

Sarah váhala jenom zlomek vteřiny. „Ne. Volal kvůli jedné domácí úloze. Chodíme spolu na angličtinu.“

Zadívaly se jedna na druhou.

„Tak se dobře bav, miláčku,“ popřála jí Abigail.

„Díky, mami.“

Políbila matku na tvář a opustila ložnici. Abigail slyšela, jak se otevřely domovní dveře a pak zase zaklaply. Zavřela kabelku a několik vteřin zamyšleně zírala na přezku, a pak přistoupila k oknu. V obývacím pokoji Eileen něco řekla a oba muži se zasmáli. Za malou chvíli uviděla, jak Sarah vyšla z domu a rozběhla se k modrobílému falconu čekajícímu u obrubníku. Dveře na straně u řidiče se otevřely a vyšel z nich tmavovlasý mladík, aby Sarah otevřel dveře na druhé straně.

I na dálku mohla Abigail dobře vidět, že je to Mexičan.

SARAH si ZAČÍNALA MYSLET, že s ním něco není v pořádku. Je možné, že si dala s schůzku s jediným mexikánským teploušem v celém Los Angeles? Během filmu – byla to pitomost o někom, kdo se z politických či jiných podobných důvodů pokusil ukrást diamanty, a Sarah nebyla vůbec schopna pochopit zápletku nebo najít rozdíl mezi darebáky a hodnými hochy – seděl Emílio toporně vedle ní s očima upřenýma na plátno. Ani jednou se nepokusil položit jí kolem ramen paži. Dokonce se ani jednou neodvážil vzít ji za ruku. Celý čas jenom seděl s rukama v klíně. Mohla do toho kina jít sama a vyšlo by to nastejno. Sledovala lhostejně plátno a poslouchala hlasy kolem sebe.

V uplynulých letech přišla na to, že je nemožné jít do kina a nemít všude kolem sebe lidi, kteří se hlasitě baví.

Jednou, když šla na nějaký film s jednou přítelkyní, se za nimi bavila skupina mladíků o tom, že taxikář na plátně vypadá přesně jako bratranec jednoho z nich, mladý muž jménem Harry, a ona se zlostně otočila a řekla: „Poslouchejte, máte v úmyslu bavit se po celý tenhle film?“

Mladík, který seděl za ní, se na ni podíval a řekl: „Starej se o sebe.“ Sarah odpověděla: „Starám se o sebe. Zaplatila jsem si tohle sedadlo.“ A ten mladík jen mávl rukou a řekl: „Sklapni.“ Vstala a celá rozčilená vpadla do kanceláře muže, kterému kino patřilo, a trvala na tom, že s ní má jít do sálu a nařídit těm hejskům, ať přestanou film komentovat. Udělal to a na sedadlech za jejími zády se rozhostilo ticho, cítila však, jak ji po celý večer probodávají očima. Po téhle zkušenosti to ale vzdala. Ať si žvaní, k čertu s nimi. Patrně se domnívají, že jsou u sebe doma v obývacím pokoji a dívají se na televizi, kde bylo zcela v pořádku všechno komentovat. Toho večera si ale přála, aby se k ní Emílio alespoň jednou otočil a řekl něco k tomu, co se dělo na plátně. On namísto toho celou dobu mlčel.

A když pak vyšli z Fox Venice Theater na Lincoln Boulevard, zoufale přemýšlela, o čem by spolu proboha mohli mluvit. Kráčel vedle ní mlčky a s rukama v kapsách.

Tu rozepnutou košili, co měl předtím, nechal naštěstí doma, a teď měl na sobě svetr s výstřihem do véčka, bílou košili a džíny.

„To byla ale blbost, co?“ podotkla.

„Jo,“ odpověděl.

„Vůbec jsem nevěděla, o čem to je.“

„Já taky ne,“ přitakal.

A pak znovu mlčení.

Kráčeli spolu k místu, kde nechal zaparkovaný vůz.

Doufala, že ji odveze rovnou domů, konec schůzky, konec čehokoliv, co by se dalo označit za známost – vůbec neměla souhlasit s tím, že s ním půjde do kina.

„Já ti málem zavolala, že chci to kino zrušit,“ řekla zničehonic.

„Jo?“

„Hm, jo.“

„Proč jsi to neudělala?“

„Šla jsem namísto toho do knihovny.“

„Kvůli čemu?“

„Abych se podívala, co tam mají o chicanos.“

„Proč?“

„Protože mě zajímalo, co tam najdu k tomuhle slovu.“

„Jakému slovu? Chicano?“

„Ano.“

„A proto jsi šla do knihovny?“

„Ano. A tam jsem zjistila… no, ze všeho nejdřív, víš vůbec, co je caló? Tak to vyslovujete? Caló?“

„Jo, caló. To je slang, který se používá v barriu.“

„Správně. A chicano znamená v caló podraz.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Kdo ti to řekl?“

Odemkl dveře auta na straně u chodníku a podržel jí je, aby si mohla nastoupit. Uvolnila pojistku v protějších dveřích, a když si vlezl dovnitř a nastartoval, nahnul se přes ni a otevřel skříňku na doklady pod palubní deskou a pustil stereo soupravu. Když vyrazil od obrubníku, řekl: „Tak to vůbec není.“

„V té knize to tak ale bylo.“

„Bylo v ní, že chicano znamená podraz?“

„Ano.“

„V té knize jsou samé pitomosti. Chceš slyšet, jak se řekne podraz v caló? Cachuquear. Máš dojem, že říkám chicano?“

„Ne, ale…“

„Ta kniha říká samé pitomosti. Chicano je slovo pro čest a hrdost. Kdes našla tu knihu?“

„Už jsem ti řekla. V knihovně.“

„Zašlas tam a řekla, že chceš knihu o chicanos?“

„Ano.“

„Proč?“

„Věděla jsem, že spolu dnes jdeme do kina a tak jsem myslela, že…“

„To mě pekelně míchá.“

„Proč?“

„Je to, jako bych byl trpaslík a ty bys šla do knihovny, aby ses dověděla něco o trpaslících!“

„Ne, to je něco úplně jiného.“

„Já taky nešel do knihovny a nesehnal si knihu o blondýnkách, ne?“

Nesmyslnost tohoto srovnání je napadla oba zároveň a hned propukli ve smích. Emílio se ale i nadále zlobil a rychle se zase přestal smát. Zamračil se a řekl: „No, je to přece tak, kčertu, ne?“ Její smích byl ale příliš nakažlivý, a tak zase vyprskl. Smích měl ovšem jeden účinek: prolomil mezi nimi ledy. Jako kdyby dlouho hledali společnou řeč a teď ji díky společnému smyslu pro humor našli. Emílio jí okamžitě začal klást nejrůznější otázky: jak dlouho bydlí v Marině del Rey, kde bydlela předtím, chodila někdy s někým, co říkají její rodiče na to, že si vyšla s Mexikáncem – a ona mu odpověděla podle pravdy na všechny s výjimkou té poslední. Řekla k ní jen: „Proč by je to mělo zajímat?“ Emílio její odpověď přijal s krátkým přikývnutím, ona ale hned poznala, že jí nevěří.

Zaparkoval vůz poblíž pláže a pak si sundali boty a vykročili spolu do písku. Noc byla černá a zdálo se, že se každou chvíli spustí déšť. Řekl jí o své první přítelkyni, bylo mu tehdy třináct. Jmenovala se Florentína Díazová, vbarriu jí ale říkali Florrie. Byl do ní šíleně zamilován a psal jí básničky. („Básničky?“ zeptala se Sarah a on řekl: „Jo, Španělsky, věřila bys tomu?“ ) Florentína se ale odstěhovala do Texasu, kde její otec získal práci u jedné ropné společnosti. Emíliovi to na dlouhé měsíce zlomilo srdce a byl si jist, že umře žalem. („Jenomže, víš,“ řekl. „Nezemřel jsem.“ )

Začala mu vyprávět o něčem, co se stalo krátce poté, co se přistěhovali do Mariny. Bylo jí tehdy dvanáct a kteréhosi dne u nich byla přes noc jedna její kamarádka ze školy, jmenovala se Allison. A ta Sarah řekla, že se líbí jednomu chlapci z jejich třídy a ten by s ní chtěl chodit.

„Měly jsme mu zavolat, pokud bych s ním chtěla chodit.

A tak jsem šla do obývacího pokoje, kde seděl můj otec a četl si s brýlemi na nose noviny. Zeptala jsem se ho, zda bych mohla chodit s tímhle chlapcem – jmenoval se Arthur.

‚Chodit kam?‘ zeptal se otec. ‚Jenom s ním jen tak chodit, tati, to se tak říká…‘“

„Jistě,“ souhlasil Emílio. „Chodit s ním.“

„Jo,“ řekla Sarah a přikývla. „A on na to: Je ti teprve dvanáct, nevím, co v tomhle věku znamená s někým chodit.

Nesmíš chodit s nikým na rande, na to jsi ještě příliš mladá.

Takže co pro tebe znamená chodit s někým? A já řekla: Zapomeň na to, tati, ano? A moje kamarádka pak zavolala Arthurovi a řekla mu, že s ním nesmím chodit.“

Kráčeli vedle sebe chvíli mlčky. Vlny se tříštily o břeh a někde dál na pláži slyšeli zpívat partu mladých lidí.

„Byla jsem tenkrát opravdu polichocena,“ přiznala se.

„Vždycky jsem si myslela, že jsem ošklivá, víš…“

„Ale běž,“ namítl.

„Myslím to vážně, a tlustá…“

„Ale běž, Sarah.“

„A jen co mi bylo dvanáct, začaly se mi dělat na obličeji uhry, a najednou tady byl někdo, kdo se mnou chtěl chodit.“

„Nemohu uvěřit tomu, že jsi někdy byla ošklivá a tlustá,“ oponoval jí.

„Byla jsem.“

„No, teď jsi ale krásná.“

Znovu zmlkli. Bylo to podruhé, co něco takového řekl, i když ne přesně těmito slovy. Poprvé to bylo v pondělí v jeho voze, když jeli na Marinu a on jí řekl, že je dostatečně hezká, aby dělala herečku. A tehdy také vůbec nevěděla, co má na to odpovědět. A podobně jako dnes si hned začala dělat starosti, že ho svým mlčením může urazit.

„Povím ti, jak to bylo,“ pronesla po chvíli. „Nevěděla jsem ani, co znamená chodit s někým. Tohle ale byla moje nová škola a ten samotný fakt, že se mnou chce chodit – ať už to mělo být cokoli – pro mne znamenal strašně moc.“

„Jo,“ přikývl. „To chápu.“

„A když mi naši konečně dovolili chodit na rande, párkrát jsem se s Arthurem viděla, ukázalo se ale, že si absolutně v ničem nerozumíme, a tím to skončilo. Nikdy ale nezapomenu, že to byl první chlapec, kterému jsem se zdála být krásná. Nemyslím si, že se na takovou věc dá zapomenout. Myslím, že když Arthura jednoho dne potkám a bude nám oběma čtyřicet a on bude mít pivní mozol a pleš, budu si ho stále připomínat jako chlapce, který mě požádal, abych s ním chodila, když mi bylo dvanáct.“

„Je tvůj táta přísný?“ zeptal se Emílio. „Mně připadá přísný.“

„Ne, on je v tomhle naprosto v pořádku.“

„Protože, k jakému maléru tehdy mohlo dojít? Bylo ti přece teprve dvanáct, ne?“

„Jasně.“

„Takže když spolu lidi chodí v tomhle věku…“ Emílio zvednul ramena a zase je spustil dolů. „Nic to neznamená.“

„To je pravda. Ty jsi zase psal básně.“

„No, jo. Byly ale taky pěkně pitomé,“ zasmál se.

„Proč jsi je psal ve španělštině?“

„Protože ona nerozuměla jediné slovo anglicky!“ řekl a znovu se zasmál. „Přijela zrovna s rodiči z Mexika a byla to Mexičanka se vším všudy. Pane, to byly situace.“ Ještě jednou se usmál a řekl: „Chceš se posadit? Nebo se budeme procházet?“

„Co chceš dělat ty?“ zeptala se.

„No, tak se posaďme,“ řekl. „Když ti to nevadí.“

„Jasně, to bude prima.“

„Fajn,“ řekl, sundal si svetr a rozprostřel ho na písku, aby si na něj mohla sednout, a potom se posadil vedle ní a opřel se vzadu lokty.

„Takže tvůj táta je teď v tomhle ohledu už v pořádku?“

zeptal se.

„No, on byl vždycky…“

„Myslím co se týká chlapců.“

„Ach, jistě. Když jsme vyřešili ten oidipovský komplex.“

„Co jste vyřešili?“

„Nebo vlastně Elektřin komplex, tak se tomu myslím říká, když jde o děvčata. V každém případě si teď spolu rozumíme.“

Několik vteřin mlčel. Pak řekl: „Elektřin komplex?

Tohles řekla?“

„Ano.“

„Kdo je to Elektra?“

„Elektra? Byla to osoba z řecké mytologie.“

„Co je to?“

„Mytologie? Legendy. Řecké legendy.“

„Aha,“ přikývl. „Elektra. To mi zní jako jméno rockové kapely.“

„Kdepak.“

„Mhm. Teď je ale v pořádku, jo? Už není tak přísný, že?“

„Ne, už není tak přísný.“

„Mexické dívky jsou vychovávány velmi přísně.“

„Mhm…“

„Některé z nich ale… nejsou vychovávány tak přísně. V

barriu se člověk velmi rychle dozví o každém všechno.“

„Mhm…“

„To znamená, že každý kluk dobře ví, jak se má chovat, chápeš?“

„Ne, jak to myslíš?“

„Ví, jestli nějaké děvče bylo vychováno přísně nebo ne…“

„Aha.“

„Takže si dokáže dost dobře představit…“

„Ach ano, přijde na to, jak se k tomu postaví.“

„Jestli může, však víš…“

„Ano, ano.“

„Nebo jestli má trochu přibrzdit.“

„A co se snažíš představit ty…“

„Jestli jsi byla vychována přísně nebo ne…“

„Chceš zkrátka vědět, co od dnešního večera můžeš očekávat, ano?“

„Ale ne, já…“

„Ale ano, chceš vědět, co ode mne můžeš očekávat. A myslím, že se ti kvůli tomu, jak se na to všechno dívám, začínám líbit.“

„Kruci, já si měl asi opravdu opatřit knihu o blondýnkách,“ povzdechl si.

Oba zmlkli a on začal přemýšlet nad tím, jestli neudělal chybu. Sarah si začínala myslet, že to od něj bylo velmi mazané pokusit se zavést ten rozhovor tímto směrem.

Jenomže on se ho tam vůbec nesnažil zavést, ani nějakou oklikou. Přesto si ale myslela, že si počíná velmi rafinovaně.

„Povídej mi o těch vašich roztomilých mexických děvčatech,“ vyzvala jej. „Kupříkladu…“

„Na tom nezáleží, omlouvám se, že jsem se o nich vůbec…“

„Ne, vážně. Kupříkladu, líbají vaše děvčata chlapce?“

„Ano, líbají.“

„Aniž by u toho byla dueňa? Vždycky jsem si myslela…“

„Dělají to bez gardedámy,“ řekl nakvašeně. „A nedělej si ze mne legraci, Sarah!“

Rychle se k ní otočil, zlostně ji chytl za ramena, stejně rychle ale zase uvolnil své sevření. Podíval se jí do obličeje a pak pomalu přiblížil ústa k jejím. Jejich rty se na sebe přitiskly. Políbili se, a pak se od sebe zase rychle odtáhli, oba byli překvapení a trochu polekaní tím, co udělali.

„Omlouvám se,“ hlesl. „Já…“

„Ne, ne,“ uklidňovala jej.

„Vím, že jsem neměl…“

„Mně je to jedno,“ řekla.

Podívali se znovu jeden na druhého.

Políbil ji ještě jednou. Zvedla k němu ústa a on ji přitáhl k sobě a pak ji položil na písek. Leželi vedle sebe a opatrně se líbali. Cítila totéž, co cítila tehdy s Andym na pláži. Andy měl pouze tehdy svou ruku pod její sukní a dotýkal se jí, zatímco to jediné, co dělal Emílio, bylo, že ji líbal, a ona přitom cítila totéž, kdesi tam dole, a pomyslela si, Ježíši, raději jsem – nechtělo se jí ale přestat. Rychle se od něj zase odtrhla, odvrátila od něj obličej, nadýchla se a zahleděla se na černé mraky, které jim pluly nad hlavou.

„Bude pršet,“ řekla.

„Mhm,“ odpověděl a znovu se ji pokusil políbit.

„Ne, počkej,“ zaprotestovala.

„Proč?“

„No, jenom…“

„Já nechci čekat. Muž nesmí čekat, když…“

„Tak to bylo v té knize.“

„V jaké knize?“

„V té knize o Mexičanech. Říká se tomu machismus. Je velmi důležité tohle slovo znát.“

„A co je to?“

„Přílišné zdůrazňování mužství,“ řekla a on uchopil její bradu do dlaně, obrátil její tvář ke své a otevřel zeširoka rty.

Líbali se tak dlouho, až nemohU popadnout dech, pak se od sebe znovu odtrhli a on zašeptal: „Co ještě stálo v té knize?“

„V jaké knize?“ zeptala se a tentokrát to byla ona, kdo zeširoka otevřel rty a přitiskl jej k sobě, rukama ho objímala kolem krku a tiskla se k němu celým tělem. Emílio nikdy nic podobného nezažil. Zažil hodná děvčata a špatná děvčata, ale nic mezi tím. Špatná děvčata byla ta, se kterýma člověk mohl dělat všechno, co chtěl. Stačilo říct, že je Azték, a roztáhly před ním nohy. Děvčata jako Terry Valdézová, která Césarovi roztahovala nohy, kdy se mu zamanulo, a Beatriz Mendézová, jež nikdy neměla stálého chlapce a jež kouřila Dýkovi péro, když si o to řekl, děvčata, která byla takřka členkami jejich klubu. Tohle ale bylo něco jiného.

Instinktivně cítil, že Sarah nemůže být srovnávána s těmito děvčaty, a přitom měl pocit, že je s ní už v posteli, i když ji pouze líbal. Líbala ho dychtivě a on opatrně zkoumal její ústa jazykem. Odpovídala mu stejným dílem a tiskla ho k sobě, až měl jednu chvíli dojem, že se zmýlil, svými ústy jej uváděla do šílenství a on ji položil dlaň na ňadro a začal jí rozepínat blůzu, chytila ho ale za zápěstí.

„Hej… jenom ne tak rychle, ano?“ řekla zadýchaně.

„Poquito a poquito.“

Nechal svou dlaň tam, kde byla.

„No tak,“ napomenula jej. Stále ho držela za zápěstí.

„Kde ses to naučila?“ zeptal se, pořád ale nechával ruku tam, kde byla.

„V hodinách španělštiny,“ odpověděla. „No tak, Emílio.“

„Ty chodíš na hodiny španělštiny?“

„Mhm… Emílio, necháme těch hloupostí, ano?“

„Takže poquito a poquito?“ řekl a usmál se.

„Ano, pomalu a opatrně.“

„A pak co?“ zeptal se.

Podívala se mu do tváře. Srdce jí tlouklo velmi rychle, cítila, jak bije pod rukou, kterou stále držel na jejím ňadru.

Zhluboka se nadýchla a potom řekla: „Pak uvidíme, ano?“

Podíval se na ni a zdálo se mu to jako celá věčnost, jeho oči ji ve tmě bedlivě sledovaly. Potom ruku z jejího ňadra sundal a řekl: „Tak dobrá.“ Přitiskl ji opatrně k sobě, přikývl a řekl: „Tak dobrá, Sarah.“

6

NEMOHL SI POMOCI, pořád na ni musel myslet. Bylo to směšné. Něco podobného cítil za celý svůj život pouze k jedné dívce – dobře, když nepočítal Florentinu, které psal zamilované básničky, to ale byla jen taková dětská láska.

Tou druhou dívkou byla tmavovlasá, černooká krasavice jménem Consuela, která se do barria přistěhovala ze San Diega. Consuela Portolesová, kozy až semhle, povýšený výraz ve tváři, jemný patricijský nos, jaký měli španělští dobyvatelé Nového světa, zkrátka una jaina suave.14 Bydlela ve čtvrti sotva týden, když k ní přistoupil Dýka, roztáhl ústa do svého širokého banditského úsměvu a řekl bez obalu: „Esa, pášeme las nalgas?“ No tak, bejby, nerozdáme si to spolu? Dala mu pořádnou facku, zatímco všichni chlapci z klubu stáli opodál a smáli se. Dýka myslel, že ji zabije. Byl to tehdy Emílio, kdo ho uklidnil pomocí mazaného triku.

Řekl mu, tohle je kvalitní zboží, nemůžeš se ke každé ženské chovat, jako by to byla kurva, na tuhle musíš jít pomalu a opatrně, Dýko, pomalu a opatrně, člověče.

14 sladká kočička

Emílio se pak při dobývání Consuely řídil přesně tímhle.

Pomalu a opatrně, člověče. Dokonce se ji ani nepokusil oslovit přímo. Naopak, použil za tímto účelem jejího bratrance, který bydlel v barriu. Proto sem také přijeli její rodiče ze San Diega – aby celá rodina byla pohromadě. Její bratranec se jmenoval Felipe a patřil k Los Cuchillos, s tímhle klubem to vždycky nějak skouleli, nikdy s nimi nebyly nejmenší potíže. Emílio šel za ním, zeptal se, jak se mu daří a vůbec, souhlasil s ním, že tihle babosos 15 ze Santa Moniky, s nimiž mají Los Cuchillos pořád nějaké trable, jsou zkrátka hrozní, a nezapomněl mu nenápadně polichotit.

Pak zavedl řeč na Consuelu a požádal Felipeho, ať ho s ní seznámí.

Dokonce i pak postupoval velmi pomalu a opatrně.

Zeptal se jí, jestli nechce, aby jí ukázal barrio, řekl jí, kam chodí mladí lidé ze čtvrti, seznámil ji s některými děvčaty ze školy – bude chodit na střední školu ve Venice? Naslouchala tomu všemu se stejně lhostejným a povýšeným výrazem ve tváři, prozradily ji ale její oči, poznal na nich, že v ní vzbudil zájem. Jedno odpoledne ji pozval na zmrzlinu se sodovkou, bylo to ještě předtím, než si koupil falcon, šli spolu do jedné cukrárny v jejich čtvrti. Když vešli dovnitř, seděl uvnitř Dýka ještě s jedním mladíkem, a když je spatřil, hvízdnul. Emílio na něj vyštěkl: „Cálmese, carnal!“ Uklidni 15blbci

se, brácho – a to na ni udělalo náležitý dojem. Emílio ji chrání, dokonce před jedním ze svých brášků.

Nejdříve si myslel, že to jediné, co ho na ní opravdu zajímá, je dostat ji do postele. Tyhle obrovské kozy a zadek, už se nemohl dočkat, až ji bude mít. Dýka ji hned v prvních dnech pojmenoval „Consuela Chicharrones“, což znamená kozatá Consuela, nechal toho ale, když zjistil, že s ní má Emílio vážné úmysly. Ten si vůbec neuvědomoval, jak vážné úmysly s ní má. Snažil se jen provádět všechno tak pomalu a opatrně, jak to jenom jde. Dlouho se ji ale neodvažoval políbit, ze strachu, že by tu záležitost okamžitě ukončila, kdyby jen naznačil, že ji chce políbit, a bylo to až mnohem, mnohem později, co našel odvahu dotknout se těch nádherných koz. To už si koupil falcon a oni spolu seděli na zadních sedadlech vozu. Měla na tváři stále ten povýšenecký úsměv, on ale mezitím pochopil, že za ním pouze skrývá stydlivost, a tím se mu nesmírně líbila. Určitě by si ji vzal, kdyby tehdy byli oba dostatečně staří. Nikdy o tom nemluvili, byl si ale jist, že by to tak dopadlo. Ale potom – ta věc, na kterou přišel – Ježíši, když na to pomyslí, zmocňuje se ho vztek ještě teď.

Právě tohle se totiž stávalo, zejména v případě někoho, kdo tu byl nový a navíc byl stydlivý jako Consuela, snadno totiž mohl – Ježíši, nikdy by ho něco takového ani nenapadlo. Člověk se domníval, že když někdo, je jedno kdo, zjistí, že tahle dívka chodí s Aztékem, je automaticky v bezpečí. Nikdo by se neodvážil k ní ani přiblížit. A právě tak k tomu došlo. Řekla mu později sama jak. Ne ovšem tak, že by za ní někdo přišel na parkoviště před školou nebo na hřiště, kam tihle lidé chodili a vyhledávali si své oběti. Byly to její kamarádky, kamarádky ze školy, dívky, které dokonce ani nebydlely bezprostředně v jejím sousedství, dívky, které jí jenom chtěly pomoci, aby si zvykla na nové prostředí, když odjela ze San Diega a přestěhovala se do Los Angeles. Celý problém spočíval v tom, že ty dívky měla ve své moci chiva, jely v tvrdých drogách a jednoho dne v kterémsi domě – Consuela si později ani nedokázala vzpomenout, čí dům to byl – jí strčily heroin, jenom trošku, jenom to zkus, stačí bouchnout si jenom trošku téhle věci.

Když na to přišel, byla v tom až po uši.

Přišel na to náhodou. Začala nosit blůzy s dlouhými rukávy, dokonce i v těch nejteplejších dnech, a jemu to nikdy nepřipadlo zvláštní. Domníval se, že prostě ráda nosí blůzy s dlouhými rukávy, že je to součást oné povýšenecké pózy, oblékat se tak, jak se neobléká žádná jiná dívka, proto ty důmyslné blůzy s širokými límci a dlouhými rukávy, domníval se, že se jedná pouze o další ze způsobů, jak zakrýt vlastní stydlivost. To, že ty dlouhé rukávy zakrývají něco jiného, si uvědomil až jednoho večera na zadním sedadle svého vozu, kdy se jim to trochu vymklo z ruky a ona si tu blůzu sundala a on jí hladil a líbal prsa a velmi se přitom snažil, aby neztratil kontrolu sám nad sebou, protože tohle byla dívka, kterou si chtěl jednoho dne vzít. Měla nahé paže a on ji vášnivě hladil po ňadrech a po rukou. Pak hmátl za ni, aby jí rozepnul podprsenku, která sklouzla z jejích prsou a on se k těm krásným ňadrům sklonil a začal je se zavřenýma očima líbat. Potom oči zase otevřel a snažil se získat zpět kontrolu sám nad sebou, protože věděl, že v příštím okamžiku udělá něco, čeho bude litovat. A tehdy si všiml vpichů na její levé paži. Překvapeně zamrkal a snažil se rychle popadnout dech, jenomže se mu to nedařilo.

Ukázal na vpichy bradou.

„Co je to?“ zeptal se.

„Co jako?“ řekla a přitáhla ho zpět na svá ňadra.

„Ne, počkej,“ nedal se odbýt. „Co je kčertu tohle? “

„O čem to proboha mluvíš?“ řekla.

„Tohle, co je, do prdele, tohle!“ vyštěkl a chytl ji za paži tak, aby oba mohli vidět vpichy na jejím předloktí.

„To nic není,“ zaprotestovala. „Polib mě, Emílio. Ty mě nechceš políbit?“

„Jak to myslíš, to nic není?“ oponoval.

„To jsou uhry,“ řekla.

„Uhry? Na paží? Dvacet uhrů na paži? Podívej se na ně pořádně! Chceš mi namluvit, že tohle jsou uhry?“

„Ano, jsou.“

„Ty si pícháš herák!“ vykřikl.

„Ne, Emílio.“

„Nelži mi, ty si pícháš herák.“

„Kde mám blůzu?“ zeptala se. „Cos udělal s mou blůzou?“

„Tady máš svou pitomou blůzu,“ vyhrkl a mrštil ji po ní, znechucený a smutný jako nikdy v životě, a měl chuť ji udeřit přes ústa a zároveň myslel, že se rozpláče. A když si tu blůzu s těmi dlouhými rukávy oblékla, když schovala svá nádherná ňadra v kuželech bílé podprsenky, přiznala se mu, aniž přitom hnula brvou, že si už půl roku píchá heroin.

Nelítá v tom, jak si myslí, není narkomanka, jak se domnívá, může s tím kdykoli přestat, když bude chtít, pokud bude chtít. Zahleděl se jí do tváře, do jejích očí, a byly to oči feťáka, které v barriu už spatřil mnohokrát předtím, bylo jí šestnáct a trčela v tom až po uši, jela v tom a nebylo z toho úniku.

V příštích několika týdnech s ní o tom zkoušel několikrát mluvit.

Vysvětlil jí, že jednou z věcí, pro kterou může být někdo vyhozen z jejich klubu, je to, když si píchá heroin. Pokusil se jí vysvětlit, že tohle pravidlo přijali pro své vlastní dobro, v barriu si odedávna lidé píchali heroin, vždycky byli lidé, kteří usilovali o to, aby se La Raza dostala do otroctví.

Naléhal na ni, ať s tím jde do střediska pro práci s mladými, ať si promluví s Mikem Serranem nebo s některou z žen, které tam pracují, pokud to pro ni bude snazší, vědí toho spoustu o narkomanství, mají spoustu programů, jak takovým lidem pomoci. Prosil ji na kolenou, skutečně před ní jednou klečel na kolenou a spínal ruce a tiskl ji k sobě, s hlavou zabořenou do jejího klína, vzlykal a prosil ji, aby tam zašla, že jí pomohou, protože – a to bylo poprvé, co to slovo vyřkl nahlas – jednoho dne by si ji chtěl vzít, chce, aby se stala jeho ženou. Teď ale zašla trochu daleko. Domnívala se, tak jako se domnívají všichni ostatní, že s tím bude moci kdykoliv přestat a on dělá zbytečný randál kvůli něčemu, co provádějí všechny její kamarádky, tohle je jenom jistý způsob, jak zabíjet čas, a to je všechno. Tři dávky za pěťák denně, jenom aby se zabil čas, nic víc.

A pak – muselo se to stát, dívka, která chodí do školy, nemůže financovat věčně svoji závislost tím, že bude krást matce třicet čtyřicet dolarů denně ze zásuvky nebo peněženky, musí si peníze opatřovat taky jinak – a proto Consuela začala šlapat. Jako první o tom Emíliovi řekl Dýka. Řekl mu, že ji viděl na Hollywood Boulevardu, jak na ulici láká zákazníky. „Una piruja verdadera,“ řekl.

Prostitutka se vším všudy. Emílio se jí na to okamžitě zeptal.

Stále doufal, že tu ještě může být nějaká naděje, že se z toho dostane. Řekla mu, že je to tak, že občas vysedává po hotelových barech, kde jí ti, kteří tam nocují, dávají malé dárky, s prostitucí to ale nemá nic společného, existuje přece rozdíl mezi prostitucí a tím, když člověk tu a tam přijme drobný dárek, je to stejný rozdíl jako mezi tím, když je někdo závislý na heráku a když si jen tak občas šlehne, protože tím zabíjí čas. Ona si šlehla naposledy v jednom tmavém, ponurém, zaneřáděném bytě na Hillcrestu. Našli ji už mrtvou, předávkovala se. V tom pokoji našli ještě jednu bílou Američanku, prostitutku jako ona. Byla také předávkovaná. Stalo se to loni v říjnu, Consuela oslavila sedmnácté narozeniny tím, že si dala „prvotřídní kvalitu“ od dealera, který ji pravidelně zásoboval, Američan z Hollywoodu jménem Hawkman. Emílio přesvědčil Aztéky, aby na něj uspořádali hon, a nakonec Hawkmana také našli v jednom baru na Franklin Avenue. Zlomili mu obě nohy, i když Emílio trval na tom, ať ho zabijí. Dýka jej od muže, ležícího se zlomenýma nohama na chodníku, nakonec musel odtáhnout.

To bylo naposledy, co Emílio cítil k nějakému děvčeti něco podobného – až teď přišla Sarah. Byl velmi opatrný, aby vůbec začal o nějaké dívce smýšlet podobným způsobem. Dýka věděl, co je zapotřebí. Bajale la calzoniza y bajale las nalgas. Sundat kalhotky a opíchat. Předešlou noc však nedokázal vypudit Sarah z hlavy, a když konečně usnul, zdálo se mu o ní celou noc, a když se probudil, měl před očima její obraz. A když pak opravoval na příjezdové cestě za domem svůj vůz, myslel na ni celý čas. Takže vůbec nenaslouchal tomu, co mu teď šeptal do ucha Kovboj.

Kapota vozu byla zvednutá, motor se blyštěl. Svíčky kontroloval minulý týden, teď je ale pro jistotu prohlédl ještě jednou a myslel přitom na Sarah, odšroubovával čepičky a jen na půl ucha poslouchal, co mu Kovboj říká.

„Krám poblíž křižovatky Pico a Wellesley,“ říkal Kovboj. „Cirilo tam pracoval ve skladu. Říká, že v pokladně je každý odpoledne čtyři až pět set dolarů.“

„Mhm,“ odvětil Emílio nepřítomně.

„Posloucháš mě?“

„Jo, poslouchám.“

„Tak co tomu říkáš?“

„Kolik chtěl Cirilo za to, že ti to řekne?“

„Dáme mu pětku, to mu musí stačit.“

„Řekl si o pětku?“

„ Já říkám, že mu dáme pětku. Pokud se mu to nebude líbit, nákopem mu zadnici.“

„Tohle je ozbrojená loupež, víš,“ řekl Emílio.

„Jo, vím.“

„Chci říct je ti jasné, o co kráčí, jo? Mluvíš o ozbrojené loupeži,“ řekl Emílio a zahleděl se k domu. Byla sobota a jeho matka byla doma. Šeptali, matka byla schopná zaslechnout leccos i přes tři metry tlustou zeď.

„Vím, o co kráčí,“ řekl Kovboj. „Ale tentokrát, Emílio, máme možnost dostat se ke čtyřem nebo pěti stovkám dolarů. Lepší než se vkrást do cizího baráku… Pamatuješ, co sme dostali za ten televizor, co sme šlohli v Malibu?“

„Nech toho, jo?“ zašeptal Emílio a ještě jednou se pozorně zahleděl k domu.

„Co sme za něj dostali?“ opakoval Kovboj šeptem.

„Vzpomínáš si na to?“

„Padesát babek,“ řekl Emílio.

„Správně,“ řekl Kovboj. „A tady je řeč o čtyřech nebo pěti stovkách. Stejný risk, jenom je tu takový malý rozdíl…“

„Ten rozdíl spočívá v tom, že půjdeme dovnitř s bouchačkou,“ upřesnil Emílio.

„To ale jenom proto, abychom mu nahnali strach.“

„Tyji nechceš použít?“

„To jo, ale jen když to bude nutný. Je to už dědek, Emílio, un ruco. Strčím mu bouchačku pod nos a on si nadělá do kalhot.“

Emílio spustil kapotu vozu a jemně ji zaklapl. Dal Kovbojovi znamení rukou a společně poodešli od domu.

Emílio se opřel o blatník vozu zaparkovaného u obrubníku a zašeptal: „Kdy to chceš provést?“

„Příští úterý,“ odpověděl Kovboj. „Nebudou nás čekat ve škole na Den mexický nezávislosti a taky nebudou čekat, že přepadnem obchod s deskama.“ Zeširoka se usmál.

„Myslí si, že budem poslouchat slavnostní proslovy a zapalovat ohňostroje.“

Emílio potřásl hlavou. „Bato loco,“ řekl uznale – zatracený blázen. Jako výraz uznání smělému plánu, který vymyslel Kovboj.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Kovboj.

„Nevím. Slíbil jsem jedné holce, že ji vezmu na fiestu.“

„Který?“

„Jedné holce, co znám,“ řekl Emílio. Žádnému z Aztéků ještě o Sarah neřekl. Když se s ní předešlého večera loučil, zeptal se jí, zda by s ním nešla na fiestu, a ona souhlasila.

Políbil ji ještě jednou na schodech, byl to jenom takový krátký polibek na dobrou noc. Zdála se být zničehonic nervózní a neustále se dívala k ozářenému oknu nad svou hlavou. Jeho pozvání ale přijala, řekla ano, řekla ráda s tebou půjdu, a teď přijde Kovboj s tím, že chce šestnáctého přepadnout nějaký obchod.

„Je to ale až večer, ne?“ zeptal se Kovboj.

„Co jako?“

„Tvý rande. S tím děvčetem. Co je to ostatně za holku?“

„Jedna holka ze školy, neznáš ji.“

„Máš to rande přece až večer, že jo?“

„Jo, jasně.“

„Přepadnem ten obchod v pět, těsně předtím, než budou zavírat.“

„Já nevím,“ řekl Emílio. Myslel na to, že pokud opravdu seberou z té pokladny čtyři nebo pět set dolarů, bude moci dát Bennymu dvě stovky zálohy na rivieru.

„Potřebuju auto,“ naléhal Kovboj. „To je to. Už jsem se ptal Pepeho a Santa, oba mají auťáky, oba mi ale řekli, že do toho nejdou. Když to teď odmítneš i ty, mohu na celou tu věc zapomenout.“

„Povídáš, čtyři nebo pět stovek, jo?“

„Možná víc,“ odtušil Kovboj a podíval se mu zpříma do očí. „Tak co na to říkáš?“

Emílio přikývl. „Tak dobrá,“ řekl.

DNEM NEZÁVISLOSTI NESLAVÍ Mexiko odtržení nového Španělska od starého, k němuž došlo 24. srpna 1821. Rovněž to není oslava vyhlášení nové mexické ústavy, která za Juáreze vstoupila v platnost 16. září 1857 a která odstranila otroctví a zaručovala svobodu slova a tisku, rušila výjimečné soudy, monopoly a dala vzniknout Mexiku jako suverénnímu a demokratickému státu. Den mexické nezávislosti ve skutečnosti připadal na šestnáctého září – El Diez-y-Seis – a připomínal se jím památný den z roku 1810, který přišel sedmačtyřicet let před monumentální ústavní reformou Juárezovy vlády.

Ani Emílio, ani žádný z jeho kamarádů se příliš nestaral o to, že toto datum označovalo mexické povstání proti Španělsku ve městě Dolores v Michoacánu, vedené knězem místní farnosti jménem Hidalgo y Costilla. Ten šestnáctého září onoho roku vydal „Grito de Dolores“ (Výkřik z Dolores), ve kterém žádal, aby o svou moc přišli los gachupínes, „přivandrovalci ze Španělska“, a aby byla vyhlášena rovnost všech ras a půda rozdělena mezi chudé.

Svým stoupencům oznámil, že Španělé mají v úmyslu prodat Mexiko francouzským „neznabohům“, a vyzval je, aby nasadili své životy, pokud to bude nutné, a bojovali za svátou Pannu z Guadalupe, patronku Ameriky, a pak vedl tisíce a tisíce svých krajanů do hornického střediska Guanajuata, kde zmasakrovali místní kreolskou elitu, město vyplenili a vyprovokovali tak mohutnou ofenzívu sil věrných španělské koruně, která následujícího roku znamenala konečnou porážku Hidalga. Ten byl zajat v lednu 1811 a v červenci pak popraven. První velké volání po mexické samostatnosti přišlo ale o rok dříve – šestnáctého září – a vyšlo z jeho úst, a to byl také hlavní důvod oslav.

Obyvatelé barria se toho dne probudili slavnostně naladěni – byl přece El-Diez-y-Seis! Zjistili navíc, že je čeká jasný, slunný den. Hlavní oslavy byly naplánovány do pavilónu v té části čtvrti, která ležela nejblíže moři. Byla to sluncem zalitá travnatá plocha posetá stoly a lavičkami z betonu, osázená palmami a ze všech stran ohrazená zdí pomalovanou chicanskými malíři. Toho dne všude dominovala modrá barva. Zářivě blankytná obloha nahoře, temná modř oblohy se zářivě žlutým sluncem a stříbrným měsícem namalované na zdi, před kterou se klenul prudce se svažující kopec hlíny, modrá barva na dalších malbách na zdech, znázorňujících významné okamžiky mexických dějin – a modré uniformy policistů, kteří se rozmístili vně zdí, netroufli si však vejít do pavilónu, neboť by zde byli považováni za vetřelce.

Severní stěnu pavilónu zdobila vlajkosláva složená z rudých, bílých a zelených trikolór – což byly barva mexické národní vlajky – malé mexické vlaječky visely všude, vlajkami mávali jásající Mexičané, kdykoli řečník na tribuně pronesl nějakou obzvláště povedenou větu, vlaječky třímaly ve svých ulepených prstech i malé děti, které věděly jen to, že tohle je den významný pro chicanos na celém světě, a sledovaly proto procesí s očima dokořán. Za politikem na tribuně seděl na slunci šestičlenný band a všude kolem bzučely mouchy. Mohlo se to všechno odehrávat v nějakém malém mexickém městečku, kdyby se to neodehrávalo v Los Angeles v Kalifornii. A Emílio a Kovboj se v pět hodin odpoledne chystali přepadnout obchod s gramofonovými deskami. Bylo to přesně za hodinu. Politik na tribuně se tvářil upřímně i slavnostně zároveň a mohutně se potil.

Obracel se na posluchačstvo, které přijímalo jeho projev takřka bez výjimky, naprosto jednotné v tom, co si o něm myslelo. Bylo zvyklé poslouchat sliby politiků, v barriu zůstalo totiž vždy všechno při starém, bez ohledu na to, co politici slibovali jeho obyvatelům.

„V první řadě to znamená, že požadujeme, aby byl respektován náš jazyk,“ hřímal muž na tribuně. „Máme zde mladé lidi, kteří v Los Angeles vyrůstají a neovládají přitom ani jeden jazyk dobře – ani španělštinu, ani angličtinu. To musí být změněno, mis amigos.“ Z řad posluchačstva se ozval souhlasný jásot, jen málokdo ale zatleskal.

„Španělština musí být vyučována společně s angličtinou na každé z našich veřejných škol,“ pokračoval. „A musí mít stejnou důležitost – říkám stejnou – v těch školách, kam chodí hlavně chicanos.“

César, který stál na kraji davu s tuctem dalších Aztéků, zamával malou mexickou vlaječkou a řekl: „Jen jim to pěkně pověz, chlapče.“ Dýka vedle něj mocně potahoval z cigarety s marihuanou. Malý Manuel se, jak se zdálo, zajímal více o jointa v Dýkově ruce než o to, co říká politik na pódiu.

„Mis amigos,“ hřímal muž na tribuně. „Musíme mít i nadále dobře na zřeteli svou vlastní kulturu, musíme trvat na tom, aby nás dnes dominantní americká a černošská kultura přijala takové, jací jsme, a uznala naše práva.“

Z posluchačstva se ozval další jásot a o něco více potlesku než předtím. César potáhl z jointa s očima sevřenýma do úzké čárky.

„No tak, Césare,“ zaprosil Kovboj. „Pásala, p’andar iguales! “16

„Takoví, jací jsme, se všemi našimi právy,“ zopakoval politik na tribuně. „Toto jsou klíčové pojmy. Když jim dokážeme rozumět, můžeme také porozumět tomu, co znamená být chicano.“

César zdráhavé předal jointa Kovbojovi. Ten z něj potáhl a podal jej Emíliovi, který si dal pořádného šluka a pak uznale řekl: „Ježíši, kdes sehnal něco takového, Dýko?“

„Znám ty správný lidi,“ usmál se Dýka. „Es muy bien grifa, verdad? “17

„Give Manuel a taste,“18 vyzval ho César. „Co říkáš, Manueli. Dáš si šluka?“

„Jo, dej mi šluka,“ souhlasil Manuel.

Emílio podal jointa zpátky Dýkovi. „Ty nic takového nepotřebuješ, Manueli,“ řekl.

16 Předej, ať jsme si rovni!

17 Tahle tráva je prima.

18 Dej ochutnat Manuelovi.

„Trocha trávy nikomu neuškodí,“ oponoval César.

„Když ale nějakýho Aztéka chytnu s herákem, přerazím mu vaz.“

„Moji marjánku ale budeme kouřit dál, že?“ zeptal se Dýka a uchopil čoudící nedopalek mezi palec a ukazovák, strčil si jej opatrně mezi rty a mocně potáhl. Emílio se podíval na hodinky. Bylo za pět minut čtvrt na pět. Davem si razili cestu pouliční prodavači s vozíky, přejížděli od jednoho stolu ke druhému a nabízeli horké placky s párkem a tortillu, maso na studeno a mandlové mléko, zmrzlinu, zmraženou ovocnou šťávu a mexické vlaječky. Ke stojanu s vlajkami se vyhrnul dav dětí ze základní školy v zelených uniformách a vzrušeně žvatlal. Politik na pódiu právě oznamoval přítomným, že chicanos jsou lidé všech barev pleti – giieros, kteří ji mají velmi světlou, a Indios s pletí naopak velmi tmavou – nepatří ale ani k bílým Američanům, ani k černochům. Namísto toho mají své vlastní kulturní dědictví, které nesmí být s ničím zaměňováno ani rozmělňováno, je zapotřebí je uchovat pro příští generace.

„Kolik máš hodin?“ zeptal se Kovboj.

„Čtyři deset,“ řekl Emílio.

„Chceš se stát Aztékem, chlapče?“ zeptal se César Manuela a rozcuchal mu dlaní vlasy.

„Ano, Césare,“ vydechl Manuel toužebně.

„Nejprve budeš muset ukázat, že máš huevos,“ řekl César a zasmál se.

„Já mám koule,“ prohlásil Manuel. „Viď, Emílio?“

„Simona la cacariza, on má koule,“ řekl Emílio.

„Chceme společnost, která umožní, aby chicanos žili s Američany bok po boku jako rovný s rovným,“ pokračoval politik na tribuně. „A co to znamená, mis amigos?“

„Jenom samé sračky, mis amigos,“ komentoval César a Manuel propukl ve smích.

„Znamená to rovné příležitosti v zaměstnání…“

„Ano, padrote,“ řekl se smíchem César.

„Znamená to stejné možnosti bydlení…“

„Beverly Hills!“ zakřičel César.

„Co je ale ze všeho nejdůležitější, znamená to také vzájemný respekt.“

Koutkem oka mohl Emílio vidět, jak do pavilónu vstoupil nějaký muž. Na chvíli se zastavil, obrovská temná silueta proti modré obloze, a začal se rozhlížet kolem – byl to seržant Gannett, který zjevně někoho hledal. Emílio nervózně strčil do Kovboje a ten stočil pohled ke vchodu do pavilónu.

„Přišel jsem sem dnes, abych se vás zeptal, která strana bude bojovat za vzájemný respekt, jejž si zasluhujete a jehož se vám napříště také dostane,“ pokračoval politik na pódiu.

„Je to Republikánská strana?“

„A je tu agitka,“ zašklebil se César.

„Nebo je to Demokratická strana?“

„Obě smrdí,“ namítl César.

„Skromně si dovoluji navrhnout, abychom se stali sami politickou silou, která nás bude reprezentovat,“ prohlásil řečník nakonec. „Děkuji vám,“ řekl a zvedl ruce nad hlavu v očekávání bouřlivého potlesku. Pak vytáhl z kapsy kapesník, utřel si čelo a rozhlédl se po posluchačích, jako by měl pochybnosti, zda jásají nad obsahem jeho řeči, nebo se naopak radují z toho, že už skončila. Když opouštěl pódium, z nástrojů v rukou bandu se ozvala „La Vaquilla“, divoká, ohnivá a řvavá. Z davu bylo slyšet hlasy plné uznání.

Z betonových laviček se zvedlo několik párů a začalo tančit.

Na kraji parketu chytl César Dýku a začal s ním imitovat starosvětský styl tance, který předváděly některé starší páry.

Ostatní Aztéci jim hlasitě aplaudovali a povzbuzovali je, všichni až na Emília a Kovboje, kteří pozorovali, jak Gannett zarputile prochází pavilónem. Malý Manuel byl klauniádou Césara s Dýkou nadšen, poskakoval z jedné nohy na druhou a očividně měl sto chutí se k oběma přidat.

Gannett byl už téměř u nich.

„Hledám tě,“ řekl. Ta věta patřila Césarovi, který se k němu v tom okamžiku také otočil, celý rozparáděný z divokého tance, jejž předváděl, s širokým úsměvem na rtech a podle všeho trochu omámený marihuanou, kterou předtím s Dýkou kouřil. Zdálo se, že mu přítomnost detektiva nenahnala ani v nejmenším strach, pouze Emílio a Kovboj věděli, že za čtyřicet minut přepadnou obchod s gramofonovými deskami.

„Přišel jste sám?“ řekl César. „Bravo, seržante.“

Kovboj s Emíliem se na sebe rychle podívali. Kovboj se začal mohutně potit, měl s sebou pod sakem dvaatřicítku Smith and Wesson, svou vlastní, zastrčenou za páskem kalhot.

„Nechceme mít žádné trable, Césare, že ne?“ řekl Gannett. „A tak se zklidni, ano?“

„Trable?“ podivil se César. „Tady na fiesté? Ale kdepak, seržante, vůbec žádné trable.“ Zamrkal na ostatní. „A mimoto vás držíme v obklíčení,“ řekl a roztáhl paže, jako by chtěl obejmout masu chicanos, kteří se shromáždili v tanečním pavilónu.

„Copak víš o mladíkovi jménem Hippo Haynes a jeho bratru Johnnym?“ zeptal se Gannett na rovinu.

„Neznám ani jednoho z nich,“ odpověděl César. Úsměv z jeho tváře ale okamžitě zmizel. „Pokud si ale o něčem chcete promluvit podrobněji, tak si obstarejte příkaz. Ano?“

Gannett se na Césara rychle podíval, v jeho pohledu ale nebyl vztek, pouze bohorový klid, s nímž přijímal daný fakt.

Aniž řekl jediné slovo, otočil se k nim zády a začal si razit cestu davem k východu. César se potichu rozesmál. „La Vaquilla“ skončila a band začal hrát další skladbu, tentokrát waltz s názvem „El Tecolote“. Z pódia zazněly syté, líné tóny trumpety. Zatímco se Gannett prodíral k východu, jednotlivé páry kolem něj se pohybovaly v rytmu skladby sem a tam, až jej zcela pohltily. Kovboj se podíval na Emília a zvedl obočí. Emílio se podíval na hodinky a pak krátce přikývl.

OBCHOD S DESKAMI stál poblíž křižovatky Wellesley Avenue a Pico Boulevardu a od vedlejšího supermarketu byl oddělen velikým parkovištěm. Hned vedle byla příjezdová cesta, měli v plánu použít ji při útěku. Na druhé straně ulice byla restaurace nabízející RODINNÉ

VEČEŘE a MEXICKO-AMERICKÁ JÍDLA a o kus dál obchod s fotografickými aparáty a biliárová herna. V tuhle denní dobu to nevypadalo, že by na Pico Boulevardu byl zvlášť velký provoz.

Obchod s gramofonovými deskami byl umístěn v přízemí budovy ze škvárobetonových tvárnic natřených vápnem a se střechou z červených tašek. Z vršku střechy visela červená tabule se jménem obchodu vyvedeným bílými písmeny: HENDERSONOVY GRAMODESKY.

Hned vedle byla bílá tabule s černými písmeny a nápisem: DISCOS MEXICANOS. Svisle dolů po obou stranách budovy visely dva nápisy vyvedené černým písmem, rámující vstupní dveře a přední výklady ze zrcadlového skla a upomínající zákazníky na to, co se v krámě prodává: MAGNETOFONOVÉ NAHRÁVKY A GRAMOFONOVÉ DESKY. Nad výkladem před parkovištěm, přiléhajícím k obchodu, visela červenobíle pruhovaná markýza a na zdi nalevo vedle ní byla uspořádána vertikálně pod sebou následující slova: ROCK.

JAZZ. BLUES. O něco výše na zdi byla dvě malá okna a u jednoho z nich bylo namontováno klimatizační zařízení.

Vedle obou oken se na zdi skvěl nápis černými písmeny: SOUL. U okna s klimatizační jednotkou stálo: LATINSKO-AMERICKÁ HUDBA, zatímco FOLK vedle druhého okna.

Zaparkovali Emíliův falcon na parkovišti a zamířili k obchodu. Zastavili se pod pruhovanou markýzou a zahleděli se do výkladu. Majitel krámu seděl na vysoké stoličce za pokladnou, byl to postarší muž, právě tak, jak to Kovboj slíbil. V hloubi obchodu si dvě dívky, obě Mexičanky, prohlížely přihrádky s deskami.

„Sakra,“ zaklel Kovboj. „Kolik je hodin?“

Emílio se podíval na hodinky. „Za deset pět.“

„Co když neodejdou?“

„Pak nevím.“

„Řekls, že zavírá v pět.“

„To je pravda,“ souhlasil Kovboj.

„Takže řekněme, že ty dvě holky…“

„Uvidíme, jo?“ uklidňoval Kovboj. Na horním rtu se mu perlily kapičky potu.

Stáli pod markýzou a dívali se na věci vystavené ve výkladu. Dívkám vevnitř to trochu trvalo. Nevypadalo, že se chystají odejít.

„Nemůžeme tady stát věčně,“ zašeptal Emílio. „Mohl by nás začít podezírat.“

„Jo,“ souhlasil Kovboj.

„Tak co uděláme?“

„Pojďme dovnitř,“ navrhl Kovboj.

Rozepnul si koženou bundu s páskem tak, že se zip rozevíral těsně nad pažbou pistole zastrčené za pásek kalhot.

„Jdem na to.“

Když vešli dovnitř, muž za pokladnou řekl: „Budeme zavírat, chlapci.“

„Chcem jen jedno elpíčko,“ řekl Kovboj.

„Dobrá, pospěšte si ale,“ řekl majitel obchodu.

Děvčata si už mezitím vybrala a vydala se k pokladně.

„Esa, ruca,“19 řekl jedné z nich Kovboj a usmál se. Děvče úsměv opětovalo a pak vytáhlo peněženku. Kovboj sledoval od regálu s deskami, jak si dívky berou z pultu pásky s nahrávkami. Děvče, které předtím oslovil, se usmálo a schovalo peněženku do kabelky, ještě jednou roztáhlo ústa do úsměvu a pak vyšlo z obchodu. Zastrčil ruku za rozepnutou bundu a uchopil pažbu pistole. Pak kývl bradou na Emília a ten jeho posunek opětoval. Společně pak prošli chodbičkou mezi regály k pokladně.

„Našli jste to?“ zeptal se majitel a v té chvíli spatřil pistoli v Kovbojově ruce.

„Otevři tu pokladnu,“ vyzval jej Kovboj.

„Nestřílejte,“ zaprosil muž za pultem.

„Caifas con la lana,“ vyštěkal Kovboj. „Vysol prachy.“

„Jenom nestřílejte,“ opakoval muž.

„Otevři tu kasu!“ rozkázal Kovboj a namířil na něj pistoli.

19 Ta za nic nestojí.

Muž otevřel pokladnu a sáhl do přihrádek. Emílio se rychle podíval na ulici, po které projížděl nějaký vůz. Když se otočil zpět, uviděl, že muž za pultem drží v ruce revolver.

Magnum ráže .357. V ruce starého pána vypadal obrovský a černé ústí s vývrtem připomínalo hlaveň děla. Majitel obchodu neřekl jediné slovo a okamžitě vystřelil. Rána zasáhla Kovboje do ramene a mrštila jím pryč od pokladny.

Zapotácel se, udělal několik kroků pozpátku a dopadl na otočný stojan s pásky. Když na něj narazil, stojan se převrhl a pásky se rozkutálely po podlaze všude kolem. V kožené bundě měl velikou díru a z té teď prýštila krev. Starý pán obešel pult. Revolver držel stále v ruce. Tentokrát zamířil na Emília.

„Vypadni!“ zaječel Kovboj. „Mazej!“

Emílio na zlomek vteřiny zaváhal a pak se rozběhl k předním dveřím. Za zády uslyšel další výstřel, připomínal explozi. Strachy se pomočil, zřetelně cítil, jak mu po stehnech něco stéká dolů. Běžel k autu a rychle hledal v kapse klíče, pak si ale vzpomněl, že je nechal v zapalování, aby mohli rychleji zmizet. Bleskově otevřel dveře, otočil klíčkem a pak širokým obloukem vycouval za skřípění náprav na ulici a zahnul doleva na příjezdovou cestu.

Za sebou ve dvoře zaslechl další výstřel.

7

NA NOČNÍ OBLOZE vybuchoval ohňostroj. Sarah zatajila dech a pozorovala záplavu rudých a modrých jisker rozprskávajících se na černém pozadí. Následovala další exploze a do výše vyletělo hejno kličkujících žlutých rybek.

Zabušila na prosklené dveře telefonní budky a řekla: „Emílio, pospěš si, přicházíš o tuhle nádheru!“

Pootevřel dveře o několik centimetrů a řekl: „Jo, malý okamžik.“ Potom za sebou dveře zase zavřel. Sarah se na něj chvíli dívala, viděla, jak si přitiskl sluchátko blíže k tváři, a pak se znovu zahleděla na noční oblohu, na které explodovaly galaxie rudých, zelených a modrých hvězd.

Uvnitř telefonní budky říkal zrovna Emílio: „Paní Zamorová, tady je Emílio Mendéz. Chtěl bych jenom vědět… slyšela jste něco… víte něco o Kovbojovi? Chci říct o Juliovi. Nevíte, co s ním je?“ Nemohl jí říct o přepadení, nemohl jí prozradit, že s jejím synem toho odpoledne přepadli obchod s gramofonovými deskami. Mohl jen doufat, že jeho hlas v telefonu zní dostatečně neutrálně: „Nevíte, co s ním je?“ Pozorně naslouchal jejímu hlasu, byl protkán tlumenými vzlyky. Venku nad telefonní budkou zatím vybuchoval ohňostroj. Zatrčil si do ucha na druhé straně hlavy prst a pokoušel se rozpoznat, co mu Kovbojova matka říká. „Mhm,“ řekl. „Policie, kde ho… aha. Do které nemocnice?“ zeptal se. „Hm, je už ale po operaci, ano? A je v pořádku? Chci říct, bude v pořádku? Dobrá, děkuji, paní Zamorová, děkuji.“

Zavěsil, zadíval se na několik vteřin na sluchátko a potom otevřel dveře budky.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Sarah.

„Jo,“ odpověděl Emílio. „Musel jsem jenom zavolat matce a zeptat se, jestli něco nepotřebuje.“

„Myslím, že se chystá velké finále,“ řekla a podívala se na oblohu. „Přišel jsi o pořádný kus představení.“

„Jo, to je škoda,“ odvětil nepřítomně.

„Jseš v pořádku?“

„Je mi fajn.“

„Připadáš mi… nevím, jak bych to řekla,“ prohlásila a pokrčila rameny.

Pak zaslechli svištivý zvuk, jak první z raket vzlétla k nebi, aby se rozprskla vysoko nad jejich hlavami. Z oblohy se začal snášet déšť zářivě modrých teček a potom vzlétla k nebi s mohutným zasvištěním další raketa, a pak ještě jedna.

Exploze teď následovaly v rychlém sledu za sebou a obloha se přeměnila ve změť ohnivých barev. Slyšeli další exploze (vzpomněl si na revolver v rukou majitele obchodu), po nichž následovala modrá a zelená a rudá záplava světel (rudá jako krev na Kovbojově rameni). Sarah pokaždé nadšeně vydechla, než oblohu ozářila nová exploze. Měl jí nejspíš zavolat, když se stavil doma, aby si vyměnil oblečení, a měl jí říct: „Poslyš, nechrne to dnes večer plavat, ano?“ Neměl nejmenší chuť ten večer něco slavit, majitel toho obchodu viděl jeho obličej, mohl ho snadno identifikovat. Chtěl být raději doma, zalezlý pod postelí, a ne se procházet tady před hudebním pavilónem, kde ho každý polda z Los Angeles mohl snadno spatřit.

Sarah ale vnímala jen barvy a vzrušení, které v ní vyvolávaly. Rozpálená, téměř omámená svištěním raket, které vybuchovaly všude kolem ní, se jej držela za loket jako klíště, zatímco se pomalu pohybovali davem směrem k pavilónu, a vůbec si neuvědomovala, jak se každý jeho sval zachvěje v okamžiku, když procházejí kolem nějaké uniformy. Z pavilónu zněla hudba a uvnitř se tančilo, cizí lidé se navzájem líbali a všude bylo plno světel a barev. A k tomu omamná závrať oslav konaných uprostřed pracovního týdne a spousta opilců, žádný z nich ale nebyl nijak dotěrný, všechno se to projevovalo jenom velkým objímáním a veselým smíchem – tohle byl El Diez-y-Seis!

„Myslíš, že v Mexiku je to taky takové?“ zeptala se.

„Nemyslím v Tijuaně, ale v Mexiku.“

„Nevím, jaké je to v Mexiku,“ odpověděl.

„Pojeďme tam někdy. Vezmeš mě tam, Emílio?“

„Jasně.“

„Tak tam pojeďme dnes večer,“ řekla. „Nasedněme do tvého auta a jeďme na jih tak dlouho, dokud nepřekročíme hranici.“

„Proč ne?“ řekl, přestože dobře věděl, že je to nesmysl.

„Můžeme zavolat tvým rodičům, až se tam dostaneme.“

„Ahoj, tati, jsem v Mexiku s jedním chicano,“ začal imitovat jejího otce, jak si alespoň myslel, že by reagoval na její telefonát. „Jseš v Mexiku s kým?“

Sarah se zasmála a její smích ho trochu uklidnil, tohle a potom fakt, že už byli v hudebním pavilónu a nikde kolem neviděl žádné policisty.

„Mému otci se budeš líbit,“ řekla.

„Bude si myslet, že jsem zahradník,“ ušklíbl se Emílio.

„Bude si myslet, že jsi moc milý chlapec,“ řekla Sarah.

„Řekne: pokropte, prosím, trávník a ostříhejte keře.

Mluvíte vůbec anglicky, chavó?“

„Chavó? Co je to?“

„To je výraz z caló a znamená muchacho, chlapče.“

„V té knize, co jsem si půjčila…“

„A už jsme zase u té knihy.“

„Tvrdí se v ní, že caló byl původně cikánský dialekt.“

„Opravdu?“

„Ano. Ale jiný než ten, jímž se hovoří v barriu. Chci říct, říká se tomu caló, je to ale úplně jiný dialekt.“

„To je pravda.“

„Tys to věděl?“

„Ne, nevěděl,“ řekl. „Musí to ale tak být. Caló se velmi liší od ostatních španělských nářečí. Učíš se přece Španělsky ve škole. Jak bys kupříkladu řekla: Ahoj, jak se máš?

K někomu, koho potkáš na ulici.“

„Nevím.“

„Jen mi to řekni.“

„Tak dobře Španělsky nemluvím.“

„Jen to zkus.“

„No…“

„Jen do toho, zkus to.“

„Dobrá… Myslím, že bych řekla: Buenos días, qué tal?

Qué ha pasado?“

„Výborně.“

„Opravdu?“

„Ano. Máš ten správný přízvuk.“

„Děkuji,“ řekla, tak potichu, že mu to málem uniklo.

„A víš, jak bys stejnou věc řekla v caló?“ zeptal se.

„Jak?“

„Ese carnal, que pasión lo domina, ese!“

„To zní úplně jinak.“

„Taky to tak je.“

„Co znamená carnal?“

„Bratře.“

„Myslela jsem, že bratr se Španělsky řekne hermano.“

„Jo, Španělsky. V tom to je. V caló to ale je carnal.“

„Musíš mě naučit mluvit v caló.“

„Nemyslím si, že je to něco, čemu se člověk může naučit. Takhle… takhle jen mluvíme v barriu, to je všechno.“

„Nebudeš se ale snažit mluvit v caló, když tě ukážu rodičům, že ne?“ zeptala se.

„Oni nemluví Španělsky?“

„Ne. Víš, z čeho pochází výraz chicano? Vsadím se, že to nevíš.“

„Máš pravdu. Nevím to.“

„Je to z jazyka, kterým mluví Nahuatlové.“

„Jo?“

„Ano. X vyslovují jako š. Mexiko tak vyslovují jako mešiko a mexicano jako mešikano, chápeš?“

„Ne.“

„Když zkrátíš slovo mešikano, dostaneš šikano, chicano.“

„Kde to bylo? V té knize?“

„Bylo to v jiné knize.“

„Vidím, že se vzděláváš.“

„J a asně.“

„Možná bych se měl taky vzdělávat, pokud mě chceš ukázat svým rodičům. Jak se řekne dobrý den, když člověk potká zubaře?“

„Řekne se: Velmi mě těší, že vás poznávám, doktore Lassitere. A on ti podá ruku a řekne: Mě těší, že poznávám vás, Emílio. Moje dcera mi o vás hodně vyprávěla.“

„Co jsi mu o mě vyprávěla?“

„Nic.“

„Tak to je opravdu hodně.“

„Ještě mu o tobě budu vyprávět. V sobotu o tobě bude vědět úplně všechno.“

„Co je v sobotu?“

„Přijdeš k nám a seznámíš se s ním a mou matkou.“

„Kdo to tvrdí?“

„Já.“

Viděl je, jak z druhé strany pavilónu pomalu přicházejí k nim a dav se před nimi rozestupuje. César, Dýka a další chlapci od Aztéků. Malý Manuel se vlekl za nimi a mával vlajkou. César měl na hlavě obrovské mexické sombrero.

Dýka a Espaňol měli kolem krku zavěšené obrovské girlandy z barevných květů. V okamžiku, kdy je César spatřil, vykřikl: „Hleďme, hleďme. Hej, Emílio!“

Očekával, že tu na ně narazí, samozřejmě, když se teď ale k němu blížili, cítil trochu rozpaky. Ještě jim neřekl o Sarah. Viděl, jak se na něj César překvapeně zahleděl, a pocítil zvláštní směs pýchy a ještě čehosi. Jako by se na nich dopustil zrady, držel kolem ramen blonďatou Američanku, zatímco oni oslavovali výročí mexické nezávislosti.

„Ahoj, člověče,“ pozdravil ho rozjařené.

„Ahoj, brácho,“ odtušil Dýka.

„Ahoj, Dýko.“ Všichni hleděli na Sarah. Ticho kolem jako by ještě znásobil náhlý výbuch smíchu, který vyšel z hrdla nějaké ženy v davu. Pak jakýsi muž zvolal v caló: „Ahí viene mi ruca! “20 Následoval další výbuch smíchu a pak se kolem znovu rozhostilo ticho.

20Tady je má herka!

„Sarah,“ řekl Emílio. „Tohle jsou mí přátelé. Tohle je…

hm… César… hm… Dýka… a tohle je Carlos, my mu ale říkáme Espaňol.“

Espafiol se znalecky usmál a řekl k Emíliovi: „Esa chamaca está a todo dar.“ Volně se to dalo přeložit jako: „To máš s sebou moc krásnou prdýlku.“

„Ay muere,“ řekl Emílio výhružně. V caló to znamenalo: „Nech toho!“ Sarah se na něj zmateně zahleděla a Emílio rychle řekl na vysvětlenou: „Neumí jediné slovo anglicky.

Proto mu říkáme Espaňol.“ K Aztékům pak řekl jen: „To je Sarah.“

César se dotkl ukazováčkem široké střechy svého sombrera. „Ahoj, Sarah,“ řekl.

Venku za zdmi pavilónu Emílio zaslechl zvuk sirény policejního auta. Prudce se otočil ke vstupní bráně. Dýka se s přehnanou zdvořilostí uklonil až k pasu a prohodil se širokým banditským úsměvem: „Je mi velkou ctí, že vás poznávám, slečno.“

Širokou bránou mohl Emílio vidět, jak k obrubníku přirazilo několik policejních vozů s blikajícími čelními světly. Z jednoho vystoupil seržant Gannett a rychle k nim zamířil napříč davem. César už jej spatřil také.

„Hele, podívejte, kdo je tu zase,“ řekl. „Osamělý ranger!“ Zvedl paži. „Seržante!“ zavolal. „Tady jsme!“

Emílio cítil, jak mu na zádech naskočil studený pot. „Už máte ten příkaz?“ zeptal se César.

„Ne, měl bych ale ještě pár dalších otázek,“ řekl Gannett.

„O co jde tentokrát?“

„Tentokrát jde o loupežné přepadení,“ řekl Gannett.

Emíliovi se divoce rozbušilo srdce.

„Takže jdete rovnou za náma,“ řekl César.

„Jo, je to tak,“ odpověděl Gannett ostře. „Zasedli jsme si na vás.“ Chvíli počkal a pak se zeptal: „Zná někdo z vás mladíka jménem Julio Zamora?“ Znovu se odmlčel. „Říká si El Gaucho. Kovboj.“ Žádný z chlapců neodpověděl. Emílio si olízl rty. „Dnes odpoledne ho postřelili,“ řekl Gannett.

„Přepadl obchod na křižovatce Pico Boulevardu a Wellesley Avenue. Jste si jistí, že ho neznáte?“ Aztékové mlčeli.

„Měli byste ho znát, je členem vašeho gangu.“

Emílio cítil, jak Sarah vedle něj ztuhla. Dýka, stále s oním banditským úsměvem, řekl: „Seržante, je to klu…“

„Je to gang,“ řekl Gannett. „Ozbrojené přepadení je závažný zločin. Dva z vás dnes odpoledne byli v tom krámě a jednomu se podařilo utéct. Kovboj neprozradí, kdo to byl, majitel toho obchodu ale…“

„Byli jsme všichni celý den tady na fiestě,“ řekl César.

„To zjistíme, jen co přijedeme na stanici.“

„Chcete nás sebrat, seržante?“ zeptal se César. „Za co?“

„Nic takového. Posbírám tolik Aztéků, kolik jenom budu moci, a udělám malou identifikačku.“

„Zapomínáte na případ Miranda-Escobeda,“ připomněl Dýka.

„Já znám zákony, mladíku, a navíc zákon zastupuju,“

odsekl Gannett. „Jdeme.“

„Tohle je ztráta času,“ namítl César a potřásl hlavou.

„Já mám tolik času, že ho mohu rozdávat,“ odvětil Gannett a v tu chvíli si povšiml Sarah. „Co tady děláte, slečno?“ zeptal se.

„Je tady se mnou,“ odpověděl pohotově Emílio.

„Je tady s tebou, jo? Jak se jmenujete, slečno?“

„Sarah Lassiterová.“

„Kde bydlíte?“

„Na Marině.“

„Vaši rodiče vědí, že se zdržujete v téhle části města?“

„Ano,“ odpověděla. Měla strach a odpověď pronesla s mnohem větším vzdorem v hlase, než původně zamýšlela.

„Venku máme několik aut,“ řekl Gannett. „Chci, abyste si do některého z nich nastoupila.“

„Proč?“ zeptala se Sarah. Rty se jí chvěly, nikdy předtím jí žádný policista nic nepřikazoval.

„Jeden z našich lidí vás odveze domů,“ řekl Gannett.

„Emílio mě vezme domů,“ zaprotestovala Sarah.

„Emílio a jeho kámoši pojedou se mnou,“ prohlásil Gannett. „Chcete odvézt, nebo ne?“

Sarah se podívala na Emília. Ten krátce přikývl. Mlčky následovali Gannetta přes pavilón k policejním vozům zaparkovaným venku. Dav se před nimi postupně rozestupoval, občas se ozval zvědavý šepot, nikdo ale Gannettovi nedělal žádné problémy. Tohle byl El Diez-ySeis a v takový den problémy nechtěl mít nikdo. Jednu chvíli Sarah zaslechla, jak se z davu ozvalo: „Los Aztecas.“

Gannett potom řekl cosi jednomu z policistů v uniformě a ten otevřel dveře prvního vozu. Nastoupila si dovnitř, sedla si za mříž oddělující přední sedadlo od zbytku vozu, a cítila se zničehonic jako zločinec. Druhý uniformovaný policista odvedl Emília a ostatní mladíky k vozům zaparkovaným o kus dále. Dohromady tady byla tři policejní auta. Jejich dveře se zabouchly a bylo slyšet, jak jednomu za druhým naskočil motor. Když auta vyrazila od obrubníku, stoupl si malý Manuel doprostřed ulice, jednu ruku si dal v bok a pak policistům ukázal vztyčený prostředník druhé ruky. To byla poslední věc, kterou Sarah zahlédla okénkem: malý chicano ukazující odjíždějícím policistům vztyčený prst.

V JEDNOM ROHU veliké místnosti postával asi tucet Aztéků. Detektivové v košilích s vyhrnutými rukávy nerušeně pokračovali v práci, psali na stroji, chodili k chladničce a zase zpět, zvedali telefony, hovořili s občany, odpovídali na dotazy a zapisovali si nejrůznější informace.

César hovořil k ostatním šeptem. Emílio věděl, že je s ním konec, dostali ho, věděl, že ho pošlou do káznice pro mladistvé. Snažil se svůj strach před ostatními skrýt, byl si však jist, že César ví, že to byl právě on, kdo s Kovbojem přepadl ten obchod. Svá slova také César adresoval jemu, ačkoliv se zdálo, že hovoří k ostatním.

„Je mi jedno, kdo z vás byl dneska s Kovbojem,“ řekl.

„Vůbec mě to nezajímá. Kovboj jednal se ctí, odmítl prozradit svýho brášku, bueno. Majitel obchodu sem přijde a bude si nás prohlížet. Postaví ho za poldovský zrcadlo, bude nás moct vidět, my však jeho ne. Na tom ale nezáleží. Když se kouknete do zrcadla, pořádně se na něj podívejte. Ať je mu jasný, že když někoho z Aztéků pozná, zbytek z nás si to s ním vyřídí. Rozumíte?“ Zahleděli se s Emíliem jeden na druhého. „Dívejte se do toho zrcadla, jako byste se mu dívali rovnou do očí. Sme carnales, všichni, tohle mějte na paměti.“ Gannett zamířil přes celou místnost k nim. „Ay viene la placa,“ řekl César v caló. „Tady přichází zákon.“

„Takže chlapci,“ vyzval je Gannett. „Jděte tamhle.“ A k jednomu z detektivů, podsaditému muži s rudými vlasy, který seděl za stolem pouze v košili, řekl: „Chci je jednoho po druhém, Charlie.“

Emílio se za ním díval, jak jde ven z místnosti. Zrzavý detektiv jménem Charlie upřesnil: „Jenom se vždycky podívejte do zrcadla. Ale až když vám řeknu, hoši. Jeden po druhém.“ Emílio si otřel rty hřbetem ruky. Za zrcadlem byl ten ruco, co vlastnil obchod s gramofonovými deskami. Bez ohledu na to, co César právě řekl, mu bylo jasné, že z tohohle se nedostane. Ten muž ho pozná a on je ztracen, en jaular, během jediné minuty.

Za zdí vyšetřovací místnosti před zrcadlem, za kterým se za chvíli měly objevit tváře Aztéků, začal Ralph Henderson mohutně přemýšlet. Bylo mu jedenasedmdesát a obchod s gramofonovými deskami na rohu Pico Boulevardu a Wellesley Avenue vlastnil už deset let. Za posledních šest let ho přepadli čtyřikrát, ve dvou případech se jednalo o černochy, jednou o bělocha a dnes o dva Mexikánce.

Pokládal sám sebe za tolerantního muže a označení chicanos pokládal za ponižující. Neuvědomoval si ale, že právě tomuhle označení dávají Američané mexického původu přednost. Dlouhý čas měl potíže říkat černochům „černí“.

Když byl ještě chlapec a někdo řekl černochovi „negr“, urazil ho. Teď ani v nejmenším nechápal, proč si černoši říkají právě takhle. Zejména když většina z nich vůbec neměla černou kůži. Jejich kůže představovala nejrůznější odstíny hnědi.

Když jej poprvé přepadl černoch (tehdy jim stále tak říkal), řekl ženě, že ty peníze podle všeho potřeboval víc než on. Když ho přepadli podruhé, zažádal si o povolení přechovávat zbraň a koupil si největší, jakou sehnal, Magnum .357. Tehdy ještě pevně věřil, že životní podmínky panující v ghettech jsou hlavní příčinou loupežných přepadení, zároveň ale pokládal za nezbytné – ať už existuje nějaké ghetto, či ne – aby bránil své těžce vydělané peníze, kvůli kterým cedil šest dní v týdnu krev. A když pak jeho obchod přepadl běloch, byl tím poněkud ohromen. Jeho teorie o ghettu, v němž strádají černoši, se rozplynula jako dým a začal si myslet, že lidé, kteří ho přepadávají, jsou prostě jenom zločinci – ať již jsou bílí, černí, či levanduloví – čubčí synové, kteří se snaží vydělat peníze tím nejjednodušším způsobem. Skutečnost, že onen běloch jej udeřil rukojetí pistole, aniž měl možnost sáhnout po svém revolveru ukrytém v pokladně, ještě zvýšila jeho smysl pro rasovou toleranci – žádný z černochů na něj totiž nevytáhl jakoukoli zbraň – a zároveň v něm posílila rozhodnutí, že napříště bude mnohem rychlejší.

Dnes to bylo poprvé, co jej přepadli Američané mexického původu. Obchodoval s nimi často a dokonce zvažoval, že krám zavře dřív, protože El Diez-y-Seiz může snížit zájem případných zákazníků. Vůbec nelitoval toho, že postřelil chlapce, který na něj vytáhl pistoli. Byl si naopak jist, že kdyby nevystřelil jako první, byl by to nyní on, kdo by ležel v nemocnici. Rychle zareagovat na nebezpečí daného okamžiku bylo ale něco jiného než označit druhého z mladíků při identifikaci několik hodin po celé události.

Seržant Gannett ho ujistil, že v podobných případech se přátelé či příbuzní pachatelů (Henderson nesnášel oficiální označení, kterým se zločincům dostávalo od policistů) jen zřídka snaží pomstít. Dobře vědí, že by tím porušili zákon, a jsou si dobře vědomi důsledků takového jednání. Henderson si tím ale nebyl tak jist.

„Dejte si na čas, pane Hendersone,“ řekl Gannett.

„Pořádně si každého prohlédněte a řekněte mi, jestli některého z nich poznáváte.“

Zaťukal na sklo a zrzavý policista v sousední místnosti předvedl k zrcadlu prvního z mladíků. Byl to Espaňol.

Henderson ale nevěděl, jak se jmenuje, a bylo mu to ostatně jedno. Viděl zuřivě se tvářícího Mexikána tmavé pleti, který se upřeně díval do zrcadla, s ústy pevně semknutými do úzké čárky a nesmiřitelnýma očima.

„Poznáváte ho?“ zeptal se Gannett.

„Ne,“ řekl Henderson. Bylo mu jedenasedmdesát. Jeho žena zemřela přede dvěma lety na rakovinu krátce poté, co jej ten běloch praštil pažbou pistole. Teď byl na celém světě sám, měl pouze dceru, která žila v Pittsburghu, a už nechtěl mít s nikým žádné potíže. Neustále sám sobě opakoval, že je mu jedenasedmdesát a že je starý muž.

Před zrcadlo předstoupil další chlapec. Tentokrát to byl Dýka, Henderson ale ani tentokrát nevěděl, jak se jmenuje.

V Dýkově tváři nenašel ani stopu po nějakém úsměvu.

Hnědé oči měl posazeny jako vepřík po obou stranách plochého nosu. Tím, jak byl řídký, vypadal jeho knírek trochu výhrůžně. A mezi tlustými rty, jak se alespoň Henderson domníval, na něj cenil zuby.

„Co tenhle?“ zeptal se Gannett.

„Ne,“ řekl Henderson. Začínal se potit. Vytáhl proto z kapsy kapesník a osušil si čelo.

Před zrcadlo si stoupl další chlapec. César. Tenhle je hezký, pomyslel si Henderson, má svedou pleť a jemné rysy.

V očích měl ale stejně nesmiřitelný pohled jako ostatní a kolem úst a čelistí stejně zarputilý výraz. Podíval se do Césarova obličeje a mohl zřetelně číst výhrůžku čišící z jeho očí: Pokud některého z nás identifikuješ, půjdeme po tobě.

Na Hendersonově tváři se perlily krůpěje potu a on si je rychle stíral kapesníkem.

„Jste si jist, že nemohou přes tu věc nic vidět?“ zašeptal.

„Naprosto,“ odpověděl Gannett.

„Zdá se, jako by…“

Rychle zmlkl. K zrcadlu právě přistoupil Emílio.

Henderson neznal jeho jméno, nevěděl, že tohle je Emílio Mendéz, který bydlí v barriu se svou matkou Alicií, nevěděl, že tenhle chlapec chodí s dívkou z Mariny del Rey, modrookou blondýnou, která vypadá velmi podobně, jako vypadala v tomhle věku jeho vlastní dcera, nic z toho nevěděl. Uvědomil si jen, že tohle je ten chlapec, který byl v jeho krámě dnešní odpoledne, tohle je ten Mexikán, který se ho pokusil okrást. Zdálo se, že má strach. Henderson rozpoznal strach v jeho očích, stejný, jaký pociťoval on sám, a znovu si připomněl, že je mu jedenasedmdesát a že je starý muž, který nechce mít s nikým žádné problémy. Podíval se do těch očí, jako by mezi nimi a jím nebyla skleněná přepážka, a zeptal se sám sebe v duchu: Jaký by to mělo smysl?

„Co tenhle?“ zeptal se Gannett.

Henderson na okamžik zaváhal.

„Poznáváte ho?“

Jaký by to mělo smysl, opakoval si Henderson v duchu.

„Pane Hendersone? Poznáváte ho?“

„Ne,“ odpověděl Henderson.

POKAŽDÉ STEJNÁ VĚC, pomyslel si Gannett. Člověk dostane do ruky něco, co se zdá být jistou kořistí, ukáže oběti přepadení v rámci identifikace několik mužů, mezi nimiž je s jistotou i pachatel, a on se potom podělá strachy.

Nebo změkne, protože se jedná o mladistvé.

Někdy si přál, aby dostal pětidolarovku za každého mladistvého, kteří měli v Los Angeles dennodenně na svědomí všechno možné – od žhářství až po ozbrojené přepadení, vraždu či znásilnění – stačilo si jen vzpomenout.

Právě před čtrnácti dny tu měl chlapce, který v jednom domě ukradl nůž na chleba a pak s tím nožem zašel do domu přes ulici a pokusil se v něm pod pohrůžkou, že ho použije, znásilnit ženu, která tam bydlela. Hezká ženská, pracovala jako bankovní úřednice, teď ale ležela nemocná doma a ten kluk se jí vkradl do domu, na hlavě měl navlečené punčocháče, které také ukradl v tom prvním domě. Měla štěstí, že unikla, aniž ji rozsekal na kousky. Vyběhla na ulici v koupacím plášti a zamávala na projíždějící vůz. Policejní hlídka zadržela chlapce o šest bloků dál. V zadní kapse džin měl stále ty punčocháče, co ukradl. Nůž zahodil na útěku do křoví, pak jim ale řekl, kde leží, když mu oznámili, že mají jeho popis od ženy, která viděla, jak běží z toho domu.

Přiznal se ke všemu, bylo to ale k ničemu. Bylo mu patnáct, soudce se na něj krátce podíval a pak jej propustil s podmínkou. Za čtrnáct dní, za měsíc, nejpozději za půl roku se stejný kluk ocitne před soudem znovu. Tentokrát ale může oběť přepadení začít křičet a on ji může ubodat a potom bude stát před soudem kvůli vraždě.

Znaveně naťukal svou zprávu ve dvou kopiích a pak se dole odhlásil ze služby a šel ke svému chevroletu zaparkovanému za policejní stanicí. Bylo téměř půl jedenácté, slíbil Lu Ann, že bude doma nejpozději v šest, protože musí uzavřít případ vloupání, který vyšetřuje. Tohle jí slíbil v telefonu ještě předtím, než přišla zpráva o tom loupežném přepadení v obchodě s gramodeskami. Dostal hlášení a během pěti minut se tam přiřítil a zprvu se domníval, že pachatel byl zabit na místě činu, ten kluk ležel na podlaze v kaluži krve. Okamžitě v něm poznal jednoho z chlapců, s nimiž mluvil v kanceláři Mikea Serrana. Zbytek případu se zdál být hračkou. Je třeba sebrat celý gang a provést identifikaci. Který z nich to byl, pane Hendersone?

Stačí na něj jen ukázat prstem. Jasně.

Lu Ann na něj čekala, dívala se na televizi. Milovala pořady o policajtech. I když jsou samy nesmysl, většinou jsou to naprosto neuvěřitelné slátaniny, ona se však na ně dívala ráda. Když vešel do obývacího pokoje, zvedla hlavu.

Jedla u toho sendvič. Vedle křesla stála na zemi otevřená plechovka piva.

„Jak se máš?“ zeptal se a políbil ji na temeno hlavy.

„Skvěle,“ řekla. „K smrti ráda večeřím sama.“

„Měli jsme loupežné přepadení,“ prohodil zkroušeně.

„Vy máte pořád nějaká loupežná přepadení,“ popíchla ho.

„Ale no tak, miláčku. Jsem utahaný.“

„V ledničce je sendvič, jestli ho chceš,“ řekla. „Mohls zavolat, Jamesi. Vytáhla jsem kotlety, nevěděla jsem ale, jestli je mám strčit zase zpátky do mrazáku nebo ne.“

„To je mi líto,“ odvětil. „Já ale převzal to hlášení a musel pak jet do nemocnice, abych si promluvil s tím klukem… a potom ještě sebrat celou tu partu… Lu Ann, já prostě nemohl. Opravdu se moc omlouvám.“

„Strčila jsem je zpátky,“ řekla.

„Copak?“

„Ty kotlety. Strčila jsem je zpátky do mrazáku.“

„No, dobře. Jak se mají děti?“

„Obě spí. Cala bolí zuby, dala jsem mu nějaké prášky na spaní.“

„Volala jsi doktoru Kramerovi?“

„Volala, měl ale zapnutý záznamník. Zavolám mu ještě jednou ráno a půjdu s Calem k němu, až bude mít po škole.“

„Podívám se na ně,“ řekl.

Jeho žena přikývla. Reklama byla u konce a ona se znovu zadívala na televizní obrazovku. Prošel celým bytem až do zadní ložnice, opatrně otevřel dveře a vešel do pokoje, kde jeho synové spali v postýlkách u stěn místnosti. David ve spánku odkopal přikrývku. Gannett ho znovu přikryl a přetáhl mu deku až po bradu, a potom poklekl vedle postýlky, aby synka políbil na čelo. Cal, jeho nejstarší chlapec, spal, jako když ho do vody hodí. Políbil ho na čelo také a potom vyšel z pokoje a zavřel za sebou dveře. Ani jeden z vás se nikdy nedá k žádnému gangu, slíbil si v duchu. Jinak vás přerazím.

V ledničce na něj čekal sendvič, přesně tak, jak mu jeho žena slíbila. Z přihrádky nad ním si vzal plechovku piva a potom si sendvič i pivo odnesl do obývacího pokoje. Posadil se do křesla vedle Lu Ann, zastrčil prst za poutko uzávěru plechovky, zatáhl za ně a řekl: „Jak to…“

„Pššt,“ vyrazila ze sebe jeho žena. Na obrazovce se dva muži, podle všeho detektivové, kradli tmou s pistolemi v rukou kolem obchodního domu. Smutně se zahleděl na televizi a potom se zakousl do sendviče. Během krátké chvíle se na obrazovce rozpoutala divoká přestřelka. Zlosyn se chytl za hruď a skácel se na dvojici sudů z naftou.

Odkudsi se ozval zvuk sirény policejního auta. Následovala vtipná poznámka od jednoho z poldů, ozvala se hudba a film byl u konce. Každý den stejná hovadina.

„Omlouvám se,“ řekla. „Tohle ale byla lepší část toho filmu.“

„Chtěl jsem jenom vědět, jak to dneska šlo,“ řekl Gannett.

„Pro změnu dobře. Dostala jsem Leibowitze, honí nás jak nadmuté kozy.“

Lu Ann byla soudní zapisovatelka. Tak se s ní také seznámil, svědčil v případu ozbrojeného přepadení, kterému zabránil, když byl ještě normálním pochůzkářem. Spatřil ji na chodbě během přestávky v přelíčení a zeptal se jí, zda by s ním nechtěla jít na oběd. K jeho překvapení souhlasila.

Zapisovatelky u soudu se zajímají zpravidla o lepší sousta, která jsou k mání, o obhájce, státní návladní, či alespoň detektivy. Tehdy byl jen obyčejným uniformovaným policistou a nikdy nevěřil, že by mohl mít u tak hezkého děvčete šanci.

„O co v tom případu jde?“ zeptal se.

„Jeden muž ukousl druhému nos,“ odpověděla.

„Cože?“ Začal se hlasitě smát.

„Říkáme tomu případ Dívky ze Západu,“ řekla a zasmála se také. „Vůbec to ale není legrační, Jamesi, opravdu ne.

Ten člověk má za sebou všechny možné druhy operací, museli mu transplantovat kůži z nejrůznějších částí těla, aby mu udělali nový nos.“

„Proč mu to ten druhý chlápek udělal?“ zeptal se Gannett, stále se ale ještě smál.

„Je to blázen,“ řekla Lu Ann a snažila se zadržet svůj vlastní smích. „Tvrdí, že se ten druhý očmuchával jeho ženu, přesně tak to řekl. A tak mu ukousl nos.“

„Tak to ať raděj nikdo moc neočmuchává tebe, miláčku,“ prohlásil Gannett tím nejsladším hlasem, na jaký se zmohl.

„Ať se nikdo ani neodváží,“ přidala se k němu. „On si ovšem myslí, že mu neustále z nosu teče.“

Gannett se znovu rozesmál.

„Tohle vypověděl před soudem,“ pokračovala Lu Ann.

„Má dojem, že mu pořád teče z nosu, a tak celý čas jenom smrká.“

„Je tohle případ pro státního návladního?“

„Kdepak. Ten chlápek, který mu ten nos ukous, už je dávno v blázinci. Tohle je žaloba kvůli zanedbání povinnosti.“

„Proti komu?“

„Proti psychiatrovi, který toho chlápka z blázince propustil. Tvrdil, že je schopen znovu se začlenit do společnosti, citát, tečka. A on je přitom jednoznačně schizofrenní, první, co udělá, je, že ukousne druhému nos.“

„Pořád to samé,“ řekl Gannett a postupně se přestal smát. „Nechte je běžet a oni se vrátí a budou vás strašit.“

Znovu si vzpomněl na to, co se toho dne odehrálo při identifikaci. Jeden z těchhle kluků se musel zúčastnit toho přepadení se Zámorou. Jenomže ne, Henderson jej odmítne identifikovat. A teď je ten kluk zpátky v ulicích. Bůh ví, co provede příště.

Gannett se rozhodl, že to všechno pustí z hlavy.

Bylo dobré být zase doma.

K čertu s tím klukem, ať už to byl kterýkoli z nich.

EMÍLIO ČEKAL VENKU, seděl za volantem svého vozu a pozorně sledoval vstupní dveře domovního bloku, kde bydlela. Zavolal Sarah v okamžiku, kdy ho z policejní stanice pustili domů, a když mu řekla, že její rodiče budou večer pryč, požádal ji, zda by se nemohli na pár minut vidět.

Strašlivě ji zajímalo, co to mělo předtím všechno znamenat, trvala ale na tom, že to bude opravdu několik minut, protože má doma ještě spoustu práce. Když si ale nasedla, motor běžel naplno a on s autem okamžitě vyrazil od obrubníku a zamířil ulicí pryč. Vypadal uštvaně a ona užuž chtěla vztáhnout paži a dotknout se jeho tváře, v poslední chvíli však ruku stáhla zpět.

„Co to prováděli?“ zeptala se.

„Byla to identifikace.“

„Ano, já vím, mluvil o tom. Co se ale stalo? Byl tam ten člověk? Ten člověk, jehož obchod přepadli?“

„Byl tam. Já si alespoň myslím, že tam byl. Díváš se ale přitom do zrcadla a nejsi schopna říct, kdo stojí za ním.“

„Poznal někoho?“

„Ne, Sarah, nepoznal. Tohle je ale úplně běžná věc.

Policie nás pořád takhle otravuje. Myslí si, že každý, kdo je chicano, patří k nějakému gangu.“

„Ty ale nepatříš k žádnému gangu, že ne?“

„Ale kdepak.“

„Řekl, že…“

„Kdo?“

„Ten polda. Ten černoch. Řekl, že sebere každého Aztéka, na kterého narazí. Co tím chtěl říct?“

„Nerozumím ti.“

„Co myslel těmi Aztéky?“

„To je klub, Los Aztecas.“

„A ty k němu patříš?“

„K Aztékům?“

„Ano.“

„Samozřejmě. Já i mí přátelé. Seznámila ses s nimi, všichni patříme k tomuhle klubu.“

„Co je to za klub?“

„Je to společenský klub. Scházíme se a pomáháme si, to je všechno.“

„Proč si myslel, že je to gang? Řekl přece, že je to gang.“

„Už jsem ti to vysvětlil, myslí si, že všichni chicanos náleží k nějakému gangu. Přesně tohle si myslí každý polda.“

„Vlastník toho obchodu ale mezi vámi nepoznal nikoho.“

„Samozřejmě že ne. Přišel tam, podíval se na nás a řekl, že nikoho z nás nepoznává. Konec příběhu.“

Projížděli teď tou částí pobřežní promenády, která byla zastíněna domy. Zaparkoval vůz a zamkl dveře a pak se vydali k pláži a drželi se přitom za ruce. Noc byla černá a obzor zastínily husté mraky. Srpek měsíce visící na nebi za nimi téměř celý zmizel. Po moři poskakovala osamělá plachetnice, ve tmě zářila světla na její přídi a stěžni. Moře bylo klidné, příboj tiše dorážel na břeh. Posadili se kousek od vody a zahleděh se na oceán.

„Nedostala jsem tu roli,“ řekla.

„Jakou roli?“

„Ve Filadelfském příběhu. Pan Di Luca mi před chvílí volal.“

„To je mi moc líto.“

„Povídal, že mi utekla jen o kousek. Rozhodovalo se mezi mnou a Sally Fiskeovou, znáš ji?“

„Ne, Sally Fiskeovou? Ne, neznám.“

„Jo. Nedostala jsem ve skutečnosti vůbec žádnou roli,“

povzdechla si. „Bez ohledu na to, že jsem nedostala tu hlavní.“

„Však přijdou ještě jiné hry,“ utěšoval ji.

Položil ji ruku kolem ramen a políbil ji.

„Je teprve čtvrt na…“

„Já vím, jenomže…“

Přitiskla ho prudce k sobě a jeho ústa se opět spojila s jejími. V jeho polibku byl hlad a zoufalství a překvapilo ji, když zjistila, že se chvěje v jejím náručí. Pak pochopila, jaký zlý zážitek má za sebou, a nenáviděla v tu chvíli policii, že ho bezdůvodně obvinila, nenáviděla policisty, že vznesli podezření pouze proto, že on a jeho přátelé nebyli Američané s kůží bílou jako květ lilie. Namísto toho vypadali a hovořili jako ti, kým také byli: chicanos.

Meshicanos, vzpomněla si a znovu otevřela zeširoka ústa a přitáhla si ho více k tělu. Chicanos, pronesla ještě jednou v duchu a sevřela ho pažemi ještě pevněji a ještě více ho k sobě přitiskla. Pohladil jí prsa, cítila jeho dlaně přes nylonovou blůzu, kterou měla na sobě, a cítila, jak se hroty jejích ňader zabodávají do tenké látky, podprsenku si nevzala. Rozepnul jí blůzu a ona si ji vytáhla ze sukně a rozevřela obě poloviny před ním, aby mohl svou tvář sklonit k její hrudi, cítila, jak jí tvrdnou bradavky, když je vzal do úst. Prohnula se v zádech a nabídla jeho rtům celá svá ňadra a náhle ucítila jeho ruku na svém stehně pod sukní a ucítila také, jak se ta ruku pomalu sune výš a výš, a potom jí položil dlaň do klína a do hlavy se jí náhle nahrnula krev a ona ho přitiskla k sobě ještě pevněji.

Stáhl jí o kousek dolů gumu kalhotek a pak za ni opatrně zasunul prsty a potom ty prsty posunul ještě o kousek níž.

Zašeptala: „Ne.“ Nebyla si ale vůbec jista, jestli jí tohle slovo skutečně splynulo ze rtů. Navíc věděla, že je natolik vzrušená, že tím odporuje sama sobě, tohle bylo poprvé v životě, poprvé se jí někdo takhle dotýkal, a ona sama se také poprvé v životě někoho takhle dotýkala, hledala, hledala tu věc, až ji našla a ucítila ji pod pevnou látkou jeho kalhot.

Řekla ještě jednou „ne“ a slyšela zvuk rozepínaného zipu a ucítila jeho ruku, jak ji uchopila za zápěstí a zavedla k té věci a ona ji sevřela v dlani.

Začal jí stahovat kalhotky a ona nadzvedla hýždě a pomáhala mu, už vůbec nepomýšlela na to, že by ho v té činnosti měla zastavit, hubená zásoba námitek proti tomu, proč by to neměli dělat, byla vyčerpána a teď už jen chtěla, aby udělal to, na co oba čekali. Cítila pod sebou hrubý písek pláže a na několik vteřin zapřemýšlela, zda se ten písek nedostane také do ní. Kalhotky se pak náhle ocitly na jejích stehnech a ona mu je pomáhala stáhnout přes kolena a kopala nohama, až jí sklouzly dolů přes kotníky, a potom položila hýždě na písek a roztáhla kolena.

Počínal si velmi ohleduplně a ona přemýšlela, zda mu má říct, že tohle je poprvé, co provádí něco podobného.

Postupoval ale tak opatrně, a zároveň velmi zručně a dovedně, že ze sebe nevydala ani hlásku. A potom byl najednou v ní a ona proti němu zvedla boky a přitiskla ho k sobě rukama. Okamžitě dostala strach, že by mohla otěhotnět, nic nebrala a teď horečně počítala dny v měsíci, a když zjistila, že je všechno v pořádku a že se nemusí ničeho bát, vzdala se mu úplně a začala proti němu pohybovat boky v rytmu, který udával on, a jejím tělem přitom stoupal vzhůru až kamsi do mozku nádherný ohňostroj, dech se jí zrychlil a ona rychle zaťala prsty do jeho zad, nikdy v životě nic takového nezažila, ach panebože, nikdy nic takového, Ježíši Kriste, nikdy.

Potom leželi oba na zádech na písku a poslouchali, jak příboj tiše doráží na břeh a on zašeptal: „Miluji tě, Sarah.“

A ona mu odpověděla: „Já tě taky miluji, Emílio.“

A tím si dali slovo.

8

NIKDY V ŽIVOTĚ SE NEPLAVIL na palubě plachetnice, a teď si přál, aby byl kdekoli jinde na světě než právě na jedné z nich. Věděl, že se musí setkat s rodiči Sarah, věděl, že dříve nebo později k tomu dojde, proč k tomu ale proboha muselo dojít tady, na jachtě, někde uprostřed oceánu, kde se její otec tváří, jako by byl kapitán bitevní lodi? Jediné, co mu ještě chybělo, byla námořní uniforma se zlatými prýmky. Namísto toho měl na sobě tenisky a žlutou odřenou námořnickou kazajku, pod kterou si vzal dlouhé plavky. Kazajku měl vepředu rozepnutou, hrdě ukazoval šedivějící porost na hrudi a oči mhouřil před září přicházející z oblohy – Emílio si byl jist, že všichni utonou.

Zdálo se, že každý na lodi ví, co má dělat – s výjimkou Emília. Ve chvíli, kdy nastoupili na palubu, začali hovořit jazykem, kterému nerozuměl, svým vlastním caló, a prováděli podivné věci s plachtami a lany. Matka Sarah a Sarah sama byly v šortkách, tričku a teniskách, zatímco Emílio byl naboso – měla ho upozornit, že bude potřebovat tenisky. První, co mu její otec také řekl, bylo: „Raději si ty boty sundejte.“ Měl na sebe navíc vztek, že si vzal jen kostkovanou košili, jakou nosili Aztéci, a modré plavky, které se mu zdály být příliš krátké. Trička, která na sobě měli Lassiterovi, nesla nápis „Abigail“ vyvedený modrým písmem. To bylo jméno lodi, Abigail II. Tak se jmenovala matka Sarah, Abigail. Abigail Lassiterová. Henry a Abigail Lassiterovi. Potřásl si rukou s otcem Sarah a okamžitě udělal první chybu, když ho nazval „panem Lassiterem“, namísto „doktorem Lassiterem“, kdo by ale k čertu říkal zubaři doktore?

„Připravit k obratu,“ křikl Henry. Copak žádný z nich nemluví anglicky? „Na závětrný bok,“ pokračoval. Který je ale závětrný bok? Loď se nicméně začala obracet.

„Pozor, Emílio!“ zakřičela Sarah a on se bleskurychle sehnul, krátce předtím, než nad ním proletěl stožár, nebo jak se tomu říkalo, a málem mu urazil hlavu.

„Upevni kosatku,“ řekl Henry a Abigail začala trhavými pohyby přitahovat šňůry na její straně lodi. Loď se položila na bok a Emílio se zahleděl do vln pod sebou a mocně u toho polykal.

„Nemůže se převrátit, že ne?“ zeptal se.

„Kdepak,“ řekl Henry. „Převrátit se? V žádném případě.“

Jenomže Emílio byl přesvědčen, že se plachetnice převrátí, a rychle se chytl zábradlí.

„Co to máte na ruce?“ zeptal se Henry. „Tetování?“

Emílio se zahleděl nechápavě na svou ruku, jako by si toho, o čem hovoří pan Lassiter, všiml vůbec poprvé. U

kořene ukazováčku, na uzdičce, která jej spojovala s palcem, měl vytetován malý křížek a písmeny aí nalevo a napravo.

„Tohle?“ řekl. „Ale kdepak, to je… Udělal jsem si to sám.

Čínskou tuší.“ Přejel si po křížku prstem. „Ta písmena tady znamenají con safos. Ve španělštině to znamená ‚v bezpečí‘“.

„Vypadá to jako krucifix,“ řekla Abigail. „Věříte v Boha?“

„Občas chodím do kostela,“ připustil Emílio. Zničehonic mu křížek, který si tam osobně vytetoval, připadal směšný.

Toužebně si přál, aby si vzal kalhoty a mohl si teď tu ruku strčit do kapsy. Namísto toho ji dal za záda, pak se ale rychle znovu chopil zábradlí, protože měl dojem, že spadne přes palubu, když se ničeho nebude držet.

„Jste katolík?“ zeptala se Abigail.

„Ano, jsem.“

„My jsme presbyteriáni,“ zdůraznil Henry.

„Vy věříte v Boha?“ zeptal se Emílio.

„Občas chodíme do kostela,“ řekla Sarah a usmála se na něj, a on zničehonic nabyl dojmu, že všechno zase bude v pořádku a že neutonou, tohle seznámení s rodiči už nějak přežije.

Usmál se na ni zeširoka také a řekl: „Mimochodem, myslím, že to není krucifix. Opravdu nevím, co to je.“

„Udělal jste si to na té ruce ale sám, ne?“ zeptal se Henry.

„No, ano, ale…“ Emílio pokrčil rameny. „Spousta kluků si to dělá. Myslím, že to má co do činění s pověrčivostí. Nic to ale neznamenáš.“

„Chápu,“ řekl Henry s náznakem ironie v hlase. „Nic to neznamenáš.“

„Vůbec nic,“ řekl Emílio a znovu pokrčil rameny, aniž si ovšem povšiml, že otec Sarah jej předtím nenápadně upozornil na gramatickou chybu.

„Jak dlouho znáte Sarah?“ zeptal se Henry.

„Jenom krátce.“

„Potkali jste se ve škole, co?“

„Ano, pane.“

„Chodíte do stejné třídy?“ zeptala se Abigail.

„Ne, madam, chodíme do různých tříd.“

„Chodíte ale do posledního ročníku.“

„Ano, v červnu skládáme oba závěrečné zkoušky.“

„Co budete dělat potom?“ zeptal se Henry.

„Ještě pořádně nevím.“

„Chystáte se na vysokou?“ zeptala se Abigail.

„Ne, nepůjdu na vysokou.“

„Co chcete dělat?“ zeptal se Henry.

„Chci si najít práci.“

„Jakou práci?“

„Chtěl bych se stát automechanikem,“ řekl Emílio a zarazil se. „Mám rád auta.“ Ještě jednou se zarazil.

„Vyznám se v nich dobře.“

„Emílio má nádherný Falcon 63, který si sám upravil,“

řekla Sarah. „Měl bys ho vidět, tati.“

„Možná, až se vrátíme,“ řekl Emílio. „Zaparkoval jsem ho v ulici vedle vašeho domu.“ Na pár vteřin se odmlčel, a pak dodal: „Pokud ho budete chtít vidět.“

„Je to dvoudveřové kupé s pevnou střechou,“

pokračovala Sarah. „Nastříkal ho na bílo a dveře na modro.“

„Dal jsem dovnitř koženková sedadla z Mustangu 70,“

upřesňoval Emílio. „A palubní desku z Falconu 60. Dal jsem tam všechno možné. Stereo, prostě všechno. Kontrolky jsem umístil do skříňky. Ukážu vám to pak.“ Znovu se na několik vteřin odmlčel. „Pokud ho budete chtít vidět.“

„Je váš otec taky automechanik?“ zeptal se Henry.

„Můj otec?“ řekl Emílio. „Nevím. Nikdy jsem ho neviděl.“

„Je tady ve Spojených státech?“

„Ne.“

„V Mexiku?“

„Ano. Myslím, že je v Mexiku. Já to opravdu nevím.“

Všichni rázem zmlkli a nikdo nic neříkal.

„Sarah?“ řekla Abigail pak.

„Ano, mami?“

„Možná bychom se měli pustit do oběda.“

„Ano, mami,“ řekla Sarah a podívala se na Emília.

Podezřívala matku, že hledá záminku, jak ji odvést do podpalubí, aby otec mohl být s Emíliem chvíli sám.

Nechtěla ho nechat s otcem samotného. Hleděli jeden na druhého a on pak krátce přikývl. Sarah ještě několik vteřin přemýšlela, protože jí to všechno dělalo starosti, a pak následovala matku dolů do kuchyňky.

Henry sledoval, jak odcházejí do podpalubí. Seděl u kormidla a úmyslně se na Emília ani nepodíval. Neustále hleděl kupředu, jeho pohled procházel mimo plachtu třepetající se ve větru a zabodával se do horizontu daleko před nimi.

„Řeknu vám to na rovinu,“ promluvil po chvíli. „Nelíbí se mi, že má dcera chodí s Mexičanem, je to jasné? Pokud někdo z vás očekává, že kvůli tomu začnu tančit na ulici…“

„Ne, pane.“

„Nepřerušujte mě.“

„Ano, pane,“ řekl Emílio.

„A přestaňte říkat ano, pane, ne, pane. Nesnáším lidi, kteří za každou větou řeknou pane.“

„Ano, pa…“ řekl Emílio, rychle ale zmlkl.

„Neschvaluji celou tuhle věc od samého začátku,“

pokračoval Henry a dál zíral na horizont před sebou. „Chci, abyste rychle zmizel. Přesně tohle chci.“

„Já to ale nemám v úmyslu,“ odpověděl Emílio.

„Vy to nemáte v úmyslu?“ řekl Henry. „Mluvíte, jako byste studoval s vyznamenáním. Studujete s vyznamenáním?“

„Ne, doktore Lassitere. Mám špatné známky.“

„To byl vtip.“

„Já si ale nemyslím, že to bylo vtipné,“ řekl Emílio.

„Ne? Proč potom nestudujete s vyznamenáním?“

„Pro chicanos je to těžké.“

„Řeknu vám úplnou novinu. Je to těžké pro každého,“

řekl Henry. Na několik vteřin se odmlčel. Hleděl na moře, jako by v něm hledal návod, jak pokračovat v rozhovoru.

„Co to tady k čertu má dnes být? “ řekl. „Přivede vás na loď, a pak si zmizí se svou matkou…“ Prudce se otočil a vůbec poprvé se Emíliovi podíval zpříma do očí. „Nelíbíte se mi,“

vyštěkl. „Vypadáte jako Pancho Villa, pro Kristovy rány!“

„Vůbec nevypadám jako on,“ odporoval Emílio.

„Vy víte zatraceně dobře, jak to myslím,“ řekl Henry.

„Tohle já mohu zarazit. Sarah mě stále ještě poslouchá, mohu jí říct…“

„Vy víte, že to nepůjde,“ řekl Emílio.

„Proč si tím jste tak jist?“

„Znám Sarah.“

Henry obrátil pozornost k tenké stužce plápolající ve větru na plachtě a utáhl jednu ze šňůr.

„Vy jste nemanželský?“ zeptal se.

„Myslím, že ano. Ano, jsem.“

„Chlapče, chlapče…“

„Nikdo není dokonalý,“ odvětil Emílio a pomyslil si, že se mu podařil dobrý vtip, otec Sarah se však ani neusmál.

„Kouříte marihuanu?“ zeptal se Henry.

„Občas,“ odpověděl Emílio.

„Kouří ji také Sarah?“

„Proč se nezeptáte jí?“ řekl Emílio.

Henry se k němu rychle otočil. Znovu se podívali jeden na druhého. Tentokrát ale Henry neuhnul pohledem.

Několik dlouhých vteřin mlčel a pak pronesl: „Tak dobrá, řekněme si to takhle. Jsem dost inteligentní, než abych kvůli tomuhle dělal nějaký kravál. Sarah se s vámi může scházet, když se jí to líbí. Nemám v úmyslu jí to zakázat.“ Na okamžik se odmlčel, a pak řekl: „Budete ale pro ni chodit k nám domů. Nechci, abyste ji nakládal do auta někde na rohu ulice. Rozuměl jste?“

„Ano, pane, rozuměl jsem,“ přitakal Emílio.

„Zkuste jí jakkoli ublížit a vyřídím si to s vámi osobně,“

řekl Henry. „Ublížíte mé dceři a ve Venice budou slavit pohřeb, rozuměl jste mi?“

„Já jí neublížím,“ ujistil jej Emílio.

„To si raději zatraceně dobře rozmyslete.“

„Neublížím jí.“

„Tak dobrá,“ souhlasil Henry. „Fajn.“ Na očích mu ale bylo vidět, že si o Sarah dělá starosti. Zahleděl se na horizont a pak k otevřeným dveřím kuchyňky. „Sarah?“

zvolal. „Přišla bys sem a převzala kormidlo? Chtěl bych si dát něco k pití.“ Otočil se k Emíliovi. „Chcete něco k pití?“

„Ne, pane, děkuji,“ řekl Emílio.

„No… tak dobrá,“ řekl Henry, a když Sarah vyšla na palubu, zatvářil se, jako by se mu právě velmi ulevilo.

„Tady, miláčku.“ Zdálo se, že chce ještě něco říct, namísto toho ale jen krátce přikývl a pak sešel bez jediného slova po schůdcích dolů.

„Stalo se něco?“ zeptala se Sarah šeptem. „Co říkal?“

„Myslím, že už je to v pořádku,“ odpověděl Emílio.

„Ano, nebo ne?“

„Myslím, že ano.“

„Emílio, to je nádhera!“ zvolala a vrhla se mu do náruče.

Pevně ji objal, zasmál se do větru a řekl: „Myslím si ale, že jen tak nepozvou k sobě na večeři mou matku…“

Sarah se začala smát.

„Ale, všechno je jinak… v pořádku,“ řekl a nevěřícně potřásl hlavou.

HENRY NEMOHL USNOUT. Stále musel myslet na to odpoledne na lodi. Pořád musel myslet na to mexikánské nemehlo, co díky vlastní neohrabanosti na palubě málem přišlo k úrazu. Pěkně prohnaný bastard, s těmi svými vychytralými odpověďmi. Co na něm jenom Sarah vidí?

Vzpomněl si ale, že když ještě chodil na střední školu, krátce před tím, než měl jít na vysokou, měli v hodině angličtiny hezkou černošku, kozy až semhle, a on na ni pořád dělal zamilované oči a zval ji ustavičně na rande. A té noci se s ní na zadním sedadle svého auta pokusil vyspat.

Strčil jí ruku pod sukni a položil dlaň do klína, ona ho ale odstrčila a začala brečet. Co se děje, zeptal se jí. A ona jen pořád brečela. Nevěděl, co od něj vlastně čekala, proč jinak by ji zval na rande? Po celý zbytek školního roku se pak na něj ani nepodívala. Jako by se nic nepřihodilo. Kozy až semhle. Krásný kulatý zadek, jako mají všechny černošky, podle všeho jej zdědila, takový asi mají všechny holky v Africe. Krásná jako obrázek. Silné rty. Často snil o tom, jak těmi rty dělá tamtu věc.

Zničehonic ho polilo horko a na čele mu vystoupil pot.

Odkopal přikrývku na své straně postele a pak ležel ve tmě na zádech a myslel na Emília a přemýšlel, jestli má v krvi taky trochu černošské krve, u Mexičanů člověk nikdy neví – černí, Indiáni, jak to má člověk k čertu všechno vědět? Existoval přece jediný důvod, proč se Emílio zajímal o jeho dceru, stejný, jako když se on tehdy zajímal o tu černošskou holku. Jediný možný důvod. Na co jiného by tak asi myslel?

Na lásku a manželství? Hezký malý domek někde v San Francisco Valley, na malé mestiky hrající si na dvorku?

Kecy. Chce se s ní vyspat, to je všechno, co chce, to je jasné, jako slunce na nebi, má to napsané v té tváři s rozpláclým nosem, a k čertu, on přece vypadá Jako Pancho Villa! Henry se posadil, rozsvítil lampičku vedle postele a vytáhl si z balíčku na nočním stolku cigaretu a zapálil si. Abigail se vedle něj na manželské posteli převrátila na druhý bok.

„Co se děje?“ zeptala se ospale.

„Jseš vzhůru?“ řekl.

„Teď už jsem.“

„Co si o něm myslíš?“

„O Emíliovi?“

„Ne, o siamském králi.“

„Co si o něm myslíš ty?“

„Řekl jsem mu, co si o něm myslím. Nelíbí se mi.“

„Mně se zdá, že je v pořádku,“ nesouhlasila Abigail.

„Co ta věc na jeho ruce?“

„Nevím,“ odvětila Abigail. „Znáš děti,“ řekla a pokrčila rameny. „Je to jenom taková klukovina.“

Henry dlouhou chvíli mlčel. Potáhl z cigarety a potom ji zamáčkl do popelníku. „Abby?“ zeptal se po chvíli.

„Mhm?“

„Jseš ještě vzhůru?“

„Mhm.“

„Myslíš, že se… líbají a tak?“

„Myslím, že ano,“ řekla Abigail.

„Nemohu se s tou představou smířit… že líbá moji dceru nebo že ji objímá.“

„Je jí sedmnáct,“ připomněla mu manželka.

„O tom nemluvím. Já mluvím o něm.“

„Je to pohledný chlapec.“

„Myslíš? Já si to nemyslím.“

„No jo,“ řekla.

„Nemyslím si, že je to pohledný chlapec. Vypadá jako Mexičan. Chci říct, že vypadá přesně jako Mexičan. Jak můžeš tvrdit, že je pohledný?“

„Anthony Quinn je Mexičan,“ řekla Abigail.

„Ano, a taky tak vypadá.“

„Ricardo Montalban tak vypadá taky.“

„On ale není Mexičan.“

„A co je potom?“

„Nevím, co je. Myslím, že je odněkud z Jižní Ameriky.“

„Já myslím, že je Mexičan,“ řekla Abigail.

„A myslíš, že dobře vypadá? “

„Kdo?“

„Ricardo Montalban.“

„Myslím si, že je velmi hezký.“

„Ano?“

„Henry, každý si myslí, že je hezký.“

„A ty si myslíš, že Anthony Quinn je hezký?“

„Myslím si, že je přitažlivý, to ano.“

„Možná se nechala inspirovat tímhle,“ vzdychl Henry.

Vyklepal si z balíčku další cigaretu a zapálil si „A ty si myslíš, že se líbají, jo?“

„Řekla bych, že ji líbá,“ řekla Abigail.

„A co ještě?“ zeptal se Henry.

„Nevím, co ještě.“

„Nedělá ti starosti, že by to mohlo být ještě něco jiného?“

„Sarah se o sebe dokáže postarat.“

„Ne, když chodí s nějakým pobudou.“

„Neexistuje nejmenší důvod, myslet si, že je to pobuda.“

„Ne? Co to potom měl na ruce?“

„Co to má společného s tím, jestli je, nebo není pobuda?“

„Vypadalo to pěkně záhadně, to je všechno. Celý je samá záhada, jestli tedy chceš znát můj názor.“

„Nezdá se mi vůbec, že by byl samá záhada,“ řekla Abigail. „Henry, pokud ti to nevadí, já bych teď opravdu ráda…“

„Myslíš, že se jí dotýká?“

„Pokud chce, aby se jí dotýkal, pak se jí dotýká.“

„Já si nemyslím, že to ona chce,“ přemítal Henry nahlas.

„Ty si myslíš, že to chce?“

„Nemám zdání, co chce, aby dělal. Já Sarah věřím. Je to rozumná dívka, která…“

„Jistě, pokud ji nenaučí kouřit marihuanu nebo něco podobného.“

„Proč si myslíš, že ji bude učit něco takového?“

„Kouří marihuanu. Řekl mi to.“

„Jsem si jistá, že Sarah už marihuanu sama vyzkoušela,“

namítla Abigail.

„Co tím chceš říct?“ řekl Henry.

„Henry, my nežijeme ve středověku a neexistuje sedmnáctiletá dívka nebo chlapec, kteří by nevyzkoušeli marihuanu alespoň jednou.“

„Tohle ti řekla?“

„Ne, nemusela mi nic říkat.“

„Jak to potom víš?“

„Jsou prostě věci, které vím.“

„On má auto, uvědomuješ si to?“

„Ano.“

„Nedělá ti to starosti?“

„Proč by mi to mělo dělat starosti?“

„Že budou jezdit jako blázni po ulicích. Může se s ním v tom autě zabít“

„Jezdila v autě i s jinými chlapci, Henry. Celou tuhle záležitost s auty jsme vyřešili, když jí bylo šestnáct.“

„Když jí bylo tak šestnáct, nejezdila v autě s kluky, kteří kouří marihuanu.“

„Nemyslím si, že by nasedla do auta s někým, kdo je zfetovaný. Slíbila mi to a já jí věřím.“

„Jak pozná, jestli je zfetovaný nebo ne?“

„To tyhle děti poznají.“

„Jistě.“

„Poznají to.“

„Zdá se, že jseš nad celou tou věcí zatraceně povznesená, Abby!“ zvýšil hlas. „Naše dcera chodí s Mexikáncem a ty tady ležíš jako… jako… jako Matka Vševědoucí…“

„Mně se zdá, že ten chlapec je v pořádku,“ řekla Abigail a zhluboka si povzdechla. „Dělalo mi to starosti, když jsem na to přišla poprvé, teď už ale…“

„Ano? Kdypak to bylo?“

„Viděla jsem ho z okna. Když si spolu vyrazili poprvé.“

„Cože?“ vykřikl Henry. „Děkuji pěkně, žes mi to řekla, Abby. Děkuji, žes mi to vůbec oznámila.“

„Myslela jsem, že ji to přejde.“

„Jak vidíš, nepřešlo ji to. A teď jsme v tom až po uši.“

„Stále ji to ještě může přejít. Brzy jeden druhého omrzí.

Nemají ponětí, o jaké problémy si koledují, Henry. Nic o nich ještě nevědí.“

„Ježíši, doufám, že máš pravdu,“ řekl.

„Jestli ji to ale nepřejde…“ řekla Abigail a zamyslela se.

„Co potom?“

„Ten chlapec se zdá být v pořádku. Má velmi uhlazené způsoby, Henry.“

„Andy Blair je měl taky. A proč mu dala košem?

Výborný student na Dartmouthu, kluk, který si chce vybudovat kariéru. Proč to jenom udělala?“

„Nevím,“ řekla Abigail.

„Já tomu prostě nerozumím. Nevidím na něm jedinou věc, která by… která by mohla Sarah imponovat. Chlapci, které znala předtím… Prostě tomu nerozumím.“

„Snaž se usnout, Henry.“

„Řekni mi jenom…“

„Co ti mám říct?“

„Nic,“ řekl. „Na tom nezáleží.“ Zamáčkl cigaretu, zhasl světlo a otočil se na druhou stranu. Dlouho pak ale ještě nemohl usnout. A když se mu to podařilo, zdálo se mu, že koupe Sarah. Byly jí čtyři roky a seděla ve vaně, plácala rukama do vody a hrála si s gumovým zvířátkem, zatímco on po jejím tělíčku roztíral mýdlo. Všude kolem byly mýdlové bubliny, bílé a křehké. A zatímco ji mydlil, začala jí růst prsa. Namydlil její rychle rašící prsa houbou a pak je mydlil holýma rukama. Všiml si, že na pravé ruce má vytetovaný krucifix s písmeny íaí vlevo a vpravo. Její prsa byla čím dál větší a těžší, byla to opravdová ženská prsa s bradavkami, které se zvětšovaly, jak je hnětl. Pak ta ňadra začal líbat a ucítil v ústech chuť mýdla…

Probudil se a zalapal po dechu a s překvapením zjistil, že má erekci.

NÁPIS NA ZDI BYL PODOBNÝ jako značka, kterou si Emílio vytetoval na ruku. Byl to kříž s písmeny C a S po stranách a nad ním se skvělo jméno CÉSAR. Písmena byla stále dobře čitelná, někdo je ale přestříkal modrým sprejem.

„Někdo přeškrtl mé jméno,“ řekl César.

Zeď se tyčila uprostřed Santa Moniky. Bylo to v neděli a oni tři – Dýka, Emílio a César – sem přišli, aby si v židovském lahůdkářství dali sendvič pastrami, s uzeným hovězím masem. César své jméno namaloval na tu zeď před třemi týdny. Byl v tom kus hrdosti a také nerozvážnosti – tohle byla Santa Monica, a ne Venice. Bylo ale důležité, aby jeho jméno znali v co nejširším okolí, byl César, prezident Aztéků. A teď je někdo přestříkal sprejem, což byla nejhorší urážka vůbec.

„Con safos znamená, že mám svobodu a volnost, zafo,“21

řekl. „Tahle zeď patří mně, kruci, je na ní mé jméno. Když je někdo přeškrtne, bude mít co do činění se mnou.“

„Podívej se na tohle,“ upozornil ho Dýka.

21zafar - vyváznout se zdravou kůží, zafo - 1. os. j. č.

Ukázal na jiný nápis na zdi. Byl udělaný stejným sprejem a stálo na něm:

ELTIGRE

SM/13

SM znamenalo Santa Monica, třináctka zastupovala třinácté písmeno abecedy a představovalo výrazy yesca, mota a grifa – což byla všechna slova z caló označující marihuanu, připomínka mexických přistěhovalců pachucos.

„El Tigre,“ řekl Emílio.

„Znáš ho?“ zeptal se Dýka.

„Je z Los Espiritus,“ odpověděl César.

NELÍBILO se mu, že tam má jít sám. César mu ale řekl, ať tam jde sám, a byl to tedy příkaz prezidenta jejich klubu, a Emílio nechtěl, aby jej ostatní pokládali za poseru. Los Espiritus teď neměli žádné stálé sídlo, v budově, kde se scházeli pravidelně, vypukl minulý měsíc požár a oni své schůzky pořádali v Santa Monice na mořském břehu pod přístavní hrází. Když má člověk ale šestákový klub, jako jsou Los Espiritus, schází se právě na takovém místě – dole mezi pilíři přístavní konstrukce, kde duje vítr a je slyšet hluk mořského příboje. Zaparkoval svůj vůz nahoře na molu, z něhož se otevíral výhled na pláž a tabuli s nápisem ZÁKAZ

KOUPÁNÍ A SURFOVÁNÍ NA TÉTO STRANĚ

MOLA – a pak sešel dolů na písek na mořský břeh, do kterého byly zaraženy betonové pilíře a veliké pláty z rezavějícího plechu na ochranu proti erozi. Moře bylo toho dne rozbouřené a nad hladinou profukoval nepříjemný vítr.

Prošel kolem ochranných pilířů, kolem velikého, modře natřeného sudu přetékajícího odpadky, zahleděl se na ceduli s nápisem REKREAČNÍ BĚŽCI, vyvedeným červenými písmeny na bílém podkladě, a na modrá písmena dole upozorňující na SIGNÁLNÍ DISKY NA STRÁŽNÍCH

VĚŽÍCH…

Nedočetl to ale až do konce, protože v tu chvíli na něj někdo vyštěkl: „A donde la tiras, bato?“ – „Kam jdeš, kámo?“ Ta slova vycházela ze tmy pod pilíři.

„Kde je El Tigre?“ řekl. „Hledám ho.“

„Jo, a kdo k čertu jste?“

„Emílio Mendéz. Posílají mě Aztéci.“

„Tak se zase odser, Emílio Mendézi,“ řekl ten hlas.

„Kde je El Tigre? Chci s ním mluvit. Posílá mě César.“

„Jo?“ řekl zase ten hlas a do slunečního světla ze tmy vystoupil mladík, který byl menší než Emílio a kolem čela měl uvázaný na několikrát přeložený modrý šátek. Zůstal stát a hleděl na Emília s rukama v bok a mhouřil oči před slunečním třpytem odrážejícím se od mořské hladiny.

„O čem s ním chceš mluvit?“

„To se týká jen jeho a mě,“ odvětil Emílio.

„Qué pasión?“ prohodil jiný hlas, a ze tmy mezi pilíři vystoupil další mladík. Byl vyšší než první chlapec, měl světlou kůži a kolem čela měl uvázaný stejný modrý šátek.

„Kdo je to?“ zeptal se.

První chlapec se ušklíbl. „Emílio Mendéz,“ řekl. „Od Aztéků.“

„Bien baboso,“ procedil mezi zuby první chlapec.

Emíliovi právě v caló oznámil, že je pitomec a trouba.

„Abusado, mi carnal,“ odpověděl Emílio. „Opatrně!

Nechci žádné trable, chci jen mluvit s El Tigrem.“

„El Tigre ale možná nechce mluvit s tebou,“ uchechtl se mladík se světlou kůží.

„Jdi a zeptej se ho. Nechci tu tvrdnout celý den.“

„Máš u sebe něco?“ zeptal se první chlapec.

„Ne.“

„Zvedni ruce,“ vyzval jej druhý.

Emílio zvedl paže a nechal je, ať ho prohledají odshora až dolů. „Spokojeni?“ řekl.

„Zeptám se El Tigreho, jestli tě chce vidět,“ řekl první chlapec a oba zase zmizeli ve tmě. Emílio se opřel o pilíř s nápisem REKREAČNÍ

BĚŽCI a zahleděl se na oceán. Nechtělo se mu sem, tohle bylo poslední místo na zemi, kde toužil toho dne být.

Chtěl si skočit na pastrami, pak měl v úmyslu zavézt Césara s Dýkou domů a jít za Sarah. Namísto toho trčel na pláži v Santa Monice, kde foukal vítr o rychlosti devadesáti kilometrů za hodinu, a čekal, až mu dvojice blbců zprostředkuje setkání s dalším, jménem El Tigre. Založil ruce na hrudi a nahrbil se, aby se trochu chránil před větrem, a čekal. Nepředpokládal žádné potíže, nemyslel si, že by ho na místě zmlátili. Santa Monikou mohli Aztékové procházet bez problémů, od dubna mezi nimi panovalo příměří.

Nevěděl ale, jak bezpečné to pro ně tady bude poté, co předá své poselství. Teď ale bylo všechno v pořádku a jemu byla pouze dlouhá chvíle, strach neměl.

„Dobrá, hej ty,“ řekl hlas za ním a on se odrazil zády od pilíře a následoval prvního chlapce do tmy za vlnolamem. O

kus dál plápolal na písku oheň. El Tigre seděl u něj a hřál si nad plameny ruce. Byl přibližně stejně veliký a vysoký jako Emílio, nechal si ale narůst hustý černý plnovous a kolem čela měl stejný modrý šátek jako ti dva. Mezi konstrukcí podpírající molo byl nejméně tucet mladíků náležících k Los Espiritus a Emílio v duchu zadoufal, že nebude mít žádné potíže, až mu řekne, co mu měl říct.

„Emílio Mendéz, jo?“ zeptal se El Tigre a zašklebil se.

„Slyšel jsem, že se mnou chceš mluvit, Emílio Mendézi.“

„To je pravda,“ souhlasil Emílio.

„Posílá tě César, jo?“ Otočil se k chlapci, který ho přivedl. „Taks to řek? Že ho posílá César?“

„Posílá mě César, je to tak,“ potvrdil Emílio.

„Je to přece takový kus pořádnýho chlapa, proč nepřijde sám?“ zeptal se El Tigre.

„Nedůvěřuje ti,“ odpověděl Emílio.

„Slyšeli jste to?“ křikl El Tigre k ostatním chlapcům.

„César mi nedůvěřuje. Jak to, že mi nedůvěřuje?“

„Začmáral jsi jeho jméno,“ řekl Emílio.

„To sem udělal, u Simona Bolívara,“ potvrdil El Tigre.

„Tos ale neměl dělat.“

„Vážně, neměl?“

„Ne. Mezi našimi dvěma kluby byla uzavřena smlouva, s tímhle sis neměl začínat.“

„On neměl co čmárat na tuhle zeď,“ řekl El Tigre.

„Ta zeď není ničí. Zádně jiné jméno na ní nebylo.“

El Tigre se postavil a začal chodit kolem ohně sem a tam, dělal dlouhé kroky a došlapoval přitom opatrně na paty jako kočka – Emílio ho pozoroval a říkal si v duchu, že to jméno si vybral správně, připomínal horskou pumu, přesně tak. Teď roztáhl ústa do širokého úsměvu a zašklebil se, a otáčel přitom hlavou hned nalevo a zase napravo, jako by chtěl pohlédnout do tváře všem členům klubu Los Espiritus.

Chodil sem a tam s očima navrch hlavy a chystal se zjevně k nějakému velkolepému proslovu. Bude to něco zásadního, pomyslela si Emílio, proto všechna ta příprava.

„Kdeže stojí ta zeď?“ zeptal se El Tigre.

„Jak to myslíš?“

„Ta zeď, ta zeď. Kde stojí? Víš ty, kde stojí?“

„V Santa Monice.“

„Správně,“ řekl El Tigre a využil toho, že to slovo začíná na sykavku. „V Santa Monice, správně. Jak se ale mohlo stát, že Santa Monica je najednou teritorium Aztéků? Santa Monica je naše teritorium.“

„Na té zdi nebylo namalováno žádné jiné jméno,“

opakoval Emílio.

„Tahle zeď patří stále k Santa Monice. César na ni něco načmáral a my jsme to zamazali.“

„Tys to zamazal, Tigre.“

„Já jsem to zamazal, správně,“ souhlasil El Tigre, sevřel obě pěsti a položil si je na hruď. „Správně. Já to byl.“

„Tigre,“ řekl Emílio, malý okamžik počkal a pak pomalu a uvážlivě pronesl: „Jseš mrtvý muž. César ti to vzkazuje.“

„Už se celý třesu,“ zapitvořil se El Tigre.

„Měl bys,“ řekl Emílio. „Má v úmyslu tě sejmout, Tigre, chce tě zahrabat dva metry pod zem. A ještě něco, Tigre.

Řekni svému prezidentovi…“

„Řekni mi to sám,“ ozval se hlas za jeho zády.

Emílio se prudce otočil a zaťal pěsti. Za jedním pilířem stál se sluncem v zádech Hugo. Byl to Indián s tmavou pletí vysoký přes metr devadesát, se širokými rameny a mohutným hrudníkem. Přes kořen nosu se mu táhla jizva od rány nožem a vyzařoval dojem obrovské, ničím nespoutané síly a v přítmí mezi pilíři to bylo dobře vidět.

Podobně jako zbytek členů jeho klubu měl kolem čela omotaný šátek, byl však červený, aby zdůraznil jeho funkci.

„Nazdar, Hugo,“ pozdravil Emílio. Pěsti měl stále zaťaté. Vyřídil zatím jenom část vzkazu, ale cítil, jak v přítmí mezi pilíři rázem vzrostlo napětí. Teď, když se objevil prezident klubu, se mohlo stát cokoli.

„To je tvoje kára venku?“ zeptal se Hugo.

„Jo,“ řekl Emílio.

„Pěkná,“ ocenil vůz Hugo a na chvíli se odmlčel. „Tak o co tady jde, Emílio?“

„Myslím, že víš, o co tady jde,“ odpověděl Emílio.

„Když byl Clemente prezidentem tohohle klubu…“

„Clementeho v červnu zabásli,“ řekl Hugo příkře. „Teď jsem prezidentem já.“

„Já vím. Proč se ale nestaráš o to, co dělají členové tvého klubu, Hugo? Máš tady toho potřeštěnce El Tigreho, právě udělal pěknou pitomost.“

„Neudělal žádnou pitomost,“ odvětil Hugo. „Když načapáme lidi z Venice, jak čmárají po zdech v Santa Monice, zamalujeme to. To je všechno, člověče.“

„Hugo,“ řekl Emílio. „Zahráváte si z Aztéky.“

„Jo, a pro Aztéky to znamená velké trable,“ řekl Hugo.

„Nelíbí se jim, když někdo zamaluje jejich jména? Pak jim řekni, ať je nečmárají na naše zdi, ano?“

Emílio se zhluboka nadechl. „César mi řekl, abych ti vyřídil, že přes naše území už nemáte volný průchod.

Kdokoli z Los Espiritus vkročí do Venice, dostane nakládačku.“

„V tom případě se vyhýbejte Santa Monice, nebo se totéž přihodí vám.“

„Aztékové budou chodit, kam se jim zlíbí,“ odsekl Emílio.

„Ne, jestli je příměří v prděli. Řekni raději Césarovi, aby si to ještě rozmyslel.“

„Ne, carnal,“ řekl Emílio. „To nepřipadá v úvahu.“

„Pak mu vyřiď, že začala válka.“

„On ti vzkazuje, že začala válka. Proto jsem tady.“

„Už jsi skončil, kámo?“

„Ano, už sem skončil.“

„Pak raději vypadni,“ řekl výhrůžně Hugo. „Dokud ještě chodíš.“

Emílio se na něj upřeně zahleděl, aby mu dal najevo, že z těch, kdo stojí v přítmí mezi pilíři mola, mu žádný nenahání strach, ať už je prezident jejich klubu či ne, jsou to pro něj všichni stejní sráči. Vystrčil ramena dozadu, zhluboka se nadechl a pak vypochodoval po písku mezi Los Espiritus z přítmí mola do prudkého slunečního světla.

Vzduch z plic vypustil teprve pak.

VĚDĚL, ŽE NĚCO NENl V POŘÁDKU, jen co s autem zamířil po příjezdové cestě k domu. Na přední verandě stály ženy ze sousedství a všechny si něco šeptaly Španělsky, něco se stalo. Vypnul motor a vystoupil z vozu a rychle vešel dovnitř. Uviděl svou sestřenici Katie, jak utěšuje jeho matku, která seděla v polstrovaném křesle pod obrazem Panny Marie.

„Co se děje?“ zeptal se hned.

„Babička umřela,“ řekla Katie.

Matka k němu vztáhla ruce a přitáhla si ho k sobě.

„Emílio, Emílio,“ zanaříkala.

Objal ji, pohladil po vlasech a přitiskl se k ní. „Ano, mami, ano, mami. Ano, jefita.“

„Chce jet domů na pohřeb,“ řekla Katie.

„Ano, mami, dobře,“ souhlasil a pořád ji hladil po vlasech.

„Matce volali před hodinou z Mexika,“ řekla Katie. Její hlas přešel v šepot. V domě bylo ticho a slyšet byly pouze vzlyky jeho matky a šeptavý hlas Katie. „Bylo jí čtyřiaosmdesát, Emílio, zemřela ve spánku. Má matka tam jede také. Odjíždějí zítra ráno.“

„A co ty?“ zeptal se Emílio.

„Nikdy jsem ji neviděla, ty ano?“

„Ne. Myslel jsem ale, že… Mami, chceš, abych jel s tebou, že?“

„Ano, prosím, Emílio, por favor.“

„Perdóneme,“ řekl nějaký hlas ode dveří.

Emílio se otočil přes rameno. Ve dveřích stál Mike Serrano, v rukou držel klobouk a ve tváři měl vážný výraz.

„Slyšel jsem, co se stalo, seňora,“ řekl. „Upřímnou soustrast.“ Emíliova matka se slzami v očích přikývla a pak otevřela kabelku a vytáhla odtamtud kapesník. Mike stál dále nemotorně ve dveřích s kloboukem v ruce. „Rád bych s tebou mluvil,“ obrátil se na Emília. „Máš chvíli čas?“

„Můžu, mami?“

„Ano, jen jdi. Jsem v pořádku.“

„Já musím jít taky,“ přidala se Katie. „Si usted me necesita, déjelo saber a une de las mujeres.“22

22Pokud mě budete potřebovat, řekněte některé z těch žen.

„Dobře, díky, Katie.“

Emílio vyšel se svou sestřenicí na chodník před dům.

Mike stále držel ve svých rukou klobouk.

„Ještě ti zavolám, Emílio,“ řekla Katie a pustila se po chodníku směrem ke svému domu.

„Je mi líto, co se stalo s tvou babičkou,“ prohlásil Mike.

„To bude v pořádku,“ odpověděl Emílio. „O co jde, Mikeu?“

Mike si nasadil klobouk, jako by to byla nezbytná předehra k tomu, co chce říct. „Zeptám se tě na rovinu,“

řekl. „Byl jsi s Kovbojem při tom přepadení?“

„Ten chlápek mě přece neidentifikoval, nebo snad ano?“

řekl Emílio.

„Na to jsem se tě neptal. Byl jsi tam s Kovbojem nebo ne?“

Emílio neodpověděl. Kráčeli spolu pryč od domu směrem ke slunci zapadajícímu za obzor.

„Víš, co čeká Kovboje?“ zeptal se Mike. „Za prvé, nebude už moci nikdy používat pravou ruku. To především.

Ten výstřel mu málem utrhl paži. A za druhé, bude souzen pro pokus o loupežné přepadení – znamená to, že by mohl dostat cokoli mezi třemi a patnácti lety, pokud by ho soudili jako dospělého. Řekněme ale, že dostane devět měsíců až rok, ano? Když opustí káznici, bude mu osmnáct. Bude mít čistý rejstřík. Bude mít k dispozici jednu ruku a jediné, co bude umět, je krást.“

Emílio kráčel mlčky vedle něj a díval se na chodník před nimi.

„Co jste si z toho obchodu chtěli odnést?“ zeptal se Mike.

Emílio pokrčil rameny. „Čtyři pět stovek,“ řekl.

„A to stojí za rok káznice, jo? Znamená to půldruhého dolaru za jeden den strávený za mřížemi. Co to s tebou je, k čertu?“

„Chtěl jsem si od Bennyho koupit jeho rivieru,“ vysvětlil Emílio a znovu pokrčil rameny.

„Nepřemýšlel jsi o tom, že by sis našel práci?

Nepřemýšlel jsi někdy o tom, že bys začal vydělávat peníze?“

„Kde?“ zeptal se Emílio. „V továrně? Jako moje matka?

Cedit krev za pár babek?“

„Já se z vás kluků zblázním, přísahám,“ řekl Mike. „Kde jinde chceš začít? Chceš být rovnou prezidentem Spojených států?“

„Chci být automechanikem, to přece víte.“

„Pak se jím staň. Najdi si práci v nějaké garáži.“

„Jo, práci na půl úvazku v téhle profesi ale neseženu,“

řekl Emílio.

„Jak to víš? Už jsi to zkoušel?“

„Ptal jsem se Joeyho u benzínky, řekl mi, že žádnou takovou práci nemá.“

„Zkoušel jsi to ještě někde jinde?“

„Ne.“

„Měl jsi hodně práce, vid?“

„Co tím chcete říct, že jsem měl hodně práce?“

„Války gangů zaberou člověku spoustu času, ne?“ Mike se na chvíli zamyslel. „Je to pravda, žes byl dneska v Santa Monice?“ Emílio neodpověděl. „Aby ses setkal s lidma z Los Espiritus?“

„Podívejte se, Mikeu,“ ozval se Emílio. „Co ode mne vlastně chcete?“

„Co od tebe chci?“ řekl Mike zlostně. „Vůbec nic. Co ale chceš ty? Co od sebe očekáváš?“ Zničehonic zůstal stát na chodníku, chytl Emília za rameno a otočil ho prudce k sobě, takže se teď dívali jeden druhému do očí. Slunce už bylo nízko za domy, tvořili jedinou siluetu.

„Já se tě nesnažím poučovat, jak být užitečný pro naši komunitu,“ spustil na něj Mike. „K čertu s ní. Pokud jsi užitečný sám sobě, jsi užitečný i pro ni. Chápeš mě?“

Emílio přikývl.

„Dobrá. Chci, aby ses toho, co se na vás valí, nezúčastnil,“ řekl Mike. „Drž se stranou.“

„Nic se na nás nevalí,“ odporoval mu Emílio a pokračoval v chůzi, Mike ho ale znovu chytil za rameno.

„César chodí po čtvrti a chvástá se tím – El Tigre je prý už teď mrtvý, prý ho dostane, prý všem od Los Espiritus ukáže. Drž se stranou, Emílio.“

„Jsem Azték,“ řekl Emílio příkře. „Nemohu zůstat jen tak stranou.“

„Kovboj je taky Azték a půjde do vězení. César je Azték a chvástá se, že někoho zabije. Co to potom k čertu znamená být Azték?“

„Chcete to vědět?“ vyštěkl Emílio a strhl si z ramene Mikeovu ruku. „Dobrá. Znamená to, že člověk je hrdý na svůj lid, na svou rasu. Na naši rasu, Mikeu. Jsme chicanos a Aztéci a tyhle dvě věci spolu…“

„Ne,“ řekl Mike ostře. „César vám nalévá do hlavy sračky o tom, co to je být chicano, snaží se vám vsugerovat, že jediný způsob, jak si zachovat důstojnost, je mlátit se navzájem hlava nehlava. Muy macho, pořádný chlap mlátí druhé hlava nehlava, že?“

„Ano, muy macho!“ řekl Emílio a zrudnul. „A já jsem Azték, Mikeu! To něco znamená! “

„To je pěkná hovadina.“

„Že si říkám Azték? Víte, kolik kluků by dalo svůj…“

„Co se takhle jmenovat Emílio Mendéz?“ Mike zvýšil hlas. „Co takhle hledat důstojnost a pocit pýchy a tu vaši pitomou mužnost v tomhle? Nechceš to zkusit, Emílio?

Nemohl bys to alespoň jednou v životě zkusit?“ Zničehonic si uvědomil, že křičí. Zhluboka vydechl, až to zasyčelo, otřel si ústa hřbetem ruky a odvrátil se od něj. Udělal několik kroků kupředu a potom se k němu znovu otočil. Trochu se tím uklidnil a zdálo se, že znovu ovládá své emoce. Pak řekl mnohem tišším hlasem: „Pojedeš do Mexika se svou matkou?“

„Ano,“ řekl Emílio.

„Pak mě dobře poslouchej,“ řekl Mike. „Pokud ta věc s Los Espiritus vypukne ještě předtím, než se vrátíš, pak to vem čert. Jestli ale ne, drž se stranou toho všeho, ano? Drž se stranou, Emílio, moc tě prosím. Udělej to pro mne, ano?

Moc tě prosím.“

Emílio se na něj podíval.

Pak řekl: „Musím jít domů, Mikeu. Matka mě potřebuje.“

To, CO MiKE ŘEKL, mu dělalo starosti. Mike vůbec nevěděl, co po něm chce. Má se zbaběle držet stranou, když vypukne válka s Los Espiritus? V žádném případě, brácho.

A mimochodem, proč přišel Mike zrovna za ním? Proč si nezkoušel promluvit s Césarem nebo s Dýkou nebo s Carlosem nebo s Estabanem nebo s kterýmkoli jiným z Aztéků? Proč se jeho oči vždycky upřou zrovna na Emília, proč si vždycky vybere pro své pitomé kázání zrovna jeho?

Napravená kurva, nic jiného není. Kdysi patřil k Los Caballeros, a pak šel najednou ke křížku a stal se z něj pitomý sociální pracovník. Ať jdou všichni sociální pracovníci k čertu! Hlavní potíž byla v tom, že vůbec neměli ponětí, co to znamená někam patřit. Způsob, jakým Mike mluvil o klubu, prozrazoval, že se nikdy neocitl v pořádné mele.

Vybere si dnešní den ke svému kázání. Emíliova matka usedavě pláče doma, jeho babička zemřela někde v Mexiku, on ani neví kde, a Mike si sem přijde se svou ufňukanou historkou. A co měly znamenat všechny ty kecy o Kovbojovi? No dobrá, měl smůlu, to se ale může stát každému. Zamyslel se Mike ale nad tím, proč ten starý prdola vytáhl pistoli a střílel bez varování? Vzal vůbec v úvahu fakt, že Kovboj by svou ruku mohl používat i nadále, pokud by na něj ten starý ruco nevypálil? Ale kdepak, všichni jsou v pořádku, až na kluky z klubů. Každý může dělat, co se mu zlíbí – vytáhnout z pokladny Magnum a zblízka střelit Kovboje – všechno je oukej, kámo, pokud nepatříš k nějakému klubu. Člověk si dělá iluze, že alespoň pár věcí Mike chápe, patřil přece k jednomu z největších klubů v barriu. Člověk by užuž věřil, že chápe alespoň tu záležitost s Los Espiritus. Co se od nich čeká, že si od kluků ze Santa Moniky nechají srát na hlavu? Nejdřív přeškrtnou sprejem Césarovo jméno, napříště přeškrtnou jména úplně každého. Když někdo přeškrtne tvé jméno, znamená to, že tě vyškrtává ze života. Když jim člověk tohle povolí v Santa Monice, přijdou taky do Venice, sem do barria, a budou dělat totéž. Proč tohle Mike nechce pochopit?

Drž se stranou, Emílio. Udělej to kvůli mně, ano, prosím? Drž se stranou čeho? Stranou čehokoli, k čemu teď dojde a do čeho budou zapletení Los Espiritus. U Simona, dokáže si sám sebe velmi dobře představit. Ese, César, ese, carnales. Podělal jsem se strachy a držím se stranou té záležitosti s Los Espiritus. Že vám to nevadí? Jsem jenom podělaný sráč. Simona la cacariza. Kluci, se kterými vyrůstal, s nimiž zakládal klub, za které by dal život, pokud by ho o to požádali. Drž se stranou. Nech je, ať se s tím sráčem El Tigrem utkají sami. Už se celý třesu, řekl předtím Emíliovi. A šklebil se na všechny ty sráče kolem. Pohleďte, už se celý třesu. Oni mu ale ukážou, ještě se bude třást, ten buzik. Přeškrtne Césarovo jméno, co si k čertu myslí, že je, on i všichni tihle sráči od Los Espiritus? V žádném případě.

V žádném případě nemůžu zůstat stranou, Mikeu, tak mě laskavě nech na pokoji, ano? Budeš tak laskav? Jen za mnou, prosím tě, hezky přestaň dolézat.

Byl doma sám, matka odešla za svou sestrou, aby společně vyřídily letenky. Ležel v posteli a hleděl upřeně na strop, a pak se podíval na hodiny na prádelníku. Bylo teprve devět, potřeboval jít na vzduch. Šel do obývacího pokoje pro sako a pak si vzpomněl, že ještě nezavolal Sarah. Bude ho zítra hledat ve škole a neví, že odlétá do Mexika. Zlobil se sám na sebe a byl celý rozčilený, možná že by ji ještě mohl vzít na pláž, udělat si s ní malou procházku, zbavit se toho napětí, které v něm vyvolal Mike svým pitomým kázáním.

Zvedl telefonní sluchátko a vytočil číslo z Mariny del Rey, a pak poslouchal, jak telefon na druhé straně vyzvání.

Jednou, podruhé, potřetí, počtvrté – kde k čertu vězí?

Zlostně praštil sluchátkem o vidlici. K čertu s ní, pomyslil si, půjdu se projít sám a podívám se, jestli některý z kluků není venku, možná se stavím u Pabla a dám si pár piv. Kde by ale mohla být? Je to přece jeho holka, ne? Jak je možné, že odejde z domu, aniž by mu zavolala? Byl doma od chvíle, kdy přijel ze Santa Moniky, proč mu tedy nezavolala?

Možná mu volala, když mluvil s Césarem a vyprávěl mu, co se odehrálo pod tím pitomým molem. Bylo jich tam nejméně padesát, Césare. Postavil jsem se jim všem, vyřídil jsem jim tvé poselství, že už nemají přes naše území volný průchod.

To ale bylo před dvěma hodinami, kde teď Sarah vězí?

Oblékl si sako a zamířil k předním dveřím, když se ozval telefon.

„Haló?“ řekl.

„Emílio?“

„Jo, ahoj, Sarah.“

„Nevolals mi před chvilkou? Nezkoušels mi…“

„Jo, to jsem byl já.“

„Byla jsem v koupelně,“ řekla.

„Jo tak,“ řekl. „Poslouchej, nemohla bys dnes večer na chvíli ven?“

„Myslím, že ne.“

„Protože zítra odlétám do Mexika a myslel jsem, že…“

„Do Mexika?“

„Jo, má babička umřela, musím letět s matkou na pohřeb.“

„Ach tak.“

„Tak co tomu říkáš?“

„No, zrovna jsem chtěla začít psát domácí úkol ze španělštiny. Musím zavolat jedné holce z mé třídy…“

„Jak to? Jaké holce?“

„Jenny Otěrové, znáš ji?“

„Ne. Proč jí musíš volat?“

„Aby mi řekla zadání. Ztratila jsem je.“

„No, tak ji zavolej později, můžeš domácí úkol udělat pak.“ Ztišil hlas. „Chci tě vidět, Sarah.“

„Já tě chci vidět taky,“ zašeptala.

„Tak mám se u tebe stavit, nebo ne?“

„Já nevím…“

„Co tím chceš říct, že nevíš?“

„Rodiče nejsou doma. Řekla jsem jim, že budu doma celý večer.“

„Kdy se mají vrátit?“

„To neřekli.“

„Kam šli?“

„Někam za přáteli. Na večeři.“

„V kolik odjeli?“

„Asi o půl osmé.“

„A teď je teprve devět, budou přece ještě jíst, ne?“

„Myslím, že jo.“

„Tak o co jde?“

„Nejdřív bych jim měla zavolat,“ řekla. „Jenom jim říct, že sejdu na chvíli projít. Kdyby náhodou volali.“

„Tak dobrá, zavolej jim,“ souhlasil neochotně. „Nevím sice, proč bys to měla dělat, když jim ale chceš zavolat, tak to klidně udělej.“

„Víš ale, že otec chce, abys mě vyzvedl tady?“

„Vím. Tak mu zavolej a řekni mu, že tě vyzvednu a že se spolu půjdeme projít, ano? Jen z toho kruci nedělej případ pro federály.“ Na druhé straně se na chvíli rozhostilo ticho.

„Omlouvám se,“ řekl. „Jsem dnes trochu rozhozený.“

„Já jim zavolám, ano?“ řekla.

„Jasně a pak mi zavolej zpátky.“

„Zavolám raději taky Jenny.“

„Jaké Jenny?“

„Kvůli tomu zadání.“

„Jo, jasně. Mám se zatím vydat k tobě?“

„Ne, nejdřív se chci zeptat otce.“

„Jo.“

„Emílio, já se ho musím zeptat.“

„Dobře, zeptej se ho. Budu tady zatím čekat.“

„Miluji tě,“ řekla a zavěsila.

Zavolala mu za deset minut. Její hlas zněl v telefonu zcela jinak, byl chladný a odměřený. Nejdříve si myslel, že jí otec zakázal, aby s tím Panchem Villou šla ven.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Nic,“ odvětila.

„Můžeš jít ven?“

„Ano.“

„Mám se tedy vydat k tobě?“

„Když chceš.“

„Co se děje?“

„Nic,“ zopakovala. „Přijď sem.“

„Sarah, co se…“

Ona už ale zavěsila.

Vydal se k bytu jejích rodičů. Nikdy nebyl v takovém bytě a bylo mu nepříjemně. Ani se neposadil a ona mu ani neřekla, aby to udělal. Chovala se velmi podivně a on začal litovat, že sem vůbec přišel.

„Kdo u vás hraje na klavír?“ zeptal se.

„Matka.“

„A co ty?“

„Když jsem byla malá, chodila jsem na hodiny, už roky jsem na to ale nehrála.“

„A nechtěla bys mi něco zahrát teď?“ zeptal se a pokusil se usmát.

„Ne,“ odvětila. „Pojďme ven. Musím pak ještě udělat ten úkol ze španělštiny.“

„Dovolala ses Jenny?“

„Ano,“ řekla. „Dovolala jsem se Jenny.“

Mlčeli celou cestu dolů výtahem a on přemýšlel, co se vlastně stalo. Když vyšli na ulici, mlčel ještě několik vteřin a pak se opatrně zeptal: „Chceš jít na pláž?“

„Ne,“ hlesla.

Nepředpokládal, že tam bude chtít jít, když se chová takhle. Možná že má své dny nebo něco podobného, když to na holky přijde, chovají se jako pominuté. Málem se jí zeptal, jestli nemá periodu, pak to ale zavrhl. Chvíli kráčeli vedle sebe mlčky. Pouliční svítilny vrhaly na chodník před nimi ostře ohraničené kruhy svěda. Kráčeli od jedné svítilny ke druhé a neříkali nic.

„Jak dlouho budeš pryč?“ zeptala se pak.

„Dva tři dny,“ odpověděl. „Letíme na jih jenom na ten pohřeb.“ Chvíli přemýšlel, a pak řekl: „Budeš mi chybět, Sarah.“ Položil jí paži na rameno a chtěl ji k sobě přitáhnout blíž, chtěl jí ukázat, jak velice mu bude chybět, ona se od něj ale odtrhla. Překvapeně se na ni zadíval.

„Co se děje, Sarah?“ zeptal se. „Co je?“

„Nic,“ odpověděla.

„ Musím tam s ní letět,“ řekl, protože vůbec nic nechápal.

„Myslíš, že se mi chce letět do Mexika?“

„O to nejde.“

„A o co jde?“

Sarah stiskla rty.

„Sarah, o co jde, můžeš mi, prosím…“

„Tys mi lhal,“ vyhrkla.

„Cože?“

„Lhal jsi mi. Zeptala jsem se na to Jenny, co se mnou chodí na španělštinu. Když jsem jí před chvílí volala.

Zeptala jsem se jí na Aztéky.“ Zhluboka se nadýchla. „Jsi členem gangu, Emílio.“

„Ne. Nejsem.“

„Prosím tě, Emílio,“ řekla zlostně.

„Říkám ti, že…“

„Přestaň mi lhát!“ vykřikla.

„Není to ale jedno?“

Teď křičel také on.

„Není to… Ježíši Kristel Chceš po mně, abych chodila s někým, kdo je… kdo je členem nějakého mizerného gangu?

S někým, kdo zastrašuje lidi… kdo se jim snaží ublížit a…“

„To je pravda!“ vykřikl. „Ubližujeme grázlům, které nemáme rádi! Nakopáváme jim zadnici. Patřím ke gangu, je to tak.“

„Nech toho,“ řekla.

„K Aztékům, ano!“

„Nech toho, nech toho, povídám!“

„Budu si říkat, co budu chtít. Jsem Azték, rozumíš, Sarah?“

Vstoupili do dalšího kruhu světla vrhaného lampou a rázem zmlkli. Jako kdyby ve tmě mezi pouličními svítilnami mohli jeden na druhého křičet, jako by v ní mohli bez zábran ohrožovat ono křehké pouto, které je pojilo, jako by si v té tmě byli cizí a mohli na sebe po libosti křičet. Teď ale vstoupili do dalšího světelného kruhu a rychle zmlkli a podívali se jeden na druhého a oba se rázem uklidnili.

„Azték,“ řekla. Z jejího hlasu zbyl sotva slyšitelný šepot.

„Ano,“ hlesl.

„Ale proč?“

„Potřebuji je. Jsou to mí bráchové.“

„Proč, Emílio?“ zeptala se a jeho překvapilo, když v jejích očích spatřil slzy. „Proč?“

„Protože když jsem v nějakém maléru, přiběhnou ke mně a pomůžou mi, proto, Sarah.“

Sarah se rozplakala, vrhla se mu do náruče a přitiskla se k němu. Stáli pod svítilnou, pevně se drželi jeden druhého a lehce se kolébali v obětí. „Je mi to moc líto, Sarah,“ řekl.

Přitiskl se k ní tváří a ucítil, že má v obličeji slzy, a sevřel ji ještě pevněji. „Tak to ale je.“ A potom zaslechl svůj vlastní hlas, jako by přicházel z veliké dálky, slyšel sám sebe, jak říká: „Tak to prostě je, Sarah.“

9

CESTA AUTOBUSEM Z MEXIKA trvala dlouho a ve vozidle bylo horko. Jeho matka s tetou Doroteou byly na sedadlech před ním, zatímco on seděl vedle velmi tlusté ženy, která se ho neustále vyptávala Španělsky, zda by si s ní nechtěl vyměnit místo. Nechtěl si s ní vyměnit místo, chtěl se dívat z okna na mexickou krajinu.

Autobus mířil nezadržitelně na jih a krajina za oknem byla překrásná. Myslel si vždycky, že Kalifornie je nejpůvabnějším místem na zemi, jak ale autobus projížděl ostrými zatáčkami a zelená údolí ustupovala pahorkům a srázům strmícím vedle cesty majestátně vzhůru, začal pomalu chápat, co chtěli říct někteří starší lidé v barriu, když prohlašovali: „Solo Mexico es bello.“23 Žena na vedlejším sedadle mu pak začala ukazovat fotografie své rodiny.

Všichni vypadali jako braceros, nádeníci, on chtěl ale pozorovat scenérii za oknem, a ne si prohlížet fotky nějakých ilegálů. A tak jen pokaždé zdvořile přikývl, když mu žena strčila pod nos další fotografii, a snažil se přitom sledovat krajinu a lidi venku. Na silnici míjeli povozy tažené 23Pouze Mexiko je krásné.

volky, řidič pokaždé zatroubil, když je míjel na cestě vesnicemi a městečky. Žena vedle něj neustále žvatlala něco Španělsky a vyprávěla mu o každé vesničce a vísce, kterou projížděli, v úloze jeho soukromého, jakkoli nežádoucího průvodce.

Vesnice, ve které se narodily a vyrůstaly jeho matka s tetou a ve které zemřela jeho babička, ležela v širokém údolí obklopeném horami. Přijeli do ní pozdě toho odpoledne uprostřed divoké bouřky, v téhle zemi začínalo období dešťů a to běžně znamenalo každé odpoledne průtrž mračen. V

červenci a srpnu – to mu alespoň sdělila žena na vedlejším sedadle – tu někdy pršelo bez ustání celý den a třebas i týdny. „Buď rád, že je září,“ řekla mu Španělsky a on jí poděkoval a podíval se znovu z okna. Autobus projížděl centrální částí vesnice – kolem náměstíčka a parku, pódia pro orchestr, laviček zastíněných stromy a teras vypínajících se nad dlážděním ulice – a pak se pustil po rozbité, hrbolaté cestě, kterou se hnaly proudy vody stékající z okolních kopců. Domky po obou stranách cesty byly postaveny z nepálených cihel, střechy měly ale z tašek. Chodníky tu neexistovaly a déšť vytrvale smáčel jedinou cestu vinoucí se vesnicí. O kus dál mu žena vedle něj sdělila, že tu také bydlí lidé v chatrčích z rákosu, s doškovými střechami. „Tohle je ta lepší část vsi,“ řekla. Vzpomněl si na Venice, na jeho vlastní barrio, a zahleděl se clonou deště na cestu za oknem.

Jednotlivé domy od sebe oddělovaly malé zahrady, tu a tam zahlédl kukuřičné pole. Před domy ale nikde neviděl zaparkovaný automobil. Rozpoznal telefonní dráty, avšak nic, co by připomínalo elektrické vedení, a zapochyboval, že ve vesnici je vůbec zavedena elektřina.

Autobus pak zastavil uprostřed vsi před kostelem. Stále pršelo. Tlustá žena na vedlejším sedadle mu řekla, že pokračuje do další vesnice, a popřála mu příjemný pobyt, cítil se jako turista. Měl sto chutí jí říct: „Hej, paní, já jsem chicano, nechte toho, ano?“ Vystoupil z autobusu a vkročil do blátivé louže, ve které si namočil kalhoty až ke kolenům, a pak stál v hustém dešti a pomáhal po schůdcích matce a tetě. Autobus se rozjel a postříkal blátem kostelní zeď z nepálených cihel. Chvíli stáli omámené na dešti. Obě ženy se bezradně rozhlížely po ulici, jako by se v ní za ty roky něco zásadního změnilo, ačkoliv Emílio si vůbec nedokázal představit, jak se zde mohlo něco změnit. Jeho teta pak vzala Emíliovu matku za ruku a obě se rozběhly v dešti s hlavami zahalenými šátky vzhůru po hlavní silnici a pak prudce zahnuly doleva do postranní uličky a pustily se po hliněné cestě do prudkého kopce. Po cestě se hnala voda, která uličku přeměnila v blátivé tratoliště. Emílio v blátě uklouzl a musel se chytit zdi jednoho domu a potichu zaklel v caló: „Chingue a su madre.“24 Rychle se podíval před sebe, aby se přesvědčil, zda to matka neslyšela, a pak zamířil ke vchodu do domu před ním, kde na něj obě čekaly.

24chingar - souložit, madre - matka

I tento dům byl z nepálených cihel, natřených vápnem, postříkaným blátem z ulice, a na střeše měl tašky. Vešel dovnitř – měl hliněnou, teď ale rozblácenou podlahu, jak po ní přešly jeho matka s tetou a z oblečení jim stekla voda. V

domě byly jen dvě místnosti. První byla kuchyně a v té právě stáli. Uprostřed byl dlouhý dřevěný stůl s poškrábanou deskou a kolem něj byly rozestavěny tři židle. Na zdi viselo několik otlučených dřevěných polic s půltuctem talířů, pěti lžícemi, čtyřmi šálky a třemi sklenicemi. Všude po místnosti stály hliněné džbány a cítil vůni kávové sedliny. Vedle jednoho velikého džbánu stál pytel s kukuřicí, u protější stěny veliká dřevěná truhla pomalovaná květinovým vzorem. V místnosti byl ještě očouzený krb a kamna a hliněná pec na pečení tortilly. V rohu stál kamenný metáte na třech nohách, v nějaké knize zahlédl jeho fotografie a věděl, že slouží k mletí kukuřice. V hliněné podlaze byl zasazen džbán plný vody na pití, dřevěné víko bylo trochu posunuto na stranu.

Jeho babička byla v sousední místnosti. V kuchyni je přivítala nějaká příbuzná, kterou Emílio nikdy neviděl, a ta je zavedla vedle, kde mrtvá ležela na zemi, na kříži z vápna, rozsypaného po hliněné podlaze. Její hlava spočívala na čtyřech cihlách zakrytých bavlněným šátkem převázaných černou stuhou. Vápno zůstane na podlaze ještě devátý den po pohřbu, tak dlouho trvá smuteční novena, pak jej shrabají a nasypou do hrobu. Kříž z vápna má usnadnit pobyt mrtvého v očistci. Štíhlé ruce stařeny byly zaklesnuty do sebe a svíraly na hrudi růženec. Druhý růženec byl omotán kolem špiček jejích černých střevíců. Měla na sobě bílé bavlněné šaty protkané v pase černou nití. K lemu sukně měla mrtvá připevněnu černou mašli a na hrudi jí ležel obrázek svátého – Emílio nevěděl kterého. Nalevo i napravo od zesnulé stála váza s květinami a vysoká hořící voskovice, zasazená do svícnu. Za hlavou měla Emíliova babička podnos s měďáky.

Zdi z nepálených cihel byly polepeny starou tapetou s květinovým vzorem a tam, kde se tapeta odtrhla, byla stěna zakryta novinami a stránkami vytrženými z časopisů. Jedna stěna byla pomalována zářivě zelenou barvou. V místnosti byla dvě lůžka, obě zakrytá matracemi vycpanými slámou.

Nad jedním lůžkem visel zarámovaný obraz Panny Marie.

Na zeleně natřené zdi viselo sombrero. Vedle jediného okna v místnosti stála vysoká skříň na šaty, natřená omšelou rudou barvou, a pod oknem stála nenalakovaná dřevěná židle. Zeny poklekly před mrtvou a šeptem odříkávaly modlitby. Na zemi za mrtvou stála ještě kadidelnice z kopálového dřeva, která plnila místnost štiplavým dýmem.

Emílio měl co dělat, aby se nerozkašlal. Před mrtvou klečel venkovský kněz.

„Madre dolorosas,“ řekl. „Ruega por ella. Virgen de missericordia. Ruega por ella.“25

25 Svatá matko. Pokoj její duši. Milosrdná panno. Pokoj její duši.

Za úzkým oknem hustě pršelo.

KDYŽ NA DRUHÝ DEN BABIČKU POHŘBÍVALI, svítilo slunce. Kněz zakryl její tvář černou látkou, a když před ní poklekly znovu ženy, šest mužů položilo tělo mrtvé na máry a vyneslo je na ulici. Po cestě stále tekla voda, kterou přinesl déšť z včerejšího odpoledne a noci, bláto na ulici ale v prudkých slunečních paprscích pomalu usychalo.

Ženy kráčely za katafalkem, nesly nezapálené svíce a košíky s květinami. Emílio šel za nimi s matkou, tetou a mexickými příbuznými, které nikdy neviděl – všichni byli v černém.

Pak následovala hudba. Ve vzduchu bylo cítit chuť mosazi a hlíny vysychající v horku, jeden z hudebníků smutně bil do rytmu pochodu na buben. Kdosi za márami se dal do zpěvu.

Emílio si utřel kapky potu, které se mu perlily na horním rtu.

Na hřbitově pronesl kněz další modlitbu a pak Constantinu Mendézovou odevzdal do rukou božích, muži zvedli její tělo z már a spustili je do hrobu na černých šálách. Ženy házely do hrobu květiny. Ve vesnici začal vyzvánět zvon. Rodina se pomalu vrátila do domu zemřelé, matka se na zpáteční cestě chytila Emília za loket. Horko začínalo být úmorné. Potom kostelní zvon umlkl, ve zlátnoucím vzduchu ale ještě chvíli visela ozvěna jeho vyzvánění. Pak se všude rozhostilo ticho.

EMÍLIŮV STRÝC SE JMENOVAL ALBÉRICO MENDÉZ. Podle Emília mu už táhlo na padesátku, byl to nejstarší bratr jeho matky. Když se Alícia a pak i její sestra přestěhovaly do Los Angeles, rozhodl se, že na sever neodjede a naopak zůstane se svými rodiči. Měl rád vesnici, ve které se narodil, měl rád pomalé, vytrvalé tempo venkovského života a příležitostný nával turistů, kteří jí projížděli na cestě k aztéckým památkám. Byl na své příbuzné hrdý, na své sestry, které pro něj byly dobrodruhy, když nalezly odvahu odjet do Ameriky a hledaly v ní lepší život. V kuchyni domu z nepálených cihel, ve kterém ženy truchlily za mrtvou a muži pili za zvuků kytary, která hrála oblíbené písně Constantiny Mendézové, řekl Emíliovi Španělsky, jak hrdý je na své příbuzné v Americe.

„Říkám to svým synovcům a neteřím pořád,“ začal. „Mé sestry mají v Americe děti. Albérico Mendéz má neteře a synovce v Kalifornii!“ Byl velmi opilý, pil od chvíle, kdy začal pohřeb a pak ještě víc, když přišli domů.

„Ty,“ řekl a ukázal krátkým, tlustým prsem na Emília.

„Ty jsi jeden z mých amerických synovců.“ Udělal posunek rukou, ve které držel skleničku. „Vypij to víno. Tvůj strýc ti to přikazuje.“ Zasmál se a řekl: „Vychovávala tě tvoje matka dobře? Naučila tě říkat, a sus órdenes, podle tvých rozkazů?“

„Ano, strýčku,“ řekl Emílio.

„Toma,“ řekl Albérico. „Pij.“ Emílio usrkl víno.

Albérico ho pozoroval. „Tak. A co si teď myslíš o svém strýci?“ Zeširoka se usmál. „Co si myslíš o svém strýci Albériku Mendézovi?“

„Já… ještě nevím, strýčku,“ odpověděl Emílio.

„Jo, tohle je typicky mexické.“ Albérico se zasmál.

„Který Mexičan zná dobře toho druhého? Který Mexičan zná nakonec sám sebe? Tajemství, všechno je velké tajemství. A hlavně přetvářka.“ Znovu se zasmál a pak před obličejem vztyčil ukazovák. „Tvůj strýc je filozof, věděls to?“

„Ne, pane, nevěděl jsem to.“

„Ano, je to tak,“ řekl Albérico. „Pracuju na poli s motykou, jsem ale hloubavý muž. Un hómbre meditador.

Nepřipadá ti, že jsem hloubavý muž?“

„Muy meditador,“ odpověděl Emílio. „Velmi hloubavý.“

„A taky velmi namazaný,“ řekl Albérico a ještě jednou se zasmál. „Vypij své víno, synovče. Teď je nejlepší čas nechat z obličeje spadnout masku. Když jsme opilí. Proto máme v Mexiku tolik fiest. Zbytek času…“ Zaťal pěsti.

„Všechno je to jenom přetvářka.“ Pokýval hlavou na znamení, jak velice oceňuje vlastní moudrost, a pak řekl: „Je takové pořekadlo… znáš nějaké mexické pořekadlo?“

„Znám jich pár, strýčku.“

„Tohle je dobré. Protože je pravdivé. Posloucháš mě dobře?“

„Sí, le oigo.“

„Oyeme,“ řekl Albérico a zhluboka se nadechl. „V

Mexiku je více fiest než much ve vzduchu.“ Chvíli čekal, co na to řekne Emílio. „Tak co?“ zeptal se a propukl v hlasitý smích. „Co tomu říkáš?“

„Ano, strýčku,“ řekl Emílio a usmál se. „Tohle je dobré.“

„A pravdivé,“ dodal Albérico. „Y verdadero.“

Kytara zmlkla. Jeden z mužů požádal o další píseň a ten, který kytaru odložil – jeden z Emíliových vzdálených bratranců – začal hrát skladbu, kterou Emílio neznal.

„Ach,“ povzdechl si Albérico. „La Paloma Azul.“ A začal hlasitě zpívat s mužem, který hrál na kytaru. „De tus encantos, celestina Paloma Azul, al verte as dulce reuseňor“26. Zničehonic přestal zpívat, vypil do dna zbytek ve sklenici a znovu si nalil. „Někdy piju,“ řekl. „A někdy se opiju. Otevřeně to přiznávám.“ Přitiskl si sklenici ke rtům a pořádně se napil. „No a co? Není to žádný hřích opít se, když tě přijde navštívit rodina. Pij,“ křikl. „Tvůj strýc ti to přikazuje.“

Emílio opatrně usrkl.

„Mohl jsem odjet do Kalifornie taky,“ pokračoval Albérico. „Ale proč? Mám se tu dobře.“ Podíval se mu zkoumavě do tváře. „Máš děvče? Tienes alguna novia?“

„Ano,“ přiznal se Emílio.

„Máš rád svého strýčka, že?“ zašklebil se Albérico. „Jak se tvé děvče jmenuje?“ Nečekal, až Emílio odpoví. Namísto toho se otočil k jeho bratranci hrajícímu na kytaru a řekl: „Gofredo, řekni Emíliovi, kdo je jeho strýček, ano? Řekni mu, co se stalo na poslední fiestě!“ Naklonil se přes stůl a 26 Z tvých rozkoší, božská modrá holubice, tu sladkou chceme mít.

hlas ztišil do šepotu. „Měl jsem celkem čtyři,“ řekl. „Beatriz a ještě tři další.“ Vztyčil čtyři prsty. „Jsem obyčejný rolník, Emílio,“ řekl a zamrkal. „Vím, jak se provádí hluboká orba.“ Uchechtl se a znovu se napil ze sklenice. Emílio se díval, jak si znovu dolévá plnou sklenici. „Tak ty máš děvče.

Je to tak?“

„Ano, strýčku,“ řekl Emílio. „Mám děvče.“

„A je na tebe milá?“ vyzvídal Albérico. Znovu na něj zamrkal. „Co? Co?“ Pak propukl v hlasitý smích a uhodil dlaněmi o stůl. „To ale byla fiesta!“ vykřikl. „Vzpomínáš si na ni, Gofredo? Tančil jsem na náměstí…“ řekl a nechal zbytek věty doznít v rozmáchlém gestu levé ruky, imitujícím taneční kroky. „Poslal jsem do Mexika pro drahou voňavku,“ řekl. „Dělali na ni reklamu v novinách. Gaspar, který umí číst, mě od toho zrazoval. Fué un robo, Emílio.

Obyčejná zlodějna.“

Díval se kamsi před sebe, měl rozostřený pohled a Emília jako by vůbec nevnímal.

„Když jsem tančil… říkali… Slyšel jsem je, jak se na mě ptají. Je tohle Albérico Mendéz, ten rolník? To nemůže být pravda. Tančí tak lehce… tan ligerito de pias… voní jako boháč, to musí být nějaký omyl.“ Zasmál se. „Celkem čtyři té noci,“ řekl. „Beatriz a ještě tři další běhny. Zeptej se jí. Až půjdeš do hostince. Řekne ti to. To byla výjimečná fiesta.“

Zvedl sklenici ke rtům. Víno mu steklo po bradě. Položil sklenici na stůl a potom vedle ní složil také hlavu. „Albérico Mendéz,“ řekl a ve vteřině usnul.

V sousední místnosti Emílio slyšel tlumené hlasy žen.

Zvedl se od stolu. Jeho bratranec začal hrát na kytaru další píseň. Vyšel z domu do odpoledního slunce. Cítil…

nedokázal to vůbec definovat, co vlastně cítil. Cítil se být Američanem. Poprvé ve svém životě, tady v Mexiku, se cítil jako Američan. Chtělo se mu plakat. Ne pro svou mrtvou babičku, ale kvůli něčemu jinému, něčemu, co nedokázal správně pojmenovat. Zamířil ke studni, kam vesničané chodili pro vodu. Žena v černém z ní právě nabírala vědrem vodu.

Žena se na něj podívala a přikývla. Díval se za ní, jak jde s vědrem k domu v ulici o kus dále. Opřel se o studnu a pozorně sledoval hlavní ulici, dům po domu, a snažil se představit si, jaké by to bylo, kdyby tady vyrůstal. Ta představa mu vůbec nešla do hlavy. Uslyšel za sebou nějaký zvuk, a když se otočil, uviděl, že z domu vychází jeho matka.

„Všechno je v pořádku, jefita?“ zeptal se.

„Ano, všechno je v pořádku, Emílio,“ odpověděla.

Zůstala stát vedle něj u studny, s rukou položenou na jeho rameni. „V Mexiku nás učí, abychom pokorně přijali smrt těch, kdo jsou velmi staří, stejně jako těch nejmladších – těch starých proto, že je očekávána, a smrt dětí z toho důvodu, že putují rovnou do nebe. A přesto…

bude se mi po ní stýskat.“ Oči měla jasné a čisté, teď už v nich nebyla jediná slza. Obrátila k němu tvář, ruku měla stále na jeho rameni. „Byla už stará a dlouho byla nemocná – smrt pro ni byla vykoupením. Milovala jsem ji ale, bude mi chybět.“ Chytla Emília za ruku a stiskla ji.

„Něco s ní odešlo,“ řekla. „Nejsem si ale jista, co.“

Podíval se na matku a zapátral v jejím obličeji, udivilo jej, že cítí přesně to, co před malou chvílí cítil on, a že to podobně jako on nedokáže vyjádřit. Stáli u studny a dívali se na sebe a ona měla svou ruku stále položenu na jeho rameni, když se za jejich zády ozval čísi hlas: „Alícia?“ Emílio se otočil přes rameno. Muži, kterému ten hlas patřil, mohlo být něco kolem čtyřicítky, byl to Američan, byl rozložitý, měl na sobě pomačkaný bílý oděv a k hrudi si zdvořile tiskl slaměný klobouk. Toho dne se neoholil, možná se neholil už někoilk dní, tváře a bradu měl porostlou prošedivělým strniskem, na horním rtu se mu perlil pot. Otřel si ho kapesníkem.

„Je mi líto, že tvá matka zemřela,“ řekl.

Alícia s povděkem přikývla.

„Zůstaneš tu dlouho?“ zeptal se muž.

„Zítra odjíždíme,“ řekla. Zhluboka vzdychla. Podívala se na Emília a potom na muže v bílém obleku, na okamžik zaváhala, jako by dělala nějaké zásadní rozhodnutí, a pak řekla: „Jerry…“ Znovu se zarazila a pronesla větu, kterou si Emílio bude pamatovat do konce života: „Tohle je tvůj syn.“

SEDÉL V HOSTINCI NAPROTI OTCI. Tohle byl jeho otec. Jerry Kelsey, tak se jmenuje, řekla. Jeho otec.

Američan. Seděl naproti němu a usilovně pátral v jeho obličeji a snažil se nalézt nějaký rys, který by s ním měl podobný, alespoň vzdáleně, a nemohl nalézt jediný. No, možná nos. Nebo snad ústa. Ne. Nebyla tu vůbec žádná podoba.

„Jen Alícia to mohla udělat takhle,“ řekl Kelsey. „Stará dobrá Allie. Tohle je tvůj syn, peng, bez nejmenší přípravy rovnou k věci. Ahoj, synku, ahoj, taťko, už jsme se dlouho neviděli.“ Zasmál se. „Dej si ještě tequilu,“ vyzval jej a nalel mu z láhve stojící na stole. „Nikdy ti nic neřekla, co?“

„Nikdy,“ řekl Emílio.

„Jak sis mě představoval?“ zeptal se Kelsey. „Chci říct, pro Kristovy rány, vůbec tě to nezajímalo?“

„Ano, zajímalo mě to,“ řekl Emílio.

„No, to ses jí ani nezeptal? Nechtěl jsi vědět, kdo je tvůj táta?“

„Řekla mi, že to byl moc hezký muž, kterého kdysi dávno potkala.“

„Hezký, jo?“ zasmál se Kelsey. „Tak na vkus tvé mátly,“

řekl, pozvedl sklenici a napil se. „Co ještě ti řekla?“

„Řekla mi, že jsi obchodník.“

„To je vcelku pravda,“ souhlasil Kelsey. „Vlastním tu taxislužbu. Gerald R. Kelsey, Mexická přepravní služba, velkolepý název pro půltucet taxíků, které vozí turisty k aztéckým zříceninám a zase zpět.“ Máchl rukou k otevřeným dveřím hostince a pokrčil rameny. „Nestačí to ani k tomu, aby se člověk uživil,“ řekl. „Napij se. Copak ty vůbec nepiješ? Kolik ti je let, mimochodem? Počkej, neříkej to. Osmnáct, že?“

„Bude mi osmnáct v květnu,“ odvětil Emílio a pomyslel si hořce, on ani neví, kolik mi je let.

„Jo, tak nějak to bude,“ řekl Kelsey. „Emílio, co? Tak se jmenoval její otec. Emílio Mendéz. Tvoje matka byla nejhezčí holka ve městě. Když dnes chceš najít krásnou holku, jedeš do Mexika. Takže sedmnáct, jo? Jseš hezký kluk, Emílio. Podobáš se své matce.“ Napil se ze sklenice, otřel si ústa hřbetem ruky a pak se zeptal: „Co ti o mně ještě tvoje matka řekla?“

„Řekla… žes od ní odešel.“

„To je pravda,“ přiznal se Kelsey a nervózně se zasmál.

„Jo.“ Smích, vycházející z jeho úst, vyzněl do ztracena.

„Odešel jsem od ní.“

„Proč?“ zeptal se Emílio.

„Proč? Nechtěl jsem si ji vzít, proto. A taky jsem nechtěl, aby mi přistřihli křidélka. Mohl jsem se sem vrátit až potom, co zemřel její táta, víš? Tvůj strýc je ožrala, tomu je všechno jedno, ale její táta, to bylo něco jiného. Měl jsem tu svůj podnik a musel jsem najmout jednoho Mexičana, aby ho řídil za mě. Zkusil jsem založit firmu mimo Guadalajaru, ale byl jsem bez šance. A kdybych se objevil tady…“ Přejel si po hrdle imaginárním nožem. „Strašně si zakládají na cti, tihle Mexičanů“ Podíval se na Emília. „Však víš.“

„Ano, já vím,“ řekl Emílio.

Tak tenhle člověk je jeho otec, pomyslel si. Jerry Kelsey.

Nedomníval se, že muž, kterému táhne na padesátku, by si měl nechat říkat Jerry. Nebyl nadšen představou, že jeho otec je Američan. Taky si nemyslel, že by to měl být někdo jako jeho strýc Albérico Mendéz, který se chvástá tím, že o minulé fiestě měl čtyři kurvy. A zničehonic dospěl k přesvědčení, že jeho otec by měl být někdo jako Mike Serrano.

„Řekl jsem jí, že jedu na pár dní do Los Angeles, namísto toho jsem zamířil na jih,“ řekl Kelsey. Tohle řekl jeho otec, jeho otec. „Proto tam, myslím, skončila. Myslím, že se mě tam vydala hledat. Mohla vědět, že bych nikdy neopustil Mexiko. Mám tuhle pitomou zemi rád.“ Vypil zbytek ve sklenici. „Ty moc nepiješ, co? Nechceš trochu trávy? Mohu ti trochu sehnat. Občas nějakou převážím, když je turistická sezóna u konce a nikdo nemá zájem prohlížet si zříceniny. Chceš trochu?“

„Ne, díky,“ ušklíbl se Emílio. Obyčejný dealer, pomyslel si. Když skončí turistická sezóna, můj táta kšeftuje s marihuanou.

„Co tam vůbec děláš?“ zeptal se Kelsey. „Chodíš do školy?“

„Ano,“ řekl Emílio. „Na střední ve Venice.“

„Jdou ti přírodní vědy? Já v nich byl dobrý.“

„Jakžtakž.“

„Jseš v nějakém mužstvu?“

„Ne.“

„Já hrál fotbal,“ řekl Kelsey. „Na střední škole. Nikdy jsem neuvažoval o vysoké. Vysokoškolský diplom si člověk může tak akorát strčit do zadku. Usadil jsem se tu po korejské válce. Říkal jsem si, že si tu otevřu malou opravnu rádií a televizorů – to by ale šlo leda tak v Mexiku, ti pitomí rolníci tady žádná rádia ani televize nemají. Přijel jsem sem jednou jako turista podívat se na zříceniny a napadlo mě, že by to mohlo být pěkné místo, abych se tu usadil. Seznámil jsem se s tvou matkou, když jsem rozjel novou firmu, tu s taxíky. A pak, to víš, musel jsem se vypařit.“

„Mohl jsi tu zůstat.“

„Kdepak. Tohle nebylo možné.“ Kelsey zavrtěl hlavou.

„Ne.“ Zvedl sklenici a obrátil zbytek na dně do sebe.

„Povídej mi něco,“ řekl.

„Jistě.“

„Myslel sis, že jsem Mexičan? Myslel sis, že tvůj táta je umaštěný Mexikán?“

„Neměl jsem vůbec žádnou představu, kdo by moh bejt můj táta.“

Kelsey se zasmál a řekl: „Teď už ji ale máš, co?“

„Ano,“ řekl Emílio.

BYL ZMATEN A RANĚN a celou cestu zpět na letiště jen seděl a zlostně mlčel. Autobus poskakoval po úzké, křivolaké cestě, dokud nevyjel na hlavní silnici a nezamířil k Mexiku. Na palubě odmítl Emílio jídlo, které roznášeli, a zalitoval, že si s otcem nedal pár jointů, měl strašnou chuť jít na toaletu a zakouřit si, z domova si s sebou bohužel nic nevzal. Věděl, jak přísné protidrogové zákony platí v Mexiku, a neměl nejmenší zájem skončit tam ve vězení.

Seděl, oddělen od matky a tety chodbičkou, a hleděl blonďaté americké letušce na nohy, a náhle si uvědomil, že Sarah je taky Američanka a on je, do prdele, taky Američan, přesněji napůl Američan, a tahle skutečnost mu společně s lístkem za půldruhého dolaru otevře bránu Fox Venice Theater. Potíž byla v tom, že mu matka nic neřekla. Tohle jí nikdy neodpustí. Hezký obchodník, do prdele. Jeho táta vede šestákovou taxislužbu v městečku zamořeném štěnicemi. Ani navíc nevěděl, kolik je mu let. „Kolik ti je vůbec let? Počkejneříkej mi to. Osmnáct, že?“ Správně, tati.

Bez osmi měsíců, koho to ale zajímá? Seděl naproti němu v tom hostinci a díval se do jeho modrých amerikánských očí, díval se na jeho irský nos – byl ale vůbec irský? Gerald R.

Kelsey, to by měl být Ir. Emílio přemýšlel, co znamená to R.

v tom jméně. Robert? Richard? Reginald? Všechno jsou to poctivá americká jména – ne jako Emílio Mendéz, který dostal své jméno po dědečkovi, napůl Mexičan, napůl Američan, a dohromady nic.

Mohla alespoň použít jeho jméno. Pak by mu ale musela říct pravdu. Není možné vychovávat dítě v barriu ve Venice a jeho jméno zapsat jako Emílio Kelsey, to nejde, protože pak by se začal vyptávat na toho hezkého mexického obchodníka, který měl být jeho otcem a který se čirou náhodou jmenuje Kelsey. Musela by mu říct, že utekl, aniž si ji vzal, což ostatně udělala. Musela by mu říct, že mu dala jméno po dědečkovi, no dobrá, něco takového jednou řekla.

Tu hlavní věc, to, jak to všechno bylo ve skutečnosti, mu ale zatajila. Tohle jí nikdy nezapomene. Nikdy v životě. Když člověk nemůže ve všem důvěřovat vlastní matce, komu potom může důvěřovat?

Chodbičkou k němu přicházela letuška a usmívala se.

„Mohu pro vás něco udělat?“ zeptala se.

Jo, pomyslel si v duchu, mohla bys mi vykouřit péro. Jak by se ti zamlouvalo mexikánské péro v těch tvých amerických ústech, blondýnko?

„Ne, díky,“ řekl. „Nic nepotřebuji.“

„Jste si tím jist?“

„Naprosto,“ přitakal.

Letuška se ještě jednou usmála a pokračovala směrem do zadní části letounu. Irka, pomyslel si. Světlé vlasy a zelené oči, na nose chomáč pih. Jako jeho otec. Vzpomněl si na to, co mu Sarah řekla, když ji poprvé odvezl domů: „ Nevím, co vlastně jsem. Angličanka, řekla bych. A Skotka a možná taky trochu Němka.“ A on jí řekl, že je Španěl a Tolték a Nahua a možná trochu Čičiméka. Co jí ale neřekl, bylo, že je taky trochu Ir, že je vlastně z podstatné části Ir, že je napůl Irčan, pokud byl tedy Ir jeho otec, má přece irské jméno, ne?

Kelsey? Nemohl jí to ale říct, protože to nevěděl. Ostatní tohle ale věděli. Tetička Dotty, která sedí támhle vedle jeho matky a žvatlá Španělsky, to věděla. A strýc Albérico, který si nechal z Mexika dovézt kolínskou, to věděl taky. A věděl to i jeho dědeček Emílio Mendéz, a jeho babička taky, a věděli to všichni Mendézové v tomhle posraném městečku, každý v tomhle posraném světě věděl, že Emílio Mendéz je ve skutečnosti Emílio Kelsey. Věděli to všichni až na samotného Emília. Kčertu, není přece důležité, aby to vědělo samotné dítě, ne? Nechrne ho, ať si myslí, že je chicano, nechrne ho, ať si myslí, že jeho otec je hezký mexický obchodník, a ne tenhle posraný Američan, který zatáhl jeho matku kamsi do křoví a

„Emílio?“

Zahleděl se na druhou stranu chodbičky. Matka se nakláněla k němu přes opěradlo.

„Jsi v pořádku?“

„Je mi fajn,“ řekl.

„Nic jsi nejedl.“

„Nemám hlad.“

„Něco ti udělám, až přijedeme domů.“

„Až přijedeme domů, chci jít ven,“ řekl.

ODVEZL SARAH ROVNOU DO MOTELU. Když zajížděl na parkoviště, zeptala se: „Co je to, Emílio?“

„Je to motel,“ řekl. „Co sis myslela, že to je?“

„Já… já nevím, jestli chci jít do motelu,“ vyhrkla.

„Myslel jsem, že mě miluješ.“

„Ano, ale…“

„Tak pojď,“ vyzval ji.

Podívala se na něj a pokoušela se z jeho očích vyčíst, co to má znamenat, pokoušela se zjistit, co mu dělá starosti. O

výletě do Mexika ještě neřekl ani slovo. No dobře, když se ho zeptala, jaké to bylo, řekl: „Bylo to fajn.“ A to bylo všechno, nic víc z něj nedostala. Vystoupil z vozu a zamířil rovnou do recepce. Zabořila se hlouběji do sedadla, nechtěla, aby ji někdo viděl v motelu, a doufala, že majitel odmítne poskytnout Emíliovi pokoj. Bylo mu teprve sedmnáct a on by to mohl poznat a poslat ho pryč. Za malou chvíli ale Emílio přišel zpátky s klíčem a potichu si sedl za volant a odjel s autem k chatce číslo šest, zastavil před ní a vypnul zapalování.

„Emílio… “

„Pojď,“ řekl, vystoupil z vozu a zabouchl za sebou dveře a zamířil k chatce, aniž vůz obešel ze strany a pomohl jí z auta. Dívala se na něj, jak odemyká chatku. A pomyslela si, nechci jít dovnitř, tohle nechci. Potom ale vzdychla, vystoupila z vozu a šla za ním, čekal ji na chodníku. Jen co zavřel dveře a zamkl je, políbil ji. S polibkem spěchal a hned jí sáhl na prsa.

„Hej… počkej chvilku, ano?“ řekla.

„Na co?“ zeptal se.

„Sotva jsme… řekli jeden druhému pár slov…“

„Já si nechci povídat. V Mexiku jsem si povídal víc než dost.“

„No… jenom jsem…“

„Svlékni se.“

„Co se děje?“ zeptala se.

„Nic.“

„Emílio, stalo se něco? Můžeš mi prosím…“

„Nic se nestalo. Svlékni se.“

„Chováš se tak…“

„Udělej, co ti říkám,“ přikázal.

Podívala se na něj.

„Slyšelas?“

„Ano,“ řekla.

„Tak to udělej.“

„Dobře. Jenom…“

„Výborně.“

Posadil se na okraj postele a pozoroval ji, jak se svléká.

Odkládala oblečení otočená zády k němu, cítila ale na sobě jeho oči a velmi se styděla. Snažila se představit si, že je ve své ložnici a sama, a ne v téhle ošuntělé místnosti s odlepující se tapetou, televizorem v nohách postele a automatem na mince vedle čela lůžka s reklamou na Kouzelné prsty. Motel ležel na Pacifické pobřežní dálnici, malý kousek jižně od Malibu, a když si rozepnula blůzu a vytáhla ji z džin, slyšela, jak oceán doráží na mořský břeh.

Šla k židli s vysokým opěradlem stojící vedle prádelníku, rozepnula si džíny a stáhla je dolů a dívala se u toho stranou, nechtěla, aby se jejich pohledy setkaly. Měla na sobě červené kalhotky s krajkou, očekávala každým dnem periodu. Vždycky, když ji čekala, vzala si červené prádlo. V

kalhotkách a podprsence se otočila k němu.

„Tohle taky,“ řekl.

„Emílio… “

„Sundej si všechno,“ vyzval ji. Přemýšlela, zda ho má poslechnout. „No tak,“ řekl.

Rozepnula si podprsenku, sundala ji dolů a přehodila přes opěradlo židle. Zády k němu si stáhla kalhotky, nejdříve na stehna, a pak na lýtka, vystoupila z nich a položila je na opěradlo vedle podprsenky. Nikdy předtím se nesvlékala před nějakým chlapcem do naha. Otočila se k němu. Dlaně si instinktivně položila do klína.

„Dej ty ruce pryč.“

Poslechla ho a svěsila ruce podél těla. Cítila, jak se jí potí dlaně.

„Teď pojď sem.“

Mlčky přicupitala k posteli. Rozepnul si zip džin a stáhl si trenýrky.

„Dělej,“ řekl.

„Já… já nevím jak.“

„Klekni si.“

„Emílio…“

„Klekni si.“

Poslechla ho a on se položil na postel na záda a opřel se lokty. Sarah hleděla na jeho přirození trčící z džin.

„Strč si ho do pusy,“ řekl.

Nevěděla, jestli má tu věc vzít do rukou. Sklonila k ní tvář a opatrně ji uchopila mezi rty.

„No tak,“ přikázal.

„Já nevím, jak se to dělá,“ řekla.

„Hýbej rty.“

„Takhle?“ zeptala se.

„Strč si ho hloub.“

„Emílio…“

„Pořádně!“ řekl a zničehonic ji chytl za hlavu a zastrčil své přirození hlouběji do jejích úst a ona zalapala po dechu.

Zkusila zaklonit hlavu, držel ji však pevně, prsty měl zapletené do jejích vlasů, cítila, že nemá kam uhnout, v ústech měla tu velikou věc a měla pocit, že začne zvracet, pokud

„No tak,“ řekl. „No tak.“

Najednou začal vzlykat. Ruce, které jí svíraly hlavu, uvolnily svůj stisk a ta věc vyklouzla z jejích úst. Emílio zvrátil hlavu dozadu, zakryl si obličej rukou a divoce se rozplakal. Sarah se zvedla ze země a posadila se vedle něj na lůžko. Pokusila se ho dotknout, zlostně ale její ruku strhl ze své tváře a dál vzlykal do předloktí, kterým si zakrýval ústa a nos.

„Co je?“ zašeptala.

„Nic,“ řekl a vzlykal dál.

„Udělám všechno, co budeš chtít. Jenom mi řekni, co…“

„Ne,“ řekl a zavrtěl hlavou.

„Mám pokračovat?“

„Ne.“

„Co mám dělat, Emílio? Chceš jít ke mně?“

„Ne.“

„Prosím,“ žadonila, sama na pokraji pláče. „Co je?

Prosím, Emílio.“

„Potkal jsem otce,“ řekl. Stále si zakrýval rukou nos a ústa. Oči měl zavřené. Sarah čekala, co řekne.

„Je to Američan,“ řekl a znovu se rozplakal. „Kdo by si to pomyslel? Mezi Aztéky jsou kluci, kteří mají světlejší kůži než já, a mají v sobě španělskou krev a předky, které mohou vysledovat století zpátky. A já mám otce Američana.“ Pořád vzlykal, hruď se mu třásla pláčem a rukou si zakrýval tvář, po níž se mu koulely slzy. Prohnul se v zádech, zvedl hýždě a zastrčil ruku do zadní kapsy kalhot a vytáhl z ní kapesník a vysmrkal se. Sarah seděla vedle něj a mlčky ho pozorovala. Emílio si osušil oči a vysmrkal se, a pak kapesník zastrčil zase zpět. Sarah se na něj dívala a čekala, co řekne.

„Má v Mexiku taxislužbu,“ pokračoval Emílio. „V

městečku, odkud pochází má matka. Má ale jenom šest taxíků. Je to tam strašné, Sarah, oni tam…“ Několik vteřin přemýšlel. „Půlce věcí, kterou tam dělají, nerozumím. Je to Mexiko, a co já mám s Mexikem společného? Narodil jsem se tady v Los Angeles. A teď zjistím, že mám amerického otce, věřila bys tomu, Sarah? Bylo to, jako bych putoval v čase sto let zpátky. Mám strýčky a bratrance, kteří jsou…

obyčejní rolníci. Ježíšikriste, já…“

Znovu začal plakat, tentokrát si ale nezakryl tvář. Seděl na kraji lůžka, hlasitě vzlykal a slzy mu stékaly po tváři dolů. Za chvíli sáhl znovu pro kapesník.

„To jsem ale macho, co?“ usmál se kysele. „Brečím jako ženská.“

„Jako ženská,“ přikývla Sarah a chtěla ho pohladit po tváři.

„Ne, nech mě, nech mě…“ Zhluboka se nadechl. Ještě jednou se vysmrkal a ještě jednou se zhluboka nadechl.

Otočil hlavu a podíval se na ni. Vzal její ruce do svých. „V

letadle cestou zpět jsem se jí na to konečně zeptal… Proč jsi mi to neřekla, mami? Proč jsi mě nechala, ať si myslím, že můj otec… je… je… Já nevím, co jsem si myslel, že je.

Hezký obchodník? Že je to Mexičan, že musí být Mexičan?

Ona sem přišla z Mexika… Ona vždycky říkala, že chce, abych byl hrdý na svůj původ a jazyk, na to, že jsem chicano. Teď mi řekla, že nechtěla, abych se cítil zahanben.“

Krátce se zasmál, ten smích málem Sarah zlomil srdce.

„Zahanben,“ řekl a potřásl nevěřícně hlavou. „Když nejsem Mexičan a nejsem ani Američan, co potom kčertu jsem?

Tvrdili mi, že jsem chicano, jenom mě ale oblbovali kecy o cti a důstojnosti, protože já teď nevím, kdo jsem!“ Uchopil ji pevně za ruku a zadíval se jí zpříma do očí. „Tvůj táta si myslí, že jsem Pancho Villa,“ řekl třesoucím se hlasem.

„Pancho Villa, který přišel, aby mu ukradl dceru. Neví ale, že jsem Pancho Ninguno – Pancho Nikdo – a nemohu tě ukrást, i kdybych chtěl.“

„Nemusíš mě krást,“ řekla.

„Ne?“

„Miluji tě.“

„Já tě taky miluji. Sarah, moc se omlouvám… já to tak nemyslel.“

„Miluji tě, Emílio,“ opakovala.

Vzal ji do náruče a přitiskl ji k sobě. Několik dlouhých vteřin mlčela. Pak řekl: „Kdybych tak věděl, co mám dělat.

Chceš, abych z gangu odešel, já vím, že to chceš…“

„Ano,“ přitakala.

„Já vím. Když to ale udělám, když od Aztéků odejdu, co mi zbude?“

„Já,“ řekla.

„Ty,“ přikývl. „A když tě ztratím?“

„Neztratíš mě.“ Objala ho, vzala jeho tvář do dlaní a lehce ho políbila na ústa.

Pak se milovali. Dlouze a s obdivem se jeden druhého dotýkali. Prostěradlo bylo slané mořem slzí a slyšeli za oknem oceán narážející na mořský břeh a zvuk aut projíždějících po silnici. Té noci už žádný z nich nepronesl jediné slovo. Neměli potřebu jeden druhému něco říkat.

Mlčky a dlouze se objímali a oba věděli, že se pokusí neprohrát tohle všechno. Ze v tomhle strašlivém světě, ve kterém objevili jeden druhého, se o to prostě musí pokusit.

10

HLAVNI CHRÁMOVÁ LOĎ se klenula do výšky, okna z katedrálového skla prosvétlovalo měkké zářijové slunce.

Stěny byly polepeny tapetou se zlatým vzorem a třpytily se jako opravdové zlato, ozdobné sloupy se v hlavní lodi tyčily vzhůru ke kůru s varhanami. Nad presbytářem uzavírala ze všech stran oltář dřevěná, vyřezávaná ohrádka, na bílém ubrusu stály kolem oltáře pozlacené svícny. Na oltáři byl vystaven obrázek Panny Marie ve zlatém rámu a vysokými okny nalevo a napravo padalo šikmo dovnitř sluneční světlo zabarvené rudě, žlutě a modře. Na zdi vedle oltáře byl rukou psaný nápis: JESÚS HA RESUCITADO. Vlevo stála socha Ježíše oděného do červené róby, ruku měl zvednutou v gestu žehnání a na piedestalu pod ním ležely čerstvě nařezané květiny. Po jedné straně hlavní chodbičky stálo sedm chlapců, naproti nim sedm děvčat. Chlapci měli na sobě saka a vázanky, dívky dlouhé šaty a držely u pasu kytice květů. Emílio se Sarah seděli ve třetí řadě uprostřed jeho příbuzenstva.

„Těchhle čtrnáct dětí,“ zašeptal Emílio. „To jsou chambelanes, víš?“

„Co to znamená?“ zeptala se Sarah šeptem.

„Chambelanes? Nevím.“ Pokrčil rameny. „Jsou to prostě chambelanes,“ řekl a usmál se. „Jsou to všechno nejlepší kamarádi a kamarádky Katie. Ten vysoký teda ne, to je její bratr. Je jich čtrnáct, protože když k nim přidáš Katie, je jich patnáct – na oslavu jejích patnáctých narozenin. Chápeš?“

řekl a stiskl její ruku.

„Chápu,“ přikývla Sarah.

Měla na sobě béžový kostýmek a hlavu měla zakrytou šálem. Když se pro ni stavil doma, zeptala se ho, jestli potřebuje šál, a on odpověděl, že to opravdu neví, protože katolická církev každou chvíli mění své předpisy. Sarah řekla, že si jej raději pro všechny případy vezme. Vypadala v tom šálu nádherně, přesně jako dívky na fotografiích v módních magazínech, které viděl v pracovně jejího otce.

Sešel z mezipatra, aby si s ním potřásl rukou, a Emílio si v duchu řekl, že udělal moc dobře, když věnoval takovou pozornost tomu, jak se toho dne oblékl. Modrý oblek, bílá košile, pruhovaná rypsová vázanka. Univerzitní student, který si přijel vyzvednout svou přítelkyni. „Jak se máte, doktore Lassitere?“ zeptal se, dobře pamětliv toho, že mu má tentokrát říct doktore Lassitere. Když opouštěli byt, její otec jim řekl, ať se dobře baví.

„Až se objeví Katie, přijde se svou kmotrou,“ zašeptal Emílio. „Ne se svou skutečnou kmotrou, tahle bude její kmotrou jenom pro tenhle obřad. Rozumíš?“

„Rozumím,“ řekla Sarah.

„Je to pro každou mladou dívku velmi důležitý obřad.“

Kostelem se nesl šepot. Hosté začali otáčet hlavy ke dveřím v postranní lodi. Na kůru začaly hrát varhany a v prostoře mezi sloupy zazněl sytý baryton.

„Toho si zaplatili,“ zašeptal Emílio.

„Koho?“ zeptala se Sarah.

„Toho chlápka, co zpívá.“

Katie a její madrina vešly otevřenými dveřmi dovnitř.

Měla na sobě dlouhé bílé šaty a připomínala nevěstu, až na to, že na hlavě měla místo závoje věneček z květů. Zářivě se usmála na hosty stojící v kostelních lavicích po obou stranách chodbičky a pak s dlaní položenou na předloktí své kmotry prošla uličkou tvořenou třinácti kamarády a jejím starším bratrem. Emílio sevřel Sarah ruku a ona jeho stisk opětovala.

Kněz čekal u oltáře, a když se k němu Katie s kmotrou přiblížily, vystoupil kupředu a požehnal jim. V kostele se najednou rozhostilo ticho. Varhany přestaly hrát a zpěvák zmlkl a vzduch byl plný napjatého očekávání.

„Catalíno Diázová,“ řekl kněz. „Esta hoy para consagrar…“27 Kolem kostela projíždělo v tu chvíli v paprscích zářijového slunce červené auto.

„…tus quince aňos y perdirle a Dios que siempre le seas fiel a El…“28 Za volantem vozu seděl El Tigre. Na vedlejším 27Jseš tu dnes, abys posvětila…

28. . svých patnáct let a slíbila Bohu, že navždy zůstaneš věrná…

sedadle – seděl Hugo, prezident Los Espiritus, a hleděl na kostel a jeho dvě věže zakončené kříži.

„…y a la iglesia…“29 odříkával kněz.

Auto zpomalilo a pak projelo krokem kolem kostela.

„…en cada paso de tu vida,“30 říkal kněz.

DŮM, VE KTERÉM ŽILA RODINA JEHO

BRATRANCE, ležel hned v sousední ulici. Byl celý ze dřeva, podobně jako ten, v němž bydlel Emílio s matkou, byl jen natřený zářivě modrou barvou s tmavě modrými rámy a malým pozemkem obehnaným plůtkem z bílých, zašpičatělých latěk. Když kráčeli po chodníku vedoucím k zadní části domu, Sarah zaslechla zvuk kytar a smích lidí uvnitř, cinkání ledu ve sklenicích.

„To jsou určitě nejbližší příbuzní a přátelé Katie,“ řekl Emílio. „Moje matka měla přijít také, drží ale smutek za babičku a nezdálo se jí to vhodné. Matka Katie – moje tetička Dotty – chtěla oslavu zrušit, víš, je to ale příliš významná událost, když má děvče patnáct let. Myslím si, že matka měla přijít, je to ale její věc, víš? Jí tě představím později,“ řekl a na okamžik se zarazil. „Když budeš chtít.“

„Ano, samozřejmě,“ přikývla Sarah a zničehonic zůstala stát na chodníku. „Emílio,“ řekla. „Já mám hroznou trému.“

„Ale ne,“ uklidňoval ji. „Vůbec ničeho se neboj.“

29… jemu i církvi…

30. . na každém kroku ve svém životě.

Nevěděla, co od toho všeho má očekávat. Milovat Emília byla jedna věc, kostel byl ale plný jeho mexických příbuzných a přátel a ona nevěděla, jak se bude cítit mezi takovou spoustou losangeleských chicanos. Předtím v kostele se vůbec poprvé v životě cítila jako příslušnice nějaké menšiny – světlovlasá a modrooká, seděla uprostřed lidí všech možných odstínů snědé pleti, všichni měli tmavé vlasy a tmavé oči. Trochu ji uklidňovalo, že vedle ní sedí Emílio, celý čas jí ale bylo trochu úzko, sledovala ceremoniál, kterému nerozuměla, a když se Katie blížila k oltáři, všude kolem sebe slyšela hlasy ve španělštině plné obdivu. Katie byla překrásná, Sarah by dala všechno na světě, kdyby mohla mít stejně lesklé vlasy a zářící oči jako ona, vždycky si myslela, že její vlasy jsou příliš vybledlé a matné a její oči mdlé a jako bez života. A teď, když kráčela po chodníku na dvorek domu plného hlasů hovořících Španělsky, když věděla, že bude za malý okamžik představena Emíliovým příbuzným, cítila něco podobného, co podle ní cítili jeskynní muži choulící se u ohně a zírající do okolní tmy, strach z neznámého, stejně hmatatelný jako nejistota a rozechvělost, které teď prosákly celým jejím tělem. Jak řekla Emíliovi, měla nohy jako z kamene a bylo to tak.

Obešli roh domu a zamířili na dvůr. Byl plný lidí, mohlo jich být možná padesát a v paprscích slunce se na nich všechno jen lesklo. Vedle improvizovaného baru postaveného v koutě dvora seděli na židlích dva muži a hráli na kytary. Všude bylo plno květin, žlutých, červených a bílých a stejně pestrých jako šaty, které na sobě měly ženy postávající na dvoře. Muži hráli „Cielito Lindo“, Sarah píseň poznala a hned se cítila lépe. Když zamířili přes dvorek k baru, oddělil se od skupiny lidí, s nimiž předtím hovořil, muž, který vypadal jako Indián. Rozevřel náruč a vykročil k nim. Měl na sobě černý oblek, bílou košili a pod krkem uvázanou černou stužku. V opáleném obličeji mu zářily bílé zuby.

„Emílio,“ usmál se. „Bienvenida.“31

Emílio mu stiskl ruku. „Děkuji, strýčku Lou,“

odpověděl. „Sarah, tohle je můj strýc Luis Díaz, naučil mě všechno, co vím o autech. Strýčku Lou, tohle je Sarah.“

„Milá mladá dámo,“ řekl Luis. „Vítám vás v mém domě.“ Sevřel její dlaň ve svých rukou. „Viděla jste mou dceru?“

„Ano,“ přitakala Sarah.

„V kostele? Byla krásná, verdad?“

„Ano, velmi krásná.“

„Vypadá jako nevěsta. Opravdu. Realmente como una novia. Tohle je pro nás velmi důležité… pro nás Mexičany.

Víra. Náboženství, chápete? Muy importante, víte? Jiné španělské komunity… Kubánci, Jihoameričané, Portorikánci, patnácté narozeniny jsou velmi důle…“ Otočil se k Emíliovi. „Jak se řekne evento social?“ zeptal se.

31 Pěkně vítám.

„Společenská událost,“ řekl Emílio. „Sí, gracias. Pro nás je také velmi důležitý tanec, zpěv. Ale náboženství… j e.

ještě důležitější. Nejdůležitější ze všeho. Vy to nemáte?

Když je děvčatům patnáct?“

„Ne,“ řekla Sarah.

„Ach, to je zlé,“ podivil se Luis. Soucitně potřásl hlavou a úsměv z jeho tváře na okamžik zmizel. Pak se ale usmál znovu a ohromil ji svými zuby. „Tak, pojďte!“ vyzval je.

„Bavte se! Jezte, pijte, veselte se! Emílio, proveď svou přítelkyni po dvoře.“ Rozevřel náruč a ukázal jednou rukou k baru a stolu plnému jídel. „Vítejte v mém domě, seňorita.“

„Ahoj, Emílio,“ zakřičel Manuel a přiběhl přes celý dvůr k nim. Měl na sobě pro něj nezvyklé sako a vázanku, vrhl se na Emília a objal jej pažemi a čekal, až mu rozcuchá vlasy.

Emílio ho nezklamal.

„Hej, Manueli,“ zvolal a podržel chvíli svou dlaň na temeni jeho hlavy. „Sarah, chtěl bych ti představit svého velmi dobrého přítele… který je navíc čirou náhodou taky můj bratranec. Manueli, tohle je Sarah.“

„Nazdar, Manueli,“ pozdravila Sarah.

„Ahoj. Už jsi koupil to auto, Emílio?“

„Ještě ne,“ řekl Emílio. „Mluví o té rivieře, o níž jsem ti říkal.“ Otočil se k Sarah.

„Svezeš mě, až si ji pořídíš?“ zeptal se Manuel.

„Až si ji pořídím, u Simona,“ řekl Emílio. „Kde je tvá sestra? Kde je la quinceaňeara?“ Rozhlédl se po dvoře, zahlédl Katie, jak stojí v kruhu svých přítelkyň, a zavolal na ni: „Ahoj, Katie, co se to tu děje? Někdo pořádá večírek?“

Katie se k němu otočila a usmála se od ucha k uchu. V

ruce držela sklenici vína. Usrkla z ní a pak se přes dvůr vydala k nim.

„Ahoj,“ řekla a objala Emília a natáhla ruku k Sarah.

„Jsem moc ráda, že jsi přišla.“

„Doufám, že nepiješ alkohol,“ pokáral ji Emílio.

„To je víno“ odvětila Katie vzdorně. „Tatínek mi řekl, že si trochu mohu vzít.“

„Je jí patnáct let,“ řekl Emílio. „A už chlastá. V téhle rodině je to běžné, Sarah, varuji tě…“ Ucukl na stranu, aby se vyhnul Katině políčku. „Pomoc, Sarah, je pěkně útočná!“

„Já ti dám, že chlastám,“ zasmála se Katie. „Dej raději napít Sarah. Sarah, co si dáš? Emílio, nebud takový osel a přines jí něco.“

PRVNÍ MUKA PŘEDSTAVOVÁNÍ a seznamování se s příbuzenstvem pro ni proběhla kupodivu hladce a ji velmi udivilo, jak příjemně se k ní všichni chovají. Byla to ale oslava jako každá jiná, bez ohledu na všechny ty hlasy hovořící Španělsky (aquí habla espaňol), na nápadně snědé tváře, široké, ploché nosy, tmavé vlasy a oči. Smích se ozýval odevšad a veselí bylo nakažlivé. Sarah požádala Emília, aby jí přinesl sklenici bílého vína, a ona připila Katie k patnáctinám a pak byla představena jeho tetě, která se jmenovala Dorotea, které však každý, včetně jejího manžela, říkal Dotty. Potom ji obklopil dav Emíliových příbuzných, kteří se sem, jak se zdálo, sjeli z celé jižní Kalifornie, všichni přímo dychtili po tom, aby se seznámili s jeho děvčetem, a všichni byli potěšeni, že sem přišla, aby se zúčastnila téhle oslavy.

A teď hleděla do tváře Emíliovy matky v obývacím pokoji domu. Všude na stěnách visely obrázky s náboženskými výjevy. Hodiny vytrvale tikaly a minuty, které zbývaly do zářijového soumraku, rychle uplývaly.

Emíliova matka na sobě měla smuteční šaty. Kouřila cigaretu. Sarah vůbec neočekávala, že bude kouřit. Netušila, komu bude vlastně představena. Strhané a vrásčití mexické ženě, která nosí od studny vodu? Alícia Mendézová vypadala velmi americky, když tak potahovala z cigarety.

Její původ prozrazoval jen její španělský přízvuk.

„Řekl vám Emílio, proč jsem nebyla na tom ceremoniálu?“

„Ano,“ přikývla Sarah. „Upřímnou soustrast, paní Mendézová.“

„Gracias,“ řekla Alícia a přikývla. Seděla naproti nim v křesle, hlavu zabořenou do krajkového přehozu opěradla.

Emílio se Sarah seděli vedle sebe na pohovce a hleděli jí do tváře. „Myslím, že jsem tam mohla jít,“ řekla. „Asi by to ale nebylo správné. U mé sestry to je něco jiného, tohle byly patnáctiny její dcery.“ Potáhla ještě jednou z cigarety a pak se zeptala: „Jak to Katie slušelo?“

„Byla překrásná,“ řekla Sarah.

„Ano, je to krásné děvče. Jsou jako bratr a sestra, tihle dva,“ ukázala na Emília a přikývla. „A k tomu Manuel…

ach! Chodí za Emíliem jako štěňátko.“ Znovu potáhla z cigarety a dodala: „Škoda že jsem ji neviděla.“ Potřásla hlavou. „Nebylo by to ale správné. Líbilo se vám to?“

zeptala se.

„Ano, velmi,“ přikývla Sarah.

„Vaše víra něco podobného nezná? Presentación?“

„Ne.“

„K jaké církvi patříte?“

„Jsem presbyteriánka.“

„Věříte v Ježíše?“

„Ano.“

„Jste hodně nábožná?“

„Občas chodí kostela,“ vložil se do rozhovoru Emílio a zeširoka se usmál.

„Jak dlouho se znáte s Emíliem?“ zeptala se Alícia.

„Jenom krátce,“ odpověděla Sarah.

„Seznámili jste se ve škole?“

„Ano, ve škole.“

„Chodíte do stejné třídy?“

„Ne, budeme ale v červnu společně končit.“

„Půjdete na vysokou?“

„Ano.“

„Řekněte to tomuhle,“ ožila Alícia. „Měl by jít na vysokou taky, nemyslíte?“

„Sí, lo creo,“32 řekla Sarah.

Alícia se překvapeně obrátila na Emília. „Ona mluví Španělsky?“ řekla. A pak otočila hlavu k Sarah. „Tu hablas espaňol?“

„No, no,“ bránila se Sarah. „Solo poquito.“33

„Ne, mluvíš velmi pěkně,“ řekla Alícia a pak se otočila k synovi. „Habla muy bien, Emílio,“ řekla a s úsměvem přikývla. „Neřekljsi mi, že mluví Španělsky.“

VEČÍREK V DOMÉ DÍAZOVÝCH byl toho odpoledne pouze pro příbuzné a blízké přátele rodiny. Oslava v tanečním sále na Camino Real ve Venice v sobotu večer byla mnohem větší a pompéznější. Zatímco odpoledne se jedly pouze senviče a pily se nealkoholické nápoje, víno a pivo, večer bylo k mání také šampaňské a tvrdý alkohol, tacos, tortilly s nádivkou, enchiladas, plněné kukuřičné placky s paprikou, tostados, chlebíčky se šunkou a sýrem, quesadila, kukuřičný chléb se sýrovou náplní, mole de guajalote, krocan s ostrou omáčkou, tamales, plněné kukuřičné listy, hovězí s rýží, vepřové s bramborovou kaší, papája, pomeranče a ananas a samozřejmě fazole – horké fazole, fazole na studeno, fazole s nejrůznějšími omáčkami, kořeněné fazole, fazole s bylinkami, fazole s přílohou i bez ní vystavené na nádherných tácech a miskách na dlouhých stolech zakrytých bílými ubrusy. Zatímco toho odpoledne 32 Ano, to si myslím.

33 Jenom trochu.

postavil starší bratr Katie na dvoře domu improvizovaný bar, večer byli hostům k dispozici celkem tři barmani a mezi stoly a po tanečním parketu roznášely jídlo dvě desítky číšníků. Odpoledne nahradili hudbu dva muži s kytarou, kteří hráli oblíbené mexické písničky, večer tu byl šestičlenný band a jeho repertoár obsahoval všem dobře známé skladby, jako „La Chachalaca“ a „El Jarabe de la Botella“ i staromódní „Cieliti Lindo“. Mexické melodie ale hudebníci prokládali hlasitým a nepříliš kvalitním rokenrolem a jekot elektrických kytar byl tak mohutný, že málem rozhýbal girlandy visící v sále ze stropu. Byly rudé a žluté a zelené a na bílých stužkách visely ručně psané vzkazy vyvedené jasně červeným písmem, na nichž stálo: FELICIDAD!

FELICES

QUINCE!

FELIZ

COMPLEAŇOS! 34

Po vyleštěném parketu se proháněly děti a klouzaly se.

Kdykoli band zahrál waltz, roztočila se pod stropem veliká koule polepená tisíci stříbrných plíšků, která odrážela do sálu barevná světla reflektorů, jež na ni byla namířena.

Příbuzní a známí zdravili jeden druhého, objímali se a líbali.

U stolů seděli muži a ženy a pili a jedli a bavili se Španělsky a anglicky s tolika různými přízvuky, kolik bylo v sále různých odstínů pleti. A byli tu samozřejmě Aztékové, ostře se odlišující od ostatního davu a zároveň tvořící jeho nedílnou součást, nápadní tím, jak všichni drželi spolu.

34 Hodně štěstí, všechno nejlepší k patnáctinám.

Právě to je oddělovalo od davu a vytvářelo kolem nich auru odlišnosti. Všichni si vzali saka a vázanky, tvářili se slavnostně a také se tak cítili a k Sarah se všichni bez výjimky chovali velmi srdečně.

Tančila s nimi, nejdříve s Césarem, který byl nesmírně lehkonohý tanečník a který imitoval evropský způsob tance s takovou přesností, že byl autentičtější než originál, a pak s Espaňolem, jenž s ní celý čas hovořil Španělsky a v caló, z něhož rozuměla pouze třetinu, a nakonec s Carlosem, kterého na fiestě viděla vůbec poprvé, vysokým, mlčenlivým mladíkem, který mezi ní a sebou udržoval při tanci téměř půlmetrovou vzdálenost, a Sarah měla velké potíže smířit se s tím, že všichni jsou členy gangu. Ze všeho nejvíce na ni ale učinil dojem fakt, že všichni drží spolu, i to, jak si jeden z druhého dokázali dělat legraci a jak se tomu pak společně smáli, jak si navzájem rozuměli v každé maličkosti, jak jeden druhému pomáhali a dávali všem najevo, jak hrdí jsou na svou odlišnost a pocit sounáležitosti.

Přijali ji srdečně a bez výhrady – byla přece Emíliovou dívkou, a tudíž si zasloužila úctu i projevy nejvyšší pohostinnosti. Obávala se, že si o ní César myslí, že je při tanci trochu nemotorná, za tanec jí ale několikrát za sebou poděkoval a pak ji odvedl ke stolu, u něhož seděl Emílio s ostatními a pil whisky. Poděkoval i samotnému Emíliovi a řekl mu, že Sarah skvěle tančí. Emílio byl nesmírně polichocen, vyskočil od stolu a podržel jí židli, aby si mohla sednout, zatímco se Espafiol uklonil až k pasu a zeptal se jí Španělsky, zda by mu mohla věnovat příští tanec. Dýka byl velmi opilý, celý večer tančil s vášnivou černovlasou dívkou, která mu nakonec dala vale, když zjistila, že se sotva drží na nohou. Požádal pak o tanec Sarah a ona přikývla, jenomže v té chvíli mu Carlos potichu řekl, ať se posadí a zkusí trochu vystřízlivět, a nabídl se jí naopak sám.

Přesně tak to řekl: „Smím prosit namísto něj?“ Podezřívalo ho, že tuhle větu přeložil, tak jak byla, ze španělštiny.

Potom tančila s Emíliem a cítila, jak z něj nepatrně táhne whisky, otáčející se koule nad jejich hlavami vysílala do všech stran barevné odlesky na vyleštěnou podlahu a na stoly zakryté ubrusy, cítila se šťastná a zároveň v bezpečí a přemýšlela nad tím, zda udělala dobře, když mu řekla, aby gang opustil – jen stěží jí to připadalo jako gang – byl to přece klub a představoval nedílnou součást jeho života.

Když se při tanci přiblížili ke stolu, za nímž seděli Aztéci, kteří popíjeli whisky a hlasitě se smáli, Dýka zavolal: „Hej, Emílio!“ A udělal prsty znamení písmene vé.

„Hej, Dýko!“ odpověděl Emílio a udělal totéž.

Dýka ztěžka vstal a odpotácel se na parket. Chvíli nemotorně poskakoval kolem Emília a Sarah, pak mu poklepal na rameno a řekl: „Chci si zatančit s tvým děvčetem, Emílio.“ Sarah se ho pustila a čekala, až ji Dýka uchopí, Emílio se zeširoka usmíval. Dýka ale namísto toho začal tančit s ním. César se u stolu mohutně zařehtal a ostatní se k němu přidali. Emílio přidržoval Dýku, aby nespadl, a otočil se přes rameno k Sarah: „Půjdu s ním na chvíli na vzduch,“ řekl.

„Co se děje?“ zeptal se Dýka a přihlouple se usmál. „Ah quiubole, co je?“

„Pojď, půjdeme na chvíli ven, ano?“ řekl Emílio. Otočil se k Sarah. „Budu hned zpátky,“ slíbil.

„Půjdu s tebou,“ navrhla Sarah.

„Dobrá,“ řekl Dýka a chytil se Emília jednou rukou kolem ramen. „Pojď s náma, Sarah. Deme na vzduch.“

„Já půjdu s váma taky, Emílio,“ přidal se Manuel, který se zničehonic objevil po jeho boku. Byl rudý v obličeji a oči měl navrch hlavy a poskakoval z nohy na nohu.

„Ne, ty zůstaneš tady,“ rozhodl Emílio.

„Ach jo, no tak, Emílio.“

„Ty zůstaneš tady.“

„Kruci,“ zaklel Manuel, pak si ale uvědomil, že to Sarah slyšela, sklonil zahanbeně hlavu a začal honit po parketu holčičku v růžových šatech. Z míst, kde seděl band, se právě ozvala „La Cucaracha“, další stará známá skladba, a hosté začali pochvalně tleskat a křičet. Parket byl najednou plný lidí a Emílio se Sarah se mezi nimi prodírali ke vchodu a oba přidržovali Dýku z jedné strany. Sešli po schodech dolů na ulici a ven za nimi vylétl ze dveří refrén skladby. Na chodník dopadalo světlo ze schodiště, ulice byla tichá a opuštěná a tmavá, až na kruh svěda ze svítilny před nimi.

Nedaleko svítilny parkoval červený vůz.

„Musím se vyčurat, Emílio,“ řekl Dýka.

„Pšt, je tu dáma,“ umravňoval jej Emílio.

„Strašně moc se potřebuju vyčurat.“

„Pak jdi za roh,“ řekl Emílio. „Jak to, že ses takhle opil, člověče?“

„Kdo je opilý?“

„Hned se vrátím,“ otočil se Emílio k Sarah. „Pojď, Dýko.“

„Ando pedo,“ řekl Dýka. „Máš pravdu, jsem opilý.“

„To teda jseš,“ souhlasil Emílio a přehodil si Dýkovu paži přes rameno a pustil se s ním k prázdné parcele na druhé straně ulice. Dýka se začal hihňat.

„No tak, no tak,“ konejšil jej Emílio. „Semhle, ano, je tu tma a klid.“

„Dobře, Emílio,“ přitakal Dýka.

„Počkám na tebe vepředu pod schody se Sarah.“

„Dobře, Emílio.“

„T ak jo?“

„Dobře, Emílio.“

Emílio se zasmál a vrátil se zpět ke vchodu do sálu, kde na něj čekala Sarah.

„Ahoj,“ pozdravil.

„Ahoj.“

„Bavíš se dobře?“

„Ach, ano.“

„Výborně.“

Přistoupil k ní a objal ji.

„Miluji tě,“ řekl.

„Já tě taky miluji.“

„Líbí se mi ten šál.“

„Je to jenom obyčejná věc.“

„Líbí se mi, jak v něm vypadáš,“ řekl a políbil ji. Z

druhé strany budovy se ozval Dýka: „Emílio?“

„Ano, Dýko?“

„Nemohu najít zip,“ kňoural Dýka.

Emílio a Sarah se začali smát.

„Emílio?“

„Ano, Dýko?“

„Slyšíš mě?“

„Slyším tě.“

„Nemohu najít zip.“

„Dobrá, Dýko.“

„Už ho mám,“ řekl Dýka. „Emílio, už je to v pořádku, už jsem ho našel.“

„Tak dobrá.“

„Jo,“ křikl Dýka.

Po prázdné ulici přejel autobus, z výfuku mu vylétl oblak kouře. Autobus odhrkotal za roh a zmizel. V ulici se znovu rozhostilo ticho. Emílio v tom tichu políbil Sarah. Uslyšeli, jak band nahoře opět začal hrát, tentokrát rokenrol.

„Emílio?“ zavolal Dýka.

„Ano, Dýko,“ odpověděl Emílio a zasmál se.

„Emílio, seš můj kamarád?“ zeptal se Dýka. „Sme bráchové, viď?“

„Ano, Dýko.“

„Carnales,“ řekl Dýka.

„Ano, carnales.“

„Carnales,“ zamumlal Dýka a začal se zapínat.

Otočil se a zašilhal opile směrem k chodníku, když se zničehonic vynořili před ním – Hugo a El Tigre. Oba měli na sobě hnědá saka z popelínu a na náprsní kapse nápis Los Espiritus, vyšitý bílou nití. El Tigre držel v ruce zkrácenou násadu od smetáku. Hugo měl v pravé ruce anténu z auta.

„Emílio!“ vykřikl Dýka, násada od koštěte ale již opsala ve tmě krátký oblouk a přistála mu na rameni.

Na chodníku za rohem budovy zaslechl Emílio jeho hlas a poznal, že volá o pomoc. Nechal Sarah stát na chodníku a rozběhl se k místu, kam předtím přivedl Dýku. Sarah se polekala, rozběhla se ale za ním. Když dorazili na roh budovy, Emílio byl o několik kroků před ní. Oba zahlédli Dýku, jak zápasí se dvěma ozbrojenými mladíky. Otevřela oči dokořán a zaječela ze všech sil, aniž ve skutečnosti chtěla. Jeden z mladíků udeřil v tu chvíli Dýku dřevěnou tyčí, druhý jej bil přes obličej a ramena dlouhým, lesklým drátem, který používal jako bič. Hleděla s hrůzou v očích, jak Emílio běží k nim a vrhá se na záda toho, který byl blíž, vysokého mladíka s hnědou tváří, který měl kolem čela uvázaný rudý šátek. Druhý mladík, ten, který držel v ruce tyč, měl hustý černý vous a kolem čela modrý šátek. A zahlédla, že na náprsních kapsách saka měli oba vyšitý bílý nápis – Los Espiritus.

V tanečním sále vystřídala rokenrol další mexická skladba. Slyšela smích a hlasy mnoha lidí. Nahoře byla spousta lidí a bouřlivá oslava, před ní prázdná parcela, na níž se bezmocně potácel Dýka, zatímco Emílio se pokoušel zadržet rány dvou mladíků, kteří vypadali, jako by ho chtěli zabít. Nemohla uvěřit tomu, co vidí, nikdy v životě ničemu podobnému nepřihlížela. Chřípí se jí chvělo strachem, oči měla zeširoka otevřené a znovu zaječela. Z hrdla se jí vydral táhlý jekot, který pronikl hudbou canacuy jako tenký pramínek krve.

Dýka se ocitl na zemi. El Tigre teď zasáhl násadou smetáku také Emília. Zapotácel se, přepadl pozpátku přes Dýku a přistál na záda, zatímco ho Hugo sekl anténou. Sarah znovu zaječela a Hugo se otočil přes rameno a zasyčel: „Piruja! Sklapni, děvko!“ Zvedl nohu, aby Emília nakopl, ten jej ale uchopil oběma rukama za botu a vší silou jí trhl a Hugo se zapotácel. Na Emília teď zaútočil El Tigre, Sarah se mu ale vrhla do cesty, vycenila zuby a vztáhla proti němu prsty ohnuté jako pařáty. El Tigre ji udeřil pěstí zboku do hlavy a ona se zapotácela, klesla na kolena a zanaříkala bolestí. El Tigre se pak otočil k Emíliovi a zvedl násadu smetáku, kterou držel v pravé ruce. Sarah zalapala po dechu – v Emíliově ruce zahlédla vystřelovací nůž. Ještě před malou chvílí v té ruce nebyl, objevil se v ní náhle a jako nějakým kouzlem, čepel vystřelila s tichým cvaknutím ven.

„Emílio, ne,“ zašeptala.

Pokud ji slyšel, rozhodl se ji neuposlechnout. Opsal s nožem proti hrudníku El Tigreho bleskurychlý oblouk. Za špičkou nože, kterým mu roztrhl tričko, se okamžitě objevila rudá krev. El Tigre o krok ustoupil a chytl se rukou za tričko. Podíval se na své prsty, uviděl na nich krev a zbledl.

Hugo se mezitím postavil na nohy, zvedl ze země anténu a začal jí máchat před sebou a postupovat krok za krokem kupředu. Špička antény pokaždé se zasvištěním opsala dlouhý půlkruh. Emílio před sebe vztáhl ruce, aby si chránil obličej a anténa mu rozsekla dlaň pravé ruky.

Z ulice za sebou zaslechl, jak na ně volá César: „Dýko?

Kde k čertu jste? Emílio?“

„Tady, Césare!“ vykřikl Emílio.

Hugo a El Tigre se na sebe rychle podívali a okamžitě se dali na útěk. Emílio se zahleděl na rozsekutou dlaň, zamumlal cosi, čemu Sarah nerozuměla, a začal je pronásledovat.

„Emílio!“ vykřikla a rozěhla se za ním do tmy. César se na chodníku rozhlédl zmateně nalevo a pak napravo, a pak uslyšel Dýku, jak sténá v koutě prázdné parcely, a rozběhl se tím směrem. Shora ze schodiště slyšel, jak band hraje Adelitu. Dýka se choulil u zdi budovy. César se nad ním sklonil a obrátil ho na záda. Pravou tvář měl rozseknutou odshora až dolů. Jednu půlku obličeje měl celou zalitou krví.

„Maria purisima,“35 zašeptal César a pak rychle zvedl hlavu a zadíval se směrem, odkud uslyšel, jak se zabouchly dveře nějakého auta. Zahleděl se do tmy. Vedle pouliční lampy naskočil motor červeného vozu a na asfaltu zakvílely pneumatiky. César vytáhl z kapsy kapesník a pokusil se zastavit proud krve, který se Dýkovi řinul z rány. Pak zakřičel přes rameno: „Hej! Pojďte sem někdo! Espaňole!

Carlosi!“ Dotkl se opatrně Dýkovy tváře a zeptal se: „Kdo ti to udělal?“

„Los Espiritus,“ zanaříkal Dýka.

„Kdo z Los Espiritus?“

„Hugo a El Tigre.“

„Zasraní parchanti!“ vykřikl César a podíval se na kapesník nasáklý krví. Aztéci se konečně objevili na schodech, vyhrnuli se na chodník a spěchali k němu. V

patách hned za nimi běžel malý Manuel.

„Co se stalo?“ zeptal se. „Ah quiubole?“

„Sem!“ křičel César. „En el lote vacío! Na tu prázdnou parcelu!“

Po schodech sbíhali další lidé – starší muži a ženy, otec Katie a Katie sama. Rozběhli se za Aztéky na parcelu, kde César pomáhal Dýkovi na nohy. Tomu někdo přiložil ke tváři bílý ubrousek, který okamžitě nasákl krví. Katie se odvrátila a z hrdla se jí vydral zděšený výkřik. Manuel poskakoval vedle ní způsobem, jakým poskakují malé děti, 35Nejsvětější Panno

když nevědí, co mají udělat, když nevědí, jestli se bojí, nebo jsou bez sebe vzrušením. Ulicí k nim se právě vraceli Sarah s Emíliem. Manuel se vrhl k nim.

„Měli s sebou káru, a tak zdrhli,“ řekl Emílio Césarovi.

Lapal po dechu a hlasitě supěl. „Byli to Hugo s El Tigrem.“

„Já vím,“ řekl César a zlověstně dodal: „Máme tu práci.“

„Krvácí ti ruka,“ upozornila Sarah Emília.

„To bude v pořádku,“ prohlásil. „Jdi dovnitř.“

Vzala jeho ruku do dlaní a pak si sundala z hlavy šál a začala jej omotávat kolem rány, jako by to byl obvaz. Krev potřísnila šál i sukni a slyšela, jak César říká něco ostatním, tichým šepotem, z jeho hlasu ale zněl bez jakýchkoli pochyb vztek. Ten hlas neustále sílil a vztekle syčel do tmy.

„Tady ve Venice,“ řekl. „Odvážili se nás napadnout přímo tady. No dobrá. Spočítáme to těm parchantům. Tohle je jejich konec. Když by jim prošlo tohle, začali by si myslet, že nám můžou srát na hlavu. Dnes v noci jim ukážeme.“

Když obvazovala Emíliovi ruku, vzpomněla si, jak s Césarem tančila a jak se přitom pohyboval se starosvětskou grácií. Jeho hlas zněl teď zcela jinak, než když jí předtím děkoval za tanec. Tančí skvěle, Emílio, a pak úsměv na hezké tváři, kterou teď zkřivil vztek. „Jdeme.“

„Katie, řekni někomu, ať ho odveze domů!“ křikl Emílio.

„Nikam nechoď!“ přikázala mu Sarah.

„Zavolám ti později,“ odvětil Emílio.

„Nikam nechoď, Emílio.“

Podíval se na ni. Nejdříve neříkal nic, a potom pronesl ostře a jasně hlasem, který se velmi podobal Césarovu: „Jsem Azték.“

„Emílio!“ zavolal César. „Vámonos.“

Podíval se dlouze na ni a pak řekl: „Já přijdu.“ Otočil se a rozběhl se do tmy. Chodník se rychle vyprázdnil, Aztékové se vyřítili do noci a hosté se začali vracet po schodech nahoru do sálu, šeptali si cosi Španělsky a Sarah najednou ze všech stran obklopila tma. Dívala se na Emília, jak kráčí s ostatními k místu, kde zaparkoval svůj vůz. Katie ji opatrně uchopila za ruku.

„Sarah?“ řekla. „Pojď.“

Němě přikývla. Zaslechla, jak o kus dál v ulici zaklaply dveře auta a jak naskočil motor vozu. Slyšela, jak se zavírají dveře dalších aut a jak jejich motory postupně nabírají otáčky. Auta se rozjela ulicí kolem budovy, v níž Katie slavila své narozeniny. Hleděla za nimi, dokud jí nezmizela z dohledu, jejich zadní světla ztrácela postupně ve tmě, a potom následovala Katie nahoru.

Na chodníku nakonec zůstal jenom malý Manuel, jenž zíral do tmy a hleděl za auty, která v tu chvíli už nemohl vidět. Pak se vydal po schodech nahoru také a na ulici nezbyl už nikdo. Band v sále začal znovu hrát.

11

UŽ TAM PŘEDTÍM BYL, už tam byl předtím mnohokrát, tohle místo mu bylo důvěrně známé, tyhle tváře, bráškové scházející se ve svitu lamp, které se používají za hurikánů. Jeho strýček Lou řekl Sarah, že tenhle ceremoniál je velmi důležitý pro Mexičany, a tenhle večer se tu jednalo taky o jistý druh ceremoniálu, rituálu, jehož se předtím účastnil již mnohokrát. Bylo mu třináct, když zakládali klub, no, téměř čtrnáct, to znamená, že tyhle chlapce zná téměř čtyři roky, posedávají kolem ve svitu lamp, jejich stíny se strašidelně mihotají na zdech opuštěné garáže. Pozoroval je a pod šálou, z níž mu Sarah udělala improvizovaný obvaz, mu prosakovala krev, jeho krev. „Tajemství všech tajemství,“ řekl strýc Albérico v den pohřbu. „Masky,“ řekl také. Pozoroval tváře druhých chlapců a vůbec poprvé za celý ten čas, co je znal, přemýšlel, co se skrývá za těmihle maskami, jaká tajemství uzavřeli ve svých hlavách a srdcích, tajemství, která nesdílejí s ostatními brášky.

Carlos, vysoký a slavnostně se tvářící, s hlasem vážným jako obvykle, se sklonil nad Dýkou, který si k obličeji přidržoval hadr nasáklý krví.

„Budeš potřebovat doktora,“ upozornil ho.

„Ne, myslím, že to přestává,“ řekl Dýka, zahleděl se krátce na hadr ve své ruce a pak si jej znovu přiložil k tváři.

„Chci tady mít všechno,“ přikázal César. „Vytáhněte bouchačky! Půjdeme na ně se vším, co máme!“

Emílio se díval, jak Carlos a další dva Aztéci jdou ke skrýši se zbraněmi v rohu garáže.

Kolikrát už tomu tak bylo, pomyslel si. Kolikrátjsme už zvedali prkna v podlaze a vyzbrojovali se před bitvou proti nepříteli, ať už to byl kdokoli té noci či dne? Kolikrát?

„Myslí si, že si mohou zahrávat s naší ctí,“ řekl César.

„Myslí si, že mohou přijít v den, kdy Katie slaví svou presentación, a rušit náš večírek, otravovat nás… ale to se zatraceně mýlí.“

Vzpomněl si, co mu Mike řekl těsně předtím, než odletěl do Mexika. „César vám vtlouká do hlavy spoustu hovadin o tom, co znamená být chicano, tváří se, že jediný způsob, jak si zachovat čest a důstojnost, je pořád se s někým prát. To je muy macho, že, pořád se prát?“ Muy macho, pomyslel si si Emílio.

„Máš ještě nějakou trávu?“ zeptal se César. „Kde je ta tráva?“

Dýka si držel před obličejem hadr nasáklý krví a druhou rukou zalovil v kapse a podal Césarovi plechovku od pastilek proti kašli Sucrets. V rohu garáže odkryl Carlos s dalšími dvěma chlapci skrýš umístěnou pod ušpiněnými prkny v podlaze. Sáhli dovnitř a vytáhli odtamtud hrubý plastový pytel na odpadky a odnesli jej k lampám, u kterých čekali ostatní Aztékové. Carlos začal rozmotávat plastovou pásku, kterou byl pytel zavázán. Do garáže přicházeli další Aztékové – výzva do boje se rychle roznesla kolem, s Los Espiritus byl konec. Každý zaujal své místo u zdi s očima upřenýma na Césara, který si balil jointa z trávy a papírků, jež byly v Dýkově krabičce.

„Musí poznat a pochopit, kdo jsme a co jsme,“ řekl.

„Jsme Aztéci, tohle jsme, a jsme taky chicanos, přesně tohle jsme.“

César vám vtlouká do hlavy spoustu hovadin o tom, co znamená být chicano, vzpomněl si Emílio. Masky, dodal v duchu.

César zapálil jointa a potáhl z něj. Carlosovi, který se přehraboval v plastovém pytli, řekl: „Dej mi tuhle.“

Carlos mu podal kolt pětačtyřicítku, který si vzal Vicente té noci, když se vydali na motorkáře. „Qué pistolota, mano,“36 zasmál se.

„Tou udělám tomu sráči Tigremu do hlavy pěknou díru,“

řekl César a zvedl revolver.

Muy macho, pomyslel si Emílio.

„Me voy a echar doscientos de esos,“ řekl Espaňol.

Jeden z Aztéků, který stál u zdi daleko od něj, se zeptal: „Co řekl?“

„Řekl, že chce dostat dvě stovky z nich,“ odpověděl César a usmál se. Pepe, drobný, pružný chlapec, jemuž bylo 36To je pistolka, člověče.

teprve šestnáct a jenž se pyšnil zlatým křížkem v levém uchu, převzal jointa, kterého mu podal César, a řekl: „Jich ale nejsou dvě stovky.“

„Los Espiritus,“ řekl Espaňol. „Quiro echarme doscientos de ellos.“

„Budeš šťastný, když se ti podaří dostat dva tucty,“ řekl Pepe. Telefonát od Carlose přebral ve své ložnici a přes džíny měl stále vršek od pyžama. Zapálil si dalšího jointa a řekl: „Když použijeme, co tu máme, vytřeme s nima ulici.“

„Dej to sem, člověče,“ požádal ho další Azték a Pepe mu podal jointa. Po celé garáži teď každý balil jointy a škrtal před nimi zápalkou. Z plastového pytle na odpadky vylovil Carlos a další několik revolverů a pistolí, většina zbraní ale byla značně primitivní – jednalo se o antény od aut, řetězy z kol, mačetu, části ráfku, polínka, baseballovou pálku.

Emílio, který je pozoroval, si zničehonic uvědomil, o jak nelítostný arzenál pro boj zblízka, pro boj muže proti muži, se jedná. Cítil, jak jej rána v dlani, zavázaná šálem od Sarah, začíná pálit. Dnes večer El Tigreho pobodal. Ve vzteku mu špičkou nože rozřízl kůži na hrudi. Sotva ho znal, bez rozmyslu jej ale pobodal.

Garáž teď byla plná kouře z marihuany. Aztéci podávali jeden druhému zbraně, gang se ozbrojoval, navzdory všem kecům o tom, že jsou klub. Aztéci byli gang, pouliční gang, una ganga chingona. „To je pravda,“ řekl. „Ubližujeme grázlům, které nemáme rádi! Nakopáváme jim zadnici.

Patřím ke gangu, je to tak.“ A toho večera měli v úmyslu ublížit pár grázlům z Los Espiritus, které neměli rádi, tentokrát je ale ani neznali, s výjimkou El Tigreho, Huga a ještě jednoho mladíka. Znal Clementeho, který byl jejich prezidentem předtím. Vysoký, klidný mládenec s brýlemi. V

červnu ho zavřeli, krátce po jeho osmnáctých narozeninách.

Clemente byl teď v San Quilmas. San Quilmas, tak se říkalo v caló vězení v San Quentinu. Přemýšlel, jestli jeho strýček Albérico, který žije tam na jihu v Mexiku, vůbec rozumí caló. Domníval se, že ne. Jeho strýc byl obyčejný nevzdělaný rolník, který hodně pil a lítal za kurvami, při vzpomínce na něj se ale Emíliovi vybavilo cosi čistého a prostého, něco, co mu Emílio záviděl. „Naučil tě říkat, podle vašeho rozkazu, a su órdenes?“ Emílio neměl otce, který by ho učil říkat: a su órdenes. Měl pouze matku, která pracovala velmi tvrdě na to, aby mohla každý týden přinést domů pár dolarů. Jeho matka a jeho bratři, Los Aztecas. To bylo vše.

A Sarah, řekl si v duchu. Mám ještě Sarah.

Podíval se na šál nasáklý krví. Dotkl se jej prsty druhé ruky.

„Vzpomínáte si na ty mizery z Culver City?“ zeptal se César a zeširoka se usmál.

„Jo, tehdy střelili Petieho,“ odpověděl Carlos.

„Jo, my jsme jim to ale stokrát vrátili…“

„To jo, člověče,“ souhlasil Carlos.

„Někteří z vás o tom nemohou vědět,“ připomněl César.

„Střelili Petieho u školy,“ řekl Pepe. „Do ničeho přitom nestrkal nos, že ne?“

„Jen šel kolem,“ řekl César. „Přepadli ho a střelili do nohy. Přímo sem.“ Ukázal ostatním, kam Petieho střelili.

„Dali sme těm buzerantům co proto,“ chlubil se Santo.

„Kudly,“ řekl César. „Jsou v krabici se šroubováky.“

Ukázal do rohu garáže.

„Naskákali sme do aut a jeli na ně,“ přidal se Estaban.

„Vzpomínáš, Emílio?“

„Jo,“ přikývl krátce Emílio.

Dva z chlapců vyzvedli z díry v rohu garáže bednu, ve které byly jejich nože, nabroušené šroubováky a sekáčky na led.

„Vyrazili sme do Culver City,“ vzpomínal Pepe a zasmál se.

„A najednou vidíme dva negry, jak sedí v autě. Jeden z nich vyleze ven a ptá se, hej, hoši, o co kráčí?“

„A my jsme mu ukázali, o co kráčí!“ řekl César a zasmál se také. „Nakopali sme jim pořádně prděl!“

„Praštil jsem ho baseballovou pálkou,“ zakuckal se smíchy Carlos. „Ležel na auťáku a z hlavy mu crčela krev.“

„Ani to nebyl ten, kterého jsme hledali,“ řekl César. „Jen nějaký negr, co se ptal, o co kráčí. Tak jsme si to vyřídili s ním.“

Espaňol vyprskl smíchy.

„Čemu se směješ, ty umaštěnej Mexikáne?“ vyjel na něj César. „Ty ani nerozumíš anglicky!“

„A pak jsme to rozjeli, člověče!“ řekl Santo. „Našli jsme ty mizery z Culver City…“

„Chytli sme jednoho, postavili sme si ho ke zdi…“

„ A zzzzzzzaaaaah“ sykl Dýka a naznačil, jak se ohání nožem. „Bodnul jsem ho do břicha, rovnou semhle.“

„Chytl se…“

„Koukal na krev na rukách…“

„A nemoh tomu věřit,“ zasmál se Dýka.

„Nemoh věřit, že má v břiše díru od kudly“ řekl Estaban a smál se také.

„ Zzzzzzzzaaaaaaaaah, ukázal jsem mu, zač je toho loket, bastardovi,“ pokračoval Dýka.

„A dnes v noci jim ukážeme taky!“ zvolal César. „Dnes v noci ukážeme těm sráčům ze Santa Moniky!“

„Emílio?“ řekl Dýka a podal mu jointa. „Carnal?“

Emílio přikývl. Snažil se rozpomenout se na tu noc v Culver City. Bylo tu tolik podobných nocí, že se divil, jak si někdo může pamatovat takové detaily. Zdálo se mu, že si vzpomíná na toho chlapce, kterého Dýka bodnul, na překvapený výraz v jeho obličeji, když se zahleděl na díru ve svém břiše, kterou mu nůž způsobil. Stejný výraz měl ve tváři El Tigre, když se dotkl hrudi a pak stáhl ruku zpět a spatřil na svých prstech krev. Ten mladík z Culver City byl černoch, zatímco El Tigre je chicano jako on sám. V obou tvářích se však zračil stejný překvapený výraz, stejné překvapení, že na svých rukou vidí krev, že uvnitř jejich těla je krev, že mohou krvácet, a že mohou krvácet, když je někdo bodne. Reagoval toho večera zcela instinktivně, oni ublížili Dýkovi, bylo to, jako kdyby se snažili ublížit jemu samotnému. Jeho vztek ale mezitím už pominul. Seděl a naslouchal druhým a přemýšlel, zda má některý z nich stále ještě vztek, nebo zda všechny tyhle přípravy jsou tu jenom proto – jenom proto, že tohle už dělali tolikrát v minulosti.

„Vypálíme je, těmhle ukážem taky, zač je toho loket!“

rozhorlil se César. „Vytáhni Molotovovy koktejly, člověče!

Carlosi, kde jsou koktejly? Ven s nima! Vypálíme tyhle bastardy, zajedem si rovnou na molo. Teď tam nikdo nebude, spálíme celé molo se vším všudy. A pak se po nich poohlídnem v ulicích.“ Vytáhl pětačtyřicítku, kterou měl zastrčenou za opaskem, a zamával jí ve vzduchu. „Chci pro sebe El Tigreho!“ vykřikl. „El Tigre bude mít tuhle bouchačku v hubě. A až skončím, bude mít v týle díru.“

Zasmál se a zvolal: „Hej, Espafiole, ty přece nevíš, jak se zachází se zbraní. Proč mu, k čertu, dáváš zbraň, Carlosi?“

Espaňol, který ničemu nerozuměl, se zeptal: „Que estas diciendo?“

César se zasmál a řekl: „Te dije que no sabias usar pistola. Říkám, že nevíš, jak se zachází s bouchačkou.“

„On to ví, Césare,“ řekl Carlos. „V Texasu postřelil jednoho chlápka. Předtím, než se sem přestěhoval. V San Antoniu.“

„Sí. San Antonio,“ přikyvoval horlivě Espaňol.

„Dej mu stříkací pistoli,“ zasmál se César. „Možná že ví, jak se používá stříkací pistole.“

„Ne, verdad,“ řekl Carlos. „Opravdu toho kluka postřelil.“

César poplácal Espaňola po zádech. „Estaba jugando.

Dělal jsem si legraci. Seš chlapík, Espaňole, un bato loco.“

Zničehonic se obrátil k druhým. „Batos locos sme všichni, jsme Aztéci! Napíšeme to všude na jejich pitomé zdi, budeme tvrdit, že celá čtvrť patří nám. Aztékům!“

„Ukážu jim za to, co mi udělali s obličejem,“ křikl Dýka.

„Všem jim ukážeme, člověče!“ souhlasil Estaban.

„ Vypálíme tyhle posraný mizery!“ zaječel Pepe.

„Zabijeme je!“ zakřičel Santo.

„Tak pojďme!“ vykřikl César a shromáždění chlapci ze sebe vyrazili bojový křik, padesát chlapců najednou. „Los Aztecas!“ Když opouštěli garáž, stal se z toho slogan: „Los Aztecas! Los Aztecas! Los Aztecas!“ Mávali zbraněmi, zhasínali lampy a mířili k předním vratům a odtud na ulici k autům.

Emília vynesl dav na chodník, kde zaparkoval svůj vůz.

O kus dál v ulici spatřil malého Manuela, jak v šatech, které si vzal na oslavu, běží ke garáži. Když Aztékové začali nastupovat do aut, Manuel zůstal stát notný kus od nich, bylo na něm ale vidět, jak prožívá to, co se právě chystá, jeho obličej odrážel vzrušení, které viselo ve vzduchu.

Chceš se stát Aztékem, chlapče? Tohle se ho zeptal César na fiestě. Ano, Césare, odpověděl. A teď stál na chodníku a pozoroval je, a nervózně poskakoval z nohy na nohu.

„Dýko!“ řekl César. „Ty, já a Carlos do Emíliova vozu.

Jedem, Emílio.“

Stál na chodníku a sledoval, jak nastupují do auta, do jeho auta, jež si sám upravil, trvalo mu to téměř rok, a oni teď v něm chtějí vyrazit proti Los Espiritus, proti partě mizerů, které nemají rádi, proti bandě mizerů, které ostatně ani pořádně neznají. Byl ale Azték a oni byli Los Espiritus, a především, dovolili si zaškrtat Césarovo jméno a dnes večer se vkradli do Venice a zákeřně na ně zaútočili. Oni byli Los Espiritus a zneuctili Aztéky. On byl Azték. Pokud si chce říkat Azték…

Proč by ale nemohl být jen Emíliem Mendézem? Tak to řekl Mike. Proč by nemohl najít čest a hrdost a tu svou zatracenou mužnost právě v tomhle? Nemohl by ses pokusit o tohle, Emílio? Mohl bys alespoň jednou v životě zkusit tohle?

Nikdy v životě se o nic podobného nepokusil. Ani jednou. Jednoduše to nikdy nezkusil. Byl Aztékem tak dlouho, že si ani nevzpomíná na doby, kdy jím nebyl, a předtím byl jenom usmrkaným klukem jako Manuel, který stojí o kus dál v ulici a pozoruje, jak se zabouchávají dveře aut. Emílio Mendéz, řekl si v duchu. Kdo ale je k čertu Emílio Mendéz? Tohle je typicky mexické, řekl jeho strýc.

Který Mexičan zná sám sebe? Emílio Mendéz, opakoval si v duchu.

César už seděl ve voze, na místě vedle řidiče. Carlos s Dýkou seděli na zadních sedadlech. Dveře na straně vedle řidiče byly otevřeny, jednu nohu měl César uvnitř, druhou na obrubníku. „Nastup si, Emílio,“ řekl. „A nastartuj.“

Aniž věděl, proč to říká, aniž si dokonce pořádně uvědomoval, že je to on, kdo to říká, Emílio pronesl šeptem jediné slovo: „Ne.“

César je neslyšel. Naklonil se ven z auta a zakřičel směrem k ostatním vozům: „Jeďte za náma! Když přijedem do Santa Moniky…“

„Ne,“ opakoval Emílio.

„…zaútočíme nejdřív na molo, a potom…“

„ Ne!“ řekl Emílio.

Pronesl to slovo ostřeji, než zamýšlel. César je zaslechl uprostřed věty, kterou právě říkal. Zamrkal, překvapeně se na Emília podíval a zeptal se: „Co se děje, carnal?“

Emílio zavrtěl hlavou.

„Hej, co se děje?“ podivil se César a vystoupil si z vozu.

Emílio stále ještě vrtěl hlavou.

„Emilio? Que pasión?“

„Já s váma nepojedu,“ řekl Emílio.

„Cože?“ vyštěkl César.

„Nechci s váma jet.“

„No tak, nechej toho,“ chlácholil jej César. Položil Emíliovi paži kolem ramen. „Co je to s tebou…“

„Ne, Césare,“ řekl Emílio a strhl jeho ruku dolů.

Stáli proti sobě na chodníku vedle Emíliova vozu a hleděli jeden na druhého. Dýka a Carlos seděli stále na zadních sedadlech. Dýkova tvář se objevila v okénku, které stáhl dolů. Mračil se, zatímco César vypadal pouze zmateně.

„Co je s tebou, člověče?“ zeptal se.

„Nepojedu s váma, Césare,“ odpověděl Emílio.

„Jak to myslíš?“ vyhrkl César a znovu překvapením zamrkal. „Chceš říct, že…“ Rozhodil ruce, protože vůbec nic nechápal. „Jak to myslífť“ zeptal se téměř plačtivě.

„ Nejedu s váma,“ opakoval Emílio.

„Ale vždyť…“ César bezmocně rozhodil paže. „No tak, pojď, carnal,“ řekl a pokusil se o úsměv. Ten mu ale rychle zmizel z tváře a namísto něj se do ní vrátil ten nechápavý výraz. „No tak, už jsme všichni připraveni…“

„Ne,“ řekl Emílio.

César se na něj podíval. Jeho tvář se zkrabatila, byla v ní směs smutku, ohromení a ublíženosti. Emílio si v tu chvíli uvědomil, že to tak César opravdu myslel, když používal to slovo, carnal. Pro něj byli opravdovými bratry. „Tihle bastardi přeškrtli mé jméno,“ vysvětloval César. Mluvil velmi potichu. Snažil se Emília přesvědčit tím nejprostším způsobem. Zneuctili jeho jméno. Chce získat zpět ztracenou čest. A přál si, aby mu Emílio pomohl získat ji zpět.

„Přeškrtli mé jméno,“ řekl ještě jednou.

„No a co?“ zeptal se Emílio.

César překvapeně zamrkal. Pak překvapení a údiv z jeho tváře zmizely a vystřídal je hněv. Pevně semknul ústa.

„Kam až to všechno zajde, Césare?“ zvýšil hlas Emílio.

„Zaútočíme na ně, oni zaútočí na nás, pak zase na ně zaútočme my. A proč? Kvůli jménu na zdi?“

„Kvůli mému jménu!“ křikl César a udeřil se do hrudi pěstí.

„Já chci něco jiného,“ odsekl Emílio. „Ne tyhle hovadiny.“

Chvíli mlčeli. V jednom z aut za nimi jeden z chlapců netrpělivě pustil klakson. César se na něj dál upřeně díval.

„Posral ses, co?“ zeptal se.

„Ne, já…“

„Ne, jak to chceš potom nazvat? Posral ses strachy, člověče.“ César zvýšil hlas. „Není v tobě kus chlapa. Jseš bába, podělaná holčička…“

„Mysli si, co chceš,“ vydechl Emílio potichu. „Já s váma přesto nepojedu.“

César přiskočil k autu. „Ven!“ vykřikl k Dýkovi a Carlosovi, kteří stále seděli na zadním sedadle. „Nastupte si do jiných aut. Serte na něj!“ prohlásil. Poslední slova vykřikl přes rameno na Emília. Pak se k němu otočil ještě jednou a pronesl tu nejstrašlivější urážku, jakou znal: „Chinga tu madre! Jdi a opíchej svou matku!“

Carlos vystoupil z vozu, Dýka vylezl hned za ním. Dýka se zahleděl nevěřícně na Emília, pak potřásl hlavou a šel za Césarem, který právě nastupoval do Pepeho vozu. Když byl u něj, ještě jednou se otočil a podíval se na Emília, a pak si vlezl dovnitř a posadil se vedle Césara. Dveře auta se zabouchly. Emílio poslouchal ten zvuk, důvěrně známý, teď pro něj ale cizí, zvuk startujících motorů, skřípění pneumatik vyrážejících od obrubníku a zahýbajících za roh směrem k Santa Monice. Zvuk odjíždějících vozů zůstal chvíli viset ve vzduchu, pak slábl a slábl, až se vytratil docela.

Stál na chodníku, sám a opuštěný, opuštěnější, než byl kdy v životě, šokovaný tím, co právě udělal, a také plný smutku, a říkal si v duchu, možná, že jsem posraný mizera, možná jsem měl jenom strach vyrazit proti Los Espiritus.

Zhluboka se nadechl. Malý Manuel stále postával pod pouliční svítilnou uprostřed domovního bloku. Emílio na něj zamával a řekl: „Hej, Manueli, que pasión?“

Manuel na něj dlouho civěl, pak se k němu demonstrativně otočil zády a pustil se vzhůru ulicí, pryč od Emília.

12

BYLO NĚCO MÁLO PO JEDENÁCTÉ, když jí zavolal. K telefonu přišel její otec.

„Doktore Lassitere, tady je Emílio. Omlouvám se, že vás ruším tak pozdě večer…“

„O co jde?“ zeptal se Henry.

„Mohl bych, prosím, mluvit se Sarah?“

„Je v posteli.“

„Jenom na chvilku.“

„Tak počkejte,“ řekl Henry.

Emílio čekal. Volal z obývacího pokoje domu, kde bydlel s matkou. Ta spala ve vedlejším pokoji, slyšel, jak potichu chrápe. V místnosti svítila pouze stojací lampa vedle zarámovaného obrazu Panny Marie. Před několika minutami hovořil s Dýkou. Zdálo se, jako by hovořil z veliké dálky, pověděl mu ale o všem, co se stalo v Santa Monice. Když mu Emílio poděkoval – „Gracias, carnal“ – Dýka beze slova zavěsil. Teď čekal na Sarah. „Proč to jejímu otci k čertu tak dlouho trvá…“ Pak ve sluchátku uslyšel její hlas. „Jseš v pořádku?“ vyhrkla.

„Jsem,“ řekl a několik vteřin přemýšlel. „Nepůjdu s nimi.“

Uslyšel, jak na druhém konci telefonní linky zadržela dech. „Sarah?“ zeptal se. „Slyšíš mě? Nepůjdu s nimi.“

„Slyším tě. Kde teď jsi?“

„Doma.“

„Přijeď sem,“ řekla. „Hned teď. Sejdu dolů.“

„Co tvůj otec…“

„Na tom nezáleží,“ odvětila. „Jak dlouho ti to může trvat?“

„Deset minut.“

„Budu čekat dole,“ oznámila mu.

„Miluji tě,“ řekl Emílio.

„Ano,“ vzdychla. „Pospěš si.“

Položila sluchátko zpět do vidlice. Její otec čekal v chodbičce před svou ložnicí. Měl na sobě modiý župan. Na nose nasazeny brýle na čtení. „Co chtěl?“ zeptal se.

„Půjdu za ním na chvíli dolů,“ řekla.

„Je jedenáct hodin,“ upozornil ji Henry. „Nepůjdeš nikam.“

„Tati. Je to velmi důležitě.“

„Řekl jsem mu, aby přišel sem, když…“

„Musíme si spolu o něčem promluvit.“

„To můžete udělat tady.“

„Ne. O tomhle ne.“

„A co je to?“ zeptal se Henry.

Sarah se zhluboka nadýchla. „Tati, to je naše věc.“

„To, jestli se ti daří dobře, je i moje věc,“ odsekl.

„Tohle je něco jiného.“

Sundal si brýle a podíval se na ni. „Sarah,“ řekl.

„Doufám, že víš, co děláš.“

„Já vím, co dělám, tati.“

„Jestli ti nějak ublíží, zabiju ho.“

„Nechce mi ublížit, tati. Musím se obléct. Nechci, aby na mě musel dole dlouho čekat.“

„Sarah…“ začal.

„Ano?“

„O půlnoci buď zpátky. Pokud tu nebudeš o půlnoci, půjdu tě hledat.“ Chvíli se mu pozorně dívala do obličeje a poprvé ho viděla jako člověka – ne jako otce, ne jako muže, který jí dává apanáž a stanovuje pravidla toho, jak se ona bude chovat, ale jako člověka, který má své vlastní city, tak jako ona, člověka, který tu před ní stojí v ošoupaném županu, zpod jehož okraje mu vylézají chlupaté nohy, na kterých má stejně ošoupané trepky, v ruce drží brýle na čtení a ve tváři má výraz takřka nesnesitelných muk. Šla k němu a objala ho.

„Tati,“ řekla. „Všechno bude v pořádku. Nedělej si starosti. Prosím.“

„Dobrá,“ přitakal ochraptěle.

„Mám tě moc ráda, tati.“

„Dobrá,“ vydechl. „Buď opatrná.“ Pak se rychle otočil, vešel do ložnice a zavřel za sebou dveře. Zatímco se oblékala, slyšela přes zeď tlumený hovor svých rodičů v sousedním pokoji. Oblékala se ve spěchu, rychle vyklouzla z noční košile, natáhla si kalhotky, které si před půlhodinou svlékla, vzala si džíny a pulovr s kulatým límcem, málem ale vyšla ven naboso, a tak se zase vrátila a obula si sandály. U dveří si vzpomněla, že nahoře nechala kabelku. Vrátila se do svého pokoje, sebrala ji z prádelníku, zkontrolovala, zda má uvnitř klíče, a opět vyšla na chodbu.

Pak ji náhle něco napadlo a zaťukala na dveře ložnice svých rodičů.

„Mami?“ zašeptala. „Tati?“

„Ano?“ odpověděla její matka. Její hlas zněl zastřeně, přemýšlela, zda matka náhodou nepláče.

„Odcházím,“ řekla. „Budu zpátky za chvilku.“

„Dobrá, Sarah,“ odpověděla matka a ona teď s jistotou věděla, že pláče. Přistoupila rychle ke dveřím bytu, otevřela je a zase je za sebou zabouchla. Měla pocit, že výtah nikdy nepřijede, opakovaně mačkala tlačítko, kterým se přivolával, a přemýšlela, ve kterém patře nahoře zůstal stát. Nakonec seběhla dolů po schodech a vyběhla na ulici. Emílio už čekal a opíral se o blatník svého vozu pod pouliční svítilnou, hlavu měl skloněnou. Vrhla se mu do náruče a přitiskla ho k sobě.

„Jak ses dostala domů?“ zeptal se.

„Tvůj strýček mě odvezl. Měl o tebe hrozný strach.“

„Nemusel se bát,“ řekl Emílio. „Už jsem ti řekl, že s nima nepůjdu.“

„To je dobře,“ přikývla a zahleděla se mu do obličeje.

„Sarah, spousta kluků byla zraněna. I mí přátelé. Volal jsem Dýkovi a on mi řekl… vzpomínáš si na Espaňola?

Vidělas ho na fiestě, tančil s tebou dnes večer, je to ten, který neumí…“

„Ano,“ řekla Sarah a přikývla.

„Nikdo nevěřil, že to udělá,“ vysvětloval Emílio. „Jeden kluk od Los Espiritus ho sekl přes krk… mačetou.“

„Ach Emílio,“ řekla.

„Jo a Dannyho – toho neznáš – někdo ho střelil do zad.

Nevím, kolik z nich Aztékové dostali, Dýka mi ale řekl, že všude kolem leželi…“

„Ty ses do toho ale nezapletl,“ řekla Sarah a podívala se mu do tváře. „Na tom jediném teď záleží.“

„Asi ano,“ povzdechl si.

Z jeho hlasu zaznívala ale nejistota a ona rychle zapřemýšlela, jestli se opravdu držel stranou. Nevěděla, co mu má říct. Pokud se rozhodl definitivně, nechtěla pronést cokoli, co by mohlo jeho rozhodnutí zvrátit. Pokud by o něm začal znovu pochybovat, nechtěla jej na druhé straně nutit k něčemu, o čem by nerozhodl jenom on sám. A pak ji napadlo ještě něco. Toho večera odmíd jít s nimi. Viděla, jak se Césara zmocňuje vztek, slyšela, jak těm druhým slibuje pomstu. A Emílio s nimi nešel.

„Nebudou ti chtít nějak ublížit, že ne?“ zeptala se.

„Kdepak,“ řekl.

„Jseš si tím jist?“

„Jo, nedělej si starosti,“ řekl, do očí se jí však nepodíval.

„Emílio… prosím, řekni mi pravdu,“ naléhala. „Co podniknou?“

„Nevím.“

„Ty to víš.“

Chvíli mlčel. „Vykopnou mě z klubu,“ řekl nakonec.

„Co to znamená?“

„Nic.“

„Řekni mi, co to znamená.“

„Nic to není. Budu muset projít uličkou, to je všechno.“

„Co to znamená, projít uličkou.“

„Budou, no víš… budu muset proběhnout takovou uličkou. A oni mě…“ Pohnul rameny nahoru a zase dolů.

„Dělá se to. Když chce někdo odejít, musí projít uličkou!“

„Zmlátí tě, to chceš říct?“

„Sarah, některým věcem nemůžeš rozumět, chápeš?“

„Vím jen to, že nechci, aby ti někdo ublížil. Tohle chápu moc dobře.“

„Neublíží mi, neboj se. To je… to nic není. Tohle se prostě dělá, to je všechno.“

„Proč se to ale dělá?“

„Ty s tím nemáš nic společného, proč tě to zajímá…“

„Protože mě to musí zajímat.“

„Nejsem z toho úplně venku,“ připustil a vzdychl. „Čeká mě ještě ta ulička… teprve pak to bude oficiálně uzavřeno.“

„Budeš svobodný,“ řekla.

„Jo. Myslím, že jo.“

„To přece chceš, ne?“

Přikývl.

„Emílio?“

„Sarah, já nevím, co chci. Vím pouze to, co nechci.“

„Možná je to totéž,“ řekla a vztáhla k němu ruku, aby ho pohladila po tváři.

„Možná.“

„Musím jít,“ řekla. „Zítra ti zavolám.“

„Ano. Miluji tě, Sarah,“ usmál se, políbil ji na dobrou noc a doprovodil ji k předním dveřím. Ještě jednou ho políbila a pak dveře odemkla. Díval se na ni, jak zmáčkla tlačítko a přivolala výtah. Otočila se a zamávala mu a naznačila, že výtah přijíždí a že všechno bude v pořádku.

Když zamířil k autu a začal hledat v kapse klíč, stále ještě čekala u výtahu. Kráčel k místu, kde nechal vůz zaparkovaný, a přemýšlel nad uličkou, která ho čeká, a nad tím, kdy k tomu dojde. Zítra je neděle, tak se to pravděpodobně bude konat zítra. Zítra není škola, tak tomu nic nebrání. Ani si nevšiml, že zatímco jde s klíčky v ruce a skloněnou hlavou k autu, zpovzdálí jej pomalu sleduje nějaký vůz. Na bočních dveřích měl nápis: MARINA DEL REY

POLICIE

Reflektory vozu se rozsvítily v jedné vteřině a oslepily ho. Překvapeně zamrkal a zahleděl se do těch světel.

„Hej! Ty s tím kloboukem!“ zakřičel hlas za těmi světly.

Přimhouřil před reflektory oči a pak si k čelu přiložil dlaň. Světla vozu zase zhasla a on jasně rozeznal hlídkový vůz, viděl, jak se otevírají dveře na straně u chodníku a z auta vylézá policista v uniformě a míří k němu. Byl to veliký hřmotný muž s rezatými vlasy. Čepici měl posunutou do týla.

„Kampak, kamaráde?“ zeptal se vesele.

„Jdu k autu,“ řekl Emílio a mávl rukou směrem k domovnímu bloku.

Druhý policista, který předtím seděl za volantem, vystoupil z vozu také a ledabyle kráčel k nim. Dlaň měl ležérně položenou na pažbě pistole, kterou měl pověšenou v pouzdře u pasu. Byl malý a bledý a pod nosem měl knírek.

„Kterýpak je tvůj vůz, mládenče?“ zeptal se první policista.

„Ten modrobílý falcon,“ odpověděl Emílio.

„Ten, co stojí tamhle v ulici, jo?“ řekl druhý policista.

Dlaň měl stále položenou na pažbě pistole.

„Ano,“ řekl Emílio.

„Upravil sis ho sám, že?“

„Ano.“

„To muselo stát spoustu peněz.“

„Až takovou spoustu zase ne.“

„Mohl by ses opřít támhle o kapotu toho vozu?“ vyzval jej první policista.

„Proč?“

„Jen hezky udělej, co ti říká, ano?“ řekl druhý policista.

„Poslyšte, co jsem udělal?“ zeptal se Emílio. „Byli byste tak…“

„Ach, ty jsi něco udělal?“ zašklebil se druhý policista.

„Slyšels to, Jaku? Náš umaštěný Mexikán možná něco udělal. Opři se o vůz!“ vyštěkl. „Pracky na kapotu! A rychle!“

Emílio si povzdechl a opřel se o kapotu auta s rukama daleko od sebe.

„Hodný chlapeček, tohle všechno dobře známe, že ano?“

řekl první policista. „Velmi dobře. Jen drž ty ruce…“

„Nechte toho!“

Policista se otočil za zvukem toho hlasu. Emílio jej poznal okamžitě a bleskurychle se narovnal, ruce ale nechal na kapotě a nohy měl stále rozkročené. Otočil se přes rameno a uviděl Sarah, jak běží po chodníku, její světlé vlasy za ní vlály. „Nechte ho!“ vykřikla. Zastavila se několik kroků před policisty a zdálo se, že je připravena je odstrčit na stranu. Pak se ale zarazila, uvědomila si, že má před sebou policisty, a začala jim všechno vysvětlovat tichým hlasem, který byl ale tak naléhavý, že byl až hysterický.

„Tohle je můj přítel,“ prohlásila. „Právě mě doprovodil domů. Čekala jsem ve vestibulu na výtah, když jsem vás uviděla.“ Ukázala rukou k domu. „Bydlím támhle. Pacific Avenue, číslo 5515. Ten dům hned napravo.“ Policisté neřekli ani slovo a němě na ni zírali. Podle všeho je nepřesvědčila, a tak ze sebe vychrlila zoufalým hlasem: „Jmenuji se Sarah Lassiterová, můžete se podívat na poštovní schránku. Bydlím tady. Tohle je můj přítel.“

„Uklidněte se, slečno,“ řekl první policista.

„Je to můj přítel,“ opakovala Sarah a hrdlo se jí sevřelo strachem.

„Viděli jsme ho, jak se potlouká kolem…“

„Ne, je to můj přítel,“ opakovala Sarah.

„Pojď, Jaku,“ prohlásil druhý policista. „Myslím, že to je v pořádku.“

„Dobrou noc, slečno,“ řekl první policista a dotkl se prstem štítku čepice. Oba se vrátili ke svému vozu. Z

vysílačky uvnitř se ozval skřehotavý hlas: „Šest á jedna. Šest á jedna. Devět-jedenáct na 227 Lincoln Boulevard. Šest á jedna…“ Dveře policejního auta se zabouchly, vůz vyrazil od obrubníku a pomalu zamířil ulicí pryč. Emílio stál na chodníku zády k Sarah, téměř jako by se styděl podívat se jí do tváře. Šla k němu, obešla ho ze strany, postavila se před něj a zadívala se mu do očí.

„Jseš v pořádku?“ zeptala se.

„Jo, jsem v pořádku.“

„Stává se to často?“

„Stává se dost často.“ Zhluboka se nadechl. „Řekla jsi jim, Sarah, že jsem tvůj přítel. Co kdybys jim musela říct, že spolu chodíme? Co kdybys jim musela říct, že jsme zasnoubeni, nebo třeba že jsme svoji? Co kdybys jim musela říct, to je můj muž, tohle tady je můj muž? Jak by ses cítila, Sarah?“

„Řekla bych, co by bylo zapotřebí říct.“

„Opravdu?“

„Emílio, já to přece řekla. Věděli přesně, co jsem chtěla říct.“

„Možná,“ povzdechl si a vzal její ruce do svých.

„Jenomže, Sarah…“

„Nechci to slyšet.“

„Sarah, my ale…“

„Prosím tě, Emílio, neříkej to.“

„My to nedokážem, Sarah,“ řekl a potřásl hlavou.

„Řekněme si to na rovinu, ano? Tohle nebude fungovat ani za milión let. Víš to ty a vím to i já…“

„Já nic nevím“ prohlásila.

„Tak se nad tím zamysli!“

„Miluji tě, Emílio. To je všechno, co…“

„Já tě taky miluji. Jak to ale může fungovat?“ Objal ji a pevně ji k sobě přitiskl. A pak jí zašeptal do vlasů: „Sarah, mi amor. Mi vida.“37 Potom od ní o krok poodstoupil a řekl: „Nevidíš to? Sarah, prosím, copak to nevidíš?“ Rychle ji pustil a rozběhl se ke svému vozu.

Pozorovala ho, jak běží k autu. Uslyšela, jak se zabouchly dveře vozu, a trhla sebou, jako by ji uhodil. Do očí jí vystoupily slzy, setřela si je hřbetem ruky, a pak zaslechla, jak naskočil motor a sledovala ho, jak s autem couvá ulicí, a potom se otočil o sto osmdesát stupňů a zamířil k Venice.

„Emílio,“ zašeptala.

37 Sarah, má lásko. Můj živote.

CÉSAR MU ZAVOLAL OSOBNĚ a sdělil mu, kde a kdy to bude. Pouze to „kdy“ bylo překvapením. Emílio věděl předem, kde to bude – na stejném místě, kde vyhazovali z klubu ostatních šest Aztéků, na otevřeném prostranství za kostelem. Každý ve čtvrti věděl, kde Aztéci tuhle proceduru uskutečňují, prostranství za kostelem využívaly za tímto účelem ostatně všechny kluby. César jim přikázal, aby tam byli přesně v jedenáct.

Vůbec poprvé, alespoň co si Emílio pamatoval, šel do kostela v neděli ráno. Nešel proto, že by měl strach, i když ho měl, nýbrž z toho důvodu, aby se pomodlil a popřemýšlel nad tím, jak si má počínat. Stále nevěděl, jak se ke všemu postaví. Řekl si, že to nic není, vzpomněl si ale, co se přihodilo Vicentemu, a věděl, že tentokrát to bude ještě horší. Osobně urazil Césara. Řekl mu, že mu je úplně jedno, že někdo přeškrtl jeho jméno sprejem. Dostane od nich pořádně do těla, to věděl a smířil se s tím, přesto z toho ale měl strach. Nechtěl, aby ho zmrzačili, a nechtěl, aby ho oslepili. Když přede dvěma roky vyhazovali z klubu chlapce jménem Concho, přišel o pravé oko, někdo mu do něj vrazil klacek. Bál se, to ano, modlil se ale, aby mu Bůh dal sílu tohle všechno přestát jako muž. Bylo pro něj velmi důležité, aby se u toho zachoval jako muž. Bylo důležité ukázat jim, že ačkoliv opouští Aztéky, je i nadále celý muž. Prosil proto Boha, aby se on jako celý muž při té záležitosti choval.

Když se vrátil z kostela domů, matka mu řekla, že volala Sarah. Málem jí zavolal zpět, neboť na okamžik zapomněl, co si předešlé noci slíbil. Namísto toho šel do svého pokoje, natáhl se na postel a zahleděl se do stropu. Hodiny na prádelníku ukazovaly za deset minut půl jedenácté.

Nejdůležitější teď bylo, jak se na to, co dělá, dívá on. Byl sám, už nebyl Azték, byl jen Emílio Mendéz. A v tomhle najde svou čest a svou pýchu a svou mužnost.

Matka přišla do pokoje a sedla si na okraj postele. „Co se přihodilo minulou noc?“ zeptala se.

„Nic,“ odpověděl. „Jak to myslíš?“

„Volala mi sestra,“ řekla. „Prý byly na večírku s někým nějaké trable.“

„Ach ano. S pár kluky ze Santa Moniky.“

„A později taky,“ dodala.

„O tom nic nevím.“

„V Santa Monice se strhla bitva.“

„O tom nic nevím.“

„Znáš chlapce jménem Luis Jiménez? Je v barriu nový, nemluví anglicky.“

„Jo,“ přitakal. „Znám ho.“ Mluvila o Espaňolovi. „Co je s ním?“

„Má sestra zná jeho rodiče. Minulou noc si v Santa Monice přivodil zranění. Je v nemocnici.“

„To je mi líto,“ řekl Emílio.

„Byl jsi včera večer s těmi hochy? Když se vydali do Santa Moniky?“

„Ne.“

„Co se ti stalo s rukou? Proč na ní máš obvaz?“

„Pořezal jsem se na večírku,“ zalhal. „O rozbitou sklenici.“

„Nelžeš mi?“

„Ne, mami.“

„Takže jsi nebyl v Santa Monice?“

„Ne. Nebyl jsem tam. Přísahám na Všemohoucího Boha.“

„Zavoláš Sarah?“

„Ne,“ řekl.

„Proč ne? Řekla mi, že s tebou chce mluvit.“

„Zavolám jí později.“

„Proč ne teď?“

„Mám moc práce.“

„Máš moc práce? Ležíš si na posteli, jak můžeš mít hodně práce?“

„Mami, já jí teď nechci volat, ano?“

„Je to milé děvče.“

„Já vím.“

„Tak jí zavolej.“

„Ne, já nechci.“

„Emílio…“

„Mami, nechala bys mě samotného?“

„Co je to s tebou?“ zeptala se.

„Nic, jenom… Musím přemýšlet nad pár věcma.“

„Nad jakýma?“

„ Ježíši!“ vybuchl, hned se ale uklidnil. „Omlouvám se,“

řekl.

„Jestli něco není v pořádku, měl bys mi to říct.“

„Všechno je v pořádku,“ ujistil ji.

V obývacím pokoji zazvonil telefon. Jeho matka vstala z postele a šla vedle. Slyšel ji, jak říká: „Dobrý den, Sarah, cómo está usted? Muy bien, gracias. Okamžik, zavolám ho.

Emílio!“ vykřikla. „To je Sarah.“

Zhluboka si povzdechl, přehodil nohy z jedné strany postele na druhou, vstal a šel do vedlejšího pokoje. Jeho matka mu podala sluchátko a zůstala stát u telefonu. Podíval se na ni a ona vyšla z pokoje. „Ano?“ řekl.

„Ahoj,“ ozvala se Sarah. „Kde jsi byl?“

„V kostele.“

„Proč jsi mi nezavolal zpátky?“

„Sarah, řekl jsem ti včera večer, že…“

„Nic z toho, co jsi mi včera večer řekl, si nepamatuji.“

„To je špatné,“ řekl. „Protože jsem to všechno myslel vážně.“

„To je moc špatné,“ souhlasila. „Protože já na to pořád musím myslet. Nemohu se z toho dostat.“

„Mhm.“

„Věř mi.“

„Co si přeješ? Proč mi voláš?“

„Volali ti už?“

„Ne,“ řekl.

„Kdy ti dají vědět?“

„Nevím.“

„Zavoláš mi, až ti to řeknou?“

„Ne.“

„Emílio…“

„Sarah, nedělej to ještě těžším, než to je, ano?“

„Vůbec by to takové nemuselo být,“ řekla.

„Ale je.“

„A proč?“

„Řekl jsem ti to včera.“

„Byl jsi rozčílený. Kvůli těm poldům.“

„Byl jsem rozčílený, to ale nebyl… podívej se, Sarah, nemohli bychom… nemohli bychom, prosím tě, jednoduše…“

„Ne,“ přerušila ho. „Uvidíme se zítra ve škole?“

„Já budu zítra ve škole,“ řekl.

„Na to jsem se neptala.“

„Nechci se s tebou zítra vidět,“ řekl.

„Emílio…“

„Už tě nikdy nechci vidět.“

„Miluji tě,“ zašeptala Sarah.

Neřekl nic.

„Emílio…“

„Poslouchám.“

„Řekni, že mě miluješ.“

„Ne, já nechci. Sarah, k čemu je to dobré? “ zeptal se. „K

čemu?“ Rychle se podíval ke kuchyni. Ztišil hlas. „Sarah, prosím. Víš přece, že mám pravdu. Prosím. Ano?

Zapomeňme na to, ano? Prosím.“

„Ne.“

„Já teď zavěsím,“ řekl.

„Emílio, miluji…“

Zavěsil a potom dlouho stál s rukou na sluchátku a hleděl upřeně na telefonní aparát před sebou. Ticho v kuchyni nevěstilo nic dobrého. Neozval se odtamtud jediný zvuk. Telefon začal takřka okamžitě zvonit znovu, on ale sluchátko nezvedl. Nechal jej vyzvánět. Jeho matka se objevila ve dveřích do kuchyně.

„Zvedni to,“ řekla.

Zavrtěl hlavou.

„Contesta el teléfono!“ přikázala mu.

Zvedl sluchátko. Jeho matka stála ve dveřích a pozorovala ho.

„Haló!“ ozval se.

„Chci ti říct jenom jednu věc,“ řekla Sarah. „Ty jseš rozhodnutý projít tou pitomou uličkou – ať už si myslíš, že tím dokážeš cokoli – nemáš ale odvahu čelit tomuhle. Já tě miluji,“ řekla. „Nikdy v životě jsem tohle žádnému chlapci neřekla. Jestli to… jestli to pro tebe nic neznamená… jestli jsi takový… zbabělec… abys tomu všemu čelil se mnou…

pak… pak…“ Zničehonic se rozplakala.

„Neplač,“ zašeptal.

„Tys mě rozplakal,“ řekla.

„Ne, já ne.“

Na druhé straně telefonní linky byly slyšet pouze vzlyky.

„Sarah?“ řekl.

„Ano?“

„Já… uvidíme se zítra ve škole, ano? Promluvíme si o tom všem, ano?“

„Přijeď sem teď,“ poprosila jej.

„Ne, to nemohu.“

„Proč ne?“

„Já… musím zařídit pár věcí. Uvidíme se zítra, ano?“

„Kdy?“

„Během čtvrté vyučovací hodiny? To mám zrovna oběd.“

„Já mám angličtinu,“ řekla a potáhla nosem.

„Kdy potom… kdy obědváš?“

„Hned potom. Během páté.“

„Tak já na ni nepůjdu, ano? Počkám na tebe v jídelně. A přestaň brečet, ano?“

„Tak dobrá.“

„Musím teď jít, Sarah,“ řekl a podíval se na hodinky.

„Tak dobrá.“

„Sebereš se teď trochu?“

„Neseberu se, dokud neuvidím, že je s námi zase všechno v pořádku,“ řekla a znovu potáhla nosem.

„Dobrá… pohovoříme… pohovoříme si o tom zítra.“

„Ano,“ přitakala a ještě jednou potáhla nosem.

„Dobrá, tak zatím,“ řekl a zavěsil. Jeho matka si právě zapálila cigaretu. Stále ve dveřích do kuchyně, kouřila a v levé ruce držela popelník.

„Proč plakala?“ zeptala se.

„Nevím. Bylo jí… bylo jí, myslím, trochu smutno.“

„Kvůli čemu?“

„Mami,“ hlesl unaveně. „Rád bych, abys…“

„Je to milé děvče,“ řekla matka, otočila se a šla zpátky do kuchyně. Otevřenými dveřmi spatřil, jak odsunula od stolu židli a sedla si. Když ve tři čtvrtě na jedenáct opuštěl dům, seděla tam pořád se skloněnou hlavou a v ruce měla cigaretu, ze které ve slunečním světle proudícím oknem dovnitř stoupal úzký proužek dýmu.

K UMÍRÁNÍ to byl den jako stvořený.

Řekl jí, že se s ní uvidí zítra po škole, silně o tom ale pochyboval. Když vyhazovali z klubu Vicenteho, ležel na druhý den stále v nemocnici. V žádném případě neměl v úmyslu dodržet to, co jí slíbil předešlé noci. Mohla probrečet všechen čas až do Vánoc, nic by to ale nezměnilo na bezvýchodnosti jejich situace. To by se musel změnit celý svět a on neočekával, že se tak stane přes noc.

Cítil se relativně klidný, všechno zvážil do nejmenších podrobností. Seděl na okraji srázu, nad travnatou parcelou rozkládající se za kostelem, a pokud ho někdo sledoval, mohlo mu připadnout, že pozoruje dlouhé procesí mraků putující oblohou. Bylo za pět minut jedenáct, na svůj pohřeb přišel s předstihem. Utrhl stéblo trávy a zastrčil si je mezi zuby a přemýšlel, kolik času celá ta věc zabere. Pět minut?

Deset minut? Víc ne a bude po všem. Stane se tím, koho z něj chtěl mít Mike Serrano. Emíliem Mendézem. Ať už to byl kdokoli a cokoli. Jednoho dne na to přijde. Dnes nejspíš ne. Dnes jej čekalo něco jiného. Dnes nešlo o to dokázat, že byl Emíliem Mendézem, stačilo dokázat, že je vůbec někým.

Viděl, jak přicházejí na parcelu, dva tucty mladíků v kostkovaných košilích a keprových kalhotách. Pozoroval je z dálky, přesunutý v prostoru, čase i myšlenkách. Včera to byli jeho bratři, dnes cizí mladíci, kteří přišli, aby jej bezohledně zmlátili. Dokázal jednoho od druhého odlišit podle držení těla a způsobu chůze i na tuhle vzdálenost, tak dobře je znal, smál se s nimi a pil s nimi a bojoval s nimi bok po boku. Byli jeho carnales. A teď byli zcela cizími lidmi. Vepředu šel César, vysoký a s hlavou hrdě vztyčenou, na pozadí modré oblohy mu to náramně slušelo. Po jeho pravici kráčel Dýka s rukama v kapsách a trochu shrbený, banditský úsměv z jeho tváře ale zmizel. Carlos se vlekl o krok za nimi, v pravé ruce nesl dlouhý řetěz od kola. Měli s sebou zbraně, teď si všiml, že někteří nesou v ruce malá polínka, jiní přiříznuté násady od smetáku a další baseballové pálky. Dostal baseballovou pálkou pouze jednou v životě, v bitce s Calaveras z Culver City. Ten chlapec jej tehdy zasáhl vší silou do kyčle a ránu ztlumilo jen trochu sako, které měl na sobě. Emílio si tehdy myslel, že má kyčel přeraženou. Ještě týden po bitce kulhal a dalších čtrnáct dní mladíka, který ho praštil, hledal. Později se dověděl, že ho zavřeli pro loupežné přepadení. Esteban nesl dlouhou vodovodní trubku, a jak navíc Emílio zjistil, někteří chlapci s sebou měli podomácku zhotovené mosazné boxery. Kráčeli roztažení na celou šířku parcely, po dvou, po třech, armáda pobudů, která se chystala vytlouct mu duši z těla.

Koutkem oka náhle zahlédl červené porsche a pomyslel si, Ježíšikriste, co tu – a pak ji spatřil, jak vystupuje z vozu a běží k němu na kraj srázu, kde seděl, a tak se postavil.

Z druhé strany přicházeli Aztékové, teď se přeskupili a připomínali britské vojáky z dějepisných učebnic. Sarah měla na sobě kostkovanou sukni a zelený pulovr s kulatým límcem, přes který si přetáhla límec blůzy, a vlasy si svázala do koňského ohonu. Vrhla se mu do náruče a pevně se k němu přitiskla.

„Co tady děláš?“ zeptal se. „Jak ses…“

„Zavolala jsem Katie. Řekla mi, kde tě najdu.“

„Katie moc kecá,“ usykl a otočil se směrem, kde se Aztékové začali seřazovat do uličky a čekali, až přijde k nim. Všiml si, že s nimi je i malý Manuel, poskakoval kousek od nich nervózně z nohy na nohu, zatímco se chystali na Emília. Proto věděla Katie, kde bude. Věděl to Manuel a od něj se to dověděla Katie a od té zase Sarah a teď

„Emílio,“ řekla. „Nedělej to.“

„Já musím,“ odpověděl a podíval se k místu, kde stál na začátku uličky César a čekal, až k nim přijde.

„Nemusíš dělat nic, co…“

„Sarah,“ křikl. „Jdi domů. Kčertu, jdi odsud pryč, ano?“

Podívala se na něj s nevěřícím výrazem.

„Pro Kristovy rány, jdi!“ Otočil se k ní zády a zamířil k uličce. Ani jednou se neohlédl přes rameno, kráčel pevným, jistým krokem k Césarovi, který vypadal, jako by stál u nějakého pohanského oltáře, vysoký a elegantní, a s vážným výrazem ve tváři čekal, až k němu Emílio přijde.

Obloha za ním byla jasná a zářivě modrá. Chlapci po obou stranách uličky jej bedlivě sledovali.

„Přišel jsi včas,“ řekl César.

„Ano, přišel,“ souhlasil Emílio.

Začaly se mu okamžitě potit dlaně. Neodvážil si je ale otřít do nohavic, nechtěl, aby poznali, jak velmi se bojí. V

ústech měl sucho, přesto se ale neodvážil olíznout si rty.

Hleděl do Césarových očí a pokoušel se tam nalézt zbytky toho, co jeden pro druhého kdysi znamenali. Bratři.

Carnales. Nebylo tam nic.

„Dobrá,“ řekl César. „Chci, abys tohle dobře pochopil.

Chci si být jist, že to chápeš.“

Stejný proslov, pomyslel si Emílio. V tomhle se nikdy nic nezmění. Copak dnešek něco změní? Přemýšlel nad tím a náhle dostal strach, že učinil špatné rozhodnutí. Ještě je čas – ne, už není. Už je pozdě, všechen čas v přesýpacích hodinách vypršel včera v noci, když s nimi odmítl jít do Santa Moniky.

„Po dnešním dni už nejsi Azték,“ spustil César.

„Znamená to, že sem už nesmíš přijít, že se k nám nesmíš vůbec přiblížit, slyšíš? S nikým nesmíš mluvit o věcech…“

„Znám to nazpaměť, Césare,“ řekl. „Ušetři si práci a zanech velkých slov.“

„Těch zanech raději ty.“ Podobně jako to předvedl El Tigre před ostatními chlapci z Los Espiritus pod molem v Santa Monice, přednesl César svoji řeč v prvé řadě kvůli Aztékům, z nichž každý bedlivě poslouchal jeho slova, ačkoliv se díval upřeně do očí Emíliovi.

„Přerazíme ti každou kost v těle, Emílio. Pokud se ti podaří znovu se zvednout ze země, es un milagro, bude to zázrak. A víš, proč to děláme? Protože jsi zneuctil Aztéky.

A když jsi zneuctil nás, zneuctil jsi také všechny chicanos.“

„To jsou kecy, Césare,“ řekl. „Tohle není totéž.“

„Vymlátím z tebe duši, Emílio. A pak ti nakopnu zadek, až zaletíš do téhle uličky.“

„Dobrá, udělej to,“ řekl Emílio. Ještě ale předtím, než ho César mohl vůbec uhodit, než jej mohl v rámci tohohle ceremoniálu praštit, tak, jako to udělal v případě ostatních šesti Aztéků, které vyhazovali z klubu, rozmáchl se a zasadil mu zespoda zvedák na čelist, po které se César zapotácel.

Nahoře na pahorku se Manuel rychle postavil. Emílio postřehl ten pohyb koutkem oka, uviděl, že tam Sarah stále stojí s rukama před ústy, jako by se snažila zadržet výkřik, který se jí dral z hrdla, viděl také, jak César spadl pozpátku na zem, a to všechno dohromady jej přimělo udělat čelem vzad a otočit se k čekající uličce. Na jejím začátku stál Carlos.

„Pojď, Emílio,“ řekl měkce. „Chceš z tohohle klubu odejít se ctí a vztyčenou hlavou…“

„Já už jsem z něj odešel,“ řekl Emílio. „Nemám, co bych ti měl dokazovat. A když, tak jen sám sobě,“ řekl a zamířil k čekající uličce.

Carlos byl první z chlapců, který ho měl udeřit.

Rozmáchl se řetězem od kola, kterým ho chtěl zasáhnout do ramene, a Emílio se rychle natočil na stranu, aby se mu vyhnul, dostal ale ránu do obličeje od Santa, jenž stál naproti Carlosovi. Ten do Emília strčil a on se zničehonic ocitl uprostřed uličky a po obou stranách měl jen Aztéky.

Postavím se tomu, pomyslel si a spatřil, jak se proti jeho obličeji někdo rozmáchl násadou od smetáku a vztáhl proti ní ruce, aby se chránil, a ucítil, jak dostal násadou tvrdě přes kotníky prstů, a řekl si v duchu ještě jednou, postavím se tomu a v jeho hlavě se ta věta nějak přeměnila v zůstanu vztyčený. Spatřil, jak se na slunci zaleskla vodovodní trubka, kterou držel v ruce Estaban, a pokusil se sklonit hlavu a vyhnout se jí, dostal ale trubkou přes ústa a ucítil, jak mu zlomila zuby a vyplivl před sebe krev a kousky skloviny, zatímco jej někdo praštil z levé strany, těsně nad spánek a na okamžik jej omráčil – kterým směrem vede teď ulička, vrací se snad zpátky na její začátek?

Zůstanu vztyčený, pomyslel si, a tahle věta se stala jeho němým sloganem, jeho vášnivým heslem. Zůstanu vztyčený, nenechám je, aby mě srazili k zemi, zůstanu stát na nohou, vydržím to. Další byl Pepe, vzal si boxer, který si udělal ve školní dílně, zahlédl jej mnohrát předtím a ten boxer teď přilétl k němu a přistál na jeho obličeji, byl tvrdý a měl ostré hrany a rozsekl jeho tvář od obočí, přes nos až k čelisti. Přes záda jej někdo vzal polínkem a on přepadl kupředu, roztáhl ruce a málem spadl na zem, očekával pád s dlaněmi s roztaženými prsty, dokázal ale udržet rovnováhu a nespadl a znovu se napřímil. Teď pro změnu zahlédl, jak se proti jeho hrudníku kdosi rozmáchl baseballovou pálkou a ucítil, jak jej zasáhla přes žebra, a uslyšel, jak v jeho těle cosi prasklo, následovala prudká bolest, on ale nespadne… on…

neupadne na zem. Pod úderem baseballové hole se zapotácel zpět, aby jej zase něco jiného udeřilo zezadu a přepadl kupředu, zůstanu na nohou, obličeje před ním začaly ztrácet ostré kontury, někdo ho znovu udeřil do tváře, tentokrát to byla holá pěst, rozsekla mu rty a z úst mu teď tekla krev, a tekla mu také z rozseknutého obočí, obloha nad ním byla celá rudá, obličeje, které se míhaly před ním byly rudé taky.

Je tohle Dýka? Žádný banditský úsměv, jen zmatený výraz ve tváři. Dýka, který vždycky stál při Césarovi – ano, při Césarovi, u Simona, při Césarovi. Klopýtavě zamířil k němu, paže mu visely bezvládně podél těla, hlava se mu klátila ze strany na stranu, k zemi ale nepadne. Na konci uličky už byl jen Dýka a ještě jeden chlapec, Dýka se zamračil, zaťal pěsti a čekal, až přijde k němu. Emílio, ses můj kamarád. Jsme bratři. Carnales. Dýka stále čekal se zaťatými pěstmi, druhý chlapec s dřevěnou palicí. Dýka ale zničehonic spustil ruce dolů a pak jej vystrčil z uličky ven, zatímco mu palice v rukou chlapce stojícícho naproti proletěla kolem hlavy a on vyrazil z tmavého údolí do rudých slunečních paprsků, k zemi ale nepadne.

Vypotácel se z uličky. Jedno oko měl zcela zavřené a druhým zamrkal do slunečního světla, po tváři mu stékala krev. Měl napuchlé rty, v ústech mu zela díra, tam, kde mu vyrazili zuby, do spodního rtu si zabodl špičatý pahýl jednoho z nich. Měl zlomené žebro, cítil, jak mu jeho špička tlačí do masa, zapotácel se znovu kupředu na pokraji bezvědomí, a pak se otočil zpět se sluncem v zádech a hlasem, který zcela jistě nezaslechli, pronesl jediné slovo: „Adíos.“

Díval se na ně a stále se potácel ze strany na stranu a nesmyslně si říkal, nesmím padnout k zemi, nechtěl padnout k zemi, zatímco byli stále tady, chtěl, aby viděli, že stojí na nohou, že se jim postavil, že to vydržel, že to dokázal, on, Emílio Mendéz. Gang se začal rozcházet na všechny strany a on znovu zahlédl tvář Dýky. Bylo v ní něco, co nikdy předtím nespatřil – možná bolest, možná soucit nebo nerozhodnost. Chlapci odcházeli po dvou, po třech, César je odváděl pryč jako generál, který porazil nepřítele na hlavu.

Všichni mlčeli, nikdo nic neříkal, nikdo se nesmál, šli za Césarem bez jediného slova a vlekli s sebou své zbraně, unavená armáda vracející se do svého ležení. Pozadu zůstával pouze Dýka, pozoroval jej, na tváři měl stále ten podivný výraz. Jdi, Dýko, říkal si v duchu. Jdi za nimi, aťsi mohu lehnout do trávy, ano? Prosím, jdi za nimi. Nech mě, ať si lehnu. Chci si odpočinout, prosím, Dýko. Zapotácel se.

Hmátl rukama do prázdna a začal padat k zemi. Dýka se k němu rozběhl, uviděl, jak ho chytil do náruče, ještě předtím, než padl k zemi, přehodil si jeho paži přes ramena a zadržel jeho pád.

Pak řekl měkce: „No tak, carnal.“

„Už je to v pořádku, Dýko,“ řekl.

„V pořádku, carnal?“

„Ano.“

Zakašlal a vyplivl před sebe krev, držel se Dýky a přemýšlel, co to k čertu dělá – ostatní odcházejí, proč tu Dýka zůstal? A pak zahlédl, jak k nim běží malý Manuel, a oni dva se potácejí na slunci, jako by byli opilí, Manuel s roztaženýma rukama, s rukama napřaženýma k němu, malý Manuel s úsměvem veverky a očima zalitýma slzami, přiběhl k němu a objal ho kolem pasu a přitiskl se k němu.

Řekl: „Hej, Manueli.“ A znovu zakašlal a vyplivl před sebe krev a zničehonic se mu udělalo špatně. Zatočila se mu hlava, ucítil ale, jak jej zadržely Dýkovy silné paže. Zem se k němu náhle naklonila v podivném úhlu a zahlédl, jak k němu běží Sarah, v zádech má slunce, horizont se s ní ale naklání a celá ta plocha se svažuje k němu, ve vlasech se jí lesknou paprsky slunce, běží k němu s rozpřaženýma rukama, sukně jí vlaje a koňský ohon jí v běhu poskakuje po zádech.

Travnatá parcela se táhla od obzoru k obzoru, modrá obloha nahoře byla plná líně se pohybujících oblak. Aztéci už byli pryč a zbyl tu pouze Emílio stojící uprostřed té veliké prostory s Dýkou po jedné a Manuelem po druhé straně a Sarah běžela k němu – řekl jí přece, panebože, že má jít domů, proč nešla domů? Vrhla se mu do náruče, byl ale příliš slabý, aby ji dokázal obejmout. Stál tam s rukama volně visícíma podél těla a ona ho přitiskla k sobě a on si pomyslel, hej, dávej pozor, nezlom miještějedno, a přemýšlel, jestli to nepronesl nahlas, a usmál se zeširoka ústy s vymlácenými zuby a zmohl se jen na: „Ahoj, Sarah.“

„Ahoj, Emílio,“ řekla.

A on si říkal v duchu, ano, jsem Emílio Mendéz.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2007

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 1979 by HUI Corporation

All rights reserved.

Z anglického originálu Gangs!

(Published by Avon Books in 1989)

přeložil © 2007 Radim Klekner

Redakce textu: Tomáš Vystrčil

Jazyková korektura: Pavel Tučka

Grafická úprava obálky © 2007 Bohumil Fencl Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-023-8

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12