EDMCBAIN

HUDLAŘI

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jin Buchal - BB/art v roce 2006

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2005 by Hui Corp.

All rights reserved.

Z anglického originálu Fiddlers

(Published by An Otto Penzler Book Harcourt, Inc.) přeložila © 2006 Ludmila Havlíková

Redakce textu: Světlana Plaňanská

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Grafická úprava obálky © 2006 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-697-2

Pro mou ženu Dragicu - tady, teď a navždy

Město v této knížce, lidé a místa, všechno je smyšlené.

Jen postupy policie se zakládají na zavedené technice pátrání.

1.

BARU NINOTCHKA šéfoval výlupek jménem Dominick La Paglia. Ne člověk, který se vypracoval vlastní pílí, ale chlapík spřažený s mafií, jehož trestní rejstřík sahal do dob, kdy mu bylo sedmnáct. Dvakrát si poseděl ve vězení, jednou za úmyslné napadení, podruhé za obchodování s drogami. Tvrdil, že klub je čistý, že byste tam nekoupili ani inhalátor.

„Chodí k nám postarší lidi,” prohlásil La Paglia. „Ninotchka, to je hlavně posezení při svíčkách a příjemná hudba. Kapela s balalajkama a tři houslisti, co o přestávce přecházejí od stolu ke stolu, a lidi, který právě nejsou na parketě, se drží za ruce a kejvají se do rytmu. Nikdy tu nebyl žádnej malér, klidně se běžte zeptat svejch kolegů na protidrogovým.”

„Povězte nám o Maxi Sobolovovi,” vyzval ho Carella.

Byla středa šestnáctého června a do půlnoci zbývala hodina. V uličce, kde někdo houslistovi vpálil dvě rány do obličeje, stáli tři muži.

„Co chcete vědět?” zajímal se La Paglia.

Jak dlouho tu pracoval?”

„Dlouho. Dva roky?”

„Najal jste slepého houslistu, ano?”

„Proč ne?”

„Aby přecházel od stolu ke stolu, ano?”

„Stejně je tady tma, tak proč by to mělo slepýmu mužskýmu vadit?” odpověděl La Paglia. „Na housle hrál pěkně. Oslepnul za války ve Vietnamu, víte? Válečnej hrdina, a někdo ho sejme v uličce.”

„A co ti další hudebníci, kteří tu pracují? Nějaké neshody mezi nimi a Sobolovem?” zeptal se Meyer.

„Ne, byl slepej,” odpověděl La Paglia. „Ke slepejm se všichni lidi chovají hezky.”

Pokud jim nevpálí dvě rány do obličeje, pomyslel si Carella.

„Nebo někým jiným v klubu? Některým barmanem, číšnicí, kýmkoliv?”

„Co třeba děvče v šatně?”

„Vyhazovač? Někdo další?”

„Ne, se všema tu vycházel.”

„Tak nám povězte, co se tu dnes večer stalo,” pokračoval Carella.

„Byl jste tady, když ho zastřelili?”

„Byl.”

„Popište, jak se všechno seběhlo,” vyzval ho Meyer a vytáhl zápisník.

Podle toho, co tvrdí La Paglia, se klub sedm dní v týdnu zavírá ve dvě hodiny po půlnoci. V půl druhé kapela hraje poslední sérii a o čtvrt hodiny později se houslisti vydávají na poslední obchůzku kolem stolů ve snaze utrhnout nějaké spropitné. Barmani už nikomu nenalévají a číšnice kasírují zákazníky…

„Znáte tu melodii od Colea Portera?” zeptal se La Paglia. ,„Než houslisti odešli?’ Jeden z nejlepších textů, co kdy byly napsaný. Přesně tak to tady vypadá před zavírací dobou. Ale tohle se muselo stát kolem desátý, půl jedenáctý, když si Max vyšel ven zakouřit. V klubu je kouření zakázaný, polovička starších kunčoftů má totiž rozedmu. Stál jsem u baru a mluvil s jednou dvojicí; jsou to stálí zákazníci, nikdy si nesedají ke stolu, pokaždý sedí u baru. Bylo tu mrtvo, středeční večery se pokaždý vlečou, a ti dva mluvili o tom, že se přestěhujou na Floridu. Zrovna mi vyprávěli o Sarasotě, když jsem zaslech ty výstřely.”

„Poznal jste, že jsou to výstřely?”

La Paglia pozvedl obočí.

No tohle, říkal jeho pohled. Myslíte si, že nepoznám, když někdo střílí?

„Ne,” odpověděl kousavě. „Myslel jsem, že to je randál z vejfuku, jasný?”

„Co jste udělal?”

„Vyběhnul jsem do uličky. Byl už mrtvěj. Ležel na zádech, tvář celou zakrvácenou. Bílá hůl na zemi vedle pravý ruky.”

„Viděl jste někoho?”

Jasně, ten vrah se tam ještě poflakoval, aby ho moh někdo identifikovat.”

Meyer si pomyslel, že s tím sarkasmem to La Paglia trochu přehání.

SOLOLOVOVA RODINA držela tradiční židovské sedmidenní období smutku za zemřelého.

Meyer to už znal a zažil na vlastní kůži, ale Carella se na židovské smuteční sešlosti ocitl poprvé. Dělal to co ostatní. Když zpozoroval, že se Meyer zouvá a ukládá boty před otevřené dveře do bytu, vyzul se také.

„Dveře se nechávají otevřený, aby smuteční hosti při příchodu nerušili truchlící pozůstalý,” vysvětlil mu Meyer. „Aby nikdo neklepal a nezvonil.”

Opláchl si ruce v nevelké míse postavené na židli vpravo ode dveří. Carella ho následoval.

„Nejsem zbožnej člověk,” pokračoval Meyer. „Nevím, proč si ty ruce při příchodu mejeme.”

Pro Carellu bylo všechno naprostá novinka. U Sobolovovů v obýváku se shromáždilo kolem pětadvaceti lidí. Pět z nich sedělo na nízkých stoličkách.

Meyer mu později vysvětlil, že je dodala pohřební služba. Všechna zrcadla v celém domě byla zahalená a v jednom rohu místnosti plápolala dlouhá svíce.

Podle židovského zvyku Sobolova pohřbili okamžitě, a hned jak se rodina vrátila domů ze hřbitova, zahájila sedmidenní smutek. Byl pátek dopoledne, osmnáctého června. Mužští členové měli neoholené tváře, ženy nebyly nalíčené.

Celý dům působil dojmem, že je pohroužený do hlubokého smutku. Carella už zažil smuteční shromáždění v irských domácnostech, kde ženy naříkaly, ale také se tam ozýval smích a hodně se pilo. Zažil i smuteční shromáždění v italských rodinách, kde ženy kvílely a rvaly si na sobě šaty. Tady převládal tichý žal.

Byt patřil Maxovu mladšímu bratrovi a jeho ženě. Bratr se jmenoval Sidney.

Jeho manželka Susan. Oba Maxovi rodiče už zemřeli, stejně jako několik jeho bratranců a sestřenic.

Strýc hovořil se silným přízvukem, ruským nebo nějakým východoevropským, těžko říct. Vyprávěl detektivům několik historek z doby, kdy byl Max ještě chlapec.

Jak mu rodiče koupili housle, jen dětskou hračku, a jak šije Max zamiloval…

„Měli byste ho vidět, hotový Yehudi Menuhin!”

Bratr Sidney jim řekl, že rodiče Maxovi okamžitě zaplatili hodiny…

„Skutečný housle, už žádnou hračku,” doplnil strýc.

… a během několika měsíců už hrál těžké houslové skladby…

Jeho učitel byl úplně u vytržení!”

„Měl skutečnej talent,” vložil se do hovoru jeden z bratranců.

„Vrozenej,” souhlasil Sidney. „Byl tak citlivej, tak vnímavej.”

„Nesmírně laskavěj člověk.”

„Takovej sladkej klučina.”

„Když hrál, úplně vás to bralo za srdce.”

„V jeho hře se odrážela veškerá jeho dobrota.”

„Takovej houslista!” vzdychl strýc.

Sidney dodal, že pak nikoho nepřekvapilo, když jeho bratra přijali na Kleberovu školu nebo když ho Kusmin zařadil mezi své soukromé žáky. „Alexej Kusmin,” dodal na vysvětlenou. „Vedl tam katedru houslový výuky.”

„Max měl před sebou skvělou budoucnost.”

Jenomže potom, pochopitelně…,” ozval se jeden z bratranců.

„Dostal povolávací rozkaz.”

„Do války,” dodal strýc a mlaskl.

„Vietnam.”

„Pětadvacátá pěší divize.”

„Druhá brigáda.”

„Rota D.”

„Byla to rota B.”

„Ne, Sidney, rota D.”

„Psával jsem mu, byla to rota B.”

„Tak dobrá, buď jak buď, zpátky se vrátil slepej.”

„Hrůza,” vydechla Susan a potřásla hlavou.

„Začalo to v nemocnici,” vložil se do hovoru opět strýc. „Drogy.”

Ještě dřív,” namítl bratr. „Začalo to už tam. Ve Vietnamu.”

„Ale hlavně pak v nemocnici.”

„Během léčby.”

„V nemocnici pro válečný veterány.”

Tehdy detektivové slyšeli o užívání drog poprvé.

Poslouchali.

„A pak ještě, znáte to, muzikanti,” prohodil jeden z bratranců. „Není to mezi nimi nic neobvyklýho.”

„Ale hlavně za to mohly ty bolesti,” znovu se ozval strýc.

„Což je pochopitelný,” řekl další bratranec.

„Kromě toho si každej občas zakouří trochu trávy,” přidal se třetí bratranec.

„Kdyby to tak byla jenom trocha trávy,” vzdychl strýc a účastně zakýval hlavou.

„Ale stejně,” ozval se znovu bratr, „to byl až do smrti ten nejhodnější a nejláskyplnější člověk na světě.”

„Skvělej člověk.”

„Pašák.”

PRVNÍ Z OBOU DÍVEK byla skutečně nádherná, ale i ta druhá mu připadala rozkošná.

Nedoufal, že dostane takový poklad. Zavoláte eskort servis, a nemůžete čekat, že vám pošlou dvě filmové hvězdy.

Ta žena v telefonu mu včera řekla: „Víte, na kolik vás to přijde, člověče?”

Podle hlasu ji odhadoval na černošku.

„Na ceně nesejde,” řekl.

Jen abyste věděl, dělá to tisícovku za každý děvče na jednu noc. Vyjde to teda na dvě tisícovky plus běžný spropitný.”

„Bez problému,” odpověděl.

„Obvykle dvacet procent.”

Pomyslel si, že je to hodně, ale nijak to nekomentoval.

„Což je celkem dva tisíce a čtyři stovky. Jestli jste kavalír, můžete to zaokrouhlit na dva a půl.”

„Berete platební karty?” zeptal se.

„American Express, Visa nebo MasterCard,” přisvědčila. „V kolik je chcete?”

„Přesně v sedm,” odpověděl. „Můžete poslat blondýnu a zrzku?”

„A co takhle pěkná Číňanka?”

„Ne, dneska ne.”

„Nebo třeba nějaká sladká čokoládová?”

Napadlo ho, jestli neměla na mysli sebe.

Jenom blondýnu a zrzku. Kolem dvacítky, prosím.”

„Najdu vám něco fajnovýho,” slíbila.

Ta blondýna byla skutečná krasavice. Pověděla mu, že se jmenuje Trish.

Nevěřil, že je to její skutečné jméno. Zrzka mu připadala roztomilá. Prozradila, že se jmenuje Reggie, což je zkratka pro Reginu; tomu věřit musel, protože kdo by si, pro všechno na světě, zvolil přezdívku Regina? Odhadoval, že Trish je kolem pětadvaceti. Reggie tvrdila, že jí je devatenáct. Tomu věřil také.

„Takže co máme dnes večer v plánu?” zeptala se Trish.

Byla z obou žen temperamentnější. Měla na sobě krátké černé koktejlové šaty a černé páskové střevíčky na vysokém podpatku. Reggie zvolila zelenkavou barvu, která jí ladila k zeleným očím. K vážnému výrazu v irské tváři by sejí bývaly hodily brýle. Měla hezčí nohy než Trish a rozkošná oblá ňadra, která tvořila protiklad k Trishiným pohupujícím se melounům. Ani jedna neměla podprsenku. Obě vpluly do hotelového apartmá, jako kdyby to byl Trumpův luxusní hotel Taj Mahal.

„Mrkni se semhle, dvě ložnice!” zvolala Trish. „Můžeme je vyzkoušet obě!”

Než přišlo ráno, použili obě postele i obrovskou vířivku v mramorem obložené koupelně. Nešlo to nikde.

„Proč to nezkusit znovu dneska večer?” navrhla nakonec Trish.

„Mám jiný plány,” odpověděl jí.

„A co zítra večer?” nevzdávala se.

„Možná,” připustil.

„No, promysli si to,” řekla, rozmarně ho třepla přes zplihlého ptáka a odkráčela do koupelny. Reggie pila u stolu v obývacím pokoji kávu jen v kalhotkách, z nichž se jí kolem rozkroku draly ven rezaté kudrlinky. Malá odhalená ňadra měla pokropená pihami. Bradavky scvrklé.

„Někdy bysme si to třeba mohli rozdat sami,” navrhla.

Změřil ji tázavým pohledem.

Jen ty a já. Někdy to jde lip jen ve dvou.”

Nespouštěl z ní oči.

„Dvě děvčata občas nahánějí strach. O samotě bysme mohli zkusit věci, o který jsme se včera večer nepokusili.”

Jako co?”

„No, já nevím. Budem experimentovat.”

„Budeme, jo?”

Jestli chceš,” odpověděla. „Třeba se mužem ještě jednou o něco pokusit.”

Donesla k ústům šálek kávy, napila se a znovu ho postavila na stůl. „A nemusel bys kvůli tomu ani volat eskort servis,” dodala.

Přes předsíň zaslechl šumění sprchy.

„Mohl bys mi zavolat přímo,” pokračovala. „Zapomeň na agenturu.” Odstrčila židli, vykročila k poličce pod nástěnným telefonem a začala zapisovat své číslo do bločku s logem hotelu. Bílé kalhotky jí pevně obepínaly drobný pevný zadeček.

Devatenáctiletý. Odtrhla lístek, otočila se k němu a zakřenila se. Jako králíček Bugs. Tváře a nos samou pihu. Bosá se zase vrátila ke stolu. Lístek na stůl připlácla tak energicky, jako by šlo o příkaz k domovní prohlídce.

„Zavolej mi,” řekla.

Zvedl papírek s telefonním číslem a zadíval se na něj.

„Kdykoliv,” dodala tentokrát vážným tónem; úsměv byl ten tam.

„No, dneska večer ne,” odpověděl.

Dnes bude muset zabít Alicii Hendricksovou.

BÁL SE, že po tom všem nesebere dost sil, aby to dotáhl až do úplného konce. Ne že by mu chybělo vnitřní odhodlání, ne, o to nešlo - věděl, ze dělá správnou věc; byl o tom přesvědčený od okamžiku, kdy se rozhodl, že to musí provést teď nebo nikdy, aby se konečně dokázal vyrovnat s tím, co mu tak hořce poznamenalo „takzvaný život”. Najde však totikjyzickýcb sil, kolik jich bude potřebovat, aby všechno završil?

Budou zapotřebí jisté změny, byť bolestné.

Ano. Veškerá rozhodnutí, která neučinil on sám, všechny stezky, po nichž kráčel proti své vůli, i veškeré cesty do míst, která si sám nezvolil, to všechno musí skončit. Hned. Ti lidé se musí dozvědět, že on ví, jaké křivárny spáchali, musí je přimět, aby si to uvědomili. Dokonce i slepému Sobolovovi, který nemohl vidět, kdo se mu chystá vpálit dvě střely do obličeje, v posledním okamžiku došlo, že je to jeho vykoupení, a těsně předtím, než se ozvala rána a vystříkla krev, zašeptal do nevlídného nočního vzduchu: „Charlie?”

Ten problém byl teď nesmírně aktuální.

Nepřipustit, aby ho od jeho záměru odvrátila bolest.

Pak to dotáhne do konce.

LOUIS HAWKINS ještě spal, když mu v pátek v poledne Carella a Meyer zaklepali na dveře.

Okamžitě jim vysvětlil, že pracoval až do dvou hodin po půlnoci a domů se dostal teprve ve tři, že si cení svého spánku a je mu docela jedno, jestli mu za rozbřesku bouchá na dveře policie. Carella se jménem svým i svého kolegy omluvil, vysvětlil, že je třeba zjistit, jak se všechno seběhlo, než případ vychladne, a zdvořile se zeptal, jestli by jim Hawkins laskavě nevěnoval několik minut ze svého volného času. Váhavě je vpustil do bytu.

Po všech stěnách měl rozvěšené fotografie olysalého šedovlasého muže, hrajícího na housle.

„Stephane Grappelli,” vysvětlil Hawkins. „Chcete kafe? Ksakru, už jsem úplně vzhůru.”

Bosý a v županu stál v rohu kuchyně a lžičkou odměřoval kávu.

„Největší jazzovej houslista všech dob,” poznamenal. „Umřel před sedmi lety v Paříži. Hrál ještě v devětaosmdesáti letech. Víte, co řekl, když mu bylo pětaosmdesát? Nějakej novinář se ho zeptal, jestli uvažuje o odchodu na odpočinek. ,Odpočinek! Žádné jiné slovo nezní mým uším smutněji. Hudba mě udržuje při životě. Jí vděčím za všechno. Je to má živá voda.’ Já to cítím stejně. Je mi skoro padesát, spousta lidí v tomhle věku uvažuje o tom, že si dá pohov a odstěhuje se na Floridu. Zatraceně, mohl bych tam snadno dostat práci, stejnou, jakou mám tady v Ninotchce, hrát cikánský písně pro starý páprdy. Ale víte co? Melouchařím v jazzovejch klubech. Sedím tam vedle nejlepších hudebníků v tomhle městě. To mě udržuje při životě. Slyšeli jste někdy o Djangovi Reinhardtovi? O tom slavným jazzovým kytaristovi? Nikdy jste o něm neslyšeli?”

„Já ano,” řekl Carella.

„Grappelli s ním hrával. Dovedete si představit, jak něco takovýho znělo? Vzali celej svět útokem. Ty věci, který udělali s kvintetem? V pařížským klubu Hot Club? Tomu se nic nevyrovná, nic na celičkým světě. Je to můj hrdina. Kdybych uměl hrát jako on…” Hawkins nechal konec věty viset ve vzduchu. „Doufám, že máte rádi silný,” poznamenal a zesílil oheň pod konvicí na sporáku. „Takže je to kvůli Maxovi, co?” Je to kvůli Maxovi,” přisvědčil Meyer.

„Myslel jsem si to. Víte, co jednou řekl Grappelli? ,Nejlíp hraju, když jsem šťastný nebo když je mi smutno.’ Myslím, že Max hrál nejlíp, když mu bylo smutno. Sťastnýho jsem ho vlastně asi nikdy neviděl.” „Smutno z čeho?” zeptal se Carella.

„Ze slepoty? Ze ztracenýho mládí? Ze zmařených příležitostí? Když hrál cikánský písně, dokázal vás dojmout k slzám. Ti strejcové mu dávali štědrý spropitný, věřte mi.”

„Jaké ztracené příležitosti?” zajímal se Meyer. „V době, kdy hrál klasickou hudbu, měl před sebou skvělou budoucnost. Než narukoval do armády, studoval u Alexeie Kusmina na zdejší Kleberově hudební škole. Max byl široko daleko nejslibnější houslista. Potom… Vietnam.”

„Nemáte tušení, kdo by si mohl přát jeho smrt?”

„Nesmysl,” odpověděl Hawkins a zavrtěl hlavou. „Nechcete pomerančovej džus?”

Aniž čekal na odpověď, vykročil k ledničce a vytáhl láhev. „Je čerstvě vymačkanej,” řekl a naléval. „Koupil jsem ho na trhu s biopotravinama, není z koncentrátu. Chci říct, kdo by chtěl zabít slepce? Proč? Grappelli taky říkal, že nejlíp hrál, když byl mladej a zamilovanej. Myslím, že Max nikdy zamilovanej nebyl. Vlastně mi připadá, že ani nebyl nikdy mladej. Armáda ho šoupla do Vietnamu, a s jeho mládím bylo utrum; vlastně se vším. Vrátil se slepej. Povězte to všem těm zasranejm namachrovanejm prezidentům, co posílají mladý kluky bojovat do svejch idiotskejch zkur-venejch válek.”

„Z čeho usuzujete, že nikdy nebyl zamilovaný?” zeptal se Carella.

„Vy snad nějakou ženu v jeho životě vidíte? Je mi líto, ale já ne. Manželku?

Přítelkyni? Vidíte někoho takovýho? Já vidím jen chlapíka mezi padesátkou a šedesátkou, co bloumá ve tmě sem a tam s houslema zastrčenýma pod bradou a hraje tak, že vám to láme srdce. Tohle vidím já. Přesně tohle. Co vy na to?”

Seděli u kuchyňského stolu a upíjeli kávu.

Hawkins se nakrátko odmlčel, a ta chvilka působila jako celá věčnost. Potom promluvil. „Grappelli jednou řekl: ,Když hraju, na všechno zapomenu. Úplně se rozdvojím a ten druhý člověk ve mně hraje.’ Připadá mi, jako by se s Maxem dělo to samý. Chci říct, že když hrál, zapomínal na všechno, co ho trápí.”

„A co to bylo?” zeptal se Meyer.

„No, to se už nikdy nedozvíme, že jo?”

„Zmínil se někdy o něčem konkrétním, co ho trápí?”

„Nikdy. Aspoň mně ne. Třeba některýmu z ostatních muzikantů. Ale musím vás upozornit, že Max si většinu věcí nechával pro sebe. Jako by ho ta slepota uzamkla do tmy. Když chcete vědět pravdu, svý pocity ventiloval jedině hudbou.

Po zbytek času…” Hawkins zavrtěl hlavou. „Ticho.”

KDYŽ VYCHÁZELI VEN, Carella prohodil: „A zbytek je ticho.” Meyer se na něj zadíval.

„Hamlet,” vysvětlil Carella. „Hrál jsem ve školním představení Claudia.”

„To jsem nevěděl.”

„Jo. Mohl jsem být slavnej.”

„Jasně.”

Vyšli na ulici a zamířili k zaparkovanému autu.

„Co ty?” zeptal se Carella.

„Ze mě mohl být druhej Picasso.”

Jo?”

Jako kluk jsem se chtěl stát malířem,” přiznal Meyer a pokrčil rameny.

„Litoval jsi někdy, že je z tebe policajt?”

„Policajt? Ne. Hele, ne. A ty?”

„Ne,” odpověděl Carella. „Ne.”

K vozu pak došli mlčky; přemýšleli o cestách, po nichž se nevydali, o snech, které se ani nenarodily.

„No, teď se podíváme na dalšího muzikanta.”

„V NINOTCHCE HRAJU, jen když nesedím v díře,” řekl jim Sy Handelman.

Usoudili, že sezením v „díře” Handelman nelichotivě nazývá nějakou nevalnou práci, na kterou není nijak zvlášť hrdý.

„Dole v orchestřišti,” vysvětlil Handelman, co myslel onou dírou. „V

muzikálech ve městě, v centru, na Sternu.”

Bylo mu něco kolem dvaceti. Měl dlouhé vlasy jako hipík, který zabloudil v čase. Dokázali si ho představit, jak hraje na housle před nějakým divadlem v centru města a do misky na chodníku vybírá od kolemjdoucích drobné. Dokázali si ho představit i v nařasené bílé hedvábné košili s dlouhými rukávy, jak vyhrává postarším návštěvníkům Ninotchky. Větší problém nastal, když si ho měli ve své obrazotvornosti posadit do orchestřiště v nějakém muzikálovém představení; se svými platy se na show se stodolarovým vstupným dostali jen zřídkakdy.

„V orchestru hraju rád,” vysvětloval Handelman. „Těch nádhernejch cikánek!”

Znovu znejistěli.

Měl na mysli Ninotchku?

„Sboristky,” uváděl na pravou míru Handelman. „Říkáme jim u nás cikánky. Když sedíte v orchestřišti, vidíte jim pod sukně až do Tramtárie.”

„Musí to být zajímavá práce,” poznamenal Meyer.

„Když si nedáte pozor, můžete z toho oslepnout,” zakřenil se Handelman.

Což je zavedlo k účelu jejich návštěvy.

„Max Sobolov?” řekl Handelman. „Starej smutnej Žid.”

„Bylo mu teprve osmapadesát,” namítl Meyer.

„Starý smutný mužský jsou i mezi čtyřicátníkama,” poznamenal Handelman filozoficky.

„Vám se někdy svěřil, proč je tak smutný?” zeptal se Carella.

„Mám takovej dojem, že ho tížil pocit viny. My Židi trpíme pocitem viny pořád, ne?” řekl Meyerovi. „Ale u Maxe to působilo úplně jako deprese. Tak jako on se chová jedině člověk, kterej provedl něco strašnýho a lituje toho. Nikdy se nesmál. Když přišel do práce, sotva pozdravil. Jen se převlíkl do kostýmu…

nosíme takový ty nařasený červený hedvábný košile…”

Fajn, mysleli si, že bílé.

„… a přiléhavý černý kalhoty, abysme starý dámy trochu rozrajcovali, víte? A pak si hleděl svýho. To znamená, že hrál ty pochmurný, skličující cikánský melodie. Což uměl znamenitě, to musím uznat.”

„Pokud víme, studoval klasickou hudbu.”

„To jsem nevěděl, ale nijak mě to nepřekvapuje. Nevíte kde?”

„V Kleberově škole.”

„Ta je nejlepší. To se nedivím.”

„Ta hrozná věc, kterou provedl, ať už jde o cokoliv…”

„No, jen se dohaduju.”

„Zmínil se někdy o něčem konkrétním?”

„Ne. Pochopte, nikdy se mi s ničím nesvěřoval, pochopte, nikdy mi neřekl:

,Hele, tíží mě pocit viny a jsem smutnej, protože jsem shodil svoji lásku z mládí ze střechy,’ nic takovýho. Ale bylo v něm něco… jako neustálý výčitky svědomí. Pocit viny a zármutek. Ano. Zármutek. Jako kdyby se kvůli něčemu strašně trápil.”

„Kvůli čemu?”

„Možná kvůli sobě.”

ÚPLNĚ POPRVÉ jí Kling zavolal z telefonní budky, když pršelo. Ani ne tak z budky jako spíš z telefonního automatu ukrytého v jedné z těch malých plastových skořápek, takže se proudy vody řinuly kolem něj. Dnes jí volal z podobně ukrytého přístroje, ale z chodníku stoupal vzhůru horký vzduch v mihotavých vlnách, tak zřetelných, že je mohl vidět pouhým okem.

Nemluvil s ní už šest dní, ale kdo by to počítal? Když člověk odchází ze dvou bytů, které s někým sdílí — střídavě z jeho nebo jejího —, aniž by promluvil, je to skutečně na pováženou. Volal jí do práce v naději, že nenarazí na obvyklý postup, jaký panuje v každé lékařské ordinaci; doufal, že telefon nevezme sestra a nezačne se ho vyptávat, co ho trápí a kde ho co bolí. Sharyn Cookeová byla zástupkyně primáře na policejní chirurgii. A Bert Kling detektiv třetí třídy. Už v tom se navzájem nesmírně lišili. Bez ohledu na to, že ona byla černoška, a on běloch. Navíc blonďák.

„Ordinace doktorky Cookeové,” oznámil ženský hlas.

Telefonoval jí na předměstí Diamondbacku, kde měla soukromou praxi. Její policejní pracovna se rozkládala na druhém břehu řeky, na Rankin Plazza. Na obou místech ho znali. Nebo přinejmenším znávali. Doufal, že jim nedala nějaké dodatečné instrukce.

„Nazdar,” pozdravil, „tady Bert. Můžu s ní prosím mluvit?”

„Okamžik, prosím.”

Málem řekl: „Jenny, jste to vy?” Znal všechny sestry. Ale už odložila sluchátko. Čekal. A čekal. Z chodníku a vozovky se linul žár.

„Haló?”

„Sharyn?” ozval se.

„Ano, Berte.”

Jak se máš?”

„Dobře, díky.”

„Shar…”

Ticho.

„Rád bych tě viděl.”

Znovu ticho.

„Shar, musíme si promluvit.”

„Já teď mluvit nemůžu,” řekla.

„Shar…”

Ještě mě to příliš bolí.”

Horko sálalo víc a víc.

„Ani nevíš, jak strašně jsi mi ublížil,” dodala.

Někde projelo hasičské auto. Siréna kvílela.

„Prosím tě, nějakou dobu mi teď nevolej.”

Ve sluchátku se ozvalo klapnutí.

Nějakou dobu, pomyslel si.

Považoval to za nadějné znamení.

ALICIA BYLA PŘESVĚDČENÁ, že ji někdo pronásleduje. Svěřila se svému šéfovi, ale ten ji odbyl s tím, že je to nesmysl. „Kdo by tě chtěl pronásledovat?” řekl a jí se to skoro dotklo. Proč vlastně? Cožpak je tak ošklivá, že by za to nikomu nestála?

Alicii bylo pětapadesát, pracovala v kosmetické firmě Beauty Plus a byla to vysoká blondýna (ten odstín se přesně jmenuje Medový dotek) s úžasnýma nohama a skvělými ňadry, žena, která by na ulici tohoto města přiměla nejednoho stavebního dělníka k obdivnému zahvízdnutí; tak co Jamie tou svou poznámkou sledoval? Kromě toho ji někdo skutečně sledoval, o tom nepochybovala. Jakmile tehdy v pátek večer vkročila na chodník, pozorně se rozhlédla do všech stran.

Firma Beauty Plus sídlila v sedmadvacetipodlažní budově v Twombleyově ulici v centru města. Oddělení přípravků pro péči o nehty zaujímalo osm vzájemně propojených místností v šestnáctém patře. Po všechny pracovní dny se z těchto kanceláří vydávalo do různých koutů města dvaadvacet obchodních zástupců, kteří se snažili prodat tyto výrobky ve více než čtyřech tisícovkách zdejších manikérských salonů. Do tři čtvrtě na pět Alicia sepsala svou každodenní zprávu, před Jamiem Dewesem prohodila, zeji snad dnes večer nikdo pronásledovat nebude, jak doufá (odtud ta jeho jízlivá poznámka), a několik minut po páté stanula na chodníku.

Horký červnový vzduch ji udeřil do tváře jako sevřená pěst.

Znovu se rozhlédla oběma směry. Ať už ji sledoval kdokoliv, o čemž vůbec nepochybovala, nezahlédla nikoho. Vykročila rázným dlouhým krokem ke kiosku u stanice metra na následujícím rohu.

DETEKTIV PRVNÍ TŘÍDY Oliver Wendell Weeks zhubl o pět kilo. Díky tomu se hrochovi podobal už mnohem míň. Patricia Gomezová si pomyslela, že skutečně udělal pokrok.

„Je to vážně vidět, Olle,” pochválila ho. Jako jediná mu říkala Ollie. „Pět kilo za dva týdny, víš, jak je to skvělý?”

Olliemu to tak skvělé nepřipadalo.

Pořád mu kručelo v břiše.

Patricia na sobě ještě měla uniformu. Vysvětlila Olliemu, že se z práce dostala pozdě, protože jim seržant chtěl sdělit nějakou perlu kvůli tomu, jak se jejich útvar zhostil jakési společné operace s oddělením pro potírání pouliční kriminality. Když zahájili šťáru, jejich informátor údajně nebyl tam, kde být měl, prostě kecy, kecy. Její seržant si na něco stěžoval neustále, makovice jedna prázdná. Ollie jí řekl, že si s tím chlápkem bude muset promluvit, ach ano, aby od ní dal ruce pryč. Patricia mu odpověděla, že to má pustit z hlavy.

Kráčeli po Culverově třídě, v působnosti osmaosmdesátého okrsku, který byl v pracovní době jejich druhým domovem. Kdyby na sobě neměla uniformu, chytil by ji za ruku.

Jsi kvůli dnešnímu večeru nervózní?” zeptala se ho.

„Ne,” odpověděl. „Proč bych měl být nervózní?”

Ve skutečnosti nervózní byl.

„Nemáš důvod,” odpověděla a vzala ho za ruku, uniforma sem, uniforma tam.

CESTOU DO CALM’S POINTU se Alicia v metru neustále rozhlížela po spolucestujících. Ten člověk, který ji sledoval, měl pleš, to věděla určitě.

Byla to spíš pleš Patricka Stewarta než Bruce Willise. Vysoký hubený chlapík se svítící pleší na temeni, přibližně pětapadesátník, možná skoro šedesátník.

Vyděsil ji k smrti.

Všimla si ho už při dvou různých příležitostech, pokaždé jen letmo, ale jakmile se ohlédla, aby si ho prohlédla, vždycky zmizel.

Ve vagónu metra teď zaregistrovala jen jednoho muže s pleší, a tomu muselo být nejmíň kolem sedmdesáti; seděl a četl si nějaké španělské noviny.

OLLIE OČEKÁVAL, že všichni budou mluvit španělsky. Její matka se jmenovala Catalina a sestry Isabella a Enriquetta. Patriciin bratr - který hrál na piano -

dostal jméno Alonso. Ten ho přivítal slovy: „Hej, kámo, slyšel jsem, že přej taky hraješ na klavír.”

„No, jen trochu,” odpověděl Ollie skromně.

„Naučil se kvůli mně ,Španělské oči’,” dmula se pýchou Patricia.

„Ale jdi!” ozvala se sestra.

„Je to pravda, pak nám to zahraje.”

„No,” hlesl Ollie nesměle.

„Pojďte,” přerušila je Patriciina matka, „vezměte si bacalaltos.”

Ollie už měl na jazyku, že drží dietu, ale Patricia na něj nenápadně kývla.

KDYŽ SE ALICIA zastavila v korejském obchůdku s potravinami nedaleko svého bytu, hned za rohem, aby si nakoupila něco k večeři, majitel ji vřele uvítal.

Prozradil jí, že má dnes čerstvé borůvky, tři dolary devětadevadesát za košíček.

Koupila čtvrt kila čínských hub šii-take, dvanáct vajec, krabici odstředěného mléka a dva košíčky borůvek.

Právě když si připravovala omeletu, zaslechla, jak se pomalu otevírá okno v ložnici.

„ACH, ŠPANĚLSKÉ OCI…”

Byla to Martinova verze písně, ne ta, kterou nazpívali o mnoho let později Backstreet Boys. Ollie ji nacvičoval už několik týdnů. Jeho učitelka klavíru tvrdila, že už ji zvládl, ale teď ji poprvé hrál před publikem, navíc před celou Patriciinou rodinou.

Všichni se shromáždili kolem pianina v obývacím pokoji Gomezových. Na horní desce stál zarámovaný obrázek Ježíše. To, jak na něj Kristus zíral, Ollieho znervózňovalo. Ještě víc ho ale znervózňoval Patriciin otec. Ollieho se zmocnil pocit, že se tatínkovi příliš nezamlouvá. Zřejmě ho podezíral, že chce zprznit jeho panenskou dceru, přestože podle Ollieho už rozhodně panna nebyla.

Patricia a její matka znaly slova nazpaměť. Byla to vlastně paní Gomezová, kdo tu písničku Patricii naučil. Zdálo se, že její sestra Isabella ji slyší poprvé v životě. Podle všeho se jí líbila, protože se pohupovala do rytmu. Když se dnes večer setkali, Ollie jim prozradil, že se jeho sestra jmenuje také Isabel, a ona se podivila: „Ale jděte!” Byla podobná Patricii, ale ne tak hezká. Nikdo z celé rodiny nebyl tak krásný jako Patricia. Vlastně nikdo v celém městě nebyl tak krásný jako Patricia.

Tito Gomez, otec, se na Ollieho neustále kabonil.

Bratr v tom nezůstával za otcem nijak pozadu.

Patricia s matkou zpívaly společně dál.

Isabella se stále pohupovala do rytmu.

V kuchyni se dodělávalo asopao de pollo.

ZPRVU SI ALICIA POMYSLELA, že se jí něco zdá. Hned jak vkročila do bytu, zapnula klimatizaci a zavřela všechna okna, ale teď zaslechla z ložnice cosi, co znělo, jako kďyž se jeďno otevírá. Byla tam dvě -jedno vedlo na požární schodiště, ve druhém byla zabudovaná klimatizační jednotka. Nechtělo se jí věřit, že by to okno u požárního schodiště někdo otevřel, ale…

„Haló?” zavolala.

Vtom k ní zvenčí dolehl hlasitý zvuk vozů projíždějících dole po ulici.

Slyšela by ten hluk, kdyby okno nebylo…?

„Haló?” zvolala znovu.

„Nazdar, Alicie,” ozval se něčí hlas.

Mužský hlas.

Zůstala jako přimrazená.

Právě krájela houby velkým kuchyňským nožem, a ten teď pozvedla nad pracovní desku; začala couvat k hlavním dveřím do bytu, když vtom vyšel z ložnice. V

pravé ruce držel masivní zbraň. K hlavni bylo cosi připevněné. Ještě než promluvil, uvědomila si, že je to tlumič.

„Pamatuješ si mě?” řekl. „Chucka?”

A dvakrát ji střelil do obličeje.

2.

DVĚ HODINY POTOM, CO Carella zvedl sluchátko, se oba detektivové sešli u oběda na Albermarle. Tušil, co po něm Kramer chce. Nemýlil se.

Jde o to,” začal Kramer, „že u nás na osmadevadesátce na moc vražd nenarazíme.

Je to spíš vaše parketa, jestli chápeš, co mám na mysli.”

Kramer měl na mysli to, že v devadesátém osmém okrsku měli nízkou úroveň kriminality. Oproti stoupající statistické křivce na okraji města, v té prdeli celého vesmíru; tohle měl Kramer na mysli. Co je to pro vás, mládenci, o jednu vraždu víc nebo míň; právě tohle měl Kramer na mysli. Carella bojoval s pokušením říct mu: Díky, hochu, ale právě teď toho máme plný kecky. Kdyby ovšem nebyl spoután služebními předpisy, podle nichž vyšetřování trestného činu spadá do kompetence toho okrsku, který se jím začal zabývat jako první. Kramer by mu byl nevolal, kdyby sebou na balistice tak nehodili. Ve středu večer někdo zastřelí slepého muzikanta před nočním podnikem a v pátek večer je na druhém konci města ve svém bytě zabita žena právě ve chvíli, kdy si připravuje omeletu; to spolu přece nijak nesouvisí, není-liž pravda? Pokud by ovšem v pondělí ráno nezavolali z balistiky, že se v obou případech střílelo z téže devítimilimetrové pistole značky Glock. Tohle už v člověku vzbudí pozornost, to je pravda.

Vzbudilo ji i v Kramerovi, který teď žvýkal sendvič se šunkou a vejci a snažil se nevyrukovat na Carellu se starou dobrou zásadou, že zodpovědnost za celé vyšetřování přebírá ten, kdo se spáchaného zločinu ujal jako první. Proto tedy ty rituální tance kolem údajné nezkušenosti osmadevadesátky s vraždami.

„Tak co navrhuješ?” zeptal se Carelly. „Vyklopím ti všechno, co máme, a sedmaosmdesátka se do toho může pustit. Pro tvý mládence by to mohla být hračka, protože už máte nález z balistiky.”

Hračka, pomyslel si Carella a v duchu se ptal, kolik devítimilimetrových zbraní se asi tak pohybuje po městě.

„Budu si o tom muset promluvit se šéfem,” řekl, „a zjistit, jestli si teď můžeme dovolit přibrat ještě další vraždu.”

„No jasně,” odpověděl Kramer a nenucené poznamenal: „Ale šéf pochopitelně dobře ví, že ,první bere vše’.” A pak ještě dodal: „Což je právě tenhle případ.

Toho slepýho chlápka jste vyfasovali dva dny předtím než my tu omeletovou dámu.

Tak co ty na to?” zeptal se Kramer znovu.

Uvědomoval si, že kvůli zásadě „prvního v pořadí” má Carellu vlastně na lopatkách. Snažil se však postupovat zdvořile.

Carella zadoufal, že za něj Kramer aspoň zaplatí oběd.

„CHÁPU TO TAK,” hartusil Parker, „že fungujeme jako vodpadkovej koš pro všechny detektivy ve městě, nemám pravdu?”

V poručíkově kanceláři se shromáždilo jen pět mužů a Parker měl hlavní slovo.

Dnes, v pondělí odpoledne, byl oblečený podobně jako v kterýkoliv jiný pracovní den - jako vandrák. Neoholený. Modré džíny a tričko s krátkými rukávy. Přes to vzorová havajská košile s dlouhými rukávy, která mu jen taktak zakrývala pouzdro s poloautomatickou pistolí na pravém boku.

„Takhle bych to neřekl,” ozval se Carella.

„Ne? A co to tedy je, když vyfásnem každou vraždu spáchanou glockem?”

„Ne každým glockem. Jen tím, kterým byl zastřelenej ten slepej muzikant.”

„Což je vražda, kterou máme na triku my,” znovu vysvětloval poručík Byrnes. Se svými šedými vlasy, kulatou hlavou a hranatou bradou vypadal v rohu za psacím stolem jako o něco starší Dick Tracey. „Což znamená, že tu platí pravidlo, podle kterýho první bere vše,” dodal.

Jak jsem říkal,” nepřestával se vzdorovitě škaredit Parker. Jsme jenom vodpadkovej koš pro ostatní detektivy.”

„Kolik jich zatím máme?” zajímal se Genero, kudrnatý, hnědooký, nejmladší muž na oddělení; ať řekl cokoliv, pokaždé to působilo nejistě. Nebo jen hloupě.

Jenom dva, včetně tý omeletový ženský.”

„To není nijak moc,” komentoval to Genero. „Chceš, abysme to dělali my?”

pokračoval a snažil se, aby to vyznělo činorodě.

„U toho slepýho jsme byli my,” promluvil Meyer. „Středa, půl jedenáctý v noci.”

Plešatý a statný, rukávy vyhrnuté vzhůru a límeček u krku rozepnutý, protože klimatizace dnes, v jednom z nejparnějších červnových dní, zase nefungovala, natáhl se ke Carellovu stolu a zadíval se do zprávy detektivního oddělení.

„Mělo se to stát?”

„Sestnáctýho června.”

„Osmapadesát let. Dvě rány do obličeje,” řekl Meyer.

„Z glocku?”

„Z glocku. Zřejmě mu nic neukradli. V náprsní tašce mu zůstal šek na tři sta dolarů a v hotovosti asi stovka a nějaký drobný, zřejmě spropitný.”

„A ten druhej případ?”

Carella vykročil od stojanu s chlazenou vodou. Pohyboval se jako atlet, ačkoliv jím nebyl; jeho sportovní umění se omezovalo na pouliční baseball, který hrával s gumovým míčkem a násadou od smetáku jako dítě vyrůstající v Riverheadu.

Zvedl zprávu z osmadevadesátky a znovu se do ní pohroužil, tentokrát spolu s ostatními detektivy. Stáli jeden vedle druhého, pročítali ji a mohli by připomínat houf účetních prověřujících týdenní pohyb na klientově kontě - kdyby ovšem neměli na těle připásaná pouzdra s pistolemi.

A v nich devítimilimetrové glocky.

Stejné jako ten, který zabil tu paní s omeletou a slepého houslistu.

„Pátek večer,” řekl Carella. „Calm’s Point. Z osmadevadesátky volali už dnes ráno, hned jak dostali zprávu z balistiky.”

Jasně. A jakmile to bylo venku, hodili to na sedmaosmdesátku,” cílil se Parker.

„Pachatel vlezl dovnitř oknem a zastřelil ji, když si připravovala omeletu,”

upřesnil Meyer.

Jakou?” zajímal se Genero. ‘

Parker ho provrtal pohledem.

„Zajímá mě to.”

„Co byla ta oběť zač?” zeptal se Parker.

„Žena jménem Alicia Hendricksová. Pětapadesátiletá.”

Jde o to,” vložil se do hovoru Byrnes, „že Steve s Meyerem to sami nezvládnou.

Čekají nás prodloužený služby. Dvě vraždy během…”

Jak říkám, jsme jako vodpadkovej koš,” omílal stále Parker.

Jak nás chceš podělit, šéfe?” zeptal se Carella.

„Uvažoval jsem, že tu novou by si vzali na starost Andy a Richard…”

„Kdo to zase schytal?” ozval se Genero.

„Osmadevadesátka. Ten detektiv se jmenuje Kramer.”

Jako v tom televizním seriálu Seinfejd?”

„Na světě jsou i jiný Kramerové, Richarde.”

Jako bych to nevěděl, Andy.”

„Ty s Meyerem se držte toho houslisty. A budete stát v čele celýho týmu.”

„Spíš bysme měli doufat, aby nepřibyl další,” poznamenal Parker.

„Další houslista?” znovu se zeptal Genero.

„Další kdokoliv.”

BYLA TO SKUTEČNĚ OTRAVA.

Jako by Calm’s Point ležel v cizí zemi. Trvalo jim čtyřicet minut, než se z osmdesátého sedmého okrsku dostali do centra a pak přes most na osmadevadesátku, kde se odehrála poslední vražda spáchaná glockem. Právě tak je také pojmenovali: Vraždy glockem. Detektivové, kteří případ podědili, si připadali, jako by překročili Eufrat.

Tělo už bylo dávno odvezeno, ale na podlaze v kuchyni po něm zůstala křídou obkreslená silueta. Na sporáku pánev a v ní vychladlé houby a vajíčka; ta žena si právě připravovala omeletu. Velký kuchyňský nůž na podlaze, kam ho upustila, když ji zaskočil vrah. Okno na požární schodiště otevřené; usoudili, že dovnitř vnikl právě tudy.

Problém tentokrát viděli v tom, že pachatel - nebo pachatelka - vnikl dovnitř násilně. Slepý houslista byl zastřelen na ulici. Tentokrát se vrah vplížil přímo do bytu své oběti, což znamenalo, že nejde o náhodnou vraždu, ale o cílený útok.

To mohlo - ale také nemuselo - znamenat, že i předcházející mrtvý byl záměrně zvoleným terčem. V tom případě si vrah vybíral oběti v diametrálně odlišných částech města. Ten slepý muzikant na okraji, v osmdesátém sedmém okrsku, a žena s omeletou právě tady, ve vlastním bytě, v Calm’s Pointu.

Ani tady zřejmě nic neukradl. Šperky zavražděné ženy ležely v horní zásuvce, peníze v kabelce. Platební karty zněly na jméno Alicia Hendricksová. Sousedé jim řekli, že pracovala pro nějakou kosmetickou firmu „ve městě”, což znamenalo zase cestu zpátky přes most a doprostřed zeleně. Jedna ze sousedek si vzpomněla, že ta firma se jmenuje Beauty Blush. Ale laminovaná navštívenka v peněžence ji představovala jako obchodní zástupkyni společnosti Beauty Plus se sídlem v centru Isoly, v Twombleyově číslo 165, a když tam zatelefonovali, skutečně se přesvědčili, že byla jejich zaměstnankyní.

PRODEJCE MU VYSVĚTLOVAL, že maloobchodní cena toho auta, navrhovaná výrobcem, je 74 330 dolarů…

„Standardní vybavení včetně motoru o obsahu 4,2 litru V8 a výkonu čtyřiadevadesát koňských sil…”

Plešoun kroužil kolem auta jako jestřáb, který se chystá vrhnout na králíka.

„… šestistupňová automatická převodovka s kompresorem, protiblokovacím systémem brzd…”

Ten chlápek vypadal, jako by si nemohl dovolit koupit ani věc za čtyřiasedmdesát dolarů, natož čtyřiasedmdesát tisíc…

„… včetně bočních airbagů a systému hlavových airbagů na sedadle řidiče a spolujezdce…”

„V jakých ho máte barvách?” zeptal se plešoun.

„Mám tady tabulku. Ten typ, o který máte zájem, je v odstínech Topaz, Eben, Půlnoc, Záře, Zamrzlé moře…”

Chlapík dál kroužil kolem auta a dlaní přejížděl blatníky, kapotu, hladká dvířka…

„Interiér si můžete zvolit v odstínech Kašmír, Holubí šeď, Slonová kost…”

„Kdy bych si ho mohl převzít?”

„Záleží na tom, jestli ho chcete koupit nebo si ho pořídit na leasing…”

„Na leasing,” odpověděl plešoun.

„… a jestli najdeme vůz v takových barvách, jaké…”

„Najděte ho,” zavelel.

OBCHODNÍMU ODDĚLENÍ kosmetických přípravků pro péči o nehty ve firmě Beauty Plus šéfoval muž jménem Jamie Dewes. Když jednadvacátého června ve čtyři hodiny odpoledne spatřil na prahu dva detektivy z okrajové části města, překvapilo ho to, protože už minulý týden ho navštívili dva jejich kolegové z Calm’s Pointu.

Je to hrůza,” řekl Parkerovi a Generovi. „Proč by chtěl Alicii někdo zabít?”

Ale hned druhým dechem jim pověděl, jak se Alicia bála, že ji někdo pronásleduje. Veronica Alstonová, jeho asistentka, to potvrdila.

„Nějaký plešatý, hrůzu nahánějící mužský,” řekla.

„Kdy se vám s tím svěřila?” zeptal se Genero.

„Někdy minulý týden?” odpověděl Jamie.

„Ne, už dřív,” oponovala Veronica. „Někdy začátkem měsíce.”

„To je ale děsný měsíc. Tak příšerné vedro v červnu nepamatuju,” prohodil Jamie.

„Hekla vám, že ji někdo pronásleduje?” vložil se do hovoru Parker.

„Tvrdila, že si všimla, jak ji ten člověk sleduje, ano.”

„Kde? Zmínila se o tom?”

Jen že ji sleduje.”

„Tady? Někde v okolí? Nebo v místě bydliště?”

„To neřekla.”

„Kolikrát ho zpozorovala?”

„Párkrát.”

„Mluvila s ním?”

„Ne. No, myslím, že ne.”

„Uvědomila o tom policii?”

„Ne. Ronnie? Nevolala na policii, že ne?”

„Ne,” odpověděla Veronica.

„Zmínila se o tom jen před vámi dvěma.”

„Ano.”

„Nevšiml si někdo z vás nějakého plešatého chlapa, co by se potloukal tady v okolí?” vyptával se dál Parker.

„Znáte někoho, s kým se třeba stýkala?” pokračoval. „Nějaké přátele, partnery?”

„Nedávno se rozešla s tím makléřem,” ozvala se Veronica.

„Nevzpomenete si náhodou, jak se jmenuje?”

„Ne. Harold, ale nevím, jak dál.”

„Kdy se to stalo?”

„Kdy se s ním rozešla? Kolem Velikonoc.”

„Chodila potom ještě s někým?”

Jamie pokrčil rameny.

Veronica také.

„Co ten Harold? Není plešatý, nebo ano?”

„Nevím, jak vypadá,” odpověděla Veronica a znovu pokrčila rameny.

„Nezná tu jeho příjmení třeba někdo jiný?”

Jedna z obchodních zástupkyň ho znala.

HAROLD SAPERSTEIN byl asi padesátník, jak odhadovali. Měl brýle a klasický oblek. A také husté černé vlnité vlasy, jak jim neušlo.

Zastihli ho v pondělí, přesně v pět hodin odpoledne, právě když vycházel z kanceláře. Představili se, vysvětlili mu, že vyšetřují vraždu Alicie Hendricksové…

Jo, došlo mi, že se objevíte,” prohlásil.

… a zeptali se ho, jestli by mu nevadilo, kdyby mu položili pár otázek.

Poodešli spolu k miniaturnímu parčíku sousedícímu s jeho pracovištěm. Všichni tři se posadili na lavičku, Saperstein doprostřed. Po cihlové zídce za nimi stékal umělý vodopád. Díky němu jim vedro nepřipadalo tak nesnesitelné.

„Tak nám povězte, jak se odehrál ten rozchod,” začal Parker.

„Víte to, ne?”

„Stejně nám to povězte,” ozval se Genero.

„Zavinilo to Umučení Krista.”

Netušili, o čem mluví.

„Ten film Mela Gibsona,” vysvětlil. „Řekl jsem Alicii, že je antisemitský. Ona tvrdila, že ne. Jsem Žid; začali jsme se hádat.”

„Kdo přišel s návrhem, abyste se rozešli?”

„Moje matka. Bydlím u ní. Tvrdila, že si dělá cores, protože když se dokážeme pohádat kvůli takové malichernosti, je to teprve začátek.”

„Kdy se to stalo?”

„Kolem Velikonoc. To byla asi nejháklivější doba.”

„Kdy jste ji viděl naposledy?”

„Když jsme slavili paschu, židovské Velikonoce. U nás doma.”

„Mluvil jste s ní od té doby?”

„Ano.”

„Kdy?”

„Před několika týdny. Volala mi kvůli tomu, že ji nějaký člověk pronásleduje.”

„A?”

„Ptala se mě, co má dělat. Poradil jsem jí, aby zatelefonovala na policii.”

„A udělala to?”

„Nemám tušení. Tehdy jsme spolu mluvili naposledy.” Na chvíli se odmlčel. Za ním proudila po zídce dolů voda. „Nenávidím Mela Gibsona,” vzdychl.

„TO UŽ JE URČITÉ CELA VĚČNOST,” prohlásil Meyer. „Čtyřicet let, možná i víc.”

„Někdy v době vietnamské války.”

Žena, s níž hovořili, byla Abigail Nelsonova, ředitelka katedry hudebních studií v Kleberově škole hudebního, tanečního a divadelního umění. Bylo jí něco kolem čtyřicítky, upravená žena s tmavohnědými, nakrátko sestříhanými vlasy.

Modrý kostýmek s úzkými proužky, jaký byste očekávali u bankovního manažera.

Ostražité oči za mimořádně velkými brýlemi. Seděli za dlouhým stolem ve školní kanceláři. Kolem celé místnosti stály skříně plné šanonů. Okny se dralo dovnitř pozdní odpolední slunce. Přes chodbu slyšeli vzdálené tóny ze zkušeben.

„Asi tak šedesátá léta?” zeptala se Abigail.

„Zřejmě polovina šedesátých let. Zjistili jsme, že na jejich konci byl ve Vietnamu.”

„Takže to muselo být předtím.”

„Ano.”

„Tehdy jsme ani nesídlili v téhle budově. V šedesátých letech jsme byli na Silvermine Drive, nedaleko Desáté ulice.”

„Blízko našeho plácku,” poznamenal Meyer. „Našeho revíru.”

„Ano,” přikývla Abigail, ale nebyla si tak docela jistá, jestli to správně pochopila. „Říkal jste, že měl jako hlavní obor housle?”

„Ano.”

„Studium hry na housle vedl Alexei Kusmin.”

„Ano, slyšeli jsme. Pan Sobolov byl jedním z jeho studentů.”

„Kusmin hrál tehdy na plný úvazek ve filharmonii. Ale také tu vyučoval. Ten váš člověk tady musel hrát na housle celé čtyři roky. Ale nejen na housle.

Určitě si jako druhý nástroj vybral klavír, dělají to tak všichni studenti hudby, dokonce i teď. A pak samozřejmě ještě hudební nauku. A zaručeně hrál i v některém ze školních orchestrů. Tehdy tu byly jen dva, koncertní a divadelní.

Teď máme čtyři. A nepochybně docházel na přednášky historie hudby a - jelikož hrál na strunný nástroj - musel být zařazený v nějakém komorním seskupení.”

„Měl se co otáčet,” podotkl Carella.

„Oh, ano. Od našich studentů očekáváme seriózní vztah k hudbě. Tady v Kleberově škole - i v oboru divadelního a tanečního umění -je to každý den, sedm dní v týdnu. Přednášky nebo praktická výuka nebo hra v tom či onom orchestru…

Takový je život, pánové. Plnohodnotný život.”

Detektivové přikývli. Carellu napadlo, jestli by se býval vůbec někdy mohl stát slavným hercem.

Meyer si vzpomněl na svého strýce Isidora, který mu kdysi řekl, že pěkně maluje.

Když je pak Abigail vedla na druhý konec místnosti, vysvětlovala jim, že po dokončení čtyřletého studia se Maxovi Sobolovovi otevíraly široké možnosti uplatnění.

„Ve městě totiž máme několik velkých symfonických orchestrů,” připomněla, „pak dva operní soubory a tři balety. V každém z těchto těles je tak třicet až pětatřicet židlí pro houslisty - no, spočítejme si to. Osmnáct houslistů v první sekci, dalších patnáct ve druhé. To je třiatřicet pracovních příležitostí v každém zdejším orchestru. Kromě toho nemluvím o tom, že si mohl zažádat o podobné místo v Chicagu či Clevelandu, prostě kdekoliv. Dobrý houslista? A jeden z Kusminových studentů? Měl by skutečně skvělé šance.”

Otevřela jeden z pořadačů.

„Doufejme, že jeho záznamy ještě nikdo nevybral a neposlal do archivu,” řekla.

„Soboloff, je to tak?”

„Sobolov,” opravil ji Carella. „Na konci jedno vé.”

„Ach. Ano,” pokývala hlavou a listovala v pořadači. Když našla složku nadepsanou SOBOLOV, MAX, vytáhla ji, položila na horní desku pořadače a otevřela ji. „Ano,” řekla, „vynikající student. Měl před sebou skvělou budoucnost.”

Odmlčela se a začetla se do dokumentů. „Ale počkejte, pánové, nikdy tady studium nedokončil. Odešel ze školy po pouhých třech letech.”

„Armáda,” řekl Meyer.

„Vietnam,” dodal Carella.

„Škoda,” vzdychla Abigail.

„POCHOPTE, TOHLE UŽ MUSÍ být hrozně dávno,” řekla jim žena v kanceláři.

Jmenovala se Clara Whaitsleyová. Parker si nejdřív pomyslel, že je to Britka, podle jména a tak, a připadalo mu to poněkud vzrušující, protože s britským děvčetem nikdy nespal. Ale měla silný riverheadský přízvuk a děvčat z Riverheadu měl za život mraky. Stejně jako Genero. No, pár jich každopádně bylo. Teď šlo ale o práci, takže oba ženu jenom poslouchali.

„Mluvíme tu o dospívající dívce,” řekla Clara. „Přicházejí totiž na střední školu jako do desátého ročníku, ve věku patnácti až šestnácti let. Podle našich záznamů přišla Alicia Hendricksová do Hardingovy střední školy asi před čtyřiceti lety přímo z Mercerovy školy pro starší žáky.”

„Před spoustou let,” konstatoval Genero moudře.

„Obvykle děti začínají v Pierceově škole pro nejmenší, pak přecházejí do Mercerovy školy pro starší žáky a pokračují na Hardingově střední,” vysvětlila Clara. „Máme tady uvedeno, že Alicia Hendricksová odsud odešla v šestnácti letech.”

„Víte, co dělala pak?”

„Od té doby, co ukončila studium na zdejší škole, už o ní žádný záznam nemáme.”

„Vypadá to, že začala pracovat,” řekl Genero.

„Na to byla příliš mladá.”

Já začal makat ve čtrnácti,” poznamenal Parker.

Byl v pokušení ještě dodat, že v šestnácti se poprvé vyspal s holkou.

„Ale,” ozvala se znovu Clara, „když jsem tak pro vás listovala těmi záznamy…”

Oba detektivové na ni jako jeden muž upřeli pozorný pohled.

„… narazila jsem na jméno Hendricks ještě jednou. Nevím, jestli byli příbuzní nebo ne, ale studoval tu přibližně ve stejné době, nastoupil o rok později.”

„Co o něm máte?”

KARL HENDRICKS si právě odpykával dvanáctý rok z patnáctiletého trestu. Dvakrát mu byla zamítnuta žádost o propuštění na podmínku - poprvé protože fyzicky napadl vězeňského dozorce, podruhé za to, že pobodal spoluvězně vidličkou.

Určitě mu nebylo víc než třia-padesát nebo čtyřiapadesát, ale tehdy v pondělí večer, když ho služba dovlekla do místnosti, kde už na něj čekali Genero s Parkerem, vypadal jako stařec.

„Co to má znamenat?” zeptal se.

„Vaše sestra byla zavražděna,” oznámil mu Parker decentně.

Jo?” podivil se Hendricks.

Zdálo se, že ho to nijak zvlášť nezajímá.

„Kdy jste ji viděl naposledy?” pokračoval Genero.

„Byl by to zázrak, kdybych to udělal já, ne?” zabručel Hendricks. „Když dřepím tady.”

„Chceme zjistit, kdo v tom má prsty,” řekl Parker.

„Koho to zajímá?”

„Nás.”

„Mě ne.”

„Tak kdy jste ji viděl naposledy?”

„Přišla mě navštívit na moje pětačtyřicátý narozeniny. Přinesla mi dort se svíčkama. Žádnej pilník do něj bohužel nezapekla.”

Ve vězení si občas někdo osvojí schopnost pronášet sarkastické poznámky. Občas jsou ty poznámky vtipné.

„Kdy to bylo, Hendricksi?”

„Před devíti rokama. Brzy potom, co jsem si začal odkrucovat ten všiváckej rozsudek.”

Ve vězení si všichni museli odkroutit všiváckej rozsudek. Nikdo nikdy nespáchal trestný čin, za který byl odsouzen. Nikdo.

„Před devíti lety,” přikývl Genero zamyšleně.

Zdálo se nepravděpodobné, že se Alicia Hendricksová zmínila o tom, že po ní někdo jde, už před devíti lety. Člověka, který by něco takového dělal, byste mohli označit za „oddaného pronásledovatele”. Genero se přesto zeptal.

„Nezmínila se vám o tom, že ji někdo pronásleduje?”

Hendricks na něj upřel nic neříkající pohled.

„Že ji sleduje nějaký plešatý člověk?”

„Ne,” odpověděl Hendricks a nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Proto jste se táhli až sem? Protože ji sledoval nějakej plešoun?”

„Přišli jsme až sem, protože vaši sestru někdo zavraždil,” odpověděl Parker.

Jen se divím, že ji někdo nezabil už dávno,” poznamenal Hendricks.

„Cože?”

„Ty její kamarádi. Lidi, s kterejma se stýkala.”

„Co to bylo za lidi?”

„Polovička z nich by měla sedět tady v lochu.”

„Oh?”

Její první manžel vlastně seděl, ale ne tady.”

„Manžel? Měli jsme za to, že byla svobodná.”

„Byla vdaná dvakrát. Pokaždý si vzala ztroskotance.”

„Takže se vrátila ke svému dívčímu jménu?”

„Vy byste to neudělal?”

„Řekněte nám něco o těch mužích.”

„První seděl v Huntsville. V jednom ze státních vězení.”

„V Texasu?”

Jo, v Texasu.”

„Za co?”

„Dealerství. Přiznal se, a vyfasoval dva roky a pět táců pokuty.”

„Setkal jste se někdy s tímhle dítkem štěstěny?”

„Ne. Alicia mi o něm vyprávěla.”

„Takže tohle se stalo dřív než před devíti lety, že ano?”

„Cože?”

„Pokud vás naposledy přišla navštívit…”

„Aha. Jo.”

„Takže tenhle první manžel je stará záležitost, správně?”

„Správně.”

„Kdy byl zavřený? Předtím, než se seznámil s Alicií, nebo až potom?”

„Předtím. Když se poznali, byl už venku.”

„Když se seznámili, žil tady?”

„Asi jo. Jak jinak by se s ním setkala?”

„Byl ve vězení jen jednou? Tehdy v Texasu?”

„Co vím, tak jo.”

„A jmenoval se?”

„AlDalton.”

„Al jako Albert?”

„Kdo to má sakra vědět?”

„A co druhý manžel? Ten má taky nějaký záznam v rejstříku?”

„Ne. Proč si to myslíte?”

„No, mluvil jste o něm jako o ztroskotanci.”

„To s tím nemá nic společnýho. Tak například já sedím ve vězení, ale ztroskotanec nejsem.”

Parker chápavě přikývl.

„Ale říkal jste, že ten druhý manžel ztroskotanec byl.”

„Proč byl tedy ztroskotanec?” zajímal se Genero.

„Špatný investice a tak. Kromě toho bral drogy.”

„Aha,” řekl Parker. „A Alicia?”

„Ta mu do toho fušovala.”

„Aha.”

Jak se jmenoval? Ten druhý manžel.”

„Ricky Montero. Ricky jako Ricardo.”

„Španělák?” zeptal se Parker.

„Dominikánec.”

„Co to bylo za špatné investice?”

„Všechno, na co si jen vzpomenete.”

„Žije pořád tady nebo se vrátil domů?”

„Kdo ví? Rozvedla se s ním, musí to bejt tak před deseti dvanácti rokama.

Nikdy jsem si na něj nepotrpěl. Hrál na trubku.”

„Kvůli tomu jste ho neměl rád?”

„Proti trumpetistům nemám nic. Jen říkám, že hrál na trubku, nic víc.”

„Takže se pohybovala ve špatné společnosti, správně?” vyptával se dál Genero.

„Ti dva manželé. Al Dalton a Ricky Montero.”

„Neřek jsem ve špatný. To říkáte vy.”

„Tvrdil jste, že polovina jejích přátel by měla sedět tady.”

„To z nich nedělá špatný lidi.”

„Ne, to znamená, že jsou to svatouškové.”

„Sedím v lochu, a na tom není nic špatnýho.”

„Ne, jenom jste před dvanácti lety někoho bodnul a pak jste ještě pobodal dalšího chlápka, přímo tady ve vězení, před dvěma lety,” poznamenal Parker.

„To z vás přece vůbec nedělá špatného člověka,” řekl Genero.

„To z vás dělá andílka,” přisadil si Parker.

„Snažíte se mě tady zadupat do země? Jenom proto, že nevím, kdo oddělal mou sestru, a že je mi putna, kdo to proved?”

„Sedněte si,” zavelel Parker.

„Sedněte si,” zopakoval Genero.

„Povězte nám, co byli zač ti její další přátelé.”

„Ti z dřívějška.”

„Ti, co by měli sedět tady.”

„Moje sestra začala hodně brzy,” odpověděl Hendricks.

„Začala s čím hodně brzy? S drogami?”

„Začala se vším hodně brzy. Ve třinácti vám nepřipadá brzy? Už ve škole vám nepřipadá brzy?”

„To znamená v Mercerově škole, správně? Chodili jste tam spolu, že ano?”

„Byl jsem o jeden ročník níž.”

„Co dělala, když odešla ze školy?”

„Dostala práci. Otec byl mrtvěj a matka…”

Jakou práci?”

„Dělala číšnici.”

„Věděl byste kde?”

„V nedaleký restauraci.”

„Kde přesně?”

„Ve čtvrti Laurelwood v Riverheadu.”

„Tam jste tehdy bydleli?”

Jo, tam.”

„Pamatujete si, jak se ten podnik jmenoval?”

Jasně. Restaurace Rocco’s.”

„Co jste po škole dělal. “

„Šel jsem do lochu.”

Oba detektivové si vyměnili významné pohledy.

„Poprvně jsem to vyfásnul v šestnácti.”

„Za co?”

„Násilný přepadení. Celej život jsem chvíli venku, chvíli v lochu. Je mi čtyřiapadesát, a jestli jsem t toho strávil venku dvacet let, tak je to moc.”

„Povězte nám ještě něco o těch přátelích vaší sestry.”

„Běžte se zeptat jejích manželů.”

KLING BYL NA VÁŽKÁCH. Blížila se osmá hodina večer, a on stále trčel na stanici, přecházel od stojanu s chlazenou vodou k nástěnce a přitom vrhal pohledy ke Carellovu stolu, kde Steve kvapně pročítal svá hlášení a snažil se přijít na kloub tomuhle zatracenému případu. Když Kling rázoval zpátky k otevřeným oknům, zabloudil pohledem dolů na ulici, kde pulzoval časný večerní dopravní ruch, znovu se zadíval na Carellu, vrátil se ke svému psacímu stolu, začal něco ťukat na stroji, ale za chvilku toho nechal, postavil se, protáhl, znovu začal bloumat po místnosti a v duchu váhal. Něco mu vrtalo hlavou, o tom nebylo pochyb.

Carella zvedl oči od stolu k hodinám.

„Už bych měl odsud vypadnout,” vzdychl.

Já taky,” přikývl dychtivě Kling a vykročil ke Carellovu stolu. Jak to jde?”

zeptal se.

„Zatím nijak,” odpověděl Carella. „Ale pracujeme na tom.”

„Buď trpělivej,” poradil kolegovi Kling.

Jalová slova. Nic z toho, co měl skutečně na srdci.

Jasně,” přitakal Carella.

Oba muži se odmlčeli. Kling si odsunul židli a posadil se. „Nebude ti vadit, když se tě na něco zeptám?” oslovil po chvilce Carellu.

„Hrozně jsem se pohádal se Sharyn.”

Carella přikývl.

„Myslel jsem, že mě podvádí. Vyšlo najevo, že ona a ten její kolega, krásnej černej doktor, se snaží pomoct nějaký kolegyni, ženě, co… no, je to dlouhý povídání.”

„Kvůli čemu přesně jste se pohádali?”

„Sharyn si myslí, že jsem ji zradil.”

Jak?”

„Když jsem ji sledoval. Že jsem jí nevěřil.”

Carella znovu pokýval hlavou.

„Souhlasíš s ní, co?”

„V životě jsem Teddy nešpehoval. A nikdy nebudu.”

Jo,” přitakal Kling. „Ale myslel jsem…”

„Na tom nezáleží.”

Jo.”

Znovu se na chvíli odmlčeli.

„Nechce, abych jí už telefonoval.”

„Tak jí nevolej.”

„Přinejmenším nějakou dobu.”

„Tak ti to řekla?”

Jo.”

„To… to je dobrý znamení.”

Zamyslel se. „Člověče, nikdy nešpehuj ženu, kterou miluješ.”

„Chci, aby to mezi námi klapalo,” prohlásil Kling.

„Tak pro to udělej všechno, co můžeš.”

„Miluju ji, Steve.”

„Řekni jí to.”

Zas a znova, pořád kolem dokola, pomyslel si.

„Kdy asi bych jí měl zase zavolat, co myslíš?”

„Kdybych byl na tvým místě?”

„No tak?”

„Volal bych jí den co den, každou hodinu a každou minutu, dokud bych ji nepřesvědčil, jak strašně ji miluju.”

„Bojím se, že…”

Zavrtěl hlavou.

„Bojím se, že ji ztratím,” vzdychl.

„Řekni jí to.”

Kling přikývl.

Už si začínal v duchu připravovat, co jí poví, až jí příště zatelefonuje.

OLLIEMU WEEKSOVI nešel z hlavy páteční večer. Ta večeře s Patricií a její rodinou. Vlastně spíš to, co se přihodilo později na parkovišti. Od té doby uplynul bezmála týden, a on nedokázal myslet na nic jiného kromě Patricie Gomezové.

Popravdě řečeno, připadalo mu, že jeho city začínají být vystavovány těžké zkoušce, pokud se to tak dá říct. Důvodem byl polibek na dobrou noc, který mu Patricia vtiskla na rty. Potom, co ho její bratr poklepal po rameni a prohlásil: Jsi borec, člověče!” Měl na mysli jeho hru na klavír. Potom, co mu její otec řekl: „Líbí se mi chlapi, co mají tak zdravou chuť k jídlu.” Myslel tím způsob, jakým Ollie jedl.

Ollie Patricii řekl, že ho nemusí chodit vyprovázet až dolů a že je pozdě, ale ona trvala na svém. „Hele, jsem policistka.” Sjela s ním výtahem do přízemí; kabinu i chodbu pokrývaly sprej erské malůvky a ze všech bytů se ozývaly tóny salsy. Došla s ním až k autu, a ještě než stačil odemknout dvířka, políbila ho.

Na rty. S otevřenými ústy. A neposedným jazykem.

Právě proto se teď - v pondělí večer - cítil, jako by byl vystaven nějaké citové zkoušce, dá-li se to tak nazvat; chtěl totiž zavolat Patricii a navrhnout jí romantickou večeři, kterou chtěl sám uvařit u sebe doma.

Chtěl se s Patricií Gomezovou jenom vyspat?

Nebo je to něco mnohem vážnějšího, bože chraň?

Přál si, aby si o tom mohl s někým promluvit.

Zalitoval, že nezná Steva Carellu lip.

Jediný člověk, na kterého si v této souvislosti vzpomněl, byl Andy Parker.

OBA MUŽI se tehdy večer sešli nad skleničkou. Parker vytušil, že má Ollie něco na srdci, ale neměl ponětí, o co by mohlo jít, dokud se Ollie nezmínil o té opulentní španělské večeři, kterou minulý týden absolvoval v rodině Patricie Gomezové.

„Takže se s ní pořád scházíš, jo?” ozval se Parker.

„No, tu a tam,” odpověděl Ollie.

„Proto držíš tu svou dietu?”

Jakou dietu?” zeptal se Ollie.

„Nebo možná ne, vždyť je tu ta španělská žranice.”

„Patricia říká, že se nic nestane, když se občas poruší.”

„Takže to byl její nápad, jo?”

„Ne, její ne. Nech toho.”

„Tak kdo s tou dietou přišel, když ne ona? Jestli rozhoduje o tom, kdy ji můžeš nebo nemůžeš porušit, tak čí to byl nápad? Papežův?”

„No tak jsme tedy mluvili o tom, že bych mohl pár kilo shodit, a co má bejt?”

„Připadá mi, že jsi shodil víc než jen pár kilo. Skoro jsem tě nepoznal, když ses tu objevil.”

„Vážně?” podivil se potěšený Ollie.

„Musíš si dát bacha, neměl bys hubnout tak rychle.”

„Celkem pět kilo.”

„To je moc. Musí tě mít v hrsti. Ta holka.”

„Ale no tak, nech toho, jakýpak v hrsti. Dej s tím pokoj! Jen se občas vídáme.”

„No, jak chceš,” chápavě přikývl Parker. „Pivo piješ kvůli tý dietě?”

„No, tvrdej alkohol má spoustu prázdnejch kalorií,” vysvětlil Ollie.

„Dáš si ještě jedno?”

„Tohle mi stačí,” odpověděl Ollie.

Já si dám ještě skotskou, jestli ti to teda nebude vadit.”

„Proč by mi to mělo vadit?” zajímal se Ollie.

„Co může člověk vědět?” řekl Parker, pokynul číšníkovi, aby mu nalil dalšího panáka, a toho potom hodil do sebe takřka jedním lokem.

„Znáš ten o cadillakách?” zeptal se Parker.

„Kterej?”

„Když jede běloch v bílým cadillaku, je to bílá síla,” spustil Parker. „Když dva černoši jedou v černým cadillaku, je to černá síla…” Spiklenecky se zakřenil. „A co to je, když jedou v hnědým cadillaku tři Portoričani?”

„Portorická síla?” zkusil to Ollie.

„Velká autokrádež,” vykřikl Parker a rozchechtal se na celé kolo.

Ollie pokýval hlavou a upil trochu piva.

„Co se děje?” zeptal se ho Parker.

„Nic. Proč? Co by se mělo dít?”

„Tobě to nepřišlo vtipný?”

„Moc ne.”

„Velká autokrádež? Tobě se to nezdálo legrační?”

„Napadlo mě, že mluvíš o tý počítačový hře, přesně to jsem si myslel. Jenže tam by mohli ukradnout auto a pak v něm ujíždět jakýkoliv tři chlapíci.”

Jo, jenomže tohle byli Španěláci, takže právě proto to nemůže bejt nic jinýho než autokrádež, a právě proto je ten vtip tak srandovní.”

Jo. No tak je srandovní,” vzdychl Ollie. „Ha ha.”

„Hele, co to s tebou je, tak najednou?” zajímal se Parker, natáhl se přes stůl a šťouchl do Ollieho prstem.

„Nevšimnul jsem si, že by se mnou najednou něco bylo,” odpověděl Ollie.

Jo, najednou mi připadáš jako úplně jinej člověk.”

„Cože?”

Jako bys už ani nebyl ten starej Ollie.”

„A jakej byl ten starej Ollie?”

„Dokázal ses se mnou smát negrům a Španělákům a Taliánům a Židákům…”

„Už jsem se zasmál, ha ha, ne?”

Jo, ale nemyslels to tak. Ztrácíš ris de veau.”

„Cože?”

„Ris de veau. To je francouzsky ,radost ze života’. Když o někom řekne Francouz, že má ris de veau, znamená to, že se ze života těší.”

„Bohužel nejsem Francouz.”

„Řeknu ti ještě jeden,” navrhl Parker.

„O čem je tenhle?” zeptal se Ollie. „O čtyřech Židech v modrým cadillaku?”

„Ne, o čoklíkovi, co běží kolem trati…”

Je bílej, černej nebo portorickej?”

Je to malej bílej domácí mazlíček, kterýho právě míjí vlak a kola mu přejedou ocásek, takže mu kus chybí. Pejsek je z toho strašně smutnej. Tak skloní hlavu ke kolejím, usedavě se rozpláče a přitom nic nevidí ani neslyší. A vtom přijíždí další vlak a znovu ho přejede, jenomže tentokrát čoklík přijde o hlavu. Víš, jaký z toho plyne ponaučení, Ollie?”

„Nějaký?”

„Nikdy neztrácej hlavu kvůli kusu vocasu.”

Za stolem se rozhostilo ticho.

„Pochopils mě?” zeptal se Parker.

Ollie si pomyslel, že to nebyl moc dobrý nápad.

3.

ALCIINA PRVNÍHO MANŽELA našli v salsa klubu Loco Tapas y Vargas na Verglasově ulici v centru města, na okraji čtvrti plné módních butiků. Ricky Montero hrál na trubku v jednom ze dvou „slavných big bandu”, které v klubu vystupovaly.

Parker s Generem ani o jednom v životě neslyšeli.

Když v úterý dvaadvacátého června v půl jedenácté dopoledne vstoupili dovnitř, Montérova kapela právě zkoušela. Detektivům Montero vysvětlil, že obě kapely hrají mambo, ča-ču, son, rumbu, merengue, guarachu, timbu a songo. Dodal, že každá z nich hraje „na dvojku” i „na jedničku”.

Jakže?”

„,Na dvojku’ je takovej styl mamba, kdy se první dlouhej krok dělá až na druhou dobu, bez pauzy. První je na místě, s přenesením váhy.”

„Hmm hmm.”

„,Na jedničku’ se dlouhej krok dělá už na první dobu…”

„rimm, hmm.”

„… a na čtvrtou a osmou dobu připadne pauza.”

Parker pokýval hlavou.

Genero jakbysmet.

Ani jeden neměl tušení, o čem to Montero ksakru mluví.

„Spousta tanečníků dává přednost stylu ,na jedničku’.”

„Chápu proč,” poznamenal Parker.

„Styl ,na jedničku’je založenej na bicích,” vysvětloval dál Montero. „Na rozdíl od toho ,na dvojku’.”

„A na čem je založeny ten?”

„Na melodii.”

„Dobrá.”

Parker měl chuť objednat si pivo. Genero také.

„Povězte nám něco o své bývalé ženě,” řekl Parker.

„Někdo ji oddělal, co?” opáčil Montero. „Čet jsem o tom v novinách. Nějakej masovej vrah, co?”

„No, to ještě nevíme.”

„Víme zatím jen to, že v raném mládí vedla promiskuitní život.”

„To bych teda neřek.”

„Máte nějaký dúvod tomu nevěřit?”

„No, řekněme, že měla zdravej apetit.”

„Pokud jde o sex, správně?”

„No, sex, jo.”

„Což znamená, že byla promiskuitní, správně?”

„Záleží na tom, co rozumíte pod promiskuitou.”

„Co pod ní rozumíte vy?”

„No tak jo, byla promiskuitní, řek bych, že jo.”

„A co drogy? Brala drogy?”

„Vlastně…”

„Protože jsme slyšeli, že vy sám…”

„Ne. Ne.”

„… si je občas dopřejete.”

„Ne, to není pravda. Možná kdysi dávno.”

Jak dávno?”

„Před deseti rokama? Když jsme spolu žili, ano, dalo by se říct, že jsme trochu experimentovali.”

„S čím? S crackem?”

„Ne, ne, crack se na scéně objevil mnohem dřív, byla to tehdy velká móda. My se s Alicií rozvedli před deseti rokama. To se lidi zase vraceli k heroinu.

Občas jsme si dopřáli malou dávku.”

„Takže podle vás jste do drog jen tak trochu fušovali?”

„No, ano, nebylo to nic vážnýho.”

„Ani trochu jste tomu tedy nepropadli?”

„Vůbec ne. Nic to nebylo. Jak už jste řekl, jen jsme do toho tak trochu fušovali.”

„Kdo vám s tím vším pomáhal?”

„Žádné všechno nebylo. Dejte pokoj. Prostě jen občas. Rekreačně, dalo by se říct. Bylo to jen takový rekreační užívání drog. Heleďte, já jsem muzikant.”

„Ale Alicia muzikantka nebyla.”

„No, byli jsme manželé. Podívejte, o nic nešlo. Nesnažte se to nafukovat.”

„Měla nějaké zaměstnání, když jste byli svoji?”

„Ano.”

„Co dělala?”

„Manikérku.”

„Vzpomněl byste si kde?”

„Ne. Bylo to ještě předtím, než začala prodávat kosmetiku.”

„Proč jste se s ní rozvedl, Ricky?”

„Já se s ní nerozved.”

Detektivové na něj upřeli nechápavý pohled.

„To ona se chtěla rozvést.”

„Proč?”

„Tvrdila, že máme rozdílnej životní styl.”

„Ty drogy?” zeptal se Genero.

„Ne, s těma jsme experimentovali oba.”

„Sex?”

„Proti tomu jsem žádný námitky neměl.”

„Tak co?”

„Nemám ponětí. Jenom mi řekla, že máme úplně rozdílnej životní styl.”

„K tomu experimentování…”

Jen trochu.”

„Jen troška a jen občas, správně?”

„Správně.”

„Kdo vás zásoboval?”

„Do prdele, člověče, můžete to sehnat na každým rohu ve městě, nevíte to snad?

Chci říct, vždyť jste policisti, copak to nevíte?”

„Nikdo konkrétní? Žádný oblíbený dealer?”

„Nikdo, kdo by mi utkvěl v paměti.”

„Věděl byste, kdyby drogy užívala dál? I potom, co jste se rozešli?”

„Už deset let jsem ji neviděl.”

„Takže byste se nedozvěděl, kdyby do nich pořád .fušovala’?”

„Experimentovala?”

Jak bych se to dozvěděl?”

„Ale kdyby je pořád brala…”

„Nevím, co…”

„… nevěděl byste, kdo by ji teď případně mohl zásobovat?”

„Nevěděl bych o ní vůbec nic. Jak už jsem vám řek, neviděl jsem ji deset let.”

„Věděl byste například, kdyby nějakému dealerovi dlužila peníze?”

„Není tady nějaká špatná akustika? Čemu na tom nerozumíte? Tu ženskou jsem neviděl deset let. Nevím, jestli si ty svoje dávky píchala do ruky, do oka, nebo dokonce do prdele.”

Jak víte, že prodávala kosmetiku?”

„Cože?”

„Když jste ji neviděl deset let, jak to tedy víte?”

„Slyšel jsem to.”

„Od koho?”

„Už jsem zapomněl, kdo mi to řek. Prodávala laky na nehty a podobný sračky.

Tak jsem to slyšel. Dělala obchodní zástupkyni, aspoň tak se tomu říká.

Podívejte, jestli máte ještě nějaký otázky, rychle je vyklopte, dobře? Musím se už vrátit na místo.”

„Kde jste byl minulý týden v pátek v osm hodin večer?”

„Tady. V pátek tu hraju od osmi večer do dvou po půlnoci.”

Změřil Parkera chladným pohledem.

Ještě něco?” zeptal se.

Parker pochopil, že to mělo znamenat sbohem.

DVA DETEKTIVOVÉ Z protidrogového zastávali názor, že drogy hýbou světem. Byli přesvědčeni, že drogy stály i za útokem z 11. září. Stejně jako za válkou v Iráku. Že drogy vězí za vším. Pokud bychom skutečně chtěli ukončit válku proti terorismu, vlastně ukončit všechny války, a to jednou provždy, stačilo by vyhrát válku s drogami. Drogy jsou ztělesněním zla. Drogoví dealeři jsou ztělesněním zla. Dokonce i narkomani jsou ztělesněním zla. Proto nechovali pražádné sympatie k šestnáctileté dívce, která zemřela na předávkování andělským prachem v uličce před barem Ninotchka.

„Koledovala si o to,” prohlásil Brancusi.

Byl větší z obou detektivů z protidrogového. Žádný narkoman by si netroufl dostat se s ním do křížku kvůli dávce toho svinstva.

„Víte, co je andělskej prach zač?” zeptal se jeho parťák.

Byl stejně vysoký jako Brancusi, ale ne tak rozložitý a podsaditý. Ir jménem Mickey Connors. Meyerovi a Carellovi neušel jeho blahosklonný tón; oba dobře věděli, co je andělský prach zač.

„Andělský prach je fencyklidin,” vysvětlil Connors.

„PCP,” dodal Brancusi.

„Říká se mu taky ďábelskej prach, zabiják nebo améba.”

„Zapomněl jsi ještě na zombie,” doplnil Meyer.

„Neztrácíme tady s těma chlápkama čas?” zeptal se Connors parťáka.

„Ne, jen pokračujte, poučte nás,” řekl Meyer.

„Jděte k čertu,” usadil ho Connors. Jdeme, Benny.”

Jen tu zůstaňte,” poradil jim Carella. „Mluvíme tady přinejmenším o dvou vraždách.”

„Co má znamenat to slovo ,vražda’?” zeptal se Brancusi. „Chcete, abysme se podělali do kalhot? Víte, kolik vražd, co mají něco společnýho s drogama, vidíme sedm dní v tejdnu?”

„Proto jsme tady,” nenechal se vytočit Carella.

Jo, tak proč tu tedy jste právě vy.” zeptal se Connors.

„Protože to souvisí s drogama. Dvě naše oběti zřejmě užívaly drogy. A jednu z nich někdo zastřelil před barem, kde předtím vaši parťáci narazili na to šestnáctiletý děvče, co se předávkovalo andělským prachem.”

Její smůla,” poznamenal Connors.

„Kromě toho šéf baru Ninotchka seděl před deseti lety za obchodování s drogama. Takže teď máme předávkovanou feťačku a ještě jednoho mrtvýho, co mohl, ale nemusel brát drogy, před nočním barem, kterýmu šéfuje člověk, co kdysi s drogama kšeftoval; takže nějaká souvislost tady možná je, co? Proto se o tom děvčeti chceme dozvědět úplně všechno.”

„Naomi Mainesová,” řekl Brancusi.

„Vyšla z baru na druhým konci ulice a byla úplně mimo, to je jistý, a možná měla dokonce halucinace…”

„Pak nám tedy La Paglia nic nezatloukal.”

„Kdo je La Paglia?” zajímal se Brancusi.

„Šéf Ninotchky. Bývalej trestanec.”

„Aha, ten,” upamatoval se Brancusi. „Pěknej parchant.”

„Tvrdil nám, že to děvče kolem Ninotchky jen procházelo. Mohla tedy skutečně docela dobře vyjít z toho druhýho baru,” dodal Meyer.

„Jo, to sedí,” přitakal Connors. Její sestra a kamarádka nám řekly, že si tam vevnitř dala dvě tablety andělskýho prachu.”

„To by jí bylo úplně stačilo,” poznamenal Brancusi.

Jak se ten druhej bar jmenuje?” zeptal se Meyer.

„Hříšná babča.”

„Roztomilý.”

„A taky čistý. Tam to svinstvo Naomi nekoupila, to je jistý.”

KDYSI, NENÍ TO TAK DÁVNO - pět let? deset let? -, býval tenhle plácek plný divokých barů. Tyto noční diskotékové kluby prosluly ohlušující rytmickou hudbou ve stylu techno (nebo „house”), přerušovanými bleskovými světly, oslepujícími laserovými efekty a… ach ano… klubovými drogami, jakou jsou extáze, efedrin, ketamin, GHB, pervitin, LSD, lysohlávky, amfetaminy a - všemi dalšími, na které si jen dokážete pomyslet. Proti těmhle klubům rozesetým na území celého města pak bývalý starosta podnikl křižáckou výpravu, takže dnes je tento ráj flamendrů mnohem umírněnější než kdysi: s novým starostou se objevilo i nové chápání toho, co ohrožuje lidské zdraví; například kouření.

Na Austinově ulici dnes zůstaly už jen dva noční podniky: Ninotchka, kterou vyhledávají postarší milovníci smyčcových melodií, a Hříšná babča; v dobách, kdy se v něm na třech tisících čtverečních metrech scházela rozverná mládež mezi šestnácti a dvaceti lety, se mu říkávalo Černá díra. Šéf baru Hříšná babča se jmenoval Alex Coombes. Bylo mu asi čtyřicet a vypadal jako táta, kterého byste si přáli mít, kdybyste si chtěli půjčovat rodinné auto. Laskavé hnědé oči.

Příjemné rysy. Milý úsměv. Každým coulem správný chlap. Ale před půl rokem si v jeho klubu jedna šestnáctka dala dvě tabletky andělského prachu.

„Vůbec netuším, jak se dostala dovnitř,” prohlásil Coombes. „Důsledně dbáme na to, aby se tady neocitl nikdo pod jednadvacet let. Máme kontrolu u vchodu, prohledáváme příruční zavazadla a provádíme osobní prohlídky. Drogy tu nejsou.

Ani dřív, ani teď.”

Bylo dvaadvacátého června, čtvrt na dvanáct dopoledne. Connors a Brancusi detektivům nadiktovali Coombesovo číslo do bytu a Coombes souhlasil, že se s nimi sejde v baru.

„Dodržovali jste stejné zásady i před půl rokem?” zeptal se ho Meyer. „Ohledně té jednadvacetileté věkové hranice?”

„To jsme dodržovali odjakživa. Vlastně sem teď většinou chodí lidi, co jim je ještě víc. Kolem třicítky, o něco víc nebo míň, naprostá všehochuť, heterosexuálové, gayové a bůhvíco ještě. Je to asi dva nebo tři měsíce, co tu náš DJ pouštěl techno, reggae a hip-hop, ale teď se to posouvá spíš k citovější hudbě, jako jsou Rolling Stones, T-Rex, MC5, Iggy, Stooges a tak. Prodáváme alkoholický nápoje, to jo, většinou exotický, teď si podle všeho tahle věková skupina potrpí na takový kýčovitý sladáky. Ale drogy? To teda ne, pánové. Nikdy.

Můžu vám stoprocentně zaručit, že v Hříšný babce si Naomi Mainesová ten prach nekoupila. To teda ne, pánové.”

„Domníváme se, že tady spolkla dvě tablety.”

„To se teda domníváte špatně. Už jsem vám to povídal. Neprodáváme…”

„Viděljste ji tehdy v noci?”

„Nepamatuju se.”

„Co to znamená?”

„To znamená, že jestli tady byla, jestli se nějak dostala dovnitř s falešným průkazem, stalo se to bez mýho vědomí.”

„Mohla tehdy kdykoliv vyjít z baru ven?” zajímal se Meyer.

„Mohla,” připustil Coombes. Já bych o tom nevěděl.”

„A kdo by o tom věděli”

„Al. Vyhazovač od zadního vchodu. Aldo Mancino. Byl by jí orazítkoval ruku.”

Je tu teď?”

„Tohle je noční podnik,” upozornil je Coombes. „Přijde až na devátou večer.

Jestli se tu chcete zastavit…”

„Ne, chceme jeho domácí adresu.”

BYTNÁ ALDA MANCINA jim pověděla, že Al touhle dobou obvykle chodí do „klubu”.

Dodala, že je to italsko-americký klub v Dorseyově ulici až v centru města. Byla jedna hodina po poledni. Mancino seděl se dvěma dalšími muži venku u kulatého stolku; vychutnávali si příjemné odpoledne a upíjeli espresso, donesené z kavárny ve vedlejším domě. Uvnitř klubu Carella spatřil zapnutý televizor a několik mužů hrajících kulečník.

Mancino odpovídal popisu, který jim udala jeho bytná. Urostlý a rozložitý, asi třicetiletý, s tmavými vlnitými vlasy, hustým obočím a hnědýma očima, seděl jen v tílku a v džínách, všechny svaly se mu dmuly a právě se vesele křenil, protože dokončil pointu nějakého vtípku. Oba jeho společníci se rozřehtali na celé kolo, ale jakmile si všimli, že se k nim blíží Carella s Meyerem, zčistajasna zmlkli.

„Pan Mancino?” zeptal se Carella.

Mancino k němu zvedl oči.

„Detektiv Carella.” Ukázal policejní odznak. „Můj kolega, detektiv Meyer. Rádi bychom vám položili pár otázek, když si na nás najdete chvilku.”

„Oho, co si teď počneš, Aldo?” ozval se jeden z mužů.

„To asi brzy zjistím,” odpověděl Mancino a zakřenil se. Měl nakažlivý úsměv.

Nesmírně pohledný člověk. Mohl by se živit čímkoliv; zdaleka ne jenom jako stěhovák nebo vyhazovač. Věděl, že mu nic nehrozí; choval se uvolněně a vstřícně.

„Pánové?” oslovil Meyer Mancinovy společníky.

„Asi nás chce upozornit, že je to důvěrný,” prohodil znovu onen muž.

„Nepotrvá to dlouho,” řekl Carella.

Oba muži vstali. Jeden z nich poklepal Mancinovi po rameni. „Dej nám vědět, kam ti máme nosit cigára,” poznamenal.

„Jo, jo,” přikývl Mancino.

Oba muži zamířili dovnitř, do klubu. Carella a Meyer se usadili na jejich uprázdněných židlích.

„Bar Hříšná babča,” začal Carella. „Před půl rokem.”

„Zase tohle, hmm?” vzdychl Mancino.

„Mrzí nás to, ale vynořilo se něco dalšího.”

„Naomi Mainesová, správně? Protože víte, hučeli do mě, že by člověka ukecali k smrti. Ti dva z protidrogovýho.”

„Tohle je nový případ.”

„A co to má společnýho se mnou? Povím vám to samý, co jsem říkal těm dvěma.

Bobby u vchodu kontroluje osobní průkazy každýmu, kdo jde dovnitř, i když vypadá dostatečně staře. Musel by zkontrolovat i ji.”

„Kdo je Bobby?”

„Bobby Nardello. Prověřuje všechny příchozí. Vstup je zdarma, ale všichni musí ukázat doklady. A kontroluje taky příruční zavazadla a návštěvníky poplácá po těle, kvůli zbraním. Spolu s ním je tam jedna holčina, ta kontroluje děvčata.

Jmenuje se Tracy.” ?

„Pokud se nemýlíme, vy hlídkujete u zadního vchodu.”

„Správně. Nemáme rádi, když se nám poflakuje kolem hlavního vchodu houf kuřáků. Vevnitř se totiž kouřit nesmí. Tak je prosíme, aby šli dozadu, do uličky. Na ruku jim při východu obtisknu razítko, a když se vracejí dovnitř, všechny kontroluju.”

„Vyšla si před svou smrtí ven z klubu také Naomi Mainesová?”

„To mě chcete na něčem nachytat nebo co?”

Detektivové na něj upřeli tázavý pohled.

„Samozřejmě že, vyšla z klubu. Našli ji mrtvou na ulici, takže musela vyjít ven, nemám pravdu?”

„Máme na mysli ještě předtím.”

„Asi jo. Nevím určitě. Víte, kolik lidí si odskočí ven na cigaretu?

Nejnáruživější kuřáci vybíhají třeba každejch deset minut, prostě se bez ní neobejdou. A já musím večer co večer orazítkovat stovku rukou. Možná i víc.”

„Myslíte si, že jste orazítkoval i tu Naomiinu?”

„Rek bych, že ano. Ukázali mi její fotku, ti z protidrogovýho. Přitažlivá blondýnka, vypadala hodně vyspěle. Mám na mysli ty obrovský prsa. Nikdy by mě nenapadlo, že je jí teprve šestnáct. Výstřih až semhle. Bez podprsenky.”

„Takže si ji pamatujete.”

„Myslím, že jo. Jestli je to ona. Ale nesáhla hned po krabičce s cigaretama jako většina ostatních. Jen se jakoby procházela po tý uličce. Ale spousta jich to dělá taky tak. Kuřáků. Zapálí si, trochu se projdou, prohulí si mozek a pak se vracejí dovnitř.”

„Šla po ulici směrem k Ninotchce?” zeptal se Carella.

Jo. Jestli je to ona.”

Jak dlouho byla pryč?”

„Myslíte, než se zase vrátila dovnitř?”

„Ano.”

„Deset patnáct minut.”

„Měl jste ji celou tu dobu na očích?”

„Nedíval jsem se.”

CARELLA ZAVOLAL Z mobilu protidrogové oddělení a požádal Brancusiho, aby mu řekl, jak se jmenovala její sestra.

„Ona i její přítelkyně, obě,” řekl.

„Nemám tušení, o kom je řeč,” odpověděl Brancusi.

„Naomi Mainesová. Její sestra a její přítelkyně. Jak je najdeme?”

„Proč je chcete hledat?” podivil se Brancusi. Je to vyčpělej případ.”

„Není, už ne,” odpověděl Carella.

OBĚ DÍVKY PRACOVALY V hypermarketu Zelený košík, kde doplňovaly zboží do regálů.

S nimi tam bývala zaměstnaná i Naomi Mainesová. Teď měly přestávku a odskočily si dozadu zakouřit. Meyera napadlo, jestli dívky vědí, že kouření způsobuje rakovinu.

Sestra se jmenovala Fiona Mainesová. Druhá dívka Abby Gold-manová. Oběma bylo víc než jednadvacet. Obě si uvědomovaly, že mladá Naomi porušuje zákon, když použila falešný řidičský průkaz, aby se dostala do baru. Stejně tak věděly, že se dopouštějí protiprávního jednání, když ji vyslaly ven, aby se poohlédla po nějakých „stimulantech”, jak to nazvaly. Usoudily však, že její mládí a nevinný vzhled upoutá menší pozornost, než kdyby ten materiál propašovala dovnitř některá z obou starších dívek.

Byly si jisté, že v baru Hříšná babča uspějí. Mluvily s lidmi, kteří tam už byli, a věděly, že podnik je otevřený dokořán. Nejlepší na všem ale je, že vás zkontrolují u vchodu, prošmejdí vám kabelku, poplácají po celém těle, prostě nic neošidí; připadáte si jako terorista, který prochází kontrolou na letišti. Fionu překvapilo, že je nepožádali, aby se také vyzuly.

Jenomže vy víte, že je to všechno jenom divadlo,” řekla. „Když se tomu baru ještě říkalo Černá díra, pořád se tam pořádaly šťáry. Takže teď si se zákonem nezahrávají. Policisti tam párkrát zajdou, vidí všechny ty bezpečnostní opatření - sakra, vždyť ani kouřit tam nesmíte , usoudí, že je podnik čistej, a dál už se s ničím nezatěžujou.”

„Kromě toho, nějaký malý všimný, hmm?” naznačila Abby a spiklenecky zamrkala na Carellu. „Přece víte, mládenci, jak to chodí, ne?”

„Jistě,” přisvědčil Carella a také na ni zamrkal. „Ale popravdě řečeno, v tomhle směru nám už trochu ujel vlak.”

„Věřím vám,” řekla Abby.

„Nevěřte,” usmál se Carella.

Jenom se snažím vysvětlit, že když se dostanete dovnitř, stačí se jen zeptat kterýhokoliv číšníka, kde můžete sehnat něco silnějšího než Starou pannu - tak se jmenuje jeden růžověj drink z pomerančů a třešní , a on vám odpoví: ,Poproste Ala. Al je ten hromotluk u zadního vchodu, co vám orazítkuje ruku, když si odskočíte ven zakouřit.

Naznačíte mu, že byste měli zájem o nějakej prášek nebo tablety, a on vám odpoví: „Řekněte si Domovi, támhle o kus dál v ulici.’”

„Dominick La Paglia,” prohodil Meyer.

„Vy jste to uhod,” řekla Fiona.

„Šéf toho podniku pro starý prďoly,” dodala Abby.

„Ninotchka,” řekl Carella.

„Tak se to tam jmenuje,” přikývla Abby a potáhla z cigarety.

„Tak, mládenci, domácí úkol jste splnili. Koho by napadlo, že drogy najde právě tam? Naomi se prostě vydá po ulici, promluví na chlapíka, co stojí u zadního vchodu, řekne mu, že jí Al poradil, aby se ptala po Domovi. Takže se objeví Dom a zavede ji do svýho kamrlíku, kde má obchod plnej pamlsků. Vrací se s dvěma tabletama andělskýho prachu pro sebe a se dvěma kapslema extáze pro mě a pro Abby.”

„Taky dobrej materiál,” poznamenala Fiona. „Někdy do toho přimíchávají další sračky, který můžou člověka zabít. Ale čistá extáze nikdy nikomu neuškodí.”

„Čistý andělský prach vaši sestru zabil,” připomněl Carella.

Jo, ale nikdo s tím nic neudělal, že ne? Viděl jste snad Alda ve vězení? Viděl jste snad ve vězení Doma? Viděl jste je zavřený? Už před šesti měsícema jsme tohle všechno řekly těm dvěma poldům z narkotik. Viděli jste snad, že by s tím něco udělali?”

„Nějaký malý všimný,” poznamenala znovu Abby.

Tentokrát jí uvěřili.

„DEJME TOMU, že máme podnik, kde kdysi býval divokej klub,” řekl Carella.

„Dejme tomu,” opakoval Meyer.

„Točí se tam spousta drog.”

„Nesporně.”

„Černá díra. A dejme tomu, že ho někdejší starosta během svý křižácký výpravy zavřel…”

„Správně…”

„… a pak se bar znovu otevře pod názvem Hříšná babča.”

„Křišťálově čistej.”

„Nikoho pod jednadvacet tam nepustí.”

„Kýčovitý koktejly.”

„Žádný drogy.”

„Vůbec žádný drogy. Jenomže dejme tomu, že zákazníci se jich občas dožadujou.”

„Bohužel. Žádný nemáme, mládeži.”

„Ale třeba bysme to mohli nějak zařídit.”

Jasně, třeba jo,” řekl Meyer.

„Skočte si do baru o kousek dál po ulici,” pokračoval Carella. Jeho majitel seděl za přechovávání a prodej drog.”

Meyer zamyšleně přikývl.

„Myslíš, že by nám soudce vystavil povolení k domovní prohlídce?”

„Snad.”

„Máme k ní oprávněnej důvod?”

„Snad.”

„Pokusíme se o to?”

„Nemáme co ztratit.”

KOHO BY BÝVALO NAPADLO, že půjdou udělat šťáru a hledat drogy do podniku pro staré páprdy? Ale když se nad tím člověk zamyslí - je snad něco nenápadnějšího než projít se k příjemnému útulnému podniku, kde vysedávají staříci, drží se ve tmě za ruce a poslouchají houslisty obcházející kolem stolů a kde u zadního vchodu už zase čeká u starého regálu na cukrovinky člověk, který seděl za přechovávání a prodej drog?

La Paglia prohlásil, že se zbláznili.

Jenomže oni s sebou měli příkaz k domovní prohlídce.

Měli k ní oprávněný důvod.

Šestnáctiletá dívka, která navštívila bar Hříšná babča, podnik, který u vchodu úzkostlivě kontroluje doklady všech příchozích, se šla později projít a došla po uličce až k Ninotchce, o něco později spolkla podle očitých svědků dvě tablety andělského prachu a nakonec byla objevena mrtvá přímo před Ninotchkou - není to až příliš podezřelá souhra náhod, Vaše Ctihodnosti?

Není to oprávněný důvod, Vaše Ctihodnosti?

Žádosti se vyhovuje.

Tak co na to říkáte teď, pane La Paglio?

„Říkal jsem to vašim mládencům z protidrogovýho. Už tady byli. Znají právej stav věcí. Promluvte si s nima.”

„Necháte nás, abychom to tady prohledali?” zeptal se Meyer. „Nebo nám budete dělat potíže?”

La Paglia se rozhodl pro potíže.

Byl to statný muž, sice ne tak vysoký jako Meyer nebo Carella, ale rozložitější a svalnatější než oni, a neměl v úmyslu jít znovu do vězení, zejména ne na základě takových obvinění, ve kterých by třeba figurovala smrt šestnáctileté dívky, takže neexistovala síla, která by učinila přítrž jeho spílání, při kterém padaly nadávky jako řiťopichové, hulibrci nebo kuřbuřti.

Stačilo mrknout se na vězeňský slang, a v okamžiku člověku došlo, že to, co se provozuje v americkém lochu, se nijak neliší od toho, jak to chodí někde v Iráku. Dominicka La Pagliu tam už nikdo nikdy nedostane, tentokrát už potřetí, za nic na světě!

Vyrazil proti nim jako rozzuřený býk, který se chystá nabrat na rohy všechny, kdo se mu postaví do cesty. Na takové reakce nebyli zvyklí. Podobný fyzický útok zažívali mnohem častěji uniformovaní policisté, kteří se dostavovali na místo činu, aby zločiny potírali, než detektivové, kteří obvykle přicházeli až potom, co byl zločin spáchán. Ani Carella, ani Meyer se nedokázali upamatovat, kdy naposledy trénovali v policejní tělocvičně. A tady čelili více než stokilovému hromotlukovi, co byl stále ve skvělé formě díky činkám, které kdysi zvedal ve svém zamřížovaném světě, chlapíkovi, který podmazával policisty z protidrogového a možná i pochůzkáře, a zdálo se mu, že má mnohem větší oprávněný nárok na trochu „ochrany” než tihle dva dementi s odznakem, kteří před ním mávají povolením k domovní prohlídce. Připadal si podvedený, cítil se v ohrožení a kromě toho měl dojem, že nic neztratí, když se odsud pokusí přes tyhle dvě úřední autority vypadnout, takže zasadil jednu ránu pěstí do obličeje Meyerovi, který se okamžitě zapotácel, a další Carellovi, který právě sahal do pouzdra pro svůj glock, ale také ztratil rovnováhu.

La Paglia nakopl Meyera do rozkroku, takže se detektiv se zaúpěním svezl na kolena. Užuž se chystal provést totéž Carellovi, když vtom se mu před očima zjevil glock. Místo toho tedy kopl Meyera do čelisti v naději, že tím zastraší i druhého muže zákona, ale ten teď už svíral revolver pevně v ruce, mířil jím La Pagliovi na hlavu a jeho oči hovořily, aniž Carella ještě stačil otevřít ústa.

Zastřelím tě, říkaly ty oči.

„Stát!”

La Paglia ještě na okamžik zaváhal. Meyer teď ležel na podlaze. La Paglia přinožil, aby ho ještě jednou mohl nakopnout do hlavy a vylít si na něm vztek, ale když uslyšel Carellovo „Okamžitě!”, rozmyslel si to.

SKORO CEKAL, že to telefonní číslo, které mu napsala, bude falešné, ale světě div se, na druhém konci linky se ozval její hlas.

„Reggie?” promluvil.

„Kdo je to, prosím?”

„Charles.”

„Charles?”

„Pamatuješ se na minulý úterý? Ty a Trish?”

„Aha, správně, jasně. Nazdar, Charlesi.”

Stále ještě pochyboval, že si ho pamatuje.

„Dala jsi mi svůj telefon, pamatuješ?”

Jasně. Jak se máš, Charlesi?”

„Fajn, díky. A ty?”

„Fajn. Ty jsi ten chlapík s vyholenou hlavou, že jo?”

„Správně.”

Jasně. Pamatuju se. Tak co máš na srdci, Charlesi?”

„Koupil jsem si nový auto,” prozradil jí.

„Nekecáš?”

„Přebírám si ho zítra dopoledne.”

„Páni!” podivila se, ale nijak nadšeně to neznělo.

„Napadlo mě…”

„Ano, Charlesi?”

„Kdybys měla zítra volno…”

„Ano?”

„Mohli bysme si vyjet někam na venkov, cestou si zajít do nějakýho příjemnýho podniku na oběd, pak se vrátit do hotelu na večeři a strávit spolu noc. Jestli ti to připadá zajímavý, Reggie.”

„To teda jo,” odpověděla.

„No, takže dojednáno,” vydechl s úlevou. „Kde tě mám vyzvednout?”

„Bydlíš pořád v hotelu?”

„Ano.”

„No, co kdybychom se sešli tam?”

„Dobrá. V jedenáct dopoledne?”

„Bude to dlouhej den,” poznamenala.

„Já vím.”

„A noc,” dodala.

„Uvědomuju si to.”

„O penězích diskutovat nemusíme, že ne, Charlesi?”

„Ne, pokud sama nechceš.”

Jenom to, že… bude to celej den a pak celá noc.”

„Ano.”

„Připadá ti pět tisíc moc?”

„To zní dobře, Reggie.”

Jaký auto sis koupil?” zajímala se.

KVŮLI TOMU, že by mu došly peníze, si těžkou hlavu nedělal. Měl jich dost, aby mu vydržely do doby, kdy udělá to, co ještě udělat musí. Z peněz, které si půjčil na dům, mu po odečtení všech dluhů a splátek zůstávalo tolik, kolik potřeboval, aby všechno dotáhl až do konce. Sice jen taktak, vzhledem k tomu, jak utrácel, ale cožpak na tom vůbec záleží? Napraví se snad něco? Změní se snad něco? Začne si snad teď užívat takového života, jaký by býval mohl vést odedávna? Projíždět se autem po venkově s devatenáctiletou zrzkou v kabrioletu značky Jaguar na leasing? Právě o tohle přece šlo, ne?

Pohled do Aliciiny tváře, když jí řekl: „Pamatuješ si mě? Chucka?”

Ach, bože, právě za tohle mu to všechno skoro stálo; málem ho tam popadla chuť okamžitě všeho nechat! Ten nepopsatelný záblesk poznání těsně předtím, než vystřelil. Poznání, a vzápětí bolest.

Kulky, které si prorazily cestu přímo v jejím bytě. Bolest mučivější než ta jeho, jak se domníval. Jak doufal. A ona si to uvědomila.

Uvědomí si to všichni, protože o to se už postará. Nazdar, pamatuješ si mě?

Neviděli jsme se celou věčnost, co? To je pech, že jo? Tak sbohem, potěšení je na my straně.

A prásk!

Fajn.

NAZÍTŘÍ BYLO ÚTERÝ, normální všední den, takže oslava narozenin, kterou pro obě dvojčata uspořádali spolužáci jako překvapení, se konala až po vyučování. V osm večer však už byli oba doma. Když pak v půl desáté dorazil i Carella, seděla April s Teddy v obývacím pokoji, klábosila s ní a ve vzduchu se míhaly její ruce, z nichž matka četla. Rtěnka. Vysoké podpatky. Minisukně. Taková je teď jeho třináctiletá dcera. „Nazdar, rodino,” zavolal, vykročil k imitaci lampy od Tiffanyho, u které obě seděly, nazdar, miláčku, pozdravil Teddy znakovou řečí a vtiskl jí hubičku, potom políbil dceru a zeptal se: „Tak co, jak se vydařila ta oslava?”

„Senzace,” rozzářila se April. „Právě to vyprávím mamce.”

„Kde je Mark?” vyzvídal.

„U sebe v pokoji,” odpověděla April.

„Všechno v pořádku?”

Teddy nenápadně obrátila oči v sloup.

Jejich pohledy se setkaly. Výmluvně.

„Půjdu ho pozdravit,” oznámil. „Kdy bude večeře?”

„My s Markem jsme se už najedli na tý oslavě.”

Já a Mark, poopravila ji gestem rukou Teddy.

„Ty ses na tom večírku najedla taky?” zeptala se April nahlas a doprovodila svá slova zašermováním rukou pro případ, že by matce ušel její pronikavě inteligentní vtípek. Teddy se zasmála němými rty Ha - ha. Carella kráčel po chodbě k synovu pokoji.

Mark ležel na posteli, ruce za hlavou, a zíral do stropu. Televize vypnutá.

Odsunul se dozadu, aby udělal otci místo, a když Carella nabízený prostor přijal, hoch se posadil.

„V čem je problém?” zeptal se Carella.

Mark pokrčil rameny.

„Dospívání je pořádná fuška, co?” řekl Carella a objal syna kolem ramen.

„Táti…,” vypravil se zebe Mark a zaváhal.

„Povídej.”

„Víš, koho jsem vždycky považoval za nejlepšího kamaráda?”

„Koho, synku?”

„April. Táti, je to moje dvojče. Chci říct, že byla můj parťák už jako embryo.

Promiň, tohle je z jednoho vtipu pro dvanáctiletý děti, a mně je už třináct a musím se přestat chovat jako pitoměj trpaslík!”

A najednou se rozplakal.

Přitiskl Carellovi tvář k rameni.

„Co se stalo, Marku?”

„Utahovala si ze mě a mých kamarádů, že jsme pitomí trpaslíci!”

„Kdo?”

„Lorraine Pierceová. Ta holka, která pro nás připravovala tu oslavu. Protože jsme menší než holky a protože mutujeme, ale kvůli tomu se nám přece nemůže vysmívat! Vždyť je nám třináct, stejně jako jim. Máme přece stejný právo vyrůst!”

„A jak to všechno souvisí s tvojí sestrou?”

„April jí to dovolila. Jen se s ostatníma klukama a holkama smála. Moje vlastní sestra! Moje dvojče!”

„Promluvím si s ní.”

„Ne, nech to tak. Jen se předváděli.”

Mark si osušil slzy. Carella z něj nespouštěl oči.

„Co ještě, synku?”

„Nic.”

„Pověz mi, co máš ještě na srdci.”

„Tatí… myslím, že má na ni špatnej vliv.”

„Kdo, synku?”

„Lorraine Pierceová. Aprilina nejlepší kamarádka.”

„Protože se tobě a tvým kamarádům vysmívala, že jste pitomí trpaslíci?”

„Ne, protože…” Zavrtěl hlavou. „To je jedno. Nejsem práskač.”

„Na tom není nic zlého, synku. Proč má ta Lorraine špatný vliv?”

„Za prvý, vím, že krade v obchodech.”

Carella okamžitě zbystřil pozornost.

Jak to víš?”

„April mi to řekla.”

„A jak to ví ona?”

„Byla s Lorraine v obchodě, když tam štípla lak na nehty.”

„Kdy se to stalo?”

Je to asi čtrnáct dní, tři neděle.”

„Pověz mi o tom,” řekl Carella a vstal, aby zavřel dveře.

KDYŽ SE CARELLA vrátil do obýváku, byla už April ve svém pokojíčku. Teddy ještě seděla pod napodobeninou lampy od Tiffanyho a četla; ruce měla složené v klíně a černé vlasy se jí ve světle leskly. Okamžitě knihu sklapla.

Řekl ti něco zeptala se ho znakovou řečí.

„Spoustu věcí,” odpověděl Carella.

Podle toho, co mu Mark pověděl…

Někdy začátkem měsíce odešla April jednou odpoledne se svou blízkou přítelkyní Lorraine Pierceovou do kina. Cestou domů zaskočily do dragstóru a April si tam listovala v časopisu People, když vtom zahlédla, jak si Lorraine strká do kabelky lahvičku s lakem na nehty. Nejdřív nevěřila vlastním očím: Lorraine zaletěla pohledem k pokladně a pak si zasunula lahvičku do tašky…

„Lorraine”, zašeptala April.

Lorraine se k ní otočila. Upřela na ni modré oči, nevinnost sama.

„Vrať to zpátky,” prosila April.

„Co mám vrátit zpátky?”

April se zadívala k pokladní, která právě účtovala nákup nějaké obtloustlé zákaznici v květovaných šatech. Postavila se tak, aby žena u kasy na Lorraine neviděla, a zašeptala: „Vrať to zpátky. Okamžitě.”

„Nevyšiluj,” odsekla Lorraine a vypochodovala z obchodu.

Venku na chodníku ji April popadla za ruku a táhla ke krámu.

„Můj táta je policajt!” řekla jí.

Je to jen pitoměj lak na nehty,” odporovala Lorraine.

„Ale tys ho ukradla?

„V tomhle dragstóru nakupuju spoustu věcí.”

Jak to s tím souvisí?”

„Až dostanu kapesný, zaplatím.”

„Lorraine, ale ten lak jsi ukradla?

„Nebuď posera,” usadila ji Lorraine zostra.

Přitom svižně kráčely po ulici a od dragstóru se vzdalovaly. April měla pocit, jako by právě vyloupily banku. V červnovém parnu, hustém jako žlutá mlha, je v obou směrech spěšně míjeli lidé. Kořist - ten ukradený lak na nehty - ležela na dně Lorraininy kabelky.

„Dej mi ho, vrátím jim ho,” řekla April.

„Ne!”

„Lorraine…”

Jedeš v tom taky,” usadila ji Lorraine.

TEDDY NESPOUŠTĚLA OČI Z Carellových úst a z jeho kmitajících prstů. Nakonec pokývala hlavou.

Obě by se mohly dostat do velkých potíží, odpověděla znakovou řečí.

„Přesně tohle jí řekl i Mark.”

Co mu na to odpověděla?

„To ani nechtěj vědět.”

Chci.

Zopakoval Lorrainina slova: „Nebuď posera.”

Tohle že řekla April?

Je mi líto, zlato.”

April?

Na okamžik Teddy zůstala sedět jako přimrazená.

Když znovu zvedla ruce, odpověděla: Budu si s ní muset promluvit.

KDYŽ PORUČÍKOVI BYRNESOVI zazvonil na stole telefon, pomyslel si, že mu volá manželka Harriet, aby od něj vyzvěděla, kdy přijde domů. Byl to však náčelník detektivního oddělení.

„Zajímalo by mě, jak by mělo oddělení podle tebe postupovat s tímhle případem,” řekl Byrnesovi. „Mám na mysli odteď. Na toho slepýho muzikanta se totiž média doslova vrhly. Valečnej hrdina a takový ty sračky.”

„Máme to pod kontrolou,” odpověděl Byrnes. „Vlastně jsme právě provedli jeden protidrogovej zátah. Proto jsi mě tady zastihnul.”

„Co má protidrogovej zátah společnýho s těma dvěma vraždama?”

„To je dlouhý vyprávění.”

„Mělo by mít dobrej konec, protože ti musím říct jednu věc: myslím, že toho teď možná máte až nad hlavu.”

„Zvládneme to bez problémů,” ujistil ho Byrnes.

„Podle komisaře je zřejmě zapotřebí věnovat tomuhle případu mimořádnou pozornost, to jsou jeho slova. Mrtvěj valečnej hrdina. Navíc slepej.”

„Sedmaosmdesátka je připravená věnovat tomu případu veškerou pozornost, kterou vyžaduje,” ujistil šéfa Byrnes.

Oba muži se pustili do vyjednávání.

Pokud ten případ osmdesátému sedmému okrsku odeberou, bulvár to bude prezentovat jako jeho neschopnost vyšetřit tak závažnou záležitost. Na druhou stranu, pokud ho šéf ponechá ve výhradní kompetenci malého bezvýznamného policejního revíru v zapadlé díře na okraji města, pisálkové je budou sledovat jako jestřábi a čekat, kdy poprvé ulítnou.

„Komisař chce, aby si ten případ vzal dlouhodobě na starost jeden člověk ze zvláštní jednotky,” řekl šéf nakonec.

Jako co?”

„Jako poradce a dohlížitel.”

„Aby chodil s mýma klukama?”

„Na každým kroku.”

„Ne. Vyjdou mu vstříc, ale třetí nohu nepotřebujou.”

„Bude chodit s nima.”

„Řekl jsem, že ne.”

„Budeme tomu prostě říkat společná pracovní skupina. Tvoji mládenci a ten člověk ze zvláštní jednotky.”

„A kdo by to jako měl být?” zeptal se Byrnes a jeho hlas zněl v tuhle chvíli najednou velice irsky a vzdorovitě.

„Georgie Fitzsimmons,” odpověděl šéf.

„Tak tenhle hajzl?” vydechl nevěřícně Byrnes. „Toho se svýma klukama v žádným případě chodit nenechám.”

„Pete…”

„Lou, nechoď na mě s Petem. Nic takovýho s tebou neupeču. Říkej si tomu, jak chceš, společná pracovní skupina nebo zvláštní skupina, ale neuděláme nic víc, než že Fitzovi každej večer podáme hlášení; nic víc.”

Jak dlouho se známe, Pete?”

„Strašně dlouho.”

„Udělej to pro mě.”

„Ne. Je to náš případ. Máme ho pod kontrolou. Denně budeme Fitzovi podávat hlášení. Tak zní dohoda.”

„Nejlepší by bylo, kdybyste s něčím přišli.”

„Pracujeme na tom, Lou. Právě jsme podnikli ten zatracenej protidrogovej zátah.”

„Brzy,” dodal varovně šéf.

„Děláme na tom.”

4.

V TOMHLE MESTĚ jsou asi čtyři tisícovky manikérských salonů, rozesetých všude možně; většina sídlí v nevelkých světélkujících prostorách domů bez výtahu, ty luxusnější jsou vybavené křišťálovými lustry, mohutnými vázami, divany potaženými hedvábným čalouněním, nebo dokonce okny s barevnými skly. V těchto salonech pracuje podle odhadů asi desetina zdejších obyvatel korejského původu, celkem asi padesát tisíc, většinou žen. Přičinlivá pracovnice si může přijít až na sto dolarů denně plus spropitné, pokud provádí manikúru, pedikúru nebo - v luxusnějších podnicích - bylinkové kúry ze zeleného čaje, asijské masáže nebo prodlužování nehtů. Na rozdíl od dívek, které pracují v továrnách nebo prodávají koblihy a jsou celý den na nohou, mohou tyto manikérky a pedikérky sedět.

Rozhodně je to mnohem lepší než se plahočit na rýžovém poli.

Majitelka a šéfová salonu Lotosový květ se vypracovala k hojnosti od nuly a ani v nejmenším se tím netajila. Vypadala jako bordelmamá z nějakého filmu natočeného ve čtyřicátých letech a odehrávajícího se v Šanghaji, a pusa jí jela jako nějaké židovské klepně. Jenny Cho - tak vypadalo její poameričtěné jméno -

se detektivům svěřila, že svůj první salon otevřela před patnácti lety a pro začátek do něj investovala třicet tisíc dolarů - potom, co absolvovala desetitýdenní kurz a získala licenci jako manikérka. Předtím stříhala, pilovala a lakovala nehty doma…

„Korejský děvče maj hodně tlustovaný nehty,” švitořila korejskou angličtinou.

„Nehtovej salon tam nemaj potřeba. Dělaj si všecko sama.”

… a teď řídila šest salonů, rozesetých v různých částech města, a všechny měly v názvu slovo „květ”. Své korejské křestní jméno Jon si změnila na Jenny.

Znamenalo „lotosový květ”.

Detektivové zdvořile naslouchali.

Tehdy ve středu v deset hodin dopoledne byl salon plný zákaznic, usazených ve vysokých křeslech potažených černou kůží; některé měly nohy namočené ve vaničkách s vodou, jiným manikérky lakovaly nehty, další čekaly s časopisem v ruce, až jim lak uschne. Jedna z dam seděla s nohama ponořenýma do lázně a sukni měla vykasanou tak, že jí bylo vidět až do Tramtárie. Parker od ní násilím odvracel pohled.

„Koho vy chledáte?” zeptala se Jenny.

„Znáte ženu jménem Alicia Hendricksová?” ozval se Parker.

„Z firmy Beauty Plus?”

„Oddělení péče o nehty?”

„Ach, jasno,” odpověděla Jenny. „Furt ke mně běchala. Milá děvčina. Je s ní dobře?”

Je mrtvá,” řekl Parker.

Jenny zatékala očima. Jen sotva znatelně, spíš to vypadalo, jako by v nich jen pohaslo světlo, tak nepatrná změna se s nimi odehrála. Ale oba muži byli detektivové, a proto sem vážili cestu osobně a nespolehli se na telefonní spojení. Všimli si toho letmého záblesku poznání a uvědomili si, že by se tu možná mohli něčeho dobrat.

Jenny nebyla žádná hlupačka.

Neušlo jí, že se ji snaží na něčem nachytat.

Spatřila v jejich očích to, co zaznamenali oni v jejích.

„Jsem moc nešťastná, že todle slyšela,” vzdychla a sklonila hlavu.

Dovolili jí tento okamžik tichého smutku, ať už upřímného nebo předstíraného.

„Kdy jste ji viděla naposledy?” ozval se znovu Parker.

„Dva tři neděle je to. Donesla nový kolekci. Co jí stalo?”

Její soucit zněl upřímně.

„Někdo ji zastřelil.”

„Proč?”

To nám pověz ty, pomyslel si Parker.

Jak dlouho jste ji znala?” zeptal se jí Genero.

„Asi tak dvě roky. Anebo tši?”

„Věděla jste, že užívá drogy?”

Bez okolků. Mělo to vyvolat dojem, jako by si Alicia píchala kupří kladu svinstvo, které se zachycuje při filtraci heroinu, nebo byla něja ký jiný typ zoufalé narkomanky, ale co na tom. Rozhodně to upoutalo Jennyinu pozornost.

Při tom slově jako by jí v hnědých očích zasvítil plamínek.

Věděla, že Alicia jede v drogách. Fušuje do nich. Experimentuje s nimi. Prostě něco. Ale věděla to. A nechtěla s tím mít nic společného. V očích se jí zračila panika a detektivové měli pocit, jako by před tím slovem v duchu couvala. Drogy.

Jako by se mu vyhýbala.

Ale měla pod čepicí.

Jo, ne ale moc,” připustila. „Kousek travičky, víš?”

„Hmm, hmm,” přikývl Parker.

„Netušíte, kde to sháněla?” zeptal se Genero.

Jdete na Andrewsovej bulvár, a koupíte, kolik chcete, všude. Po celá ulici, všude.”

„Hmm, hmm,” přitakal znovu Parker.

„Taky jiný droga,” pokračovala Jenny. „Šecky mošny tvrdý svinstvo.”

„Myslíte, že třeba mohla jet i v nějakých tvrdších drogách?”

„Ne,” zaprotestovala Jenny. „Ne, ne. Je to chodný cholka. Jenom někdy kousíčka travky. Jiný ne.”

Detektivové to nijak nekomentovali.

„Všichni si chvíli dávaj kus tráva,” dodala ještě Jenny.

Ani teď neodpověděli.

„Proč? Mysleli vy, zeji zastšílel někdo kvůli tráva?” zeptala se Jenny.

„Možná,” pokrčil rameny Parker.

„Co myslíte vy?” zajímal se Genero.

Já myslím, že smutním, že ona mrtvá.”

„TAK MI O SOBE NĚCO ŘEKNI,” vyzvala ho Reggie.

Střechu kabrioletu měli staženou, nehlučně projížděli po okresních silnicích a jí ve větru vlály rudé vlasy. Koupil si značkovou motoristickou čapku od Gucciho; stála ho čtyři sta dolarů a byla ušitá z kůže heboučké jako dětská prdelka. Nasadil šiji rozverně na stranu. Potřeboval by už jen nějaké brýle, aby vypadal jako italský playboy.

„Co bys chtěla vědět?”

Měla na sobě tričko a zelenou minisukni. Vyzula si sandálky a seděla teď pootočená, s koleny pokrčenými a chodidly zapřenými o přihrádku na rukavice.

Autorádio bylo naladěné na nějakou hudební stanici a vyhrávalo tak hlasitě, aby nepodlehlo v boji s okolním větrem. Byl nádherný, rozzářený den a ona byla nádherná, rozzářená dívka. Skoro by dokázal zapomenout, že je to děvka.

„No, například co děláš za práci,” řekla.

Jsem na odpočinku,” odpověděl.

„Co za práci jsi dělal.”

„V obchodě.”

„Kdy?”

„Nechal jsem toho nedávno.”

„Proč?”

„Unavovalo mě to.”

Reggie přikývla a odhrnula si vlasy z očí.

„A cos dělal potom?”

„Poflakoval jsem se.”

Jak dlouho?”

„Už nějakej ten měsíc.”

„Můžeš si to dovolit?”

Jasně.”

„Řekla bych, že jo,” odpověděla a rozpřáhla ruce v narážce na drahé auto. Z

reproduktorů se linula hudba a vířila kolem nich.

„Kolik ti vlastně je?” zeptala se.

„Šestapadesát.”

„Paráda, vůbec jsi nezaváhal.”

„To je dobře?”

Jo, to se mi líbí. Říká se tomu upřímnost.”

„Nebo nerozum.”

„Šestapadesát. Vypadáš mladší. Asi je to tou vyholenou hlavou. Jak dlouho to takhle nosíš?”

„Posledních pár měsíců.”

„Líbí se mi to. Takhle to teď letí.”

„Díky.”

„Měl by sis pořídit náušnici.”

„Myslíš?”

„Do levýho ucha. Pravý je pro teplouše.”

„To jsem nevěděl.”

Jasně.”

Hudba zněla celým autem a táhla se za nimi.

„Tohle se mi líbí,” zajásala.

„To mě těší.”

„Platit bych měla já tobě,” ozvala se zčistajasna. „Ale ať tě to ani nenapadne!”

Oba se rozesmáli na celé kolo.

HUNTSVILLE V TEXASU leží necelých sto dvacet kilometrů severně od Houstonu a asi dvě stě osmdesát kilometrů od dallaského letiště Fort Worth. Ne nadarmo se mu říká „vězeňská metropole” Texasu. V Huntsville stojí osm káznic, v nichž si odpykává trest asi patnáct tisíc trestanců. Znamená to, že každý třetí až čtvrtý občan města je odsouzenec. Pak to ještě znamená, že texaský systém trestního práva je největším zdrojem pracovních míst a jen dvě procenta občanů jsou bez zaměstnání.

Podle záznamů z věznice ve walkerském okrese byl Alvin Randolph Dalton podmínečně propuštěn před necelými dvaceti lety a záhy poté získal povolení přestěhovat se z Texasu. Dokumentace o plnění podmínky naznačovala, že se ten člověk pravidelně hlásil. Bezezbytku zaplatil svůj dluh společnosti a teď se mohl pohybovat, kde se mu zlíbilo, a dělat, co se mu v rámci zákonů zachtělo.

Ale už se nemusel nikde nikomu hlásit a místo jeho pobytu zůstávalo záhadou, dokud neprověřili telefonní seznamy a nezjistili, že A. R. Dalton bydlí na Ivernesském bulváru v Majestě.

Následující telefonát potvrdil, že je to jejich muž. Parker mu řekl, aby na ně doma počkal.

„Co to má znamenat?” zeptal se Dalton. Úplně stejně se zeptal Hendricks v Castleview. Jen tam počkejte,” odpověděl Parker.

ZÁPISY Z VĚZNICE ve walkerském okrese hovořily o tom, že Daltonovi je padesát sedm let. Byl v pozoruhodně dobré formě, vzdouvající se svaly měl celé potetované, byl holohlavý a pravé ucho mu zdobila náušnice. Přivítal je v černém tílku a černých džínách, byl bos a vysvětlil jim, že je středa, což je den, kdy má volno. Jezdil s limuzínou pro společnost Intercity Transport, většinou vyzvedával lidi na letišti anebo je naopak vozil k letadlu, ale občas ho zakázky zavedly i do kasin v severní části státu nebo na druhém břehu řeky.

„Tak co se děje?” zeptal se.

„Vaše žena byla zavražděna,” odpověděl Genero.

„Nemám žádnou ženu,” řekl Dalton.

„Vaše bývalá žena. Alicia Hendricksová.”

Jo. Ta. To je zlý. Co s tím mám společnýho? Neviděl jsem ji, už je to určitě patnáct let.”

„Ztratila se vám, že ano?”

Dalton se na ně zadíval.

„Co to má znamenat?”

„Běžný postup,” odpověděl Genero.

„Kecy,” ušklíbl se Dalton. „Máte mrtvou ženskou, mládenci, její bejvalej seděl, a vy najednou začnete větřit. Jenže já jsem už skoro dvacet let čistej, kamarádi, spořádanej zaměstnanec, váženej obyvatel tohohle slušnýho města.

Kdybych na Alicii někde narazil, už bych ji ani nepoznal - živou nebo mrtvou.

Štěkáte na neprávej strom.”

Jak dlouho nosíte vyholenou hlavu?” zeptal se Parker.

„Proč? Udělal jí to nějakej vyholenej chlápek?”

Jak dlouho?”

„Ze stresu mi začaly padat vlasy. Než mě zabásli, bydlel jsem v Detroitu a měl jsem dlouhý háro jako hipík. A najednou byl ze mě bílej holohlavej vězeň, černý ranaři mi tam dali nálepku rasisty a udělali mi ze života peklo.”

„Kdy jste viděl Alicii naposledy?”

„Hoho. Bavíme se o době před patnácti rokama. Tehdy jsme se rozvedli. Bavíme se o době, kdy z Noční show odešel Johnny Carson. Bavíme se o invazi do Kuvajtu.

Bavíme se o první válce v Zálivu. Bavíme se o dávný historii, člověče!”

„Brala tehdy drogy?”

„Kdo tvrdí, že vůbec někdy brala drogy?”

„Trochu jsem se poinformoval.”

Jela v drogách?”

„Nic vážnýho.”

„Nic vážnýho jako co?”

„Občas trocha trávy.”

„A vy?”

„To samý. Marjánka ještě nikdy nikomu neublížila.”

„Vážně?”

„Marihuana je nejužívanější ilegální droga ve Spojenejch státech.”

„Vyprávějte nám o tom, profesore.”

„Aspoň jednou ji vyzkoušelo víc než třiaosmdesát milionů Američanů nad dvanáct let.”

„Včetně Alicie, co?”

„To je toho!”

„Přešla na nějaké silnější svinstvo?”

„Na nic, o čem bych věděl. Každopádně ne, dokud jsme byli manželé.”

„A potom, co jste se rozešli?” zeptal se Genero. Jste si jistý, že se nedala na tvrdé drogy?”

„Chcete mě nachytat, šerloku? Už jsem vám řek, že jsem se s ní po rozvodu neviděl. Proč? Myslíte, že ji oddělal nějakej dealer?”

„Podle toho, co víme, se pohybovala ve špatné společnosti.”

„Ne, když žila se mnou.”

„Když žila s vámi, nedělal jste nic víc, než že jste jí tu a tam ubalil jointa, že jo?”

„Nedělali jsme jen tohle.”

„Prostě dva šťastní ignoranti…”

„Neshazujte naše manželství,” varoval je Dalton. „V mnoha směrech bylo šťastný.”

„A v jakém směru se nevyvedlo?”

„Proč jste se rozvedli?”

Dalton zaváhal.

„Takže?” vybídl ho Parker.

„Zahejbala mi.”

„Ale nebyla to žádná špatná společnost, co?”

„Byla to taková společnost, jakou si vybrala. To ale neznamená, že jsem se s tím musel smířit.”

„Kde jste byl v pátek večer kolem osmé hodiny, Ale?”

„Hermeticky uzavřenej.”

„Ven s tím.”

„Vezl jsem kunčofty do Indickýho kasina na severu Texasu.”

„Předpokládáme, že máte tolik rozumu…”

„Bylo jich šest. Všichni vášniví hráči. Zkontrolujte si to.”

VRCHNÍ PROJEVIL TOLIK TAKTU, že nepožádal Reggie, aby mu ukázala doklady. Pak ale všechno pokazil poznámkou: „Předpokládám, že vaší dceři je už jednadvacet.”

„Ano,” přikývl Charlie.

Vrchní přikývl a odporoučel se.

„Vadí ti to?” zeptala se ho.

„Trochu.”

„Až se vrátí, políbím tě na rty.”

„Nemusíš.”

„Uvědomuješ si, že kluci, co umírají v Iráku, by si v tomhle státě ani nemohli objednat panáka?”

„Když jsem byl mladej, chodilo to úplně stejně. Do války člověka odvedli, ale aby si dal někde panáka, to mu nedovolili.”

„Co to bylo za válku?”

„Vietnam.”

„Tys tam bojoval?”

Jo, bojoval.”

„No ne, připadá mi to strašně dávno.”

„Mně taky.”

Jsi tady odsud? Tím odsud nemyslím tenhle stát, ale tohle město,” řekla a pohodila hlavou ve snaze naznačit směr, kterým leží město.

„Ano.”

Já jsem se narodila a vyrostla v Denveru,” řekla.

„Vždycky jsem se chtěl podívat na západ.”

„Třeba se tam spolu jednou můžeme podívat,” navrhla.

„No… třeba. Ano.”

„Nechtěl bys?”

„Tady to máme,” uslyšeli číšníka, který jim postavil na stůl pití. „Chtěli byste, lidičky, slyšet, jaké tu máme speciality, hned teď nebo se radši chcete nejdřív v klidu napít?”

„Dejte nám ještě pár minut,” odpověděl.

„Žádný spěch,” usmál se číšník a zase zmizel.

„Takže jsi sloužil v armádě, jo?”

„Ano.”

„Byl jsi v nějaký akci?”

„Ano.”

„Kdy jsi odešel?”

„V sedmdesátým roce.”

„To jsem ještě ani nebyla na světě!”

„Pst, uslyší tě.”

„Ať jde do háje,” odsekla. „Myslím, že tě políbím na rty.”

Natáhla se přes stůl, vzala mu hlavu do dlaní, políbila ho otevřenými ústy a prozkoumala ho jazykem.

VŠECHNY JENNYINY salony měly v názvu slovo „květ”. Švestkový květ - právě tam teď detektivové mířili , Pivoňkový květ, Hrušňový květ, Třešňový květ, Meruňkový květ a konečně i Lotosový květ, který byl vlajkovou lodí celé firmy a řídila ho sama Jenny. Bylo by mnohem snazší do všech salonů zatelefonovat a vyptat se na Alicii Hendricksovou. Genero s Parkerem však sledovali „drogovou stopu” a snažili se zjistit, jestli se se svým dodavatelem - pokud někdo takový skutečně existoval - nesetkávala na některé ze svých pravidelných zastávek. Kromě toho po telefonu nebylo možné sledovat reakce dotázaných; proto přicházela ke slovu aktivní fyzická práce. Proto si shromáždění všech údajů o zkoumané osobě vyžádalo tolik času. Při policejní práci vycházelo najevo, že každý člověk má svůj příběh. Skrývaly se za Aliciiným příběhem drogy? Dobral-li se člověk jádra tohoto příběhu, mohl si často odpovědět na otázku, na níž záviselo vyřešení dotyčného případu.

První, co Parker od vedoucího salonu Švestkový květ uslyšel, bylo: „Pedykýra deset dolar pšíplatek.”

Mužík ukázal Parkerovi na boty.

Oba detektivové do salonu ještě ani pořádně nevkročili, a ten člověk už Parkerovi oznamoval, že zaplatí desetidolarový příplatek. Sklopil oči k botám.

„Nechci pedikúru,” odpověděl.

„Manykýra ten samý peníze,” oznamoval šéf. „Pedykýra deset dolar pšíplatek.”

„Nechci ani manikúru,” odpověděl Parker. „Proč je ta pedikúra s desetidolarovým příplatkem?” Uvažoval o tom, že toho mrňavého plešatého žluťocha zabásne za odírání zákazníků nebo za něco podobného.

„Ty mušská,” šveholil šéf. „Velká nocha.”

„Ale ušetříte za lak na nehty,” oponoval Parker.

„Velká nocha,” vedl si mužík svou a vrtěl hlavou. „Deset dolar pšíplatek.”

„To je sexismus,” prohlásil Genero.

„Přesně tak,” přitakal Parker. „Kdyby to byl mužský salon a vy jste naúčtovali deset dolarů navrch za pedikúru ženský, dostala by feministickej amok. Mám pravdu, dámy?” zeptal se bodře přítomných dam s nadějí, že ho zákaznice trochu podpoří.

„Máte pravdu, bratře,” vykřikla jedna z žen a zvedla ruku zaťatou v pěst.

Ostatní dál nevzrušeně pokračovaly ve čtení svých časopisů.

„Mám sto chutí nechat si tady tu zatracenou pedikúru udělat,” řekl Parker.

„Abych je vyzkoušel.”

Jistotně,” souhlasil mužíček. Jenše deset dolar pšíplatek.”

„Vy tady tomu šéfujete?” zeptal se Genero a ukázal policejní průkaz.

„Proč, o co chodí?” zeptal se Asiat.

„Vyšetřujeme vraždu,” odpověděl přísně Parker. Pořádně tohohle mrňavého žluťocha vydusit, pomyslel si. Deset dolarů navíc za posranou pedikúru. „Říká vám něco jméno Alicia Hendricksová?”

Šéfík na něj upřel nechápavý pohled.

Ale měl nahnáno. Plné oči strachu. Přirozeně, vyšetřování vraždy.

„Pracuje pro firmu Beauty Plus,” vysvětlil Genero.

„Kosmetika pro péči o nehty,” dodal Parker.

„Chodila sem prodávat laky na nehty, odstraňovače kůžičky, zpevňovače nehtů a podobné potřeby. Obchodní zástupkyně.”

„Už vám svitlo?”

Mužík vrtěl hlavou.

„Snažíme se o ní dozvědět co nejvíc.”

„Vypátrat, kdo si mohl přát její smrt.”

„Pamatujete si ji?”

Stále vrtěl malou holou hlavičkou. Oči rozšířené hrůzou. Prostě, vražda.

„Vy v maléru nejste,” ujišťoval ho Parker. „Vyšetřujeme pozadí případu.”

„Alicia Hendricksová,” opakoval Parker.

„Nikdo,” odpověděl šéf a zavrtěl hlavou. „Ne. Tady pracovala jen korejská cholky.”

CESTOU DO SALONU HRUŠŇOVÝ KVĚT se Parker v autě zeptal: „Kdo říkal, že tam pracovala! Řekl mu někdo, že tam pracovala?”

„Ne, mluvili jsme o tom, že byla obchodní zástupkyně.”

„A kdo mu řekl, že nebyla Korejka?”

„Co máš na mysli?”

„Zmínil se někdo o tom, že Alicia Hendricksová nebyla Korejka?”

„Ne, ale podle jména…”

„Všechny si berou americký jména. Zeptej se kterýkoliv korejský holky, jak se jmenuje, dozvíš se, že Mary nebo Terry nebo Kelly nebo Cathy nebo nějak jinak.

Takže proč by nemohla bejt Korejka i AliciaT. “

„Ale to příjmení - Hendricksová. To korejsky nezní.”

„Mohla si přece vzít Američana. Pěkný korejský děvče provdaný za Američana, proč ne? Jde mi o tohle - z čeho ten holohlavej kretén usoudil, že nebyla Korejka? Desetidolarovej příplatek, dovedeš si to představit?”

„Myslíš, že ji znal, viď?”

Jestli ji znal nebo neznal, to vůbec neřeším. Samozřejmě že ji znal! Chodí tam celou dobu prodávat ty svoje laky na nehty. Je tam stejná součást inventáře jako ty jejich clairoly nebo revlony, a on o ní najednou nikdy neslyšel! Tvrdí nám, že tam pracujou jenom Korejky, a přitom se mu nikdo ani slovem nezmínil, že ona Korejka nebyla!

„Myslíš, že něco tají?”

„To by neměl.”

PROTOŽE TEDDY nemohla řídit a mluvit znakovou řečí zároveň, zajela s autem před podnik rychlého občerstvení Starbucks a s April si promluvila ve voze nad pohárky kávy latte. Dívce skončila odpolední hodina baletu; byla zpocená, připadala si ulepená a útok ze zálohy neočekávala.

„Kdo ti to řekl?” zeptala se matky.

Mark, odpověděla znakovou řečí Teddy.

„Zabiju ho!”

Ne, nikoho nezabiješ. Udělal správnou věc.

Seděly tak, že se na předních sedadlech téměř dotýkaly koleny, matka a dcera, pootočené k sobě, navzájem si podobné. Teddy si kávu zasunula do úchytky na pohárky, April ji držela v pravé ruce.

Proč jsi mi to neřekla sama? vyptávala se Teddy.

April neodpověděla.

April?

„To jsem nemohla říct nikomu, mami. V tom to je. Ani tobě, a ze začátku dokonce ani Markovi. A nedovedu si ani představit, jak by se zachoval táta, kdybych se mu jen tak mimochodem zmínila, že Lorraine Pierceová ukradla v místním dragstóru pětidolarovou skleničku s červeným lakem na nehty značky Revlon, odstín číslo 34! Panu Moralistovi? Vytasil by se s želízkama!”

Nic takového by neudělal. A ty to víš!

„No, jistá jsem si nebyla. A šlo taky o to, že… Lorraine je moje nejlepší kamarádka. Denně spolu sedíme ve škole, trávíme spolu každou volnou chvilku, všechno děláme společně, o všem si spolu povídáme, máme svoje tajemství… jsme jako sestry, víš? Připadalo mi, že na to zapomenu jako na nějakou bezvýznamnou prkotinu. Říkala jsem si: April, co koneckonců mezi kamarádkama znamená jedna lahvička laku na nehty?”

Chci, abys mi něco slíbila, ukazovala Teddy.

„Mami, prosím tě, nechtěj po mně, abych s Lorraine přestala kamarádit.”

Ne, to neudělám. Ale pokud se ještě někdy stane něco podobného…

„Slibuju,” řekla April.

Okamžitě o tom povíš mně nebo tatínkovi.

„Ano, slibuju.”

TO SLOVO BYLO TABU. O tom se nedalo pochybovat. Pokud se první reakce v salonu Švestkový květ dala považovat za jakousi předzvěst všech ostatních, pak odpovědi, které zazněly v Hrušňovém a Meruňkovém květu, výmluvně dokládaly, že jim o Alicii Hendricksové nikdo nic neprozradí.

Nepřipomínalo to sice obstrukce typu „nikdo nic neví”, na které člověk narážel v zastrčeném sedmaosmdesátém revíru, anebo mimochodem i ve Washingtonu, D. C.

Květinové salony nemohly dost dobře popřít existenci ženy, která je pravidelně navštěvovala a doporučovala i prodávala jim kosmetické výrobky pro ošetření nehtů. Ale všichni jen pokyvovali hlavou, usmívali se a klaněli jako správní Asiaté. Och ano, známe Alicia, och ano, móc milá děvče, chodí tady, my kupovala od ona nechtový laky, och, je umřelá? Moc nám líto. Milá děvče.

Ale při zmínce o drogách…

Posíleni včerejším zatčením La Paglii, sledovali i nadále drogovou stopu…

… se jim na tváři okamžitě rozhostil nechápavý pohled.

Samozřejmě kromě Jenny Cho, která přiznala, že Alicia si občas dopřála „kousek travičky, víš?”.

Jenomže to se odehrálo dřív. Teď to slovo zaznělo znovu, jen sešlost se lišila.

Drogy?

Alicia?

Ne, ne. Úsměvy. Úklony. Dámy, které zvedly oči, jakmile se detektivové zmínili o drogách. Tohle obchodům moc neprospívalo; všechny ty pohledné, rafinované dámy z velkoměsta s hladkýma elegantníma nohama a sukněmi vyhrnutými až na stehna se - jakmile zaslechly slovo drogy - rozpovídaly, jako by seděly někde na rohu ulice nedaleko dětského hřiště, a ne v civilizovaném zařízení, kde si můžete nechat odchlupit dokonce i intimní partie do bikinek. K čemu ten svět spěje?

Svět spěje do slepé uličky.

Dokud nezašli do salonu Třešňový květ.

JAKMILE VKROČILI DO DVEŘÍ, okamžitě jim došlo, že se tu děje něco, o čem vědět neměli. Ozýval se tam jakýsi elektrický bzučák, který naznačoval, že se v salonu odehrává cosi nezákonného. Oči přítomných svítily. Oči lidí přistižených při činu, přestože všechno na první pohled budilo dojem, že tam neprovozují nic jiného, než že si nechávají udělat nevinnou manikúru nebo pedikúru. Oba detektivové současně blýskli policejním odznakem a napochodovali rovnou do zadní místnosti salonu. Šéfová kvapně vykročila za nimi, šermovala rukama ve vzduchu a vykřikovala, že právě provádí voskovou proceduru; když ale zjistila, že se chystají otevřít jedny ze dvojích dveří v uzounké chodbičce, otočila se jako na obrtlíku a vyrazila k hlavnímu vchodu.

Genero se rozběhl za ní.

Parker zprudka otevřel dveře.

Uvnitř seděl jakýsi Asiat za nevelkým stolkem, na němž leželo cosi, z čeho se vyklubal asi stokilový balík kokainu. Detektivové právě šlápli do hovna, jak se lidově říká.

CESTOU NAZPÁTEK do města jí vysvětlil, jaké má plány na dnešní večer.

„Musím si ještě něco vyřídit,” oznámil jí. „Můžeme si dát večeři předtím nebo až potom, to záleží na tobě.”

„Co je to za vyřizování?”

„Musím se s někým sejít.”

Já hlad ještě nemám, ty jo?”

„Ne.”

„Tak co kdybysme si dali takovou pozdní večeři?”

„Dobrá. Můžeš na mě počkat v hotelu.”

„Kdy vyrazíš?”

„Kolem sedmý.”

„Trochu si zdřímnu.”

„Fajn,” odpověděl.

„V kolik se vrátíš?”

„V osm, v půl devátý.”

„Vyrazíme si někam?”

Jasně. Oslavovat.”

Jo? Co?”

„Nás.”

JENNY CHO jim pověděla, že Alicia byla jen micka.

Zpočátku netušili, co tím myslí.

Snažila se jim říct, že by Alicii nikdo nezabil kvůli tak nicotné, finančně zanedbatelné roli, jakou hrála v obchodu s drogami.

„Ona jen micka,” vedla si svou Jenny.

Pak jim konečně došlo, co jim chce Jenny namluvit - že Alicia byla jen

„nicka”. Ne, nepatřila mezi „polykače”, kteří polykají drogy zabalené v latexových rukavicích, aby svůj kontraband propašovali přes celní kontrolu. A nebyla ani takzvaná ucpávačka, která by si ze stejného důvodu strkala obdobně zabalenou drogu do vaginy nebo do konečníku, tedy z druhého konce, promiňte to přirovnání. Spíš jenom plnila úlohu obyčejného tažného mezka, poslíčka - v tomto případě vlastně spíše doručovatelky, vždyť to přece byla pětapadesátiletá žena.

Jenny však o ní vytrvale mluvila jako o poslíčkovi v mužském rodě a tvrdila, že je micka - nicka.

Jenny jim nebyla ochotná prozradit, z jakého zdroje Alicia přinášela při svých pravidelných návštěvách kokain do jejích květinových salonů. Jenny věděla, že při obchodování s drogami nebo při jejich distribuci hrozily mnohem obávanější tresty než pouhé zatčení a vězení. Člověka, který by si pustil pusu na špacír, mohla zhusta potkat náhlá, předčasná smrt. Ale nepřipadalo jí, že by Aliciin tragický konec nějak souvisel s tím, že dělala kurýra. „Ona jenom malá brambora.

Poslíček. Micka.”

Když Jenny zatkli, v síti se jim ocitla jen „malá brambora”.

Neexistovala tu „francouzská spojka”, dokonce ani žádná jiná spojka, která by stála za řeč. Nelítaly tu ve vzduchu miliardy dolarů za heroin nebo kokain, které by chtěl někdo propašovat do Spojených států a pak je za použití nejrůznějších metod vyprat ve spoustě dalších zemí. Tady šlo o korejskou imigrantku, ženu, která se v zemi nepřeberných příležitostí vypracovala na podnikatelku a viděla před sebou způsob jak si vydělat navíc pár dolarů tím, že otevře dveře svých salonů drogám, což bylo koneckonců mnohem bezpečnější a pohodlnější než je muset kupovat „po celá ulici, všude”.

Jennyiným zatčením skončil i její příběh o úspěšné kariéře.

SVÍTILNY V AREÁLU ŠKOLY stály asi šest metrů od sebe. Znamenalo to, že okolí každého sloupu zalévalo světlo, za ním se táhl pruh, kde panovala naprostá tma, pak následoval další osvětlený prostor a uprostřed toho všeho se mezi budovami a lavičkami vinula pěšina, která mířila k chodníku a k večernímu městu za ním.

Christine Langstonová si uložila do aktovky papíry s bodovým písemným testem, zaměřeným na básníky z období romantismu, který rozdala studentům ve tři hodiny odpoledne, a zamířila z areálu. Přizpůsobovala krok podle toho, jestli přecházela přes osvětlené nebo potemnělé místo, a pojala to jako hru; přitom se jí v pravé ruce pohupovala naditá aktovka. Byla to žena na prahu sedmdesátky, ale svižná jako kůzle, jak o sobě s oblibou říkala; a vnímala všechny zvuky, které se v areálu ozývaly. Teď byla polovina června a vehementně o sobě dávaly vědět cikády, stejně jako studenti, jejichž milostné hrátky si představovala při rozverném zavinění každého stébla trávy.

V dálce jako by ji zdravily pouliční svítilny na Hallově třídě. Chytí tam zrychlený autobus, a ten ji přesně za šestnáct minut vyhodí přímo před jejím bytem v centru. Mortimer ji přivítá předem připravenou sklenkou koktejlu a v kuchyni bude ohřívat večeři. Ona mu vypoví, co všechno se udalo během dne, poslechne si jeho historky o tom, jaká zvěrstva se dějí v nakladatelské branži, pak usednou k večeři a později si možná vyrazí na vycházku; projdou se ruku v ruce po ztichlých ulicích v okolí bytu, který spolu sdílejí. A ještě později…

„Profesorka Langstonová?” řekl ten hlas.

Právě vkročila na osvětlené místo pod jednou ze svítilen. Zadívala se do tmy za ním a zeptala se: „Kdo je to?”

Já,” řekl. „Chuck.”

A střelil ji dvakrát do obličeje.

5.

MORTIMER SHEA měl na sobě tlustou pletenou vestu se šálovým límcem. Kouřil dýmku. S výjimkou úzkých proužků vlasů kolem uší a na temeni byl úplně holohlavý. Na psacím stole v rohu kanceláře nakladatelství Armitage Books měl před sebou rozložený rukopis. Klingovi a Brownovi připadla jeho pracovna trochu dickensovská, ale v nakladatelství se teď ocitli poprvé v životě. Shea byl nakladatel.

Kromě toho měl na stole dvě zarámované fotografie. Jedna zachycovala mladou ženu s poněkud koňskou tváří, druhá ženu s podobnými rysy, ale v poněkud starším vydání. Detektivům okamžitě došlo, že nešlo o matku a dceru, ale o tutéž nevzhlednou ženu v různých životních etapách.

„To je Christine,” vysvětlil jim Shea. „Ta vlevo pochází z dob, kdy ještě studovala na vysoké škole. Ta druhá je z loňského léta. Ale z obou fotografií čiší ta láska k životu.”

„Nemáte tušení, kdo by jí chtěl ublížit?” zeptal se Brown. Stál tam, vysoký, černý a zamračený, a vypadal a hovořil skoro tak, jako by z toho zločinu obviňoval manžela oběti; ve skutečnosti chtěl jenom vědět, jestli měla Christine Langstonová nějaké nepřátele, které Shea znal.

„Na každé univerzitě panuje mezi jednotlivými katedrami řevnivost a rivalita.

Ale upřímně pochybuji, že by Christinini kolegové byli něčeho podobného schopni.”

„A co vy,” vyrukoval s otázkou Kling.

Shea byl asi sedmdesátník, dosud robustní, s upřímným pohledem. Správce budovy jim prozradil, že paní - mínil tím Christine - se k němu nastěhovala kolem Vánoc. Tvrdil, že mu připadali jako příjemný pár.

Jak dlouho jste se znali?” pokračoval Kling.

„Seznámil jsem se s ní před čtyřmi lety. Vydávali jsme jí knihu. Já ji upravoval do tisku.” ?

„Co to bylo za knihu?”

„O Byronově přínosu.” Shea se odmlčel. „Víte, koho mám na mysli?”

„Ano,” odpověděl Kling.

„Překvapilo by vás, kolik lidí nemá ponětí, kdo byl Byron. Nebo dokonce Shakespeare. Minulý týden se Christine v jednom svém ročníku studentů zeptala, jestli někdy slyšeli výrok ,Být či nebýt?’. Požádala je, aby jí řekli, odkud pochází, a pokud možno ho ještě doplnili. Jak si myslíte, že odpovídali?”

Detektivové vyčkávali.

„Čtyři z osmi vůbec nedokázali uvést zdroj. Tři prohlásili, že je to z Hamleta. Osmý se domníval, že z Romea a Julie. Osm se nezmohlo na to, aby výrok rozvedli. Jen dva lidé se zmohli na doplněk To je otázka.’. Jeden student jí po hodině řekl, že by pro ně bylo mnohem snazší, kdyby se jich zeptala na nějaký citát z filmu. Být či nebýt?’ Dovedete si to představit? Nejslavnější monolog, jaký byl kdy napsán pro anglické jeviště!” Shea zoufale zavrtěl hlavou. „Občas přicházela domů a plakala.”

„Kdy jste začali žít společně?” pokračoval Kling.

„No, skoro okamžitě. Vlastně jsme si oba nechávali svůj byt, ale de facto jsme žili spolu. Ale teprve loni o Vánocích svůj byt pustila a nastěhovala se ke mně.”

„Kdy jste ji viděl naposledy živou, pane Shea?” zeptal se Brown.

„Včera ráno. Když odcházela do práce. Posnídali jsme spolu a potom… odešla.”

„Co jste dělal včera večer kolem osmé hodiny?” zajímal se Kling.

Shea chvíli nepromluvil. Potom řekl: „Tohle je ta scéna, kdy se ptám, jestli jsem podezřelý?”

„Tohle ta scéna není, pane,” odpověděl Kling.

„Byl jsem tady, v kanceláři. Pracoval jsem na tomhle rukopisu,” řekl Shea a zlehka poklepal na popsané stránky na stole.

„To je hrůza, mohl bych dodat.”

„Byl tu někdo s vámi?”

„Spousta lidí. Tady v nakladatelství pracujeme dlouho.”

„Můj kolega má na mysli…”

Jestli mě někdo viděl? Myslím, že se tu jednou zastavil Freddie Anders. Můžete ho požádat, aby vám to potvrdil. Má kancelář na této chodbě, o kus dál.”

„V kolik to bylo hodin? Kdy se tady zastavil?”

„Myslím, že někdy kolem půl sedmé, v sedm.”

„Viděl vás tady někdo v osm, pane Shea?”

„Ach, bože, tak teď tady máme tu scénu, kdy mám požádat o právníka, že ano?”

„Žádného právníka nepotřebujete,” ujistil ho Brown. „Musíme se vás na to zeptat.”

Jistě,” odpověděl Shea. „Ale popravdě řečeno, odešel jsem odsud až v deset.

Když jsem dorazil domů, byla tam už policie a oznamovala mi, že Christine byla zastřelena, že ji někdo zavraždil. Pro vaši informaci, nesmírně jsem ji miloval.

Vlastně jsme plánovali, že se na podzim vezmeme. Neměl jsem nejmenší důvod zabít ji a také jsem ji nezabil. A teď, jestli prominete, bych uvítal, kdybyste odešli.”

„Děkujeme, že jste si na nás našel čas,” poroučel se Kling.

Shea se vrátil k rukopisu na svém stole.

„VŠICHNI JSOU POKAŽDÝ NEVINNÝ,” prohodil Brown. „Nikdo nikdy nic neprovedl.

Chytíš je se zakrvácenou sekyrkou v ruce, a oni ti řeknou: ,To není moje sekyrka, to je sekyrka mýho strejdy.’ Zajímalo by mě, jestli vůbec někdo sedí ve vězení, když kolem dokola jsou jen samý nevinný lidi,” durdil se.

„Myslíš, že lže?” zeptal se Kling.

„Vlastně mám dojem, že říká pravdu. Ale nemá důvod chovat se takhle nedůtklivě. Vždyť jim přece ty zatracený otázky musíme pokládat.”

Klimatizace v autě nefungovala a okénka, přední i zadní, si stáhli až dolů.

Polední dopravní provoz je ohlušoval a neslyšeli pořádně vlastního slova. V

dusivém vedru jeli mlčky.

„Artie,” ozval se po chvíli Kling. „Mám problém.”

Brown odtrhl oči od volantu a zaletěl k němu pohledem. Kling vytrvale zíral před sebe skrz čelní sklo.

„Myslím, že se s Sharyn asi rozejdeme,” řekl.

Jeho poslední slova se téměř ztratila v hluku projíždějících aut. Brown se podmračeně díval neustále, ale tentokrát se zamračil skutečně. Znovu se pootočil ke Klingovi, zakaboněný, jako kdyby mu chtěl vyčinit nebo mu nevěřil, anebo jako by si nebyl jistý, že se nepřeslechl.

„Myslel jsem si, že mě podvádí,” pokračoval Kling. „Sledoval jsem ji.”

„Nikdy by ti nezahnula, ani za milion let, člověče.”

Já vím.”

„Tak co to s tebou je? Špehuješ ženskou, kterou miluješ?”

Já vím.”

„Hraješ si se ženskou, kterou miluješ, na četníky a zloděje?”

Já vím.”

Jak to teď s vámi vypadá? Kam až jsi to nechal dojít?”

„Nechce teď se mnou mluvit. Tvrdí, že jsem jí příliš ublížil.”

Jo, to tedy jo! Kdybych tohle někdy udělal Caroline, skončil bych v nemocnici.”

Já vím.”

Brown nevěřícně vrtěl hlavou. „Velkej detektiv; co se to s tebou děje, člověče?”

„Sharyn si myslí… Artie, můžu ti to říct?”

Jak mám vědět, co mi chceš říct, copak ti čtu myšlenky?”

Znělo to rozzlobeně. Jako by tím, že zklamal Sharyninu důvěru, zároveň zklamal i důvěru, kterou k němu choval Brown. Jako by z jeho hlasu zazníval varovný tón.

Kling se málem stáhl do sebe. Potom se zhluboka nadechl.

„Myslí si, že jí nevěřím, protože…”

Brown se znovu pootočil od volantu.

„Protože je černoška,” vyhrkl Kling.

„No tohle!” ozval se Brown. Jí je to ten důvod?”

„Myslím, že ne.”

„Tak proč si to myslí onaT

„Proto se tě ptám, Artie.”

„Na co přesně se mě ptáš, Berte? Ptáš se mě, jestli si podle mě může černá ženská myslet, že ji její bílej milej špehoval, jelikož je podvědomě přesvědčenej, že všichni černoši jsou prolhaný křiváci, kterým se nedá věřit?”

„No, ne, já…”

Jsem tvůj parťák, Berte. Myslíš si o mně, že jsem prolhanej křivák, kterýmu se nedá věřit?”

„Ale no tak, Artie.”

„Tak na co se mě ptáš, Berte?”

„Asi na to… vlastně nevím, na co se tě ptám.”

„Nikdy v životě jsem nechodil s běloškou,” pokračoval Brown.

Kling přikývl.

Jediný běloši, který znám, jsou kluci od nás z okrsku. Věřím jim, jako by to byli vlastní bráchové.”

Vedro v autě se stupňovalo. Hluk z ulice je ohlušoval stále víc.

„Ptáš se mě, jestli to bude fungovat, že jo? Ptáš se mě, jestli to bude někdy fungovat mezi černýma a bílýma? Odpovím ti, že to nevím. Tvrdím, že to bude trvat ještě několik století, Berte. Zatracenou spoustu století. Povím ti, že v to doufám. Doufám, že si najdeš nějakej způsob, Berte. Nejde tu jen o tebe a Sharyn, člověče, víš, co tím chci říct? Je v tom mnohem víc.”

Přikývl, ještě jednou zaletěl pohledem ke Klingovi a pak už se znovu věnoval vozovce a dopravnímu provozu před sebou; dřepěl za volantem a stále pokyvoval hlavou.

PROFESOR DUNCAN KNOWLES měl purpurového motýlka s droboučkými bílými kvítky sedmikrásek. Vypadal, jako kdyby se chystal vzlétnout do vzduchu. Klasická košile levandulové barvy ladila s motýlkem. Béžový lněný oblek. Seděl za psacím stolem v rohu u okna, za nímž žhavé odpolední slunce zalévalo zelený trávník v areálu školy zlatem.

„Hrozná záležitost,” řekl detektivům. „Příšerná. To, co se stalo Christine, přirozeně, ale je to také rána pro celou katedru i školu jako takovou.”

Knowles šéfoval katedře anglického jazyka na Baldwinově univerzitě. Kling zadoufal, že neklade rovnítko mezi vraždou Christine Langstonové a pověstí školy. Brownovi vrtalo hlavou, kde ten člověk sehnal tak obrovského motýlka.

Vrtalo mu hlavou, jak by s takovým motýlkem vypadal on. Vrtalo mu hlavou, jestli by s ním bývala jeho žena Caroline začala chodit, kdyby měl něco podobného.

„V tak rozlehlém areálu,” pokračoval Knowles, „by se takové nešťastné události, jako je tahle, daly očekávat…”

Nešťastné události, pomyslel si Kling.

„… ale zdejší bezpečnostní opatření jsou mimořádně důkladná. Ještě nikdy se nám tu nic podobného nepřihodilo. Nikdy v celé historii univerzity. Nikdy sem nepronikl nikdo zvenčí, ať už záměrně nebo nedopatřením.”

„Ale někomu se to podařilo,” přerušil ho Brown. „Včera večer.”

Právě tohle jsem chtěl naznačit,” odpověděl Knowles. Je to pro školu nesmírná rána. Podívejte se na tohle,” dodal a připlácí dlaň na ranní výtisky novin, rozložených na psacím stole. „Christine byla zavražděna včera večer, a noviny se na to vrhly jako šílené. Přečtěte si tenhle titulek. Jsou naše školy bezpečné?

Jediný incident…”

Incident, pomyslil si Kling.

„… a oni už se chovají, jako kdyby šlo o epidemii.”

Jenom se snažíme objevit,” ozval se znovu Brown, „nějaké spojení mezi Christininou vraždou a dvěma dalšími případy, které vyšetřu…”

„No ano, a nemyslete si, že noviny nedělají humbuk také kvůli tomu. ,Vrah s glockem!’ Zní to, jako by šlo o Jacka Rozparovače v malém. Tři vraždy, které shodou okolností…”

„Nemyslíme si, že jde o shodu okolností,” namítl Brown.

„Těchhle zbraní musí být v celém městě tisíce…”

„Ne, při všech vraždách byla použita tatáž zbraň.”

„To tedy nechápu,” vzdychl Knowles a rozhodil ruce, jako by roztahoval křídla; v tu chvíli jeho motýlek skutečně působil dojmem vrtule. Brownovi stále vrtalo hlavou, kde ho ten člověk koupil.

„Máme tady jména ostatních obětí,” pokračoval Kling a sáhl do náprsní kapsy saka pro zápisník. Je nepravděpodobné, že byli někdy jejími studenty…”

„Proč to říkáte?”

„No… kvůli věku, to za prvé.” Otevřel zápisník a zadíval se do něj. „Nebo učila nějaké dospělé, kteří studovali večerně?”

„Ne. Vlastně jeden večerní cyklus vedla, ano. Byl to seminář. Jenomže i tam chodili mladí studenti. Vyučovala třikrát týdně, pokaždé po dvou hodinách.

Jednou moderní poezii a dvakrát romantické básníky. To znamená Keatse, Shelleyho, Wordswortha a Byrona. Celý cyklus byl rozdělený do dvou částí.”

„Takže dohromady vyučovala šest hodin týdně.”

„Plus ten seminář, přirozeně. To znamená další dvě hodiny týdně. Celkem osm hodin.”

„A ten seminář vedla večer?”

„Ano. Každý čtvrtek, od šesti do sedmi večer. Na téma ,Keats a italské vlivy’.

Buď v její učebně, nebo v soukromé pracovně. Ve skupině měla jen asi šest studentů… nanejvýš sedm nebo osm. Rozhodně ne víc.”

„Ale říkáte, že tohle se konalo ve čtvrtek večer.”

„Ano.”

„Proč by měla být ve škole ve středu večer?”

„Z mnoha důvodů. Mohla si připravovat učební plány nebo hodnocení studentů…

anebo provádět vědecký výzkum v knihovně. Ta se zavírá v devět.”

Jaký výzkum?”

„Vím, že psala studii pro SMJ. O vlivu sestry Charlese Lamba na jeho tvorbu.”

SMJ? podivil se v duchu Kling. Sexuální možnosti takové nebo makové?

„Byla totiž těžce nemocná, víte? Jeho sestra Mary. V náhlém pominutí smyslů vlastně zabila jejich matku.”

Brown zvedl obočí.

Kling jakbysmet.

„Ano, ano,” řekl Knowles. „Lamb ji musel umístit do soukromého psychiatrického ústavu. Ale ani on nebyl ušetřen vlastních psychických problémů, víte? Po zničujícím milostném románku se nervově zhroutil. Velice dlouhou dobu strávil v léčebně v Hoxtonu, ano.”

„A profesorka Langstonová o tomhle všem psala studii?”

„Ano, doufala, že ji uveřejní v některém z časopisů, které vydává Sdružení pro moderní jazyky. O tom, jak Lambova sestra ovlivnila jeho tvorbu, ano. Nazvala ji ,Šílenství Mary Lambové’. Často jsme o tom vtipkovali.”

„Vtipkovali?” podivil se Brown.

„Ach ano.”

„Kdo?”

Její kolegové z katedry. Říkali jsme tomu ,Mary trochu ruply nervy’.”

„Takže si myslíte, že ten večer, kdy byla zavražděna, mohla trávit v knihovně?” zeptal se Kling.

„Možné to je. Určitě si to můžete prověřit.”

„Kdy jí ale měla končit normální výuka?”

„Tedy, kromě těch seminářů

“

„Čtvrtečních…”

„Ano, kromě nich, učila odpoledne. Od tří do pěti.”

„Samé mladé lidi.”

„Ano.”

„Říká vám něco jméno Alicia Hendricksová?”

„Ne, je mi líto.”

Jedna z obětí. Pětapadesátiletá,” řekl Kling.

„A co Max Sobolov? Osmapadesát let. Slepý.”

„Ne, ani jeden. A jak říkáte, nemohlo jít o Christininy studenty odsud z Baldwinu. Na to byli příliš staří.”

„Nenapadá vás náhodou, jak jinak s nimi bývala mohla přijít do styku?”

„Nejsem si jistý, co tím míníte.”

„Tak tedy,” promluvil Brown, „je možné, že šlo třeba o příbuzné některého z vašich studentů? Nebo o přátele} Nebo měli k profesorce Langstonové nějaký jiný vztah?”

Jak bych to měl vědět?”

„Můžeme si prohlédnout vaše záznamy?” zeptal se Kling. „Prověřit jména jejích studentů za posledních sedm let? Podívat se, jestli na některého z nich nenarazíme? Hendricksovou? Sobolova?”

„Vyučovala tu posledních dvanáct let,” řekl Knowles. „Učila celý život. Určitě nemíníte probírat…”

„Zášť někdy sahá daleko do minulosti,” poznamenal Brown.

„Zášť?”

„Nějaký student, který neuspěl? Student, kterého zesměšnila? Ten mládenec nebo děvče o tom mohli říct rodičům nebo příteli a zavdat podnět k zášti, která…”

„Chápu,” přitakal Knowles.

Přemýšlel.

Oba viděli, že přemýšlí usilovně.

„Ano?” ozval se Kling.

„Vybavuji si jenom jeden takový incident,” vzpomněl si Knowles. „Ale jméno té studentky nijak nepřipomíná jména těch, o kterých jste se zmínili.”

„Tím se vylučují pouze nejbližší členové rodiny,” poznamenal Brown.

„Co to bylo za incident?”

„Christine tomu děvčeti pohrozila, že ji nechá propadnout u zkoušky. Dotyčná dívka pak Christine obešla a obrátila se na mě. Christine jsem ve všech směrech podpořil, jak jen to šlo, ale… víte… u nás studenty propadat nenecháváme. To prostě neděláme.”

„Vzpomněl byste si, co to bylo za děvče?”

BROWN MĚL NA SEBE ZLOST, že se Knowlese nezeptal, kde si koupil toho zvláštního motýlka.

„Seženeš je všude,” chlácholil ho Kling.

Jo? Kde? Takovýho motýlka jsem ještě nikde neviděl.”

„Kromě toho bys v něm vypadal hnusně,” popíchl ho Kling.

„Myslel jsem, že bych s takovým motýlkem vypadal elegantně.”

„Pro tak statnýho mužskýho, jako jsi ty, je moc velkej.”

Šli napříč areálem k budově, kde studentka jménem Marcia Finchová navštěvovala třetí část cyklu přednášek a seminářů nazvaný „Přehled rané americké literatury”. Marcia byla ona dívka, které profesorka Langstonová v uplynulém semestru pohrozila, že ji nechá propadnout u zkoušky.

„Naznačuješ mi, že jsem tlustej?” zeptal se Brown.

„Ne, jenom rozložitej.”

Jako Ollie Weeks?”

„Ne, ten je obézní.”

„Kromě toho, tak velkýho motýlka si můžou dovolit nosit jenom mohutný mužský.”

„Tak dovolit si, jo?”

„Myslím si, že Caroline bych se v takovým motýlku líbil.”

„Tak si sedni k internetu a klikni si na motýlky. Najdeš tam spoustu stejně šílenejch kousků, jako byl ten jeho.”

„Stejně velkejch a krásnejch jako ten jeho,” opravil ho Brown. Pokýval hlavou a v duchu si v jednom takovém sebe sama představil.

„V jaký místnosti Knowles říkal, že to je?”

ČEKALI V CHODBĚ před učebnou číslo 307, když vtom se objevila Marcia Finchová a k hrudi si tiskla knihy. Profesor Knowles tvrdil, že ji nemohou přehlédnout…

„Je to asertivní drobné děvče, blondýna, vědomá si svých fyzických předností.

Vyzařuje z ní… řekněme… jisté sebevědomí?”

… a skutečně ji okamžitě poznali. Jednadvacet až dvaadvacet let, jedna ze studentek vyšších ročníků Baldwinovy univerzity, na sobě krátkou modrou skládanou sukni, modré bavlněné tričko s velkým bílým nápisem Baldwin University a kožené sandály bez podpatků, které jí ladily s modrou sukní a tričkem stejné barvy. Zasmála se něčemu, co jí právě řekla její spolužačka, potom zamávala dívce prsty levé ruky na rozloučenou, otočila se a stanula tváří v tvář jednomu mohutnému světlovlasému muži a jednomu mohutnému černému muži, kteří jí právě zastoupili cestu.

„Dovolíte?” řekla, ale vyznělo to jako: „Kliďte se mi z cesty, jasný?”

Pokusila seje obejít, když vtom promluvil Brown. „Slečna Finchová?”

„Ano?”

Ukázal jí odznak.

„Detektiv Brown,” představil se. „Můj kolega, detektiv Kling. Rádi bychom vám položili pár otázek.”

„Můj otec je právník,” prohlásila.

„Právníka potřebovat nebudete, slečno,” ujistil ji Brown. „Co kdybychom si našli nějaké místo, kde bychom se mohli posadit a promluvit si?”

„O čem?”

„O malé rozmíšce, kterou jste měla v uplynulém semestru s profesorkou Langstonovou.”

„Myslím, že zavolám otci,” prohlásila Marcia.

„Slečno,” oslovil ji Kling, „nebudeme to přehánět, ano?”

Otočila se k němu, aby si ho prohlédla. Možná to způsobily jeho kaštanově hnědé oči. Možná jeho klidný hlas. Možná byla rasistka, která dávala přednost jednání s panem Světlovlasým, bílým angloamerickým protestantem. Ať už to způsobilo cokoliv, neznatelně přikývla a vyvedla je ven.

SEDĚLI PŘED COSWELLOVOU studentskou kolejí, na lavičce zalité zlatým sluncem.

Marcia vlevo, Kling uprostřed, Brown o notný kus dál vpravo, oba detektivové pootočení, aby jí viděli do tváře. Marcia měla nohu přes nohu, knihy nechala ležet na pěšince vedle lavičky a obracela se výhradně na Klinga; svůj příběh líčila pouze jemu. Brown, který seděl vedle, jako by byl vytesaný z hnědého kamene, symbolizujícího jeho jméno.

„Problém byl zřejmě v docházce,” řekla.

„Zřejmě?” ozval se Brown.

Tvářila se, jako by ho neslyšela.

„Profesorka Langstonová tvrdila, že jsem měla velkou absenci. Řekla, že když vůbec nechodím na její přednášky, nedokážu patřičně pochopit podstatu věci. Byl jste někdy na její přednášce?” zeptala se Klinga. „Óóóótrava,” vzdychla a teatrálně si zakryla ústa dlaní, jako by zívala. „Ta podstata věci - mimochodem, zameškala jsem jen jednu nebo dvě přednášky - se jmenovala Wordsworth. Během celé druhé části toho cyklu se probíral Wordsworth. Protestovala jsem, že Wordsworth je zřejmě ten nejnudnější básník celého devatenáctého století. Četl jste Tintern Abbeyi Nebo Mé srdce plesa? Anebo třeba Náznaky nesmrtelnosti, které se považují za jeho mistrovské dílo?”

Brown nic z toho nečetl.

Kromě toho její dotaz směřoval ke Klingovi.

„Znáte některou z těch knížek?” zeptala se přímo jeho.

„Bohužel ne.”

„No tak, věřte mi,” řekla. „Všechny uložené básně jsem si doma přečetla a se všemi jsem se důkladně seznámila. Neviděla jsem potřebu chodit na všechny přednášky…”

„Kolik bylo těch přednášek celkem?” zeptal se Brown.

„Semestr trvá čtrnáct týdnů,” otočila se ke Klingovi. „Dva týdny strávila nad úvodem a základní orientací v tématu a po dvou týdnech pak nad Shelleym, Byronem a Keatsem. Tím skončila první část. Druhá byla věnovaná jenom Wordsworthovi, protože si myslela, že je tak náramně důležitý, víte?”

„Kolik z těch šesti týdnů jste vynechala?” zeptal se Brown.

Zadívala se za Klinga.

Upřela pohled na Browna.

„Už jsem to říkala. Jednu nebo dvě přednášky.”

„Tak co platí? Jednu nebo dvě?”

„Možná že celkem tři. A asi na jednu jsem přišla pozdě.”

„Takže jste zameškala zhruba polovinu.”

„Ano.”

„Zanedbala jste polovinu výuky.”

„No… ano.”

„A proto vám profesorka Langstonová pohrozila, že vás nechá u zkoušky propadnout?”

„Látku jsem znala. Už jsem vám to říkala. Naučila jsem se to doma.” Přestala debatovat s Brownem a dívala se přímo do očí Klingovi. „Budu tu potřebovat otce?” zeptala se.

„Ne, myslím, že ne,” odpověděl Kling mírně. „Tak co se stalo? Potom, co řekla, že vás nechá propadnout.”

„Šla jsem za profesorem Knowlesem.”

„A?”

„Slíbil, že si s ní promluví.”

„A udělal to?”

„Ano.”

„Mám tady pořád skvělý prospěch. Nikdy v životě jsem nedostala jinou známku než výbornou.” Trochu se pootočila, takže se svými koleny zlehka dotýkala Klingových. „Dovedete si představit, co by to udělalo s mým prospěchovým průměrem?” zeptala se, modré oči široce otevřené.

Kling kolena odtáhl.

Marcia si popotáhla sukni, jako by ji někdo sexuálně obtěžoval.

„Takže co se stalo potom, co si s ní Knowles promluvil?”

„No, zůstala neoblomná. Řekla mu, že konečné hodnocení kurzu je založeno na docházce, aktivní práci a výsledku závěrečné zkoušky. Prohlásila, že je ostudné požadovat na ní, aby nechala projít studentku, která zameškala polovinu jejích vzácných přednášek. Přestože jsem to učivo dokázala zvládnout sama, představte si…”

„Myslím, že to bylo odporné,” poznamenal Brown.

Kling poznal, že začíná hra na hodného a zlého policajta. Zdálo se mu, že v tomhle případě to není nutné. Aspoň zatím rozhodně ne. Vyslal ke kolegovi nenápadný varovný pohled. Brown ho zachytil a zdálo se, že ho zchladil.

„Tak co se stalo?” zeptal se Kling.

„Zašel za ní můj otec.”

„Starý dobrý tatínek,” vzdychl Brown a Kling po něm šlehl dalším pohledem.

„Připomněl jí, že jsem vynikající studentka, dál jí připomněl těch bezmála třicet tisíc dolarů ročně, které platí za výsadu, že jeho dcera může studovat na této vysoké škole, a nakonec jí připomněl, že jeho právnická firma přispěla částkou sto tisíc dolarů na zdejší katedru anglického jazyka a literatury.

Myslím, že to pochopila.”

„Nechala vás projít.”

„Dala mi výbornou.”

„A tím to skončilo?” zeptal se Brown.

Když odpovídala, dívala se na Klinga.

„Tím to skončilo,” řekla. „Podívejte se, dostala jsem výbornou, tak proč bych si s tím měla dělat těžkou hlavu?”

Skoro jí dali za pravdu.

„NEKŠEFTUJEŠ NÁHODOU S drogama, že ne?” zeptala se ho Reggie.

Jak jsi na to přišla?” podivil se Charles.

„No… tohle všechno,” řekla, mávla rukou, a ten pohyb zahrnul dvaadvacet metrů dlouhou jachtu, šampaňské v kbelíku s ledem, chlazený kaviár, posádku ve stejnokrojích i hovězí panenku, kterou šéfkuchař připravil k obědu, a…

prostě… veškerý luxus. Protože tam, v Coloradu, kde se Regina Marshallová narodila a vyrostla, člověk neměl tolik peněz, aby je mohl rozhazovat, pokud nevlastnil ropný vrt, případně dva, anebo jestliže nedělal dealera pro dva nejznámější gangy se sídlem v Los Angeles - Crips a Bloods.

„Ne,” usmál se Charles. „Nekšeftuju s drogama.” I když si dovedl představit, že si to Reggie myslí.

„S drogama jsem vlastně přišel do styku jen jednou, když jsem sloužil v armádě,” připustil. „Byla to marihuana. Tehdy ve Vietnamu jsme ji vyzkoušeli všichni.”

Jachta plula s plnými plachtami a kroužila kolem jednoho z ostrůvků, které tvořily řetězec Sands Špit. Na vodě tančily sluneční paprsky. Reggie a Charles seděli pod bimini - modrou plachtou proti slunci - a popíjeli šampaňské. Bylo krátce po poledni. Na vodě už trávili druhou hodinu.

Já taky,” řekla. Jen občas trošku travky.”

Napadlo ho, jestli si mu teď třeba o ni neříká.

Jéje,” vzdychl. Je mi líto. Nenapadlo mě, že bych ji mohl vzít s sebou.”

„Mám radši tohle,” usmála se a zvedla sklenku šampaňského na dlouhé nožce.

Měla na sobě bílé džíny, proužkový bavlněný živůtek a bílé tenisky. Vypadala, jako by se na jachtě narodila, přestože mu předtím tvrdila, že se ještě nikdy v životě na žádné neplavila. Také pro něho to byla premiéra. S Reggie poznal spoustu věcí poprvé. A také spoustu věcí naposledy, jak si uvědomoval.

„Pane, promiňte, pane.”

Stevard, nebo jak se mu vlastně říká. Světlovlasý mladík v bílé uniformě.

Charles k němu zvedl oči.

„Pane, v kolik hodin si přejete, abychom podávali oběd?”

„Myslel jsem, že asi v jednu. Reggie?”

„V jednu hodinu to bude skvělé,” odpověděla nonšalantně.

„Byl byste tak laskav a podíval se teď na nápojový lístek?”

„Prosím,” přikývl.

Reggie na něj vrhla uznalý pohled.

„Víš,” řekla, „vážně jsem s tebou ráda, Charlesi. Tohle budeme dělat pořád?”

„Myslíš obeplouvat tamto město?”

„Ne, myslím žít tímhle způsobem.” Zvedla sklenku šampaňského a uznale pokývala hlavou. „Prostě si nezřízeně užívat jako právě teď.”

„Tak dlouho, jak to půjde,” odpověděl.

„Nebojíš se, že by se ti mohly rozkutálet peníze?”

„Ne.”

„To jich máš tolik, jo?”

„Tolik, kolik je zapotřebí.”

Jenom mě ber s sebou.”

KDO HLEDÁ, NAJDE.Při každém vyšetřování vraždy se s obětí nakládá tak, jako kdyby to byl sám pachatel. Má mrtvý záznam v trestním rejstříku? Byl na něj někdy vydán zatykač? Je v jeho dávné či nedávné minulosti něco, co by naznačovalo, že se stane obětí násilného činu? Provádíte rutinní šetření, a někdy se na vás usměje štěstí.

Tehdy ve čtvrtek odpoledne na ně jméno Christine Langstonové vyskočilo z trestního oznámení podaného na šestadvacátém okrsku, kde zřejmě tehdy žila. Šlo o deset let starou záležitost, ještě z doby, než poznala Mortimera Shea.

Stížnost podala profesorka Langstonová, tehdy osmapadesátiletá, osobně. Před detektivem Joshuou Sloatem tehdy vypověděla:

Jednou v lednu, něco po deváté hodině večer, vycházela z budovy Harleighovy střední školy, kde tehdy vyučovala angličtinu. Před hlavním vchodem si zastavila žlutý taxík a řidiči uvedla adresu v centru města, poblíž finanční čtvrti.

Přesně v deset hodin vytočila pohotovost 911, aby nahlásila pokus o znásilnění.

Oznámila, že se před pěti minutami probudila a zjistila, že se k ní řidič toho taxíku vloudil a nalehl na ni. Začala křičet, a muž utekl. Teď chce na policii podat trestní oznámení kvůli pokusu o znásilnění.

Videokamery bezpečnostní služby ve vestibulu domu zachytily útočníka v okamžiku, kdy se za ní asi ve tři čtvrtě na deset vplížil do budovy. Policejní zpráva ho popisovala jako muže indického původu, mezi pětadvaceti a třiceti lety, vysokého asi sto sedmdesát dva až sto sedmdesát tři centimetry a vážícího něco přes sedmdesát kilogramů. Nic nenasvědčovalo tomu, že do domu nebo do bytu Christine Langstonové vnikl násilím. Trestní oznámení bylo nakonec odloženo jako „nepodložené”.

Kling a Brown chtěli zjistit proč.

BALAMANIHO KUMARA objevili, když vycházel z dispečinku taxislužby Townline Taxi na Westlakeské ulici. Právě končil odpolední šichtu. Drobný kulhající mužíček ani ne čtyřicetiletý ničím nepřipomínal jméno, které mu dali v Indii. Nic totiž nenasvědčovalo tomu, že by to byl „mladý klenot”. Vypadal jenom jako unavený a poražený cizinec v podivné zemi, potlučený a podupaný tímhle velkým městem.

„Pan Kumar?” oslovil ho Brown.

Muž se zastavil a chvilku vypadal zmateně.

„Ano?” řekl. Očekával problémy. Protože věděl, že jako cizinec, navíc cizinec s jeho barvou pleti a původem, bude mít v tomhle městě problémy neustále. Kling mu ukázal svůj odznak, ale vůbec si nebyl jistý, že tím drobného mužíčka uklidnil.

„Ano?” opakoval Kumar.

„Jen pár otázek, žádný problém,” řekl Kling.

Byl by se vsadil, že mu Kumar nevěří.

„Pojďme se posadit a promluvíme si, ano?” navrhl Brown.

ZAŠLI DO KAVÁRNY vzdálené několik bloků. Koupili mu cappuccino. Posadili se spolu ke kulatému kovovému stolku v předzahrádce zalité pozdním odpoledním sluncem. Neprozradili mu, že byla Christine Langstonová předešlého večera zavražděna. Neměli ponětí, jestli o tom neví z novin nebo z televize. Chtěli se jen dozvědět něco o trestním oznámení, které podala před deseti lety. A také o tom, proč bylo odloženo.

„Protože bylo vykonstruované,” řekl Kumar.

Mluvil trhaně, dost monotónně, nepochybně pocházel z Indie. Možná že jeho mateřským jazykem byla hindština, maráthí, kannadština, tamilština, gudžálština, telugština, bengálština, urdština, kašmírština nebo sinhálština. Tady, v zemi svobodných lidí, ve vlasti statečných, bylo jenom podle přízvuku patrné, že je cizinec.

„V jakém směru vykonstruované?” zeptal se Brown.

„Vymyšlené,” řekl Kumar. „Lež. Všechno to byla lež.”

„Povězte nám, co se přihodilo,” vybídl ho Kling.

Přihodilo se prostě…

„Vyšla ze školy a právě vkročila na chodník, tam, co jsou u vchodu na Jižní Jacksonově ulici ty obří koule, víte kde? Tak tam. Dobře ustrojená paní, něco k šedesáti, řekl bych. Nesla kufřík. Dala mi adresu v centru, vedle finanční čtvrti.

Po cestě jsme si začali povídat. V Indii byla jenom jednou, řekla mi, když byla mladá, ještě děvče. Byla to nějaká výměna. Letní program. Já jsem z jihu.

Řekl jsem jí, že tuhle část země neznám, že je to velká země, moje země. Vlastně můj kontinent. Povídala, že tam zažila vzrušující časy. Povídala, že Indie je vzrušující země. Tohle slovo použila několikrát. Vzrušující.

Než vystoupila z taxíku, zeptala se mě, jestli bych nešel nahoru na skleničku.

Řekla, že dveře od domu nebude zamykat. Řekla, že mě bude čekat. Byt 401, řekla.

Že nezamkne. Že bude ležet v posteli. Čekat na mě. Pospěšte si, prosím, řekla.

Budu čekat.

Večer je tam v tuhle dobu na ulicích prázdno. Je tam jen pár domů. Všechno se večer zavírá. Kanceláře, obchody, restaurace. Všude je zavřeno. Venku byla hrozná zima. Prázdno a zima. Zaparkoval jsem taxík, zamknul a šel do domu. Dveře do haly nechala odemčené, jak slíbila. Šel jsem do výtahu a dostal se do čtvrtého patra. Ani dveře do bytu 401 nezamkla. Jak slíbila.

V bytě byla tma.

Ve tmě jsem slyšel, jak dýchá. Našel jsem ji v posteli. Sundal si šaty a vlezl vedle ní do postele.

Když jsem na ni lehnul, začala křičet.

Utekl jsem.

Chytil jsem šaty a utekl.

Oblíknul jsem se ve výtahu.

Za dvě hodiny si pro mě přišli policisti.”

„BYLO TO VYMYŠLENÉ,” zopakoval znovu Kumar, nabral si na prst pěnu z kávy a prst si pak olízl. „Detektivové si to uvědomovali. Pozvala mě. Nevím, proč si to pak rozmyslela. Ona byla stará žena! Kdo by chtěl znásilnit starou ženu?”

Možná byste byl překvapený, pomyslel si Kling.

A napadlo ho, jestli to byl důvod, proč to trestní oznámení odložili jako

„nepodložené”. Protože kdo by chtěl znásilnit starou ženu, ne? Ženu mezi padesátkou a šedesátkou? Připadalo mu věrohodnější, že taxikáře pozvala nahoru, ale potom si to rozmyslela, a navíc zavolala na policii.

Ale udělala to takhle?

Nebo se ji Kumar skutečně pokusil znásilnit?

Byl to případ postarší dámy, která si chtěla ještě naposledy vyhodit z kopýtka, nebo příběh mladíka toužícího ochutnat cizokrajné víno, byť uložené ve starém soudku?

Snažila se Christine Langstonová přivolat ztracené mládí a vzrušující dny, které zažila během studentské výměny v Indii? Nebo Balamani využil pozvání, které dostal v jinak nehostinné zemi? Padesátiletá? Šedesátiletá? Koho by to zajímalo? Teplá postel za mrazivé lednové noci. Ve vlastním bytě spal s pěti dalšími uprchlíky, jako byl sám, z toho se třemi na podlaze.

Kdo ví?

Zjistí se vůbec někdy, jestli ho ta žena pozvala do postele sama nebo zda tam vnikl násilím?

A koho to ještě vůbec zajímá?

Ta žena byla mrtvá a vyhublý mladý Ind dosud jezdí s taxíkem.

Jednou věcí si byli jisti.

Na žádnou zášť tu nenarazili.

Na žádnou potlačovanou zlobu.

Na žádné vyřizování starých účtů.

Balamani Kumar nebyl ten, kdo včera večer vpálil do tváře Christine Langstonové dvě devítimilimetrové kulky.

Ani do žádné jiné tváře.

DVA KNĚŽÍ, kteří seděli na faře při kostele svatého Ignáce, ještě pamatovali mše celebrované v latině.

Otci Josephovi bylo sedmdesát šest a právě odešel na odpočinek. Otce Michaela čekaly oslavy pětasedmdesátin v červenci. Už oznámil biskupovi, že i on se odebere na odpočinek, ale teď si to začal rozmýšlet. Podle kanonického práva měl otec Michael nárok na odchod do důchodu v sedmdesáti pěti letech, ale ještě si připadal mladý a plný energie, dosud měl pocit, že dokáže své farníky vést, naslouchat jejich zpovědi, sloužit mše, křtít, udělovat nejsvětější svátost, prostě činit vše potřebné pro blaho církve.

Jak se vám daří v novém útočišti?” zeptal se otce Josepha.

„Vlastně je to velice pěkné místo,” odpověděl druhý kněz.

„Chci říct, co celý den děláte?”

„Popravdě řečeno, není to totéž jako aktivní služba církvi, to je jisté.”

„Právě to jsem měl na mysli.”

„Ale poskytuje příležitost k rozjímání a modlitbám…”

„Rozjímám a modlím se i teď.”

„… aniž by člověk musel striktně plnit kněžské povinnosti. A jsem tam naprosto spokojený, Michaele, skutečně. Kněžský penzijní fond uspokojuje mé základní potřeby, díky sociálnímu pojištění mám zajištěnou lékařskou péči a další…”

„Z toho strach nemám.”

„Ale obáváte se, že už nebudete tak aktivní.”

„Ano. Proklatý odpočinek!”

„Možná by stálo za zvážení, jestli byste třeba nemohl pouze omezit své kněžské povinnosti. Na čas se o ně podělit s nějakým mladším kolegou a vést ho…”

„To zní lákavě!”

„Anebo se pouze vydat po cestě, kterou vám určil dobrý Bůh,” dodal otec Joseph, pokřižoval se, dopil víno a vstal. „Michaele,” řekl, „bylo mi s vámi nesmírně dobře, ale musím se vrátit, než mi zamknou hlavní dveře a zavolají policii.”

Oba muži si potřásli rukou.

„Pamatujete se ještě, jak jsme spolu sloužili v kostele Panny Marie milosrdné?” zeptal se otec Michael, když vyprovázel druhého kněze ze zahrady obehnané zdí. Růže byly v plném květu a z orientálních lilií se za příjemného červnového večera linula omamná vůně. U brány si znovu potřásli pravicí a otec Joseph vykročil k nejbližšímu rohu, kde musel chytit autobus, kterým se vracel do domova pro seniory.

Otec Michael se zhluboka nadechl večerního vzduchu a potom za sebou zavřel a zamkl bránu. Když se pak vracel zpátky k faře, zdálo se mu, že za sebou zaslechl nějaký zvuk.

Otočil se s otázkou na rtech: „Ano?”

„To jsem já, otče,” ozval se ze stínu hlas. „Charlie. Vzpomínáte si?”

6.

REGGIE SI PROZPĚVOVALA V koupelně, když se Charles ve čtvrtek v půl dvanácté v noci vrátil do hotelu.

„Dopadlo to dobře?” zeptala se.

„Ano, skvěle,” odpověděl. „Máš příjemnej hlas.”

„Díky,” usmála se. Jsou z jednoho mýho kabaretního čísla.”

Na tváři se mu objevil zmatený výraz.

„Ty písničky,” vysvětlila mu. Jak jsem před dvěma rokama odešla na východ. V

sedmnácti a plná energie. No, vlastně skoro v osmnácti, letos v září mi bude dvacet. Mohla jsem si vybrat ze tří míst. Pustit se do Los Angeles, do Las Vegas nebo sem. Myslela jsem si, že tady to bude nejlepší. Ale tohle je nelítostný město, věř mi. Jenom proniknout ke dveřím nějakých agentů je nebetyčnej úkol. V

Sands Špit jsem hrála v několika malých dírách; byl jsi tam někdy v lednu nebo v únoru? Mluvím tu o tom, že houslisti obletovali stoly, a já jsem měla jen pianistu, co seděl za mnou, a když se kasírovalo, zbývalo už na place jenom pár lidí.

Nakonec jsem v jedny z těch děr poznala holku, asi třicetiletou blondýnu, co tam vystupovala s komickýma číslama, při kterých se většinou strefovala do svýho bývalýho manžela. Jednou večer jsme se daly do řeči; svěřila se mi, že vychází s penězma jenom proto, že si přivydělává u eskortní služby. Někdy ale pořádně nevěděla, co je pro ni hlavní zaměstnání a co jenom melouch - jestli její komický výstupy v těch dírách nebo když se oblíkla do tenoučkýho prádýlka a vyrazila tam, kam ji poslali,” vzpomínala Reggie.

„Což mi mimochodem připomnělo,” zarazila se, „že už jsem víc jak tejden nezavolala do agentury. Musí jim vrtat hlavou, co se mi stalo, zatraceně.

Namluvila jsem jim, že mám svoje dny, ale jak dlouho to asi tak může trvat, nemám pravdu? Jenom doufám, že na mě nepoštvou ty svoje ranaře, aby mě našli.

Annie mi prozradila, že si najímají zabijáky, ale nikdy jsem s nima neměla to potěšení, díky tobě. Annie je ta holka, co se mnou vystupovala s těma komickýma číslama a dala mi kontakt na agenturu, kam jsi tehdy telefonoval, pamatuješ?

Annie mi kromě toho řekla, že všechno na světě souvisí se vším. Něco uděláš, vyjedeš třeba někam po silnici, a hned to má nějaký vedlejší účinky. Co kdybych tehdy odjela do Los Angeles a dostala nějakej dobrej zástoj v klubu na Stripu a všimnul si mě tam nějakej režisér nebo agent? Třeba by se ze mě stala filmová hvězda, nemám pravdu? Mohla bych mít dům v Palm Desert. Chtěl by ses někdy podívat do Palm Desert? Já strašně ráda. Víš, pořád se považuju za zpěvačku, která se snaží prorazit; nakonec se mi to podaří a budu zpívat. Ale třeba je to jinak, možná jsem jen děvka a zpívání je vedlejší důsledek toho, že šlapu; anebo je to naopak?”

„Ty žádná děvka nejsi, Reg,” řekl.

„To se mi líbí. Reg. Jen jeden člověk mi říkal Reg, můj bratr, když byl ještě maličkej, protože nedokázal vyslovit Regina. Mimochodem, to jméno nesnáším. Tobě se líbí, když ti lidi říkají Charlesi? Zní to strašně formálně. Vždycky sis nechal říkat Charles?”

„No, v různejch životních etapách mi lidi říkali různě.”

Jak tě oslovovali v armádě?”

„Charlie. I když jsme tak vlastně říkali nepříteli. Vietkongu. Národní frontě osvobození Jižního Vietnamu. Pro nás byl každej z nich Charlie.”

„A jindy? Než jsi narukoval?”

„Chucku.”

„To se mi líbí. Pojď mi utřít záda, Chucku,” poprosila ho, když vystoupila z vany.

„To bylo ještě na základní a na střední škole,” řekl, vytáhl z poličky ručník a začal jí třít záda. „Měl jsem si to jméno nechat i na vojně, co? Abych se odlišil od nepřítele.”

„Proč jsi to neudělal?”

„Nevím. Na základní škole mě všichni začali oslovovat Charlesi. Já se s tím smířil. Člověk se během svýho života smiřuje se spoustou věcí.”

„Vedlejší účinky,” poznamenala.

„Ano. Asi jo.”

Jak tě oslovovali, když jsi byl ještě malej kluk?”

„Carlie.”

„Ale jdi, takhle určitě ne.”

„S tím přišla máti.”

Je ještě naživu?”

„Ano.”

Na okamžik zaváhal a potom dodal: „Odešla, když mi bylo osm.” Znovu zaváhal.

„Úplně jsem s ní ztratil spojení.”

„Odešla?”

„Od otce, od celý rodiny. Opustila nás. Později si toho člověka, s kterým utekla, vzala. Ani nevím, jak se jmenoval; táta o tom nikdy nemluvil. Byl jsem ještě malej, já i bratr jsme byli ještě kluci. Tehdy mi nikdo neřekl jinak než Carlie. Chuck přišel na řadu až ve vyšších ročnících základní školy.”

„Stýkáš se s bratrem?”

„Ne, je to dvanáct let, co umřel na rakovinu. Je to zvláštní, jak se někdy všechno vyvine, nemyslíš? Já byl ve válce, a zůstal jsem naživu. Ale rakovina skosila bratra v pouhejch osmačtyřiceti letech.”

„To jsou ty vedlejší účinky,” pokývala hlavou Reggie. „Říkal ti někdo někdy Chazi?”

Jasně.”

„Tak s tím odteď zase začneme. Je to tvoje nový jméno. Chaz.”

„Dobrá.”

„Líbí se ti?”

„Ano, myslím, že ano.”

„Co máme v plánu zítra, Chazi?”

„Myslel jsem, že to nechám na tobě.”

„Co kdybysme si zase vyjeli v jaguáru? Minule se mi to moc líbilo.”

„Třeba někam na sever.”

„Ano. Třeba bysme mohli přenocovat v nějakým malým penzionu…”

„Vlastně, ne, já nemůžu. Ne zítra večer.”

Z tváře jí vyprchalo nadšení.

„Zítra večer se musím s někým sejít. Ale to už bude naposled. Potom jsem volnej.”

„Napadlo mě, že se ti nelíbí, jak zpívám,” poznamenala.

„Mně se tvůj zpěv líbí moc.”

„Mám ti ještě něco zazpívat?”

„Budu moc rád, když mi ještě zazpíváš.”

Takže se hned, krátce před půlnocí, posadila na posteli, pokrývku až pod pasem, oblá ňadra posetá pihami, a zazpívala mu o cestě z Natchezu do Saint Joe, o hudbě, o měsíčním svitu a o tom, jestli se dá tohle všechno vůbec najít, o jakémsi podivném okouzlujícím chlapci, o tom, že je už tři čtvrtě na tři a není tu nikdo kromě nás dvou.

A když dozpívala, vzala ho do náruče a řekla: „Miluju tě, Chazi.”

A on odpověděl: „Taky tě miluju, Reg.”

„DOBRÁ, DOBRÁ, DOBRÁ,” prohlásil detektiv Oliver Wendell Weeks. „Další mrtvěj farář.”

Jako kdyby se jim mrtvý kněz zjevoval sedm dní v týdnu. Poslední, kterého si vybavoval, však zaměstnával mládence ze sedmaosmdesátky už před několika lety: mladý farář, který to odskákal při večerní bohoslužbě. Tenhle byl starý.

„Vlastně starodávnej,” ušklíbl se detektiv Monoghan.

„Tohohle nebožtíka šacuju nejmíň na šestadevadesát,” přidal se detektiv Monroe.

Oba detektivové z oddělení vražd shlíželi na tělo, jako by to byla mumie v některém z městských muzeí, a ne ještě ani pořádně nevychladla mrtvola, zhroucená na kamenné dlážděné cestě ve farní zahradě. Jeptiška, která ji objevila, se ještě celá třásla. Ani ona už nebyla žádné skotačivé kůzle. Ollie ji odhadoval asi tak na padesát let, možná o něco víc nebo míň. Přivolaným policistům řekla, že je jeptiškou posledních dvacet let. To by znamenalo, že do řádu vstoupila přibližně ve třiceti. Oběma detektivům z oddělení vražd se hlavou honila otázka, jak asi vypadá bez šatů. Ollieho napadlo totéž.

„Dvě rány do obličeje,” konstatoval Monroe.

„Tak tuhle písničku jsem už někde slyšel, co vy na to, drahý Watsone?” pravil Monoghan.

Ollie neměl ponětí, o čem ti dva mluví.

„Vraždy glockem,” vysvětlil Monroe.

„Ten vraždící otrapa,” dodal Monoghan.

Jsou toho plný noviny.”

„Televize taky.”

„Což znamená co? Číslo tři?”

„Čtyři,” opravil kolegu Monoghan. „Je to ten samej glock.”

„Nechtě mě, ať se na to podívám, jo?” řekl Ollie.

Nesnášel policajty z oddělení vražd. Nesnášel nesmyslné předpisy, které platily v tomhle městě a nařizovaly, že se musí povinně dostavit na místo jakékoliv vraždy nebo sebevraždy. Měli plnit úlohu - začátek citátu - poradní a kontrolní - konec citátu. Což v praxi znamenalo, že tu jen tak postávali, šťourali se v nose a dožadovali se všech možných písemností. Kromě toho by Monoghan a Monroe potřebovali nějakou dietu. Stejně jako pochůzkáři, kteří se tu objevili jako první. O jeptišce ani nemluvě. Když je člověk zamilovaný, nějakou tu dietu by si měl uložit celý svět. Ne že by byl Ollie zamilovaný.

„Ten člověk běhá po celým městě a střílí starý prďoly,” konstatoval Monoghan.

„Devítkou glockem,” dodal Monroe.

„Takže by to nemělo být tak těžký,” řekl Ollie a otočil se k první uniformě s nadváhou. „Jak se jmenuje ta jeptiška?” zeptal se.

„Sestra Margaret.”

Jak toho faráře našla?”

„Vyšla se podívat do zahrady, aby zkontrolovala, jestli je brána zamčená.”

„Bydlí tady nebo je tu jen na návštěvě?”

„Má svůj pokoj z druhé strany kostela.”

Ollie přikývl.

„Myslíš, že si to s ní ten starej farář rozdával?” zeptal se Monroe svého parťáka.

„Rozdával by sis to s ní ty?”

„Ten by si to rozdal se vším, co se hejbe,” skočil jim do řeči Ollie.

Jo, jo,” pokýval hlavou Monroe, ale pouhé pomyšlení na sex s jeptiškou v něm vyvolalo jakési primitivní pohanské pudy. Také Monoghanovi to připadalo do určité míry vzrušující. Stejně jako, jen tak mimochodem, Olliemu. A jeptiška tam stála, celá roztřesená, v ruce držela růženec a modlila se, chuděra. Ollie k ní přistoupil.

„Sestro Margaret,” oslovil ji, „chci vám říct, jak nesmírně lituju vaší ztráty.”

Ve skutečnosti mu to bylo šumafuk, o jednoho velebníčka víc nebo míň v našem slzavém údolí, zvlášť když tomuhle třasořitkovi muselo být asi tak sto let.

„Ale musím vám položit pár otázek, pokud se na to cítíte dost silná,” řekl.

Jeptiška přikývla a přitiskla si ke tváři růženec.

„V kolik hodin jste našla oběť… mimochodem, jak se jmenuje?”

„Otec Michael Hopwell.”

„Jak jsem vyrozuměl, vyšla jste sem do zahrady, abyste zamkla bránu…”

„Abych zkontrolovala, jestli je zamčená.”

„A byla?”

„Nedostala jsem se k tomu. Našla jsem otce Michaela a běžela jsem zase dovnitř.”

„Takže kdyby teď byla odemčená, musela by být odemčená i tehdy,” konstatoval Ollie.

„Nebo naopak,” souhlasila sestra Margaret a přikývla.

Jednu věc na světě nesnášel - přemoudřelé jeptišky.

„Vrátila jste se dovnitř…,” pokračoval.

„Ano, a okamžitě jsem zavolala policii.”

„Poznalajste, že je mrtvý, že ano?”

„Poznalajsem, že je zraněný. Všechna ta krev…”

Zavrtěla hlavou.

„Všimla jste si někoho, když jste tehdy poprvé vstoupila do zahrady?”

„Ne. Vlastně jsem ani pořádně nevyšla ven, a už jsem ho zahlédla, jak tam leží. Hned jsem se otočila a běžela zase nazpátek.”

„Zaslechla jste nějaké výstřely, než jste se vydala ven?”

„Ne.”

„Kdy jste viděla otce Michaela naposledy živého?”

„Když přišel otec Joseph. Zavedla jsem ho dozadu.”

„Koho jste zavedla dozadu?”

„Otce Josepha.”

„Kam dozadu?”

„Na faru.”

„A otec Joseph je?”

„Starý přítel otce Michaela. Právě odešel na odpočinek. Chodí sem často.”

„V kolik hodin přišel dnes večer?”

„Kolem šesté.”

,A odešel kdy?”

„Krátce po desáté.”

„Viděla jste ho odcházet?”

„Ne, slyšela jsem je, jak si přejí ,dobrou noc’.”

„Ale žádné výstřely jste neslyšela?” zeptal sejí překvapeně Ollie.

„Ne. Zašla jsem do kaple k večerní modlitbě.”

„Večerní modlitbě?”

„Ano, k poslední modlitbě, než ulehnu ke spaní.”

„Během té doby jste žádné výstřely neslyšela?”

„Stěny kaple jsou silné.”

„Povězte mi něco o tom vašem otci Josephovi.”

„Společně sloužili v kostele Panny Marie v Riverheadu.”

„Vycházejí spolu dobře?”

„Ano. Vycházejí? Samozřejmě. Jsou staří přátelé.” „Kde je ten otec Joseph teď?”

„Bydlí v domově pro seniory ve Stanleyově ulici.” Ollie mrkl na hodinky. Bylo deset minut po půlnoci.

Rád by věděl, kdy chodí duchovní spát. Rád by věděl, kdo tu zastřelil otce Michaela.

„Kdo má na starosti ty vraždy glockem?” zeptal se Monroea. „Sedmaosmdesátka,”

odpověděl Monroe. „Dobrá, dobrá, dobrá,” řekl Ollie.

UPROSTŘED NOCI se probudil s výkřikem.

Posadila se a vyjekla: „Chazi? Co je ti?”

„Nějaká noční můra,” odpověděl.

Ale byl celý zkroucený a držel se za břicho. Ležel na posteli vedle ní a celý se třásl. Když na něj sáhla, byl jako led. Přivinula si ho k sobě. O chvíli později vstal a odešel do koupelny. Slyšela, jak teče voda do umyvadla. Zůstal tam asi pět minut a pak se vrátil k ní do postele.

„O čem se ti zdálo?” dožadovala se vysvětlení.

Zaváhal a zamyslel se. Potom řekl: „Bylo to ve Vietnamu.” Ještě pořád se držel za břicho. Ale zimnice, jak se zdálo, ustoupila.

„Ta žena s dítětem sedí na kapotě džípu. Máme je odvézt najedno místo, kde na ně čeká tlumočník, aby tý ženě položil nějaký otázky. Je to vlastně ještě děvče, není jí víc než devatenáct. Seržant má za to, že je to vyzvědačka Vietkongu.

Nemám ponětí, jak na to přišel.

Ten seržant sedí za volantem džípu. Rád řídí. Já mám zbraň. Svírám v ruce brokovnici MI. To děvče sedí na kapotě. V jedny ruce drží dítě. Pevně ho svírá.

Druhou ruku, dočista zdřevěnělou, má nataženou a přidržuje se nějaký úchytky, aby nespadla i s dítětem. Cesta je rozježděná a hrbolatá, tyhle rozblácený cesty, co tam mají, mezi rýžovýma polema…”

Znovu se roztřásl.

„Zbytek si nepamatuju,” řekl.

KDYŽ O NĚCO POZDĚJI VSTALA, aby si došla na malou, už pokojně oddychoval.

Ten jeho sen jí nešel z hlavy. Když si umyla ruce, otevřela dvířka lékárničky nad umyvadlem.

Objevila tam pět lahviček různých léků na tišení bolesti.

Zapochybovala, že to byl jen sen.

SAMOZŘEJMÉ že bylo příjemné střihnout si při vyšetřování několika vražd dvě neplánované protidrogové šťáry. Jenomže tyhle nečekané dárečky shůry je nijak neposunuly kupředu k odhalení vraha nevidomého houslisty nebo obchodní zástupkyně nabízející kosmetiku anebo univerzitní profesorky. A ani si tím nezískali žádnou zvláštní přízeň Connorse a Brancusiho, dvou policistů z protidrogového oddělení, kteří teď měli oplétačky s vnitřní správou kvůli jednomu vypečenému majiteli nočního podniku; ten si pouštěl pusu na špacír a vykřikoval, že je podmazával, aby si u nich zajistil protekci. Prostě věci, které tvrdí zoufalý bývalý vězeň, aby se vyhnul dalšímu vězení.

Aby toho nebylo málo, objeví se v noci v osmdesátém osmém okrsku mrtvý kněz.

A hádejte, kdo ten případ dostal na triko?

„Jako obvykle tady dojde k tomu,” vysvětloval v pátek ráno Ollie skupině detektivů osmdesátého sedmého revíru, „že když se člověk nachomejtne k mrtvýmu, o kterým se později dozví, že ho někdo zastřelil stejnou pistolí, jakou někdo použil při třech předcházejících vraždách, co už vyšetřuje jiná skupina -

bezvýsledně, mohl bych dodat , protože od šestnáctýho června…”

Byl pětadvacátý červnový den. Hodiny na stěně služebny ukazovaly devět hodin a deset minut dopoledne.

Normálně by se stalo to, že by dotyčnej detektiv začal citovat směrnici, podle který se takovýho případu ujímá ten, kdo ho začal vyšetřovat nejdřív, a pak by všechny písemnosti honem přeposlal oddílu, kterej už to má na triku, v tomhle konkrétním případě slavnýmu osmdesátýmu sedmýmu revíru.”

Odmlčel se, aby všichni mohli náležitě ocenit jeho jízlivost.

Jenomže je taky pravda, že se teď široko daleko nemám - obrazně i doslova - do čeho zakousnout…”

Neočekával, že někdo z policistů ve služebně pochopí či ocení jeho vzletný příměr, ale měl pravdu, když tvrdil, že v jeho vlastním okrsku teď mají o vraždy nouzi a že kromě toho drží dietu - takže odtud to zakousnutí…

„… a tak jsem se rozhodl spojit s vámi síly, jestli to tak můžu říct, a vzít si na starost vyšetřování vraždy toho faráře, co se mimochodem jmenuje Michael Hopwell, pokud by vás to zajímalo. A taky vám nabízím všemožnou pomoc, jaký jsem schopen, ano, ano, při pátrání po ,Vraždícím otrapovi’, kterýmu se už věnujete.”

Detektivové z osmdesátého sedmého revíru nevěděli, jestli je to požehnání shůry nebo trest.

„Díky,” řekl Ollie, „nevstávejte a neobtěžujte se potleskem,” dodal a vysekl jim poněkud neohrabaně poklonu, s rukou přitisknutou na prázdném, ale stále ještě oplácaném břiše.

Ponecháme-li Ollieho jalový projev stranou, všechny čtvrteční bulvární deníky, které měl Carella rozložené na psacím stole, neustále psaly o dotyčné sérii vražd jako o „Vraždách glockem”. Potom, co se teď na scéně objevil Ollie, nevstoupí tyto vraždy navěky do historie jako případy „Vraždícího otrapy”?

Carella doufal, že ne.

Ale shrňme si fakta.

Doposud čtyři vraždy, všechny spáchané toutéž automatickou pistolí. Dvěma obětem bylo přes padesát let. Jedné přes šedesát. A teď dalšímu přes sedmdesát.

Žádní zelení mladíčci, milá Maud. Lidé postarší, dalo by se říct. Dejme tomu, že člověk se dožívá - kolika? - sedmdesáti, pětasedmdesáti, nanejvýš osmdesáti let, což posouvá střední věk někam mezi pětatřicítku a čtyřicítku. Ano, děťátka, vyrovnejte se s tím. Do třiceti jste juchali jako mláďata, ale už v pětatřiceti letech jste dosáhli středního věku, jen si to představte.

V padesáti je člověk na prahu stáří. V šedesáti je prakticky stařec.

V sedmdesáti vetchý stařec. A v osmdesáti zralý na rakev. Žádná z těchto obětí nehopsala do mateřské školky se svačinou v jedné ruce a penálem plným pastelek ve druhé. Popravdě řečeno, právě kvůli věku obětí se ten případ mohl zdát fádní.

Stejně fádní jako například pozorovat Woodyho Allena, když se v některém ze svých filmů líbá s nádhernou blondýnou. Pokud se už někdo stejně blíží ke konci, jaký má vůbec smysl koledovat si o malér a vraždit ho? Nebo ji?

No, nedá se říct, že těm dvěma lidem, kteří překročili padesátku, by právě klepala smrt na dveře. Alicia Hendricksová byla vlastně po čertech pohledná žena, těšila se skvělému zdraví - a když byla mladší, byla také sexuálně aktivní, na to nezapomínej. A ten houslista byl sice slepý, ale jinak ve skvělé formě a určitě si pro sebe ještě nesháněl hrobku. Ale kromě prvních dvou se ti zbývající už dali považovat za kandidáty smrti. No co, nechme volný průchod osudu, říkala si asi většina obyvatel tohoto města, když obraceli stránky novin a hledali nějaká šťavnatější témata jako například zabíjení a mučení iráckých válečných zajatců.

Ne že by se bulvární deníky nesnažily vylíčit ty vraždy co nejšťavnatěji. Ze všeho nejdřív naznačily, že „vraždy glockem” jsou vlastně dílem mnohonásobného vraha, a hned potom přispěchaly s psychologickými profily těchto vrahů, vytaženými z nejrůznějších statistik FBI.

Bez ohledu na to, že až do včerejší vraždy toho kněze tu byly jen tři oběti…

(Mnohonásobný vrah je člověk, který obvykle zabije víc než pět lidí.) Bez ohledu na to, že tyto - nyní už čtyři - vraždy byly spáchány během poměrně krátkého časového úseku…

(Mnohonásobný vrah většinou vraždí v delších intervalech, někdy dokonce po několika měsících nebo letech, a mezi každým zločinem u něj nastává období zklidnění.) Bez ohledu na to, že oběti neměly skoro nic společného - slepý houslista, obchodní zástupkyně prodávající kosmetiku a kšeftující s drogami, univerzitní profesorka a teď kněz.

(Oběti mnohonásobného vraha patří většinou ke stejnému typu - prostitutky, stopařky, pošťáci , který lze docela snadno vymezit.) Bez ohledu na to, že všechny oběti byly střeleny do obličeje, a to automatickou pistolí z těsné blízkosti.

(Většina mnohonásobných vražd je spáchána skrčením, dušením nebo bodnou zbraní.)

Jeden z bulvárních plátků naznačil, že se tento mnohonásobný vrah snaží tváře svých obětí znetvořit, což je hypotéza, proti níž neměl námitky ani policejní psycholog. Veškerý bulvární tisk byl zajedno v tvrzení, že pachatele pohání především sexuální motiv, přestože k žádnému sexu před vraždami ani po nich nedošlo. Shodovaly se také v názoru, že většina mnohonásobných vrahů byli běloši mezi dvacítkou a třicítkou, jejichž popis seděl na polovinu makléřů ve městě.

Detektivové, kteří sledovali všechny zmíněné statistiky, našli mezi oběťmi jen dvě pojítka, která by případně mohla zapadat do vzorového profilu mnohonásobného vraha: všichni zavraždění byli postarší a všichni byli běloši.

Byl to Ollie Weeks, kdo se vytasil s teorií, že tři z těchto vražd by mohly být jen jakousi kouřovou clonou, zastíracím manévrem.

„Třeba pásl jenom po jednom z nich,” prohlásil. „Dejme tomu po tom faráři ze včerejšího večera, například. Třeba nás ty tři předcházející měly jen svést z cesty. Nijak mezi sebou nesouvisí.”

„Spolu nesouvisejí,” opravil ho automaticky Willis, přestože musel uznat, že by na Ollieho tvrzení mohlo něco být. Protože si uvědomoval, že ho Eileen Burkeová pozoruje a čeká, jak odpoví, řekl jenom: „Pokud máš pravdu, tak po kterým?”

„Myslíš po kterým šel doopravdy?”

„Zabiješ čtyři lidi, takže doopravdy jdeš po všech čtyřech, po každým z nich,”

poznamenal Parker.

„Skoro bych tomu věřil,” vložil se k Parkerovu překvapení do debaty Byrnes.

„Zastírací manévr se většinou netáhne takhle dlouho. Hrozí tu totiž příliš velký nebezpečí, že ho skřípneme.”

„Zatím jsem si toho nebezpečí nevšimla,” poznamenala Eileen. „Žádnou souvislost jsme nenašli, takže má Ollie možná pravdu.”

Jestli je to tak, po kom tedy skutečně šel?” vedl si svou Willis. „Kdo byl tou skutečnou obětí?”

„Pokud jde o mě,” promluvil Byrnes, „skutečný oběti jsou všichni a ten člověk šel po každým z nich.” Byla to rada. Nebo varování. „A přineste mi něco.”

CESTOU ZE SLUŽEBNY Parker dohonil Ollieho a zeptal se ho, jak pokračuje s tou svou španěláckou delikatesou.

„Nebo si ji snad chceš vzít?” zajímal se. Jde ti o tohle, Ollie?”

„Vlastně, ne. Chci říct, že to ještě nepřišlo na přetřes. Jenom jsme se párkrát sešli. Co myslíš tím vzít si ji?”

„Přesně to, co říkám. Ale jestli nejsou v dohledu svatební zvony, tak co plánuješ dál?”

„Nevím, co tím myslíš.”

„Hoho, tak on neví, co tím myslím,” zvolal Parker a obrátil oči v sloup.

„Myslím tím dostat sejí pod sukni, pane, to tím myslím. Kdy na to chceš vlítnout?”

„Nic takovýho neplánuju,” odpověděl Ollie.

„Tak se do toho pusť hned teď,” poradil mu Parker. „Kdy se s ní zase sejdeš?”

„V sobotu večer.”

„Zejtra večer?”

„Ne, příští sobotu večer.”

„Ne,” řekl Parker.

„Co myslíš tím ne? Tehdy ji uvidím. V sobotu večer, třetího července.”

„Chyba,” řekl Parker. „Sobota večer je špatná, ať už třetího nebo kterýhokoliv července. Bude jí jasný, jaký máš plány, bude…”

„Žádný plány nemám.”

„Ona si bude myslet, že něco za lubem máš. V sobotu večer? Jasně že něco plánuješ! Bude ve stavu nejvyšší pohotovosti, vytáhne pérořízek…”

„Cože?”

„Tyhle Latinoameričanky, jak si říkají, znají tisíc způsobů, jak chlapa připravit o ptáka a prodat ho do nějakýho podniku, kde se servíruje cuchifrito.

Jestli ji jenom na okamžik napadne, co na ni šiješ…”

„Ale já nic…”

„… šmikne, jak jsi to v životě neviděl. Musíš na to jít takhle,” pokračoval Parker. Jestli se chceš dostat holce pod sukni, nejdřív se musíš postarat o ambulanci.”

„O co?” podivil se Ollie.

„Ambulanci. To je francouzsky něco jako příjemný prostředí.”

„Vždycky jsem si myslel, že ambulance…”

Jo, já vím, Francouzi jsou zvláštní. Pro ně to znamená osvětlení, hudba, správná náladička, prostě celý prostředí. Ambulance*, tak tomu říkají. Oni se v tom vyznají, tihle Francouzi. Sobota nepřipadá v úvahu. Žádná sobota. Co chceš dělat v sobotu večer?”

„Řekl jsem jí, aby přišla kolem sedmý. Řekl jsem jí, že uvařím večeři.”

„Ale kamaráde! Stav nejvyšší pohotovosti! Pérořízek! Pérořízek!” prohlásil Andy Parker a teatrálně zvedl ruce vzhůru. „Hele, chceš ode mě poradit?”

„No…”

„Zavolej jí, řekni jí, že to chceš změnit na něco jako snídani s obědem na jednou. Na neděli dopoledne, kolem jedenáctý.”

„To je Čtvrtýho července.”

„Fajn, to je právě vhodnej americkej svátek. Tyhle španělácký holky se rády považujou za Američanky. Řekni jí, že uděláš lívance. Lívance jsou děsně americký, naprosto nevinný. Pověz jí, aby si oblíkla něco normálního. Džíny, jestli chce. Většina těchhle španěláckejch holek si pod džíny nebere kalhotky.

Takže už jsi na půlce cesty.”

Jenomže, nejsem si jistej, že na ni chci vyrukovat s takovýmhle podfukem…”

Jakejpak podfuk? Jenom se staráš o správnou ambulanci, nic víc. Dobrý nedělní jídlo, státní svátek, koho by napadlo, že ze křoví vykukuje maličkej lulánek.”

„Tak maličkej zase není.”

„To se jen tak říká. Nikdo tu nezpochybňuje tvoji výbavu.”

Jen abys věděl.”

„Zavolej jí. Pozvi ji na neděli dopoledne.”

„Myslíš?”

„Mluvím tu snad do zdi?” durdil se Parker. Zavolej jí!”

DOKTOR ANGELO BABBIO byl vedoucí oddělení pro pomoc osobám s poškozením zraku při Léčebném centru pro válečné veterány. Řekl jim, že ještě před válkou v Iráku lékařské odborné studie odhadovaly, že se oficiální počet nevidomých veteránů v Americe v roce 2010 zvýší o třicet sedm procent, ze 108 122 na 147 864.

„To bylo ještě předtím, než k nám začaly přicházet údaje z Iráku,” dodal.

„Zahrnují vaše záznamy také válku ve Vietnamu?” zeptal se Carella.

„Zahrnují i údaje z první světové války,” odpověděl Babbio. „Co vás zajímá na lidech s poškozením zraku?”

„Vyšetřujeme vraždu nevidomého válečného veterána.”

„A domníváte se, že se tady mohl léčit?”

„Podle jeho bratra ano.”

„Kdy sem podle vás mohl docházet?”

„Koncem šedesátých, počátkem sedmdesátých let.”

„To je dost dávno,” řekl Babbio.

Vedl je chodbami, na nichž na každém kroku naráželi na tiché muže sedící na invalidních vozících. Postarší muži na kyslíku. Mladí vojáci, kteří se teprve nedávno vrátili z pouště. Starý plukovník, hrdě navlečený do uniformy, nehybně sedící v pojízdném křesle, hlavu ovázanou. Prázdné oči upřené do okna, za kterým nemohl vidět zelený trávník ani modré nebe.

Záznamy o Maxovi Sobolovovi tu dosud měli uložené na mikrofilmu. Skutečně tady absolvoval rehabilitaci. S očima se už nedalo nic dělat, o obě přišel při smrtícím výbuchu. Ale dokázali ho naučit, jak se orientovat v prostoru podle zvuku, pohybovat se v různém prostředí, poznávat terénní překážky i pozemní komunikace. Dokázali ho naučit, jak se vyrovnat se složitými úkoly, jak cestovat po spletitých trasách, dobrat se k náročným cílům. Dokázali ho naučit, jak používat slepeckou hůl. Dokázali ho naučit nezávislosti.

„Propustili jsme ho po pěti letech,” řekl Babbio. „Podle tohoto…” -poklepal na složku - „… byl komplikovaný pacient.”

„V jakém směru?” zajímal se Meyer.

„Zahořklý, nespolupracoval. Spousta se jich totiž vrací v takovémto stavu.

Všichni odcházejí plni nadšení, a najednou jsou zpátky doma, stále ještě mladí, ale bez ruky nebo bez nohy, s polovinou obličeje, úplně ochrnutí anebo slepí -

jako například tenhle Sobolov - a před sebou mají naprosto jinou budoucnost.

Sobolov měl ukrutné bolesti. Museli jsme mu podávat velice silné medikamenty.”

„Stal se na nich závislý?” zeptal se Carella.

„No… kdo to může odhadnout? Dávali jsme mu spoustu morfia, řekněme to takto.”

„Když odsud odcházel, byl drogově závislý?” trval na své otázce Carella.

„V jeho záznamech není nic, co by naznačovalo, že byl při odchodu z léčebny závislý na morfiu,” odpověděl Babbio.

Zdálo se, že detektivy nepřesvědčil.

„Podívejte se,” řekl Babbio, „máme štěstí, že se nám podařilo propustit ho odsud jako fungujícího člena společnosti. Většina z nich se k normálnímu životu nevrátí nikdy.”

Carellu napadlo, kolik válek bude ještě zapotřebí.

SNAŽILI SE PŘEDSTAVIT SI, jak asi vypadalo nejbližší okolí Riverheadu před čtyřiceti lety. Stanice nadzemní dráhy vedoucí až na třídu Dover Plains byly určitě stejné. Zastávku na Cannon Hill Road a další - pojmenované podle nejrůznějších početných ulic - od sebe pokaždé dělila vzdálenost asi devíti bloků. Konečná stanice o sobě dávala vědět spoustou nezastavěných pozemků na okraji města, za nímž se už rozkládala první samostatná obec. Dnes se někdejší pusté parcely zaplnily nízkými obytnými domy a obchody, které signalizovaly, že město tu nezaměnitelně přechází v předměstí.

Pod kolejištěm nadzemní dráhy už neprojížděly tramvaje a doprava tu podstatně zhoustla. Třídu Dover Plains lemovaly teď vinné bary namísto někdejších italských obchůdků s potravinami nebo židovských lahůdkářství. Tam, kde dříve stávala cukrárna se zmrzlinou, sídlil nyní podnik rychlého občerstvení nabízející cuchi frito. Pizzeria a kuželna tu zřejmě stály už dlouho, ale teď v nich zaznívala převážně španělština.

Časy se změnily, stejně jako se změnilo místo, kde kdysi žila Alicia Hendricksová a její bratr Karl. Ale jako kolíky v rozích trojúhelníkového stanu se tu tyčil kostel Panny Marie milosrdné, Škola Rogera Mercera pro starší žáky a Střední škola Warrena G. Hardinga.

Alicia i její bratr navštěvovali obě dvě. Karl odešel z Hardingovy přímo do vězení. Alicia začala pracovat v restauraci Rocco’s. Detektivové nečekali, že tu ten podnik ještě najdou. Ale byl tam, usazený na rohu Laurelwoodské a Trentovy, zelené a bílé markýzy roztažené nad chodníkem, venku stolky, číšníci v dlouhých bílých zástěrách, spěchající ven a zase dovnitř. Nápis nad markýzami hlásal název podniku - ROCCCS.

„Ať se propadnu,” podivil se Parker.

Nynější majitel se jmenoval Geoffrey Lucantonio. V dobách, kdy tu před spoustou let pracovala Alicia, byl majitelem restaurace jeho otec Rocco, teď už zesnulý. Kďyž tu Alicia začala pracovat, bylo Geoffreymu sedmnáct. Pamatoval si ji dobře.

„Jasně. Šoustal jsem s ní,” vyklopil diskrétně. „Jako všichni ostatní,” dodal.

Pověst, kterou získala na Mercerově střední škole, zřejmě Alicii provázela i dál. Ve dvanácti letech byla solidně vyvinutá a už tehdy si vydobyla přezdívku „vysavač”, pramenící z jejího umění provozovat úžasný orální sex. Tyto praktiky se ujaly mezi pubertálními děvčaty, která se takto vyhýbala pohlavnímu styku i nechtěnému otěhotnění. Než došla do deváté třídy, sepnulo jí, že kuřba vlastně představuje určitou formu mužského vykořisťování, a přesedlala na takový sex, který přinášel uspokojení i jí. Netrvalo dlouho, a její naškrábané telefonní číslo začalo zdobit telefonní budky a pánské záchodky s dodatkem: „Chceš zažít divokou jízdu? Zavolej Alicii!”

„V pátek večer se v kostelní klubovně pořádaly taneční zábavy pro mladý,”

pokračoval Geoffrey. „Stahovali se tam kluci z celýho okolí a čekali ve frontě, až si s ní budou moct zatancovat. Jen se k ní přitisknout, víte? Kvůli těm kozám, víte?”

Parker si to klidně dokázal představit.

„A mně se dostala do rukou,” řekl Geoffrey a zvedl oči vzhůru. „Chci říct, mluvím tu o lišce, která vlítla do kurníku.”

Genero se později dovtípil.

Parker Geofrreymu trochu záviděl. Krásná patnáctka bez zábran, zaměstnaná v otcově restauraci? Jeho táta v životě neměl ani psí boudu!

Jak dlouho tu pracovala, věděl byste to?” zeptal se.

Jasně že to vím. Dva roky! Odešla v sedmnácti. Šla do nějaký školy pro manikérky, aby dostala licenci.” Geoffrey zaváhal. „Nejhezčí dva roky v životě,”

dodal a toužebně vzdychl.

Parker si málem povzdechl s ním.

TEHDY V PÁTEK ODPOLEDNE seděli u stolu v předzahrádce podniku jménem U Rimbauda, v městečku nad řekou v severní části státu, z pohárku ujídali zmrzlinu s ovocem a oříšky a upíjeli husté černé espresso, když vtom mu Reg řekla: „Chazi, odteď si nebudu nic účtovat.”

Zadíval se na ni přes stůl.

A najednou se mu oči zalily slzami.

Tolik ji to udivilo, že se málem sama rozplakala.

„Chazi?” řekla. „Chazi?” zopakovala, natáhla k němu paži a chytila ho za ruku.

„Co je, drahoušku? Prosím tě, co se stalo?”

Zavrtěl hlavou.

Po tvářích se mu koulely slzy.

Vytáhl kapesník a přitiskl ho k očím.

„Proč jsem tě nepotkal dřív,” vzdychl.

„O trochu dřív, a byl by z tebe pedofil,” usmála se na něj přes stůl a dál mu tiskla ruku.

Uslzenou tvář mu rozsvítil úsměv.

„Děláš to proto, že nám to moc nefunguje?” zeptal se jí.

„Co tím chceš říct?” zeptala se. „Vždyť to funguje.”

„Myslím tím… sex.”

„Ale, to bude v pořádku,” prohodila nenucené. „S tím se netrap. Jen potřebujeme trochu praxe.”

Přikývl, ale neodpověděl.

„Vždyť jsme se teprve seznámili,” přesvědčovala ho. „Nesmíme to vzdávat, nic víc. Učit se jeden od druhýho. Máme spoustu času.”

Nepromluvil.

„Sex nic neznamená. Jsem připravená čekat celou věčnost, dokud to nezačne fungovat,” ujišťovala ho. „Chceš vědět proč? Protože jsi úplně jinej než všichni, který jsem poznala. Některý mužský si totiž začnou uprostřed noci stěžovat na svoje manželky. Vím, že ty žádnou manželku nemáš. Jen se ti to snažím vysvětlit. Oni o tom mluví, protože najednou cítí výčitky svědomí, že jsou v posteli s děvkou. Tak to svádějí na svou ženu. Manželka dělá tohle, manželka nedělá támhleto, všechno je to jenom její vina.

Jiný mužský zase tvrdí, jak jsou chytrý nebo jaký jsou to chlapáci. Uprostřed noci. Protože si za to platí, ale chtějí ti namluvit, že si za to platit nemusí, když se jim nechce, že jsou naprosto výjimečný, a chtějí, aby to holka uznala.

Některý, když jim nepřikyvuješ, jak jsou úžasný, tě začnou mlátit. Tak tihle úžasný chlapi jsou schopný vyrazit holce zuby, zlomit jí ruku anebo na ni zčistajasna vytáhnout pistoli nebo nůž. Právě tihle chlapi tě přinutí, že se snažíš zatraceně rychle vypadnout. Vylítneš jen v kalhotkách, s holým zadkem, jen abys byl odtud, než ti vážně začne jít o život. Vážíš padesát kilo a ta gorila, co je s tebou v posteli, má sto dvacet a poradila by si i s bandou mari-

ňáků, kdyby ti chtěli přijít na pomoc,” řekla.

„Nikdy jsem nebyla v posteli s někým takovým, jako jsi ty, Chazi,” pokračovala a natáhla přes stůl i druhou paži, takže ho už držela za obě ruce. Nikdy. Nikdy se nepředvádíš, nikdy se nechvástáš, nikdy mi neříkáš, že máš IQ sto čtyřicet, a nechlubíš se objemem bicepsů. Jsi tak… plnej života, Chazi. Prostě tak…

laskavěj… a… něžnej… a…

Pořád se ke mně chováš jako k dámě, Chazi. Pořád. No… protože jsem děvka, že jo? Já vím. Přece se říká: ,K dámě se chovej jako ke kurvě, a ke kurvě jako k dámě’, ne?”

„Ty nejsi kurva, Reggie.”

Ještě párkrát mi to zopakuj, a já tomu začnu věřit.”

„Věř tomu.”

„Chazi,” řekla a znovu se na něj zadívala přes stůl. „Věříš mi?”

„Naprosto.”

„Tak mi řekni, co se to přihodilo včera v noci.”

„Nevím, o čem mluvíš. Kdy v noci?”

„Kam jsi odešel, například? Cos tam dělal?”

„Měl jsem něco na práci, musel jsem to vyřídit. Už jsem ti to říkal.”

„Tak pozdě? Vrátil ses do hotelu až…”

„Ano, Reggie. Pozdě v noci.”

„Prosím tě, nezlob se. Jen se snažím…”

„Nezlobím se.”

„Byla to vážně jenom noční můra, Chazi?”

„Ano.”

„Protože podle toho, jak ses klepal…”

„Byl to jen zlej sen, Reg.”

„… to vypadalo, jako bys měl bolesti.”

„Byl to bolestnej sen.”

„V koupelně máš spoustu léků proti bolesti, Chazi.”

U stolu zavládlo ticho.

„Chazi? Na co jsou ty léky?”

„Občas mě bolívá hlava. Nezapomeň na ten Vietnam.”

„Bolest břicha?”

„Nech to plavat, Reg.”

„Nezlob se, prosím tě, jen to ne.”

„Nezlobím se.”

„Kam jdeš dneska večer Chazi? O co se musíš postarat dneska večer Kvůli čemu tady někde nemůžeme přenocovat?”

„Stará záležitost.”

„Sliboval jsi mi, že tímhle to skončí…”

„Skončí.”

„Skončí co, Chazi?”

„Celá tahle stará záležitost.”

Jaká stará záležitost, Chazi? Jestli tedy nejsem kurva, tak mi věř, ano? Dovol mi, abych ti pomohla, ať už…”

„Nic mi není, Reggie. Nemůžeš mi nijak pomoct, věř mi.” Stiskl jí ruce. „Věř mi.”

Zadívala se mu do očí.

„Věř mi,” opakoval.

Přála si, aby to dokázala.

Přála si, aby se zbavila pocitu, že se velice brzy stane něco příšerného.

„CHRISTINE I JÁ JSME PRÁVĚ DOKONČILY FAKULTU,” řekla jim Susan Hardiganová. „Obě jsme byly velice mladé, nesmírně namyšlené a bohužel nijak zvlášť přitažlivé.”

Seděla v invalidním křesle a dopadaly na ni slábnoucí paprsky odpoledního slunce; na ženu bezmála sedmdesátiletou, které také ubývalo sil, jak si pomysleli, křehkou, oblečenou do nemocničního županu a modrých vlněných ponožek, s šedými vlasy staženými do úhledného drdůlku. Napadlo je, že asi nikdy nebyla krásná, ale ani léta se k ní nezachovala příliš laskavě. Její roztěkané myšlenky zpracovával roztřesený hlas a působila scvrkle a vysušeně, jako by se krčila strachem ze smrti.

Její jméno objevili v hromádce dopisů v psacím stole Christine Langstonové, z nichž poslední byl poslán 24. dubna, tedy asi před devíti týdny. Sáhli po telefonu, zeptali se, jestli ji mohou přijít navštívit, a vedoucí domova pro seniory ve Fairview jim sdělil, že by měli svou návštěvu omezit na co možná nejkratší dobu. Cesta do Sands Špit jim trvala něco přes dvě hodiny. Teď, v sedm hodin večer, seděli na lavičce v širokém arkýřovém okně a rychle se na ně snášel soumrak.

„A vy se spolu přátelíte celá ta léta?” zeptal se Kling. Z hlasu mu zaznívalo překvapení. Byl ještě natolik mladý, aby věřil, že přátelstvím je vždycky poznamenáno jen určité životní období: dětství, střední škola, vysoká škola, dospělost. Nedokázal si představit, že by přátelství mohlo někomu vydržet až do stáří, a možná dokonce až do smrti. Ale tady seděla Susan Hardiganová, která znala Christine Langstonovou ještě v dobách, kdy obě učily na Střední škole Warrena G. Hardinga v Riverheadu.

„Ano, celá ta léta,” přikývla. „Moc často se nenavštěvujeme, zvlášť potom, co mě začaly zlobit nohy. Ale pravidelně si píšeme a telefonujeme si, ano. Stále jsme velice dobré přítelkyně.”

Oba detektivy téměř současně napadlo, že stará paní nemá o smrti Christine Langstonové tušení. Brown zaletěl pohledem ke Klingovi a zjistil, že on zase obrací oči k němu. Kdo by jí to měl říct? Oba v tom okamžiku zalitovali, že sem dnes vůbec vážili takovou cestu.

„Slečno Hardiganová,” začal Brown, „něco byste měla vědět.”

Jeho hlas, jeho oči jí tu zprávy předaly dřív, než to stačil vyslovit.

„Stalo se jí něco?” zeptala se Susan náhle. „Proto jste tady, že?”

„Madam,” dodal si odvahu Brown. „Byla zavražděna.”

„Zdálo se mi o tom,” řekla. „Onehdy v noci. Zdálo se mi, že ji někdo pobodal.”

Brown jí vylíčil, co se ve skutečnosti stalo. Pověděl jí, že hovořil s jejími kolegy, se studenty, které učila, a snažil se najít klíč k celému případu. Susan ho pozorně poslouchala. Neměl ponětí, jak by se měl zeptat na vztah Christine Langstonové k… sexu. Před ním tu seděla v kolečkovém křesle stará dáma, neprovdaná žena, která mu připomínala jeho tetu Hattie ze Severní Karolíny, byť v bílém provedení. Jak se jí zeptat, jestli ví, že její blízká přítelkyně jednou podala nepodložené trestní oznámení, ještě když jsme oba byli mladí, Maggie?

„Věděla jste o nějakém incidentu, kvůli kterému volala na policii?” ujal se horkého bramboru Kling.

„Co to bylo za incident?” zeptala se Susan.

„Pikantní služby, které souvisely s řidičem taxíku.”

Tak pikantní, pomyslel si Brown. Proč ne?

„Taxikář na ní vyžadoval pikantní služby?”

„Ne,” odpověděl Kling a odkašlal si. „Slečna Langstonová požadovala pikantní služby po něm.”

„Nesmysl,” vybuchla Susan. Jaké služby?”

Kling si znovu odkašlal.

„Sexuální služby,” odpověděl.

Brown by byl nejradši umřel.

„Mluvíte o tom podfuku, který kdysi sehrála? Máte na mysli ten?”

„O jaký podfuk šlo, madam?”

Ještě v Hardingově střední? Ten mladík, který potřeboval výborné hodnocení?”

„Povězte nám o tom,” vyzval ji Brown.

„Ale nešlo o taxikáře. Byl to student.”

Susan si poposedla v kolečkovém křesle, skoro nedočkavě si promnula ruce, jako by si to chtěla patřičně vychutnat, naklonila se dopředu, vrhla na ně spiklenecký pohled, tajuplně ztišila hlas a začala vyprávět: „Ten mládenec zoufale potřeboval výbornou z předmětu, který Christine učila. Základy kompozice nebo něco podobného. Bylo to na střední škole a ten chlapec měl před závěrečnými zkouškami; bylo mu osmnáct. Potřeboval výbornou, aby si zvýšil celkový průměr známek z hodnocení dobrý na chvalitebný. Podal si přihlášku na univerzitu, na nějakou zapadlou maličkou školu ve Vermontu, a podmínkou přijetí bylo, že celkový průměr známek nesmí být horší než chvalitebný.”

Susan se šibalsky zasmála. Brown si všiml, že má zkažené zuby. Najednou mu už tetičku Hattie vůbec nepřipomínala.

„No… tohle opravdu stojí za to, to vám povím. Christine tomu mládenci z legrace řekla…” Vtom na detektivy zamrkala. „Nevím, jestli jste dost staří, abyste to mohli poslouchat.”

„Vyzkoušejte si nás,” odpověděl Brown.

„Řekla mu, že když se s ní vyspí, tak mu tu výbornou dá. Z legrace,přirozeně.”

„Přirozeně,” opakoval Brown.

„Ale on ji vzal za slovo!”

„Kdo ne?” poznamenal Brown.

Jen si to představte! Ona si z kluka udělá legraci, a on si myslí, že mu skutečně dělá návrhy”

„Takže mu vysvětlila, že si z něj jen vystřelila, mám pravdu?”

„Vlastně ne,” zasmála se Susan, až se zakuckala. Jemu bylo osmnáct, jí třiadvacet, takže se to stalo. Na tom nebylo nic špatného.”

„Vůbec nic,” řekl Kling. Jak se ten mládenec jmenoval, nevzpomněla byste si?”

„To mi nikdy neřekla. Vyprávěla mi to jednou při společné večeři.”

„Říkala jste, že se s ním vyspala,” ozval se Brown.

„Není to rozkošné?” zajásala Susan a skutečně zatleskala. Naklonila se ještě blíž. Promluvila ještě tišeji. „Ale to ještě není konec,” zašeptala spiklenecky.

Ani jeden se neodvažoval zeptat, jak to skončilo.

„Stejně mu dala dobrou!” prohlásila Susan škodolibě.

Detektivové se chvíli nezmohli ani na slovo.

„Na tu vysokou školu ve Vermontu ho přijali?” odhodlal se nakonec Brown.

„Ne! Odvedli ho do armády!”

Brown přikývl.

„Není to vrchol ironie?”

„VÍŠ,” OZVAL SE BROWN V autě během zpáteční cesty do města. „Existujou lidi, co jsou hnusný zamlada, a zůstanou hnusný i ve stáří. Vůbec se nezmění. Hnus je hnus.”

Uvízli v nepochopitelně hustém dopravním mumraji, i když bylo dávno po dopravní špičce. Okénka ve voze nechávali otevřená. Připadalo jim, jako by se všude kolem nich ozývalo neustálé bzučení.

Ještě něco ti povím,” pokračoval. „Když někde vidíš obrázek starý podlý ženský, pak můžeš vsadit deset ku jedny, že dřív to byla podlá mladá holka. A zřejmě i podlej malej spratek. Nic se nemění. Podlost je podlost. Susan Hardiganová se v tý odporný historce přímo vyžívala. Musely být tehdy pořádný svině, ona a ta její dobrá přítelkyně Christine. Obě ošklivý, obě podlý.”

Jo,” přitakal Kling.

Chvíli pokračovali beze slova a hloubali nad netušenými záhadami života.

„Máš čas na panáka?” zeptal se Kling. „Caroline čeká,” odpověděl Brown.

KDYŽ CARELLA DORAZIL tehdy večer domů, vysvětloval, že se opozdil kvůli další vraždě a že se i v tomhle případě musel vláčet přes celé město.

„Tentokrát v osmaosmdesátce, starej kněz, stejnej glock,” vysvětloval Teddy.

„Naštěstí pro nás to má na triku Ollie Weeks.”

Kolik je jich celkem?

„Čtyři.”

Je to cvok, co střílí lidi nazdařbůh?

Dělalo jí potíže ukázat slovo „cvok”.

Carella jí zprvu nerozuměl.

„Aha, cvok,” zajásal, když to opakovala už potřetí.

„Možná.”

Ale nemyslel si to.

NEJDŘÍV KLINGA NAPADLO: Je to šlapka.

Když se vedle něj svezla na židli, řekl si: Je to šlapka. Nebo v tom byl nějaký rasový podtext? Nebo se snad napil víc, než je zdrávo? Anebo se mu jen hrozně stýská po Sharyn? Když je člověk zamilovaný, celý svět je černý. To jsou Sharynina slova. To děvče se na něj usmálo. Dokonale černé děvče, dokonale bílý úsměv. Krátká sukně, jedna noha přehozená přes druhou. Hladké černé nohy, lesklé, bez punčoch. Málem jí položil ruku na koleno. Podvědomá reakce. Žil už s Sharyn hodně dlouho. Jednou ochutnáš černošku, a není cesta nazpátek. Také Sharynina slova.

„Špinavý martini,” zavolala dívka na barmana.

„Co to je?” podivil se Kling. „Špinavý martini?”

Dívka se k němu natočila. „On neví, co je špinavý martini, Louisi.”

„Pověz mu, o co jde, Sadie,” poradil jí barman.

„Sadie Harrisová,” představila se dívka a podala Klingovi ruku. Kling ji stiskl.

„Bert Kling,” řekl.

„Ráda tě poznávám, Berte. Já dělám špinavý martini takhle,” řekla a znovu se otočila k barmanovi. „Oprav mě, jestli to popletu, Louisi.”

„Vždyť jsi mě to sama naučila,” zakřenil se Louis.

„Vezmeš dva díly ginu,” začala Sadie, „a dodáš k tomu tři čajový lžičky olivový šťávy. Zádnej vermut. Jen olivovou šťávu. Pak to buď hodíš do šejkru, nebo jen zamícháš…”

„Mám radši jenom zamíchaný,” ozval se Louis, který už na zmíněném drinku pracoval.

„… s ledem,” pokračovala Sadie. „Naleješ to do vysoký sklenice a přidáš olivu. Já mám ráda olivy jalapeňo, jak Louis dobře ví. Díky, Louisi,” otočila se k barmanovi a přijala od něj orosenou sklenku. „Chceš trochu ochutnat, Berte?”

zeptala se ho. „Aspoň luček?”

„Proč ne?” odpověděl.

Natáhla ruku se sklenicí až k němu a podržela mu ji u úst.

„Dobrý,” řekl.

„Báječný,” přitakala a donesla drink k vlastním rtům. Plným rtům, nalíčeným rudou rtěnkou. Černé vlasy upravené do několika řad připlétaných copánků.

Pohupující se náušnice. Překřížené nohy, vysoko vyhrnutá sukně odhalující stehna, na jedné noze se jí pohupuje zpola vyzutý páskový střevíček. Hedvábná halenka s hlubokým výstřihem, tři horní knoflíčky rozepnuté. Žádná podprsenka.

Záhyby na hedvábí. Jedna bradavka málem venku. Ne úplně.

„Tak copak děláš, Berte?” zeptala se ho.

„Jsem polda,” odpověděl.

„Ach, proboha.”

„A co ty?”

„By byla švanda, kdybych byla šlapka, co?” zasmála se a mrkla na Louise.

„Tak co děláš?” vyptával se Kling.

„Knihovnici.”

„To se vsadím.”

Jo, a já se vsadím, že jsi polda.”

„Vyhrála bys.”

„Odkud? Z protidrogovýho?”

„Ne.”

„Pochůzkář?”

„Ne.”

„Z mravnostního?”

„Ne.”

„Protože kdybys byl z mravnostního a já šlapka, musela bych bejt moc opatrná, víš, co tím myslím?”

„Asi bys měla, ano.”

„To je dobře, že jsem knihovnice.”

„Hmm, hmm.”

„A ty jsi jen obyčejnej starej polda.”

Jenom obyčejnej detektiv třetí třídy.”

Jakej revír?”

„Osmdesátej sedmej.”

„Myslíš, že je to vážně polda, Louisi?”

„Když to ten člověk říká, nemám důvod mu nevěřit.”

„Ukaž mi placku,” zaškemrala Sadie.

Kling sáhl pro náprsní tašku a otevřel ji tak, aby byl vidět odznak připevněný ke kůži.

Jejda,” podivila se Sadie.

„Říkal jsem ti to,” řekl Kling, sklapnul náprsní tašku a zase si ji zasunul do kapsy.

„Chceš vidět mou průkazku z knihovny?” zeptala se Sadie.

„Ne, věřím ti.”

Jak vidíš šance bílýho blonďatýho poldy, kterej se seznámí s nádhernou černou knihovnicí v baru na konci světa?”

„Řekl bych, že jsou dost chabý.”

„Takže souhlasíš, jo?”

Kling na ni vrhl nechápavý pohled.

„Že jsem nádherná?” usmála se Sadie.

„Napadlo mě to, jo.”

„Takže když nejsem šlapka, proč tady sedím a producíruju se tu před tebou?

Která knihovnice by se chovala jako nestydatej fracek?”

„Tak nestydatej fracek, jo?” usmál se Kling.

„Nestydatej fracek, přesně tak. Aby pohupovala nohou a vyvalovala prsa na barovej pult. Bože milosrdnej, tátu by z toho trefil šlak.”

„To určitě.”

„Dej mi ještě kapku, Louisi.”

Nalil jí další drink.

Sadie pozvedla orosenou sklenku.

„Nechtěl bys ještě trošinku ochutnat, Berte?” zeptala se ho. „Mám za to, že nejsi ve službě, že se jen kocháš pátečním večerem, sedíš tady, popíjíš a tak.

Ještě malinkej doušek? Ještě si trochu osladit život?”

Znovu mu zvedla sklenku k ústům a nahnula ji.

Upil z ní.

„Báječný, co?” řekla a zvedla jedno obočí jako nějaká filmová hvězda. „Ale abysme to nezamluvili, Berte, kdybych byla šlapka, musela bych ti říct, kolik si počítám a tak, víš, co myslím? A dokonce i potom, abys mě mohl sbalit, musela bych bejt nahá a opravdu převzít ty peníze, kolik si to vlastně ty holky počítají? Stovka vykouření, dvě stovky misionář, pět za celou noc nebo jak se to na tomhle světě počítá. A pak zase - nejsi ve službě, Berte, že mám pravdu?

Takže se ptám: Je polda mimo službu vlastně polda? A jak by se ti libilo pomilovat se s nádhernou černou knihovnicí?”

Kling se na ni zadíval.

Louis diskrétně postával o kus dál za barovým pultem.

„Neochutnáš trochu, Berte?” usmála se na něj Sadie.

„Myslím…”

Vzala ho za ruku a položila si ji na stehno.

Pohupovala nohou.

Zvedla obočí.

Vtom vstal a vykročil k telefonnímu automatu.

SHARYN ZVEDLA SLUCHÁTKO na třetí zazvonění. „Nezavěšuj,” řekl. „Prosím.”

„Byla jsem ve sprše,” odpověděla. „Jsem úplně mokrá.” „Vezmi si ručník. Zavolám za okamžik.” „Už ho mám.“I

„Sharyn, miluju tě k smrti.”

Ticho.

„Sharyn, můžu přijít? Prosím.”

„Ne,” odpověděla a zavěsila.

SADIE STALE JEŠTĚ SEDĚLA U BARU. Když se k ní zase vrátil, ignorovala ho. Potom se dlouze napila martini; sklenku vyprázdnila, elegantně ji postavila na barový pult a otočila se k němu tak, že se dotkli koleny.

„Maminka ti to dovolí?” zeptala se.

TA STARA PANI VĚNČILA PSA skoro v půl dvanácté, což není radno zejména v téhle části města, ale chodila s ním touhle dobou ven vždycky; všichni sousedé - černí i bílí - ji znali a zatím nikdy sejí nic zlého nestalo. Když za sebou uslyšela hlas, zarazila se, ale nevyděsila.

„Helen?”

Otočila se.

Pes ani nezavrčel, jen zíral spolu s ní do tmy.

„Znám vás?” zeptala se.

„Měla bys,” odpověděl. „To jsem já, Carlie,” dodal a střelil ji dvakrát do obličeje.

A když se pes otočil a vyrazil k úprku, střelil i po něm.

7.

ZPRVU SI POMYSLEL, že to děvče, které s ním leží v posteli, je Sharyn. Jakmile otevřel oči, ze všeho nejdřív zaregistroval, že je černá. Potom si uvědomil, že jinak voní, je jinak učesaná a také obličej má jiný; tahle dívka Sharyn Cookeová nebyla. Ježíši Kriste, pomyslel si a okamžitě ho zaplavily výčitky svědomí.

Skoro se na ni styděl podívat.

Ale přesto z ní nespouštěl oči.

Černé vlasy upravené do tenkých připletených copánků. Plné rty, teď už bez rtěnky. Ponořená do hlubokého spánku a zlehka oddychující vypadala jako zářící anděl. Náušnice na nočním stolku vedle ní. Oblečení pohozené na židli na druhé straně pokoje. Budík na jeho straně postele ukazoval čtvrt na sedm ráno. Ve tři čtvrtě na osm musím být ve služebně.

Je to šlapka?

Včera večer v baru… nebyla řeč o penězích?

Nedokázal si vzpomenout, co to bylo za bar.

Stále z ní nespouštěl oči.

Byla skutečně nádherná.

Nemůže to být šlapka, nebo ano?

Jmenuje se…

Sally?

Sophie?

Ať už se jmenovala jakkoliv nebo pracovala kdekoliv, tady v jeho posteli by ráno ležet neměla. Ležel někdo dneska ráno v posteli u Sharyn?

Najednou ho zaplavil pocit, jako by se ocitl v jednom ohni; rychle vstal a doslova se rozběhl přes pokoj do koupelny. Podíval se na sebe do zrcadla.

Třeba jsi s ní nic neměl, jen jste spali vedle sebe.

Člověče, věř, a víra tvá tě uzdraví!

Nespouštěl ze svého obrazu v zrcadle oči. Potom skočil pod sprchu, pustil na sebe horkou vodu a neustále si v duchu opakoval: Co jsem to provedl, co jsem to provedl, co jsem to provedl?

KDYŽ SE VRÁTIL DO MÍSTNOSTI S ručníkem omotaným kolem beder, seděla na posteli.

„Ahoj,” pozdravila ho a okamžité vstala. „Musím se vylůlat,” špitla, proběhla kolem něho do koupelny - dlouhé lesklé nohy, malý pevný zadeček, roztomilá malá ňadra - a zavřela za sebou dveře. Zevnitř slyšel, jak crčí čúrek do mísy. Nestál o tyhle intimnosti. Tyhle intimnosti byly určené jen pro Sharyn. Ale Sharyn tu nebyla, bylo tu tohle děvče, jak se vůbec jmenuje.

Natáhl na sebe boxerky a kalhoty, navlékl si košili. Má jí nabídnout kávu? Co je vlastně zač? Zaplatil jí za včerejší večer? Doufal, že ne, doufal, že to není šlapka. Přistoupil k prádelníku a sebral z něj náprsní tašku; chtěl si zkontrolovat bankovky, podívat se, jestli mu náhodou stovka nebo něco podobného nechybí.

Dveře koupelny se otevřely.

Stála tam nahá, s rukama v bok.

„Chybí něco?” zeptala se.

S úsměvem na tváři.

„Ještě pořád tomu věříš, viď?”

Neodpověděl.

„Tomu, jak jsem si z tebe včera večer střílela. V baru.”

Stále jí neodpovídal.

Ještě pořád si myslíš, že jsem šlapka, že jo? Hochu, hochu,” řekla. „Jen mi řekni, jak moc jsi byl opilý, Berte?”

„Pořádně. Je mi to líto. Promiň, jestli…”

„Pamatuješ si, jak se jmenuju?”

„Mrzí mě to, nepamatuju.”

„Sadie,” řekla.

Přikývl.

„Knihovnice,” dodala.

Znovu přikývl.

Jsem vážně knihovnice. Včerejší večer tě nestál ani cent. Tak do toho, jen si ty peníze přepočítej.”

„Dobrá,” řekl a položil náprsní tašku nazpátek na prádelník.

„Mimochodem, kolik si toho ze včerejška pamatuješ?”

Bezmocně rozhodil rukama.

„No, mně se to líbilo,” řekla. „Máš nějakej župan, kterej bych si mohla vzít na sebe? Nebo mě míníš vyhodit bez snídaně?”

Přistoupil ke skříni, stáhl z ramínka župan, donesl jí ho a pomohl jí do něj.

Jeho výčitky svědomí se postupně začaly přetavovat v cosi jiného. Začínal si vůči ní připadat jako mizera. Jestli je skutečně knihovnice, tak…

„Tak kde pracuješ?” zeptal se. „V který knihovně?”

„Pořád mi nevěříš, co?” řekla, nenucené odkráčela ke skříňkám nad dřezem, jednu z nich otevřela a našla mletou kávu v plechové krabici. „V knihovně na Chapel Road na kraji města, kousek od divadla Orpheum. Mimochodem, musím tam přijít včas. A ještě se musím skočit domů převlíct do pracovního.”

Já dělám od tři čtvrtě na osm.”

„Takže ještě máme čas,” řekla a zvedla obočí.

„Na snídani,” dodala.

TENTOKRÁT UVAŽOVAL naprosto střízlivě.Tentokrát byl naprosto při smyslech.

Když nechala spadnout župan na zem, rozevřel doširoka náruč, pevněji přivinul k sobě, a když k němu zvedla oči, náruživě ji políbil na rty. Pak si ji vyzdvihl do náručí a odnesl do postele.

„POŘÁD SI MYSLÍŠ, že jsem šlapka, viď?” zeptala se ho potom. Ležela vedle něj a on ji objímal oběma rukama. Ona mu položila ruku na prsa. Dlouhé štíhlé prsty.

Nehty natřené jasně červeným lakem.

„Ne,” odpověděl. „Nemyslím, že jsi šlapka.”

„Tak proč jsem se v tom baru chovala jako flundra?”

„Proč?” zeptal se jí.

„Protože to, co jsem viděla, se mi líbilo,” odpověděla. „A knihovnice si ven moc často nevyrážejí.”

„Zdálo se, že toho barmana znáš dost dobře.”

„Louise. Ano, znám ho. Bydlím blízko baru, hned za rohem.”

„Hraješ si takhle často? Předstíráš, že jsi šlapka?”

„Záleží na tom, co právě čtu. Občas předstírám, že jsem bohatý židovský děvče z předměstí.”

Jsi opravdu knihovnice?”

„Kolikrát ti to mám ještě opakovat, člověče? Chceš, abych ti vysvětlila Deweyho systém třídění bibliografických údajů?”

„To je nějaká další role?”

„Ten Dewey…?”

„Ne, to malý jižanský černý děvče.”

„Umím mluvit jako běloška, černoška, můžeš si vybrat,” řekla a najednou dodala jako židovka: „Rebeleben, milý pane.” Pak z nějakého neznámého důvodu zvedla ruku a dotkla se jeho úst. Chvilku se ani nepohnula, ale pak mu začala kroužit prsty kolem rtů. „Máš krásný ústa,” řekla. „Myslím, že jsem se do tebe zamilovala,” dodala. „Pchá. Tenhle výraz jsem vyčetla z britskejch špionážních románů. Ach, pchá. Člověk jménem Sykes to pořád říká svýmu asistentovi. ,Ach, pchá, Shawe.’ Tak se ten jeho asistent jmenoval. Shaw. Zeptej se Louise. Je to dva měsíce, co jsem k němu napochodovala, mluvila britskou angličtinou a předstírala, že jsem tajná agentka. Ale myslím, že jsem se do tebe vážně zamilovala,” prohlásila, posadila se, naklonila se nad něj a políbila ho na ústa. Pak rty odtáhla a podívala se mu zpříma do tváře. Jak se jmenuju?” zeptala se ho.

„Sadie,” odpověděl.

„Mám diplom z Radmoreský univerzity,” pokračovala. Je mi třicet. Kolik je tobě?”

„Třicet tři.”

„Takže teď je to skoro v čajku, co?” prohodila.

„Tohle bylo černošsky?”

„To je bílá krasomluva,” odpověděla. Jsem tvoje první černý děvče?”

„Ne,” přiznal.

„Ty jsi můj první běloch.”

„Byl jsem dobrej?”

„Ach, milej chlapečku!” vzdychla a znovu ho políbila na rty.

Oba zajeli očima k budíku vedle postele.

„Nemůžu se tě nabažit,” řekla.

„Sadie…”

„Neříkej mi, že jsi ženatej nebo zasnoubnej nebo že máš políčeno na nějakou jinou,” pokračovala. „Protože teď se se mnou okamžitě pomiluješ a pak si spolu promluvíme o budoucnosti, docvaklo ti, vo čom mluvim, ty bílej kluku?”

„Sadie…”

„Teď kušuj.”

Kušoval.

ZAČÍNÁ NÁM to přerůstat přes hlavu,” konstatoval Byrnes.

„Říkal jsem ti to. Vodpadkovej koš policejního oddělení,” přihřál si svou polívčičku Parker.

„Kde se stala tahle?” zeptal se Hawes.

„V třicátým osmým. V Majestě. Stará paní se psem.”

Jak stará?” zeptal se Carella.

„Sedmdesát tři.”

„Vybírá si čím dál starší,” poznamenal Meyer.

„Snadnější cíle.”

„Ten samej glock?” zajímal se Brown.

„Totožnej. Pro všechny případy střelil i na psa.”

„Taky ho zabil?”

Ji. Byla to ona.”

„Myslím toho psa.”

„Vždyť jo. Byla to fenka.”

„Kde jsi to sebral?”

„V hlášení z osmatřicítky. Poslali nám ho sem, jakmile to potvrdili na balistice.”

Jasně,” přisadil si Parker.

„Co to bylo za psa?” zeptal se Genero.

„Toho psa jsme už vyřešili, Richarde.”

„Zajímá mě to.”

„Zlatej retrívr,” odpověděl mu Byrnes.

„To je krásnej pes, zlatej retrívr.”

„Některý lidi jsou na to strašně háklivý, když někdo zabije psa,” ozval se Hawes. Seděl u okna, na rudé vlasy mu dopadaly sluneční paprsky a vypadal, jako by měl hlavu v jednom ohni. „Koček můžeš zabít, kolik chceš, a jim to nevadí.

Ale zabít psa? Okamžitě napochodujou před radnici.”

„Retrívři?” zeptal se Genero. „Nebo všichni psi?”

Jde o to, že je toho na nás moc,” znovu se ujal slova Byrnes. „Už pět vražd…”

„Plus ten pes, nezapomeň,” přerušil ho Genero.

„Na psa se vyser,” okřikl ho Parker.

„Eileen, Hale? Na čem teď děláte?”

„Na těch ozbrojenejch přepadeních obchodů s lihovinama v Culverový.”

„Můžete si vzít na starost tu paní se psem?”

„Nevím jak,” nejevil chuť Willis. „Na střídačku hlídáme čtyři krámy.”

„Tu paní se psem si vezmeme na starost já s Andym,” nabídl se Genero.

„Vždyť už máme tu obchodní zástupkyni s kosmetikou.”

„Mám rád psy,” dodal na vysvětlenou Genero.

Jak jste daleko s tou profesorkou?” zajímal se Byrnes.

Brown pokrčil rameny.

„Zatím jsme se nikam nedostali,” odpověděl.

„Mimochodem, kde je Kling?” zeptal se Byrnes. „Cottone? Chceš na to vletět sám?”

Jasně,” přitakal. „Kdo to má na starosti na osmatřicítce?” „Nějakej Andreson.

Máme tu od něj všechny papíry.” „Brnknu mu.” „Zeptej se ho, jak se ten pes jmenoval,” ozval se Genero.

PODLE SOUSEDŮ HELEN PVEILLYOVÉ se pes jmenoval Pavarotti. Fenka. Přesně tak.

Helen žila v době vraždy podle všeho sama, ale předtím byla dvakrát vdaná. To se dozvěděli z několika zdrojů v jejím domě, především však od její nejbližší přítelkyně, ženy, která bydlela naproti v ulici South Waverly, v čísle 324.

Tehdy v sobotu odpoledne se k ní Hawes dostal až krátce před třetí.

Jmenovala se Paula Wellingtonová a bylo jí něco málo přes padesát, jak odhadoval, tedy asi o dvacet let méně než té paní se psem. Pohledná žena s hřívou hustých šedých vlasů, které jí volně splývaly podél tváří. Modré oči.

Pověděla Hawesovi, že ještě před necelými třemi měsíci vážila přes devadesát kilo. Teď vypadala štíhle a v dobré kondici.

„S Helen jsme často vyrážely na procházky,” vysvětlila detektivům. „Už dlouho jsme přítelkyně.”

Jak dlouho?” zeptal se Hawes.

„Přistěhovala se sem, je to určitě tak tři roky. Byla to příjemná paní.”

„Nevíte náhodou, kde žila předtím?”

„Říkala, že v Calnťs Pointu. Krátce předtím, než se sem nastěhovala, ovdověla.”

„Ano?” podivil se Hawes.

„Ano. Její manžel přišel o život při nějaké pouliční přestřelce.”

„Ano?” znovu řekl Hawes.

„Nějaký gang. Šel tehdy z práce, scházel od vlakové zastávky na ulici, když vtom se najednou objevili ti výrostci v autě a stříleli po někom z jiného gangu.

Martin byl naneštěstí v nesprávný čas na nesprávném místě.”

„Nevzpomněla byste si na jeho příjmení?”

„Měl to na svědomí ten gang,” řekla Paula.

„Stejně bych si to rád prověřil.”

„Martin Reilly. Prostě Reilly. Pochopte, byl to její manžel.”

„Samozřejmě,” přikývl Hawes, ale stejně si jméno poznamenal.

„Měli šťastné manželství. Ne jako to první.”

„Nevzpomněla byste si, jak je to dlouho?”

„Určitě padesát let. To její první manželství. Dvě děti. Nakonec po dvanácti letech trápení odešla.”

„Odešla?”

„Sbohem, ráda jsem tě poznala.”

„Rozvedli se vůbec?”

„Ach, určitě. Vždyť se znovu vdala, že ano?”

„Správně. Nevíte náhodou, jak se jmenoval její první manžel?”

„Ne, je mi líto. Luke, ale nevím jak dál.”

„Setkala jste se s ním někdy?”

*

„Ne.”

„Mohl se třeba pokusit nějak ji kontaktovat, co myslíte?”

„Myslím, že ne. Určitě by se mi s tím svěřila. Byla myslím ráda, že má od toho mizery pokoj.”

„A děti? Nevíte náhodou, jak se jmenují?”

„Ne, je mi líto.”

„Byli to chlapci nebo děvčata?”

„Promiňte, ale nevím.”

„Takže vám děkuji, paní Wellingtonová, cením si toho, že jste si pro mě našla chvilku.”

„Nedal byste si třeba šálek čaje?” zeptala se. Je na něj ten nejvhodnější čas.”

Hawes na okamžik zaváhal.

Pak řekl: „Musím se vrátit. Třeba někdy jindy.”

Paula přikývla.

TLUSTÝ OLLIE WEEKS nesnášel náboženství a faráře zejména, ale doufal, že mu kvůli tomu nebude nikdo posílat žádné protestní dopisy, protože na ně stejně nebude odpovídat. Nemohl říct, že by mu konkrétně otec Joseph Santoro nějak neseděl, kromě toho, že mu bylo hodně přes sedmdesát a Ollie si na staré lidi nijak zvlášť nepotrpěl.

Proč si muž v tak pokročilém věku neuvědomoval, že navlékat se do dlouhé černé róby a věšet si na krk zlatý řetěz s křížem působí dost zženštile, to přesahovalo Ollieho chápání. Ale nepřišel sem diskutovat o sexuálních sklonech nebo zvláštnostech v oblékání katolického duchovenstva. Přišel sem, aby zjistil, co otec Santoro viděl nebo slyšel té noci, kdy otce Michaela Hopwella někdo dvakrát střelil do obličeje, protože byl poslední, kdo viděl svého zesnulého kolegu naživu; ach ano, ještě kromě vraha.

V domově pro seniory se tehdy v sobotu v šest hodin podávala asi padesáti tamním obyvatelům - duchovním a jeptiškám na odpočinku - večeře. Jak Ollie věděl, tito věřící lidé složili slib, že budou žít v cudnosti a chudobě, což podle jeho názoru předpokládalo, že se nebudou nemístně přejídat ani skotačit po večerce v posteli nebo kde to vlastně spí. Proto možná vypadali mnozí muži i ženy usazení kolem dlouhých dřevených stolů uprostřed jídelny poněkud vyzáble a hladově. Nečekal, že se tam bude podávat nějaká slušná večeře, takže ho překvapilo, když zjistil, že jídla je dost, a navíc velmi chutného.

Ollie seděl naproti otci Josephovi a v duchu děkoval bohu, že vedle něj nesedí Patricia Gomezová a nepeskuje ho kvůli tomu, že porušuje dietu; pustil se do rostbífu, na jeho vkus propečeného o trochu víc, do zelených, dokonale podušených, ale nerozměklých fazolek a do malých brambůrků, zvenčí dozlatova upečených, ale po rozkrojení uvnitř žlutavých. Pak se ale upamatoval, proč vlastně přišel.

„Povězte mi tedy, o čem jste s otcem Michaelem tehdy večer mluvili?” zeptal se.

„Většinou o jeho nadcházejícím odchodu na odpočinek,” odpověděl otec Joseph.

Jedl jako vrabec. Ten starej přihřátej páprda si určitě hlídá tu svou zženštilou postavu, pomyslel si Ollie.

Jaký z toho měl pocit?” pokračoval.

„Nijak ho to netěšilo.”

„Nesvěřil se vám, že by ho třeba trápilo ještě něco jiného? Nějaké rozbroje s farníky? Spory uvnitř církevní hierarchie? Něco, co mohlo být předzvěstí té vraždy?”

Můj ty světě, pomyslel si Ollie, předzvěstí. Pochyboval, že otec Joseph takové slovo vůbec někdy slyšel. Je to prostě prokletí lidí s literárním talentem, ach jo.

„Všichni ho měli nesmírně rádi,” odpověděl otec Joseph.

Jak dlouho jste se znali?”

„Sloužili jsme spolu v jednom kostele.”

„U svatého Ignáce?”

„Ne, u Panny Marie milosrdné. V Riverheadu.”

„Kdy?”

„Asi před padesáti lety.”

„Tam ho také všichni měli k smrti rádi, že ano?”

Otec Joseph ho přeměřil chladným pohledem.

„Postřehl jsem ve vaší poznámce náznak sarkasmu?” zeptal se.

„Vůbec ne. Jenom opakuji, co jste říkal předtím.”

„Nikdy jsem neřekl, že ho měli k smrti rádi.”

„Ale řekl jste, že ho měli všichni rádi.”

„Ano. Ale neřekl jsem, že ho měli k smrti rádi.”

„A neměli snad?”

„Přirozeně se nějaké problémy vyskytly. Problémům se nevyhne žádný kněžský úřad.”

Jaké například? Molly chce jít na potrat, ale otec Michael ji od toho odrazuje: ,Ne, je to v rozporu s církevními zákony!’?”

„Občas. Ano. Interrupce je jedním z takových problémů, dokonce i mezi věřícími.”

„A co předmanželský sex?”

„To může být další problém, ano.”

„Nebo sňatek s bezvěrcem?”

„Všechny tyto problémy by se mohly postavit mezi kněze a jeho farníky, ano.

Proto jsme tady, detektive Weeksi. Abychom nabízeli pomocnou ruku a udávali směr.”

„Nevzpomínáte si na nějakou podobnou záležitost, která před otcem Michaelem vyvstala během jeho působení?”

„Určitě se nějaké vyskytly.”

„Nezmínil se o tom, že by mu někdo vyhrožoval…”

„Ne.”

„… ohledně některého ze zmíněných problémů, s kterými se třeba setkal…”

„Ne.”

„… za své dlouhé služby církvi?”

„Žádné. Měl strach z odchodu do výslužby. Obával se, že už nebude mít co na práci.”

„Ze už nebude řešit žádné problémy, správně?”

Otec Joseph neodpověděl.

„Kdy jste se včera večer s otcem Michaelem rozloučil?” pokračoval Ollie.

„Muselo to být někdy kolem desáté.”

„Kam jste šel potom?”

„Autobus staví na rohu Powellovy a Mooreovy. Chytil jsem tam šestnáctku. Je to zrychlený spoj a dovezl mě nazpátek za půl hodiny.”

„Zaslechl jste něco, když jste čekal na zastávce? Nějaké výstřely? Nějaký hlasitý hovor? Něco podobného?”

„Nic.”

„Takže jste se vrátil kolem půl jedenácté, je to tak?”

„Nedíval jsem se na hodiny.”

„Tvrdil jste, že vám cesta trvala půl hodiny…”

„Ano, ale…”

„Nebo jste nešel rovnou sem, otče Josephe?”

„Šel jsem přímo sem.”

„Takže jste sem musel dorazil kolem půl jedenácté, nanejvýš ve tři čtvrtě na jedenáct, nemyslíte?”

„Spíš k jedenácté.”

„Kdy jste se dozvěděl o smrti otce Michaela?”

Ještě v noci. Zavolala mi sestra Margaret a oznámila mi to.”

„Myslíte, že ho mohla zastřelit ona, co vy na to?”

Jistěže ne!”

„Kdo ho podle vás mohl zastřelit, otče?”

„Nemám tušení.”

„Žádný konkrétní farník, který třeba bytostně nesouhlasil s tím, jak otec Michael podává pomocnou ruku a udává směr…?”

„Nikoho takového neznám.”

„Ani u svatého Ignáce…”

„Ne.”

„A co předtím? U Panny Marie?”

„Nikdo takový mě nenapadá,” odpověděl otec Joseph.

„Kde ten kostel Panny Marie vlastně je?” zeptal se Ollie. „Stálo by za to podívat se tam a promluvit si s někým, kdo má delší paměť než vy. Vezmete si ten zákusek, otče? Takhle mrhat potravinami je totiž hřích, otče.”

PODLE PAULY WELLINGTONOVÉ její dobrá přítelkyně Helen Reillyová ovdověla krátce předtím, než se před třemi lety rozhodla odstěhovat z Calm’s Pointu. Manžel se stal nevinnou obětí pouliční přestřelky. V největší části města, v CalnVs Pointu. Podle mapy tu působily asi tři tucty policejních okrsků - přesně třicet čtyři, když je Hawes všechny spočítal. Podle jeho střízlivého odhadu se v Calm’s Pointu každý den odehraje stejný počet takových incidentů. No, tak to je poněkud přehnané. Ale dobrat se jedné konkrétní přestřelky, která se udala před více než třemi lety… když je třeba prověřit čtyřiatřicet okrsků…

No, napadlo ho, že by mohl prohnat počítačem jméno MARTIN REILLY, podívat se na posledních pět let, pak prověřit všechny údaje pod heslem ZABITÍ, třeba se mu poštěstí zjistit něco takhle. Ale možná by bylo snadnější a rychlejší znovu si promluvit s paní Paulou Wellingtonovou. Určitě. Takže jí tehdy v pátek odpoledne zavolal a zeptal se jí, jestli by se mohl zastavit; ještě se objevilo pár otázek, nemohla by mu pomoci? Odpověděla mu, že je právě vhodná doba na čaj, takže proč by nezaskočil, pamatuje si ještě adresu?

JlŽNÍ WAVERLYOVA ULICE V centru města pulzovala životem, když tam Hawes ve tři čtvrtě na pět dorazil. Děti v plavkách probíhaly pod gejzíry vody prýštícími z otevřených hydrantů; byl už oficiálně čtvrtý letní den. Muži v tílkách hráli na obrácených bedýnkách od pomerančů karty. Desítky žen v bavlněných domácích šatech seděly na schůdkách před domem s pletením v ruce, podobné dickensovským hrdinkám. Bílé pojízdné prodejny zmrzliny, které ovládly ulice jako predátoři.

Dívenky s dlouhýma nohama v krátkých sukních, s pučícími ňadry v nebezpečně vykrojených živůtcích. Mladí chlapáci stavějící na odiv svůj testosteron: Povznesená nálada.

Hawes vyšplhal kolem tří žen po schodech k Paulinu bytu. Přejely ho pohledem od hlavy až k patě, poznaly v něm poldu a zase se vrátily ke svým klípkům. Ve druhém patře zaťukal na dveře bytu číslo 31. Paula zavolala „Hned to bude!” a přišla mu otevřít.

Napadlo ho, co tam vůbec ksakru dělá.

Měla na sobě citrónově žluté bavlněné kalhoty do zvonu a bílou bavlněnou vestičku a byla bosá. Bílé vlasy měla stažené do ohonu a převázané stužkou stejné barvy jako kalhoty. Jenom rtěnka, jinak žádné další líčidlo.

„Jdete brzy,” poznamenala. „No tak, pojďte dál.”

„Promiňte, že vás takhle obtěžuju.”

„No tak, vždyť jste se ohlásil,” řekla a vedla ho do obýváku. Byl zařízený ve stylu, který Hawes odhadoval na dánskou modernu - samé světlé dřevo a tkaniny s uzlíky. Díky obrovskému zrcadlu nad pohovkou se místnost zdála dvakrát tak velká. „Vážně chcete čaj?” zeptala se ho. „Nebo byste dal přednost nějakému drinku?”

Ještě jsem ve službě,” připomněl.

„Takže čaj,” odpověděla a odešla ke sporáku, kde už se v konvici vařila voda.

Sledoval ji, jak připravuje dva šálky. Zvenčí slyšel letní pouliční hluk. Čaj a misku sušenek mu přinesla až k pohovce, kde se mezitím usadil.

„Rád bych se dozvěděl jednu věc,” začal, když před sebe postavil svůj šálek.

„Když jsem tu byl naposledy, zmínila jste se o té pouliční přestřelce…”

„Ano.”

„Pověděla jste mi, že manžel Helen Reillyové byl zastřelen v okamžiku, kdy scházel ze schodů od zastávky nadzemní dráhy…”

„Ano, od té zastávky nadzemní dráhy na Cooperově a Duanově.”

„Cooperova a Duanova. To by tedy znamenalo devadesátý sedmý revír.”

„Když to říkáte,” usmála se Paula. Je ten čaj dobrý?”

„Výborný,” ujistil ji a znovu donesl šálek k ústům.

„Říkal jste, že vyvstaly nějaké otázky.

„Ano, správně. Vlastně šlo právě o tohle. Chtěl jsem se dozvědět, ve kterém okrsku se to přihodilo. Ta přestřelka. Vlastně ta vražda.”

„Ach.”

„Ano.”

„Takže jste usoudil, že bude snadnější zjistit to tak, že sem zase přijdete a zeptáte se mě,” řekla Paula. „Místo toho, abyste si třeba sedl k počítači.”

Jenomže tam bych nedostal čaj a sušenky.”

„Zřejmě ne. Tak proto jste sem přišel, detektive Hawesi? Na čaj a sušenky?”

„Ne, přišel jsem sem, abych se vás zeptal, jestli byste se mnou dneska nešla na večeři.”

„Aha.”

„Šla byste?”

„Ano,” odpověděla.

DUTCH SCHNEIDER byl detektiv z devadesátého sedmého okrsku, který před třemi lety vyšetřoval dotyčnou přestřelku. Jeho revír se - stejně jako jeho služebna -

rozkládal ve stínu konstrukce nadzemní dráhy, jež vynášela nad zemský povrch soupravy metra, které přijížděly z centra města a tady v Calm’s Pointu se vynořovaly z podzemního tunelu. Každých pár minut se kolem otevřených oken policejní stanice s rachotem přehnal vlak, který oběma detektivům připomněl vytrvalý lomoz a drnčení v centru města, a přinutil Schneidera, aby se vždy na chvilku odmlčel a obrátil oči v sloup.

„Nejdřív jsme si mysleli, že měli spadeno přímo na Reillyho,” řekl Hawesovi.

„Ten chlapík sestupuje po schodech od nástupiště, vtom se přiřítí auto a prásk, leží mrtvěj na chodníku. Mysleli jsme, že ten střelec znal jeho zvyky, věděl, kdy se vrací, a čekal na něj v záloze. Vlastně jsme nějakou dobu jako o možným pachateli uvažovali dokonce i o jeho ženě. Napadlo nás, jestli si třeba někoho nenajala, aby jí manžela oddělal, až vystoupí z vlaku…” „Jak to dopadlo?”

zeptal se Hawes.

„K smrti ho milovala. Byl to její druhej manžel, ten první stál za starou belu.

S nikým jiným by nikdy nebyla šťastnější než s ním a neměla nejmenší důvod přát si jeho smrt. To jsme zjistili okamžitě.” „Kdy jste přišli na to, že šlo o přestřelku dvou gangů?” „Vlastně nám to nějakou dobu trvalo. Chci říct, že tu nešlo o bandu vejlupků v kapucích, co posedávají na schůdkách před domem a naparujou se, ke kterým přijede zničehonic auto znepřáte-lenýho gangu a začne po nich střílet. Ta palba směřovala přímo na schodiště, který vede od nástupiště. A Reilly byl jediná oběť. Takže jsme se dost dlouho soustřeďovali na běžný podezřelý.” „A to byl kdo?”

„Mužský, s kterýma kdysi pracoval… byl to starej křen, chápejte, bylo mu osmasedmdesát, v důchodu. Kamarádi, s kterýma hrál poker. Nikdo neměl důvod zabít ho. Pak se zčistajasna -”

Pak se zčistajasna zase s rachotem a duněním přehnala před okny služebny souprava a Schneider obrátil oči v sloup a netrpělivě poklepával prsty na desce psacího stolu. Hawese v tom okamžiku zaplavil pocit vděčnosti za relativní poklid v okolí jejich vlastního okrsku. „Kde jsem to přestal?” „Zčistajasna,”

napověděl mu Hawes.

„Zčistajasna se ve služebně objeví ta malá Španělka a tvrdí nám, že někdo chce zabít jejího přítele. Vychází najevo, že jde doslova o stejnej příběh, jako je West Side Story, jen s tím rozdílem, že tam jde o dva portorikánský gangy, a tady o jeden bílej a druhej španělskej. Ale stejná zápletka jako v Romeovi a Julii, chápete? Ten její přítel je členem gangu Royals, a její bratr je zase u Hearts. Bratr jí hrozí, že buď se s ním rozejde, což ona odmítne, nebo ho zabijou. No, koho to do prdele zajímá? Co nás má co otravovat s jejich zasranejma gangama? No, dejte si to dohromady sami, jo? O jednoho výtečníka z Royals míň, jakápak škoda? Ale prrr,” řekl Schneider a zaletěl pohledem k oknu, jako by doufal, že ho přeruší další rychlovlak.

„Ale prrr,” zopakoval, když mu došlo, že kde nic není, ani čert nebere. Jenže pak se na nás vytasí s tím, že se pokusili jejího kluka sejmout, když se vracel domů z města…”

„A to se shoduje s tou střelbou na Reillyho, že jo?”

„Stejný datum, jak vyšlo najevo, dvanáctýho února, sníh samá krev. Její přítel jel ve stejným vlaku jako Reilly a scházel po stejným schodišti, na kterým to Reilly schytal. Ten kluk utíkal jako o život, protože mu bylo jasný, že šli po něm.”

„Případ uzavřen.”

„Kéž by,” vzdychl Schneider. „V tom gangu je šestatřicet kluků a všichni mají několik kilometrů dlouhý alibi. Tlačili jsme na ně až do aleluja, ale žádnýho z nich jsme nezlomili. Ať už Reillyho zastřelil kdokoliv, ještě pořád tu někde pobíhá.”

„Třeba plnej zášti?”

„Jak to myslíte?”

„Kvůli tomu, jak jste na něj tlačili?”

„Tohle se stalo před třema lety. Teď jsou buď po smrti, nebo za mřížema.”

„Myslíte, že by někdo z nich mohl jít po Reillyově vdově? Ze vzteku?”

„Za členy těchhle vypečenejch gangů bych nedal ani pěťák, ale proč by se měli obtěžovat s nějakou starou ženskou? Teď jedou v kšeftech s drogama, tyhle gangy.

Nemají čas na vyrovnávání starejch křivd.”

NEBYLY TO UŽ DĚTI.

A nebyli ani hovorní.

„Proč bych s váma měl mluvit?” osopil se Everado Rodriguez na Hawese. „Proved jsem snad něco ve vašem revíru? Proved jsem něco v tomdle městě? Co tak strašnýho sem proved, ráčili byste mi říct, že se kvůli mně táhnete až do Calms Pointu?”

„Chci zjistit, jestli vám něco neříká jméno Martin Reilly,” odpověděl Hawes.

„Ach, kristepane, tak zase tadle krávovina?” vzdychl Everado. „Poldové z celýho devadesátýho sedmýho se na to slítli už před třema rokama. Takže to budem znova vomílat?”

Byla sobota, sedm hodin večer, a seděli v suterénu místnosti, kterou Hearts nadneseně nazývali svou „klubovnou”. Everado byl takzvaným prezidentem takzvaného klubu. Asi čtyřiadvacet let, modré džíny, bílé tričko a modrý šátek, který zřejmě patřil, jak Hawes usoudil, k symbolům zmíněného gangu. U nich v osmdesátém sedmém revíru gangy skoro žádnou činnost nevyvíjely, takže pořádně nevěděl, jak má s tímhle blbečkem jednat.

„Vy s tím nemáte nic společného, správně?” řekl.

„S čím bych neměl mít nic společnýho?” zeptal se Everado, ušklíbl se a otočil, aby si vychutnal potlesk od jednoho ze svých tří poskoků, kteří stáli u stěny s rukama zkříženýma na hrudi. Všichni mu odpověděli spikleneckým mrknutím. Hawes měl sto chutí všem dát po hubě.

„Máme jednu starou paní, kterou včera někdo zastřelil dvěma ranami do obličeje,” řekl. Jmenovala se Helen Reillyová.”

„Takže?”

„Takže vás devadesátý sedmý revír pořádně zmáčkl, když byl pan Reilly zastřelen při pouliční…”

„Todle je stará zapomenutá věc, člověče. Všichni sme už dospělý.”

„Což znamená?”

„Což znamená, že moje ségra je už vdaná a má dva haranty. Proč by mě měly zajímat její dávný pletky s někým z Royals?”

„Možná proto, že to byla vaše sestra, kdo s tím přišel na policii.”

„Teďka už je chytřejší.”

„Ale stejně na vás pořád kašle, co?”

„Ne. Proč bych měl mít eště pořád vztek? Všechno je v klídku, člověče. Tak proč se tady vochomejtáte a zase do toho šťouráte?”

„Znáte ženu jménem Alicia Hendricksová?”

„Ne.”

„Maxe Sobolova?”

„Ne.”

„Christine Langstonovou?”

„Co je to za lidi?”

„Neobjevili se tu náhodou a nekupovali nějaké drogy, že ne?”

„Oho, takže my teď mluvíme vo drogách? Klub v drogách vůbec, v žádným případě, nejede.”

„Prověřím si to na protidrogovém, to přece víte.”

„Tak si to prověřte. Na protidrogovým přece sedej vaši nejlepší kámoši,”

prohlásil Everado a znovu zamrkal na své poskoky. A oni na oplátku zamrkali na něj. Jste na špatný adrese, váženej.”

Hawes si pomyslel, že je to asi pravda.

NA JEJICH SPOLEČNÝ SOBOTNÍ VEČER si oblékla jednoduché černé šaty, bílé vlasy si rozpustila, takže jí splývaly kolem tváří, a na nohy si navlékla černé páskové střevíčky s vysokými podpatky. Na prsteníčku pravé ruky měla jediný šperk -

zlatý prstýnek s červeným kamínkem, jehož barva jí ladila s odstínem rtěnky.

Hawes si lámal hlavu otázkou, jestli někdy byla vdaná. Nádherná žena, padesátiletá nebo jen o málo starší, cožpak se nikdy nevdala? Kromě toho ho zajímalo, kolik let přes padesát jí vlastně je.

„Takže kde jste přišel k tomu bílému proužku?” zeptala se ho.

Pila gin s martini a ledem. On pil bourbon se sodou. Měla na mysli bílý pramen vlasů nad levým spánkem v jeho jinak rezatých vlasech.

„Vyšetřoval jsem vloupání a klábosil jsem s pachatelem,” řekl ve snaze odbýt to co nejstručněji; na stejnou otázku už odpovídal nejmíň stokrát. „Šéf tam vrazil s nožem, spletl si mě s tím člověkem a pořezal mě. Pak mi v tom místě narostly bílé vlasy.”

„Mrzí vás to, viďte?”

„Tak trochu. Kolik je vám, Paulo?”

„No ne, přímo mezi oči. Jednapadesát. Proč? A kolik je vám?”

„Třicet čtyři.”

„Což znamená, že jsem tak stará, že bych klidně mohla být vaší matkou.

Unefemme ďun certain áge, nemám pravdu?”

„No, vlastně je to něco, o čem bychom si podle mě měli promluvit.”

„Pokud jde o mě, já už jsem to probírala. Asi třicet vteřin.”

Já taky.”

„Seznamování je už tak dost pracná věc, a nepotřebujeme k tomu ještě řešit věk.” „Moje řeč.”

„Právě jsem ukončila jeden vztah, který nefungoval…” Já taky.”

„Takže jsme na tom podobně.” „Dva zklamaní.” „Správně.”

„Tak proč tu vlastně jsme?” „Asi proto, že se nám chce.” „Mně ano.”

„Mně taky. Kolik bylo té druhé ženě? Té, s kterou to právě skončilo?” „Něco ke třiceti? Nikdy jsem sejí na to nezeptal.” „Oh. Ale mě jste se zeptal.” Jenom proto, že jste tak krásná.” „Zachovalá.”

„Kolik bylo vašemu příteli?” „Něco přes padesát.”

„Mnohem přiměřenější, nemám pravdu?” „Asi. Ale vy mi nepřiměřený nepřipadáte.”

„Vy mně také ne.” „Tak co s tím uděláme, Cottone?” „Najíme se,” řekl Hawes. „Mám hlad jak vlk, vy ne?”

OBJEDNAL TEDY PEČENÉ PAPRIKY S ančovičkami a mozzarellou a jako hlavní chod pečené telecí pro ni, pro sebe bruschettu coby předkrm a po něm linguine puttanesca, těstoviny s omáčkou. Zeptal sejí, jestli by si k telecímu nedala bílé víno, ale odpověděla, že ke všemu nejradši pije červené, takže objednal láhev nejlepšího merlotu, jaký tam měli. Když ho číšník otevíral a rozléval, Paula poznamenala: „Červené víno je totiž nesmírně zdravé. Jiné alkoholické nápoje oslabují imunitní systém a snižují tělesnou odolnost. Ale říká se, že červené víno pomáhá proti srdečním chorobám a rakovině.” Číšník souhlasně přikývl a neslyšně se odporoučel.

Hawes pozvedl sklenku.

„Na co si připijeme, Paulo?” zeptal se.

„Nevím,” odpověděla a zadívala se do své skleničky. „Záleží na tom, jak je to víno staré, nemyslíte?”

Pochopil její malý bonmot, usmál se, upřel pohled do vlastní sklenky, na okamžik zaváhal, potom přikývl a zadíval se na ni přes stůl.

„Ona stářím nevadne, její věčná rozmanitost návykem neovšední,” řekl a zazvonil svou sklenkou o její.

„Roztomilé,” usmála se na něj. „Ale dohodneme se na něčem, ano?”

„Ano.”

„Už nikdy spolu nebudeme mluvit o našem věkovém rozdílu.”

„Nikdy znamená strašně, strašně dlouho.”

„To doufám,” odpověděla.

Znovu si přiťukli a napili se.

„Mmm,” vzdychla labužnicky.

„Lahodné,” řekl.

Jak to, že mi tady dokážete citovat Shakespeara?” zeptala se.

„Nedávno jsme vyšetřovali jeden případ, a ten delikvent si v tom vyloženě liboval.”

„Delikvent,” opakovala a pokývala hlavou. „Asi si budu muset zvykat na policejní slovník.”

„Asi ano.”

U moučníku se mu svěřila, že byla vdaná šest let, když jejího manžela povolali z Národní gardy do první irácké války v Zálivu. Přišel o život při jedné akci jen měsíc potom, co přijel do Saudské Arábie. Ona se tehdy živila jako bytová architektka, a od té doby byla zaměstnaná v jednom časopise věnovaném péči o dům, byt a zahradu, potom v návrhářském oddělení obchodního domu a teď pracuje pro jakousi malou galerii v centru Isoly. Hawes se přiznal, že je dosud svobodný. Řekl jí, že ve zmíněné válce sloužil u námořnictva. Řekl jí, že práce u policie ho většinou těší. Slíbil jí, že ji nebude nudit historkami o případech, na kterých pracuje, přestože právě teď…

A oba se rozesmáli, když jí začal vyprávět, že právě teď vyšetřují čtyři vraždy, jejichž oběti navzájem nic nespojuje.

Jakmile se uklidnili, řekla: „Cottone?”

„Ano?”

Jsem dost stará, abych pamatovala Woodstock,” řekla.

„Mám dojem, že jsme si slíbili…”

Jde mi o něco jiného. Tehdy jsem chodila ověšená korálky a peříčky, bez podprsenky. Tehdy jsem lezla do postele se spoustou nejrůznějších mužských.

Taková byla šedesátá léta. Tohle jsme dělali. Sotva jsem se seznámili, už jsme spolu skákali rovnou do postele.”

Poslouchal.

„Teď už tak zbrklá nejsem.”

„Fajn.”

Jen tím chci říct, že dnes spolu v posteli neskončíme.”

„Fajn.”

Upila kávy.

On upil své.

„Zlobíš se?”

Jsem zklamaný,” odpověděl.

Já taky.”

8.

JAKMILE V PONDĚLI RÁNO pochůzkáři v modrých uniformách seběhli ze schodů a nasedli do aut nebo zaujali svá místa na ulici, kapitán John Marshall Frick ze všeho nejdřív zavolal Byrnesovi do jeho rohové kanceláře, aby mu vyslovil naléhavé varování.

„Právě mi telefonoval komisař,” začal. „Ke spokojenosti má daleko. Ke spokojenosti má hodně daleko.”

Byrnes si pomyslel, že Frick už měl být dávno v důchodu. Podle něj kapitán nedělá nic jiného, než že sedí celý den u počítače a posílá e-mailem vtípky dalším starým prďolům z okrsků po celém městě. Ne že by byl Frick nějak zvlášť starý. Kolik mu vlastně bylo? Šedesát, pětašedesát? Tak nějak. Ale šlo o to, že to byl vážně prďola.

Je naprosto nespokojenej,” obměnil svůj výlev kapitán. „Okamžitě chce nějaký výsledky ohledně těch vražd glockem. Okamžitě. Říkal, že jste hudlaři a že se s tím moc babráte. Chce, abyste se přestali poflakovat.”

„Hudlaři?”

„Celý oddělení mi tady hákuje čtyřiadvacet hodin sedm dní v týdnu, celý oddělení dělá přesčasy, a on říká, že jsme hudlaři} Máme co dělat se složitým případem, jeho motivy můžou sahat sto let daleko, a já teď slyším, že jsme hudlaři?”

„Vyřizuju jenom to, co mi řekl komisař. Chce, abysme se s tím přestali babrat a přinesli nějaký výsledky. Okamžitý výsledky. Prý nám dal moc velkou volnost, tak to řekl. Ví, že nám má co vynahrazovat kvůli tomu protiteroristickýmu zásahu, ale ze starý slávy nemůžeme žít věčně, tak to řekl. Máme už pět obětí, a jen sám bůh ví, jestli tím ten šílenec skončil; a chce výsledky, okamžitý výsledky. To je všechno, co k tomu můžu říct! Tisk a televize už řvou!”

Jedinej, kdo tady řve, jsi ty, Johne,” odtušil Byrnes mírně.

„Nesnáším, když mě komisař servává.”

„A já nesnáším, když serváváš ty mě,” odpověděl Byrnes.

„Tak ty hudlaře prožeň a přines mi nějaký výsledky?

V PONDĚLÍ RÁNO ve čtvrt na jedenáct Hawes hovořil s mladým knězem, který v neděli zajišťoval poslední rozloučení s Helen Reillyovou a její pohřeb. Jmenoval se otec Kevin Ryan. „Po té strašné tragédii před třemi lety,” řekl a pokřižoval se, „už nezůstali žádní žijící příbuzní.”

„Máte na mysli tu pouliční přestřelku?” poznamenal Hawes.

„No, přinejmenším to, co vypadalo jako pouliční přestřelka. Nikdo neví, jak to vlastně bylo ve skutečnosti, že ano? A toho střelce nikdy nedopadli, že ne?

Martinova sestra tu verzi o střílejícím gangu naprosto odmítá. Ona s Helen nevycházela, víte?”

„Ale?”

„Aspoň tak mi to líčili někteří farníci. Každopádně na Helenin pohřeb nepřišla, takže na tom podle mě něco bude.” „Proč spolu nevycházely?” „Nemám zdání.” Jak se jmenuje?” „Lucy Hamiltonová.” „Nevíte náhodou, kde bydlí?”

MLADŠÍ SESTŘE Martina Reillyho bylo čtyřiasedmdesát…

Všichni lidé, kteří měli nějakou souvislost s tímto případem, už byli jednou nohou v hrobě…

… a doposud jí nikdo nevymluvil, že její zesnulá švagrová, jejíž odchod nijak neoplakávala, byla nějak zapletená do Martinovy smrti.

„Nikdy jsem ani na okamžik neuvěřila tomu jejich milostnýmu románku,”

prohlásila, přitiskla si teatrálně ruku na srdce a zavzdychala.

„Tristan a Isolda, Abélard a Heloisa, nesmysl. Žila v nešťastným manželství, chtěla z něho utéct, a můj bratr se stal její nešťastnou obětí.”

Hawes věděl, kdy má držet jazyk za zuby.

Lucy Hamiltonová se dostávala do varu. Sama ovdovělá, necítila s vdovou po svém bratrovi sebemenší účast. Popisovala ji jako barmanku bez vzdělání, postrádající způsoby.

„… Martina prostě uhnala; a jakmile viděla, že má před sebou šťavnatější sousto, opustila manžela i děti. Nelíbila se mi už napoprvně, hned jak ji Martin přivedl, a nikdy jsem jí nepřišla na chuť.”

„Povězte mi něco víc o jejích dětech,” požádal ji Hawes.

„Cože?”

„Řekla jste, že opustila…”

„Ach. No, to jsem si domyslela. Vy ne?”

Jak víte, že měla děti?”

Jednou se o tom zmínil bratr. Vdaná žena se dvěma dětma. To když mi už posty opakoval, jak nesmírně ho Helen miluje. Tvrdil, že ho tak zbožňuje, že chce kvůli němu opustit manžela a dvě děti.”

„Děvčata nebo chlapci? Ty děti?”

„Řekl jen ,děti’. Nijak jsem na něj nenaléhala, bylo mi to ukradený. Když Helen poznal, bylo jí dvaadvacet, měla manžela, dvě děti a spala se všema mužskýma v celým širokým okolí. Takže si ji Martin přivedl domů. A nakonec ho někdo zastřelí, když schází ze schodů od zastávky.”

„Podle vás ty dvě události souvisejí, že ano?”

„Podle vás ne?”

„Myslíte, že měla Helen něco společného s vraždou vašeho bratra?”

„Tak jsem to řekla detektivům.”

„Co jste jim řekla, paní Hamiltonová?”

„Řekla jsem jim, že zřejmě zase začala s kdekým vyspávat. Řekla jsem jim, že jí bratr začal být nepohodlnej, stejně jako předtím její první manžel.”

Jenomže po bezmála padesáti letech manželství? Více než sedmdesátiletá žena?

Vyspávat s kdekým?”

„Starýho psa novým kouskům nenaučíte, detektive Hawesi.”

„Proč to říkáte?”

„Vycítila jsem to.”

„Vycítila jste, že to, co označovali za velkou lásku, byla ve skutečnosti…”

„Komedie,” skočila mu do řeči Lucy a pokývala hlavou.

„Rozumím,” odpověděl Hawes.

„Takže proto přinutila svýho nejnovějšího milence, aby bratra cestou z města zastřelil.”

„K tomu ,nejnovějšímu’ milenci. Máte tušení, kdo by to mohl být?”

„Nic takovýho člověk nevykřikuje do okolí.”

Jenomže my víme, že v době, kdy byla zavražděna, bydlela sama.”

„Zdání někdy klame.”

„Máte za to, že s někým žít mohla, je to tak?”

„S tím milencem,” řekla Lucy a znovu zakývala hlavou.

Hawes usoudil, že tu jen marnil čas.

TELEFONNÍ ČÍSLO si můžete měnit stejně často jako spodní prádlo. Můžete si změnit i adresu, třeba každých padesát let nebo i častěji, pokud se stěhujete z místa na místo. Pokaždé když si koupíte nové auto, můžete si změnit i číslo řidičského průkazu. A snadno si změníte i čísla platebních karet, kdy se vám zachce. Ale pokud žijete ve Spojených státech amerických, existuje jedno číslo, které se vás drží po celý život.

Devět cifer na lícové straně obyčejné modré průkazky.

Devět cifer rozdělených do tří skupin.

Číslo regionu, číslo skupiny a sériové číslo.

Číslo, které vám je přiděleno s prvním zaměstnáním a které vás provází až do smrti.

Číslo sociálního pojištění.

Jeden telefonát do úřadu sociálního zabezpečení vysledoval Helen Reillyovou do let, kdy se ještě jmenovala Helen Purcellová, a pak ještě dál do minulosti, kdy jako Helen Rogersová nastoupila v sedmnácti letech do svého prvního zaměstnání.

Hawes věděl, že se její první manžel zřejmě jmenoval Luke; naznačila to Paula Wellingtonová. Možnost, že kdosi jménem Luke Purcell je ještě naživu, nezemřel…

Pokud ano, bude mu teď určitě něco kolem osmdesáti, o pár let víc nebo míň…

… Hawes zkontroloval všechny telefonní seznamy ve městě. Našel několik stovek Purcellů, ale žádný Luke mezi nimi nebyl.

Jeden telefonát na matriční úřad mu prozradil, že jakýsi Luke Randolph Purcell zemřel před sedmi lety na rakovinu ve věku jednasedmdesáti let. Po několika dalších telefonátech se Hawes dopátral oddacího listu z roku 1950 pro manžele Lukea Randolpha Purcella a Helen Rogersovou a poté i jejich rozvodového rozsudku. Ale pokud spolu měli Luke a Helen Purcellovi nějaké děti - ať už dívky nebo chlapce -, než se jejich cesty rozdělily, zůstali tito potomci v tomhle velkém městě plném převážně neznámých lidí také neznámí. Hawes zatelefonoval na centrální evidenci obyvatel a požádal muže jménem Paul Endicott, aby mu zjistil, jestli má v záznamech o Lukeovi a Helen Purcellových nějaké děti.

„Víte, kolik Purcellů tady vedeme v evidenci?” zeptal se ho Endicott.

Hawes přiznal, že neví.

Jsou jich tisíce,” odpověděl Endicott. „Purcell je naprosto běžné jméno.

Nechtěl byste se tu zastavit, detektive, a podívat se na ty záznamy o tisícovkách Purcellů osobně? Vyhledat si tu Helen nebo Lukea a zjistit, jak se ty jejich zatracený dětičky jmenovaly?”

„Byl bych vám vděčný, kdybyste mi mohl pomoct,” odpověděl Hawes. „Vyšetřujeme totiž vraždu.”

Do jedenácti hodin v pondělí Hawes prozkoumal čtyři z pěti městských telefonních seznamů a právě pracoval na pátém - prokousával se jednotlivými jmény, vytáčel čísla, představoval se a potom každému Purcellovi, který zvedl sluchátko, do omrzení opakoval tutéž otázku: Jste nějak spřízněn s Lukem nebo Helen Purcellovými?”

Chvílemi si připadal jako provozovatel telefonického marketingu; lidé mu pokládali sluchátko, dokonce i potom, co se jim představil jako detektiv. Jindy měl pocit, že postupuje strašně staromódně. V nynější době rychlého přenosu dat přece musí existovat rychlejší a jednodušší způsob jak vystopovat potomky Helen a Lukea - pokud ovšem existují; zatím jen měli slovo Heleniny švagrové.

Zvedl oči k nástěnným hodinám. Vzdychl. Sjel prstem k dalšímu Purcellovi v riverheadském telefonním seznamu. Jennifer Purcellová. Znovu začal vytáčet.

Poslouchal vyzvánění na druhém konci linky.

„Haló?”

Ženský hlas.

„Dobrý den, tady detektiv Hawes z osmdesátého sedmého okrsku. Snažím se dovolat Jennifer Purcellové…”

„Ano, tady je Jennifer,” odpověděla žena. Mladistvý hlas, asi třicet let, možná o něco míň nebo víc, podle všeho zmatená. „O co jde?”

„Madam, snažím se vystopovat děti Lukea a Helen Purcellových. Rád bych…”

„To jsou moji prarodiče,” vyhrkla. „Vyšetřujete její vraždu? Viděla jsem to v televizi…”

„Ano, vyšetřuju,” odpověděl okamžitě Hawes, jako by mu spadl kámen ze srdce, a naklonil se blíž k telefonu. „Slečno Purcellová, rád bych za vámi zašel a promluvil si s vámi, pokud dovolíte. Nemohla byste si dnes dopoledne…”

Je mi líto, ale odcházím do práce. Nemohli bychom se domluvit na večer? Domů přicházím kolem páté.”

„No… můžete mi teď věnovat ještě pár minut po telefonu?”

„Ne, mrzí mě to, ale vážně už musím jít, beztak mám zpoždění.”

„A nemůžu tedy přijít za vámi do práce? Je to skutečně…”

„Ne, pracuju v restauraci, je mi líto. Nemůžete přijít odpoledne?”

„Ano, samozřejmě,” odpověděl.

„Zvládnete to kolem páté, půl šesté? To bych už měla být doma.”

„Vaši prarodiče měli dvě děti, správně? Můžete mi říct…”

„Promiňte, ale vážně už musím jít. Promluvíme si dnes v podvečer.”

„Počkejte!” zakřičel.

„Co je?”

„Kde bydlíte?” zeptal se.

„Forbes Road 1247, byt 6B.”

„Na shledanou v pět,” řekl.

„V pět třicet,” opravila ho. „Musím běžet. Promiňte,” dodala ještě a zavěsila.

„Zatraceně!” ulevil si Hawes nahlas.

Jennifer se stále jmenovala Purcellová, a tak usoudil, že je svobodná anebo rozvedená, ale zase používá svoje dívčí jméno. Ať tak či onak, znamená to, že ne její matka, ale otec je jedním z oněch opuštěných potomků. Chtěl se jí zeptat, jestli se někdy vůbec setkala se svou babičkou, která od manžela a dvou dětí utekla se svým milencem. Měl pro ni spoustu otázek. Nemohl se dočkat, až jí je položí.

Zadíval se na nástěnné hodiny.

Půl šestá mu připadala nesmírně vzdálená.

Z TĚCH POSVÁTNÝCH okázalých církevních míst měl Ollie trému. Než začal vyšetřovat vraždu toho faráře, naposledy byl v kostele, když se jeho sestra Isabel zasekla před oltářem s tou ztracenou existencí, s tím židovským podvodníkem, před kterým ji od začátku varoval; ale která holka dá dneska na bratra? Zajímalo by ho, jestli Patriciin bratr Alonso svou starší sestru právě teď nevaroval zase před ním, před Olliem. Bylo to docela dobře možné. Což byla další věc, kvůli které se Ollie tady, v kostele Panny Marie milosrdné, necítil ve své kůži; že v nejzazším koutku své duše plánoval ten nejstarší hřích - svést Alonsovu sestru, Patricii Gomezovou, dokonce svou kolegyni z práce.

Všechny ty zatracené svíčky.

Vůně kadidla.

Okny z barevného skla se dovnitř draly sluneční paprsky.

A Ollie dokázal myslet jen na to, jak vysvléknout Patricii z kalhotek.

Tři nebo čtyři náboženští fanatici seděli v lavicích a modlili se. Asi padesátiletý chlapík leštil za zábradlím u oltáře mosazné svícny. Ollie kráčel prostřední uličkou jako nějaký biskup, až došel k onomu muži.

„Kdo to tu má na starosti?” zeptal se, jako by právě dorazil na místo činu.

Muž zvedl oči, hadřík na leštění v pravé ruce.

Ollie ukázal policejní odznak.

Je tady nějaký hlavní kněz nebo někdo?” zeptal se.

Muž vypadal zmateně. Se svými úzkými rameny a tenoučkými pažemi působil jako vrabčák, modré oči mu těkavě přeletěly z odznaku v Ollieho ruce k detektivově tváři a zase zpátky k odznaku. Olliemu došlo, že tady mu chybějí trumfy.

„Hledáte otce Nealyho?” zeptal se ten člověk.

Jistě,” přisvědčil Ollie. „Kde ho najdu?”

OTEC JAMES NEALY se v pondělí v půl dvanácté dopoledne připravoval na nedělní ranní mši, když k němu napochodoval Ollie. Toho okamžitě oprávněně napadlo, že tenhle člověk mu asi nijak zvlášť nepomůže. Odhadl ho zhruba na třicátníka, takže v letech, kdy ve zdejším kostele u Panny Marie milosrdné sloužil otec Michael, tady ani být nemohl. Přesto se ho začal vyptávat.

„Znal jste otce Michaela osobně?”

„Nikdy jsem se s tím člověkem nesetkal,” odpověděl otec Nealy. „Ale slyšel jsem o něm jen samou chválu.”

„Nikdy se vám nedoneslo, že by si někdo přál smrt toho starého muže, správně?”

Otec Nealy se usmál. Měl na sobě černé kalhoty a černou košili, která vypadala spíš jako blůza. Bílý kolárek. Černé naleštěné boty. Ollie si pomyslel, že je to určitě teplouš.

„Ne, nikdy se mi nedoneslo, že by si někdo přál smrt otce Michaela.”

„Všichni ho měli rádi, správně?”

„O tom nic nevím. Ale od našich farníků jsem na něj slyšel jen chválu.”

„Někteří z nich si ho ještě pamatují, že ano?”

Jistě. Byl to oblíbený duchovní. “

Jak jsem říkal. Všichni ho měli rádi.”

„Nezaslechl jsem nějaký posměšný tón?” zeptal se otec Nealy. Už se neusmíval.

„Ne, zaslechl jste detektiva, co vyšetřuje vraždu člověka, kterého měli všichni nesmírně rádi.”

„Chápu, co máte na mysli,” odpověděl otec Nealy. „Někdo ho pochopitelně rád neměl.”

„Oh ano,” přikývl Ollie. „Ale vy byste o žádné neshodě, která se odehrála v době, kdy tu otec Michael působil, nevěděl.”

Jak už jsem řekl, o žádné jsem neslyšel.”

„Proč odsud ale odešel ke svatému Ignáci?”

„Kněží bývají neustále překládáni z jedné farnosti do jiné,” řekl otec Nealy.

„Diecéze nás posílá tam, kde je právě zapotřebí sloužit našemu Pánu.”

„Ovšem,” přikývl Ollie a usilovně přemýšlel. Služba našemu Pánu, jenom kecy.

„Tak tedy, děkuju vám, že jste mi věnoval svůj čas, otče,” řekl. „Když si vzpomenete na někoho, kdo má na svědomí nějakou rošťárnu, zavolejte, fajn? Do té doby nechť vám žehná a opatruje vás Bůh,” dodal ještě, potřásl si s knězem pravicí a vykročil.

Prošel dlouhou chodbou, která vedla skrz sakristii s okny z čirého skla, propouštějícími dovnitř sluneční paprsky, a pak zase rovnou do kostela: V lavicích stále ještě seděli titíž fanatici a mumlali si své modlitby a za oltářem čistil tentýž mužík mosaz. Zpozoroval Ollieho, jakmile se detektiv objevil ve dveřích; skoro jako kdyby čekal, až se sem vrátí.

„Detektive?” oslovil ho.

Ollie se otočil a přistoupil až ke chlapíkovi.

„Vy tu vyšetřujete?” zašeptal muž.

Oči vytřeštěné a vyděšené.

„Proč?” zajímal se Ollie. „Co byste rád věděl?”

Jerry!”

Ženský hlas.

Ollie se obrátil a spatřil nehezky prošedivělou zrzku, jak rázuje prostřední uličkou kostela jako čarodějnice, která ztratila pometlo.

„Nechtě bratra na pokoji!” vykřikla, až vytrhla pánbíčkáře z modliteb, popadla Jerryho za ruku a táhla ho za sebou od oltáře.

Ale to by bývala nesměla narazit na Ollieho Weekse.

Když oba sourozenci vycházeli z kostela, Ollie okamžitě zamířil za nimi.

BROWNOVI SE ZDÁLO, že Kling se pomalu začíná chovat jako jedno z těch zoufalých soukromých oček nebo darebáckých policajtů, o nichž četl v brožovaných knížkách za sedm dolarů, které dříve vycházely jako deseticentové romány a ještě předtím jako příšerný brak za šilink. Bílí policisti tu vzdychali, lamentovali a rvali si vlasy kvůli všemu možnému, jen ne kvůli tomu, za co byli placeni. Jejich pracovní povinností bylo hledať člověka, který vypálil dvě střely do tváře profesorky Christine Langstonové plus do několika dalších tváří.

Místo toho teď Brownovi vyprávěl, že v pátek v noci skončil v posteli s nějakým děvčetem jménem Sadie Harrisová - přinejmenším s další černou holkou , které už potom nezavolal, ale nezatelefonoval už ani Sharyn; a teď Browna prosí, jestli by mu neporadil, co má dělat, protože se mu zdá, jako by se do té Sadie Harrisové, která je knihovnicí v Riverheadu, zamiloval. Popravdě řečeno, Browna nezajímalo, jestli jí Bert říká Sadie nebo Sharyn ani jestli leží v posteli s jednou z nich či oběma najednou, a dokonce ani to, jestli to dělá s Britney Spearsovou ve výkladní skříni obchodního domu Harrods v Londýně. Klingovy trable se ženami - byť s černoškami - měly jen málo společného s hlavním problémem, který teď měli na starosti, totiž čirou náhodou s vraždami. Vraždami. Množné číslo. Doposud pěti, ale je možné, že tím to nekončí.

Brownovou hlavní starostí, která mu nejvíc ležela na srdci, byla Hardingova střední škola, kde tehdy třiadvacetiletá učitelka Christine Langstonová dala před mnoha lety jednomu studentovi hodnocení „dobré”, ačkoliv zoufale potřeboval „výborné”, které by ho zachránilo před službou v armádě.

Chtěli znát jméno toho mládence.

Jenomže všechno se to přihodilo tak dávno a bylo to tak daleko.

Mluvili tu teď o tom, že je to už přes čtyřicet let. Tomu mládenci je hodně přes padesát. Celý tenhle případ je pohřbený v dávné minulosti.

V Hardingově střední se v pondělí ve dvanáct dozvěděli, že žádný z nynějších učitelů - ani jeden - tu nepůsobil v době, kdy Christine slibovala výborná hodnocení, a rozdávala dobrá. A ani žádný tehdejší zaměstnanec školní správy tu už nepracoval.

Takže…

Buď musí přiznat, že se při vyšetřování vraždy staré profesorky dostali do slepé uličky…

Nebo se pokusí - jen bůh ví jak - jít na to z jiné strany a vypátrat všechny studenty z onoho posledního ročníku i všechny pedagogy, kteří tam vyučovali, když Christine bylo teprve třiadvacet, měla celý život před sebou a učila se, jak vyhandlovat zjevně nedostatkový sex za známky.

Mizivá šance, pomysleli si oba.

VŠECHNO, CO jde dovnitř, musí také ven.Všechno, co letí nahoru, musí také dolů.

Tyto pravdy se člověk naučí po letech obětavé policejní práce.

Jerry a jeho sestra, šedivějící rezatá čarodějnice, zašli do domu číslo 831 v Barberově ulici sedm minut po poledni, a teď bylo za pět minut tři čtvrtě na jednu, ale ani jeden z nich ještě nevyšel. Ollie si byl jistý třemi věcmi.

Za prvé: Jerry měl poněkud pomalejší zapalování; spadal do kategorie, kterou policie nazývá psychicky narušený člověk.

Za druhé: Jerry věřil, že se kostel stal - kvůli čemusi - objektem vyšetřování.

Za třetí: Jerryho sestra nechce, aby bratr mluvil s policisty.

O to naléhavěji si Ollie přál s Jerrym promluvit.

Ollie by býval mohl zaklepat na několikerý dveře, položit pár otázek a vypátrat, ve kterém bytě Jerry se sestrou bydlí. Jenomže pak by se musel Jerryho vyptávat před tou semetrikou, čemuž by se rád vyhnul; ještě ho neopustil strach z té ohavné čarodějnice, která vystupovala ve filmu Čaroděj ze země Oz, a to ho viděl jenom v televizi. Vyčkával tedy na druhé straně ulice, naproti jejich domu. Všechno, co jde dovnitř, musí také ven; všechno, co letí nahoru, musí také dolů.

Mezitím nedokázal myslet na nic jiného než na Patricii Gomezovou. Měl by to jejich rande přehodit ze soboty večer na neděli ráno? Andy Parker tvrdil, že intimní sobotní večeře doma uvede do pohotovosti ten pérořízek, jak tvrdil Parker. Takže by jí měl asi zavolat a změnit to na nedělní dopolední pohoštění; pokud je pravda, že by se jí skutečně rád dostal pod sukně, což asi ano, protože proč by ho vůbec napadaly takové hříšné myšlenky, když si na ni vzpomene, a proč se mu právě napínají kalhoty v rozkroku?

No dobrá.

Taky ho trápilo, jak mu Andy řekl, že ztrácí své pravé já, což by vážně nechtěl; na to se měl příliš rád. Jenom mu připadalo, že Patricia ho má taky moc ráda. Zvlášť teď, když shodil těch pět kilo. Takže pokud si to člověk pořádně přebere, co by mohlo být špatného na tom, když se dvě spřízněné nehomosexuální bytosti spojí a prožijí spolu příjemnou noc svých snů - ajaj.

Tak tady jsou.

Vycházejí z domu společně, Jerry a jeho sestra, prošedivělé rezaté vlasy jí poletují kolem hlavy jako hejno netopýrů.

V MÍSTECH, kde kdysi bydlela Alicia Hendricksová, si už Parker s Generem začínali připadat jako doma. Dokonce si tehdy v pondělí zaskočili na oběd do restaurace Rocco’s, kde si dali škeble Posillipo a znovu si promluvili s Geoffreym Lucantoniem, který byl celý nažhavený, aby jim mohl vyjevit další podrobnosti o svých bravurních výkonech s tehdy patnáctiletou Alicií. Je však spíš zajímaly mnohem věcnější informace.

Do Laurelwoodu v Riverheadu se vrátili proto, aby se pokusili najít nějaké Aliciiny spolužáky ze Střední školy Warrena G. Hardinga, což by komisař mohl pokládat za poflakování, nicméně právě tady chodila naposledy do školy, než vyletěla do širého světa číšnic, manikérek, obchodních zástupkyň a příležitostných překupníků drog. Geoffrey jim pověděl, že tu už moc Aliciiných bývalých spolužáků nebydlí. Přestože základní kameny tu zůstaly…

Kostel Panny Marie milosrdné…

Škola Rogera Mercera pro starší žáky…

Střední škola Warrena G. Hardinga…

… teď tu žili převážně Španělé; obyvatelé židovského, italského nebo irského původu už dávno utekli za lepším. Jednou z těch, kdo zůstali, byla žena, jejíž rodiče zde vlastnili dům v dobách, kdy „to tady bylo ještě dobré”, jak řekl Geoffrey, kterému nedošlo, že tím uráží lidi, co tu bydlí teď. Po smrti rodičů dům zdědila a nemohla se odhodlat k tomu, aby se ho zbavila.

Jmenuje se Phoebe Jenningsová,” vysvětlil. „Celý roky sem chodí i s manželem.

Už jsem zapomněl, jak se jmenovala za svobodna. Bydlí v tom dvoupatrovým cihlovým domku za kostelem.”

PHOEBE JENNINGSOVÁ stále připomínala nevýraznou osmnáctiletou dívku z fotografie v ročence Hardingovy střední školy. Alicii Hendricksovou si dobře pamatovala…

„No, kdo by na ni mohl zapomenout?” řekla a zvedla oči vzhůru.

Seděli pod pruhovaným slunečníkem v zahrádce za domem, ona držela v ruce otevřenou ročenku. Kousek od nich se rozezněly zvony z kostela Panny Marie…

Dobrý záhlaví k nějakýmu článku, pomyslel si Genero.

… které odbíjely celou.

Byla jedna hodina odpoledne.

Phoebe si všechno pamatuje takto…

„Za svobodna jsem se jmenovala Phoebe Mearsová,” řekla detektivům. „Pod dívčím jménem jsem uvedena i v téhle ročence, právě tady…”

Ukázala prstem na dívku v brýlích, s nejistým úsměvem na rtech. Phoebe Jenningsová stále nosila brýle, ale když si vybavovala léta strávená ve škole, neusmívala se.

„Alicia byla nejoblíbenější děvče ze třídy,” pokračovala. „Byla nádherná, všichni kluci po ní bláznili. Všichni se k ní snažili aspoň přiblížit. My všichni. Vyzařovalo z ní něco… takové světlo, chápete? Teď si uvědomuju, že to byl zvláštní druh vybuzené sexuality… no, všichni jsme byli tak mladí, víte, tak hrozně mladí.”

Jak dobře jste ji znala, paní Jenningsová?” zeptal se Parker.

„Ach, dobře, to vůbec ne. Je mi líto, vyznělo to tak? Nemohla jsem se počítat do stejného okruhu lidí, jako byla Alicia a hrstka jejích Vyvolených…

podívejte se na mou fotografii. Byla jsem přesně to, čemu se teď mezi mládeží říká křupan. Tihle výjimeční se mnou nechtěli nic mít. Ten úzký kroužek děvčat, víte, bylo jich asi pět nebo šest? Obletovaly Alicii jako nějakou královnu.

Doufaly, že i na nich ulpí trocha z jejího kouzla. Vlastně, musím uznat, že jsem v to doufala také. Bývala bych obětovala cokoliv, jen kdybych se mohla podobat Alicii Hendricksové. Ale…”

Znovu se zadívala na svou fotografii v ročence.

Jste tady proto, že ji potkala násilná smrt. Já jsem už skoro třicet let šťastně vdaná. Dvě dcery jsou už také vdané, obě vystudovaly vysokou školu.

Manžel je slušný, věrný, pracovitý člověk a žijeme kousek od kostela, kam chodíme každou neděli na bohoslužby. Záleží vůbec na tom, že jsem před čtyřiceti lety při pátečních tanečních večerech v kostele Panny Marie milosrdné pořád zůstávala na ocet? Záleží na tom, že mládenci čekali ve frontě, aby si mohli zatančit s Alicii nebo aspoň s některou z jejích kamarádek? Kde je těm děvčatům konec? Jsou tak šťastné jako já?”

„Nevíte náhodou, kde teď žijí aspoň některé z nich, paní Jenningsová?” zeptal se Genero.

PROŠEDIVĚLÁ ZRZKA držela bratra pevně za ruku a vedla ho po ulici, Ollie v uctivé vzdálenosti za nimi. Vsadil by se, že ho táhne do malé kavárničky. Míní si tam snad sourozenci dát dobrý oběd, kterým by teď vzal zavděk i on? Olliemu jakoby na souhlas zakručelo v žaludku, když zaujímal strategické místo na ulici, odkud je mohl sledovat, a překvapilo ho, že asi o deset minut později oba znovu vyšli ven, každý s hnědým papírovým pytlíkem v ruce.

Nespouštěl z nich oči.

Sestra políbila Jerryho na tvář. Dala mu nějakou sesterskou radu a Jerry přikývl. Znovu ho políbila na rozloučenou a potom odpochodovala a nechala ho na chodníku samotného.

Ollie vyčkával.

O chvilku později se Jerry pohnul, hnědý pytlík pevně sevřený v pravé ruce.

Mířil snad zpátky do bytu? Pokud ano, Ollie tentokrát půjde přímo za ním až do schodů. Žádná sestra, žádný problém. Ale namísto toho Jerry odbočil doprava kolem svého domu a zamířil k jihu; na třídě Dover Plains prošel pod ocelovou konstrukcí nadzemní dráhy, potom přešel další ulici a dorazil až k čemusi, co se jmenovalo Holmanova třída, pokračoval dál k ulici vedoucí kolem parku a vydal se po cestě, která tento park protínala napříč. Ollie se držel jen necelých pět metrů za ním a vzdálenost, která je oddělovala, teď rychle zmenšoval. V

okamžiku, kdy Jerry došel k lavičce a usedl na ni, objevil se Ollie před ním.

Jerry ještě ani nestačil sáhnout do hnědého papírového pytlíku, a Ollie už seděl vedle něj.

„Zdravím, Jerry,” řekl.

Jerry se k němu otočil. Modré oči se mu rozšířily poznáním a strachem.

Já nic neudělal,” prohlásil.

„Vím, že ne,” chlácholil ho Ollie. „Co to tu máte? Sendvič?”

Jerrymu přeletěl po tváři zmatený výraz. Pak mu došlo, že Ollie mluví o papírovém pytlíku, který má položený na klíně. „Ano,” přikývl. „A kokakolu.”

„Co je to za sendvič?” zajímal se Ollie.

„Šunka a sýr v žemli, máslo, hořčice,” odříkával Jerry bezmyšlenkovitě.

„Nechtěl byste se se mnou rozdělit?” vyzvídal Ollie. „Pak jich pro nás ještě pár koupím.”

Jistě,” přitakal Jerry, zakřenil se a sáhl do pytlíku. Rozbalil sendvič. Žemle už byla rozříznutá na polovinu, takže to bylo mnohem snazší. Spolu pak seděli na lavičce a přežvykovali. Jerry otevřel plechovku kokakoly a nabídl Olliemu. Ollie si dopřál vydatný doušek a vrátil mu ji.

„Tak co jste neudělal?” zeptal se.

„Nic s otcem,” vyhrkl Jerry a zavrtěl hlavou.

„Myslíš otce Nealyho?”

„Ne, otce Michaela.”

Ollie přikývl a zakousl se do své poloviny sendviče.

„Znal jste otce Michaela, co?”

„Ano. Když jsem byl malej.”

To je čtyřicet, padesát let, odhadl v duchu Ollie. To časové zarámování odpovídalo době, kdy otec Michael sloužil v kostele Panny Marie milosrdné.

„Vy to vyšetřujete, že jo?” řekl Jerry.

„Vyšetřujeme co, Jerry?”

„Co nám udělal.”

„Co vám udělal, Jerry?” s

„Vy víte.”

„Ne, nevím. Povězte mi o tom.”

„Nám oběma.”

„Ehm. Co udělal, Jerry? Bude dobře, když mi to řeknete. Je už mrtvý.”

Jerry vytřeštil modré oči.

„Už vám nemůže ublížit.”

„Nutil mě a toho druhýho kluka…”

Modré oči se mu zalily slzami. Zabořil tvář do dlaní a nevěřícně vrtěl hlavou.

Vzlykal do dlaní.

„Vás a ještě jednoho chlapce?”

„Dohromady ne.”

„Každého zvlášť?”

Jerry přikývl, tváře stále zabořené v dlaních. Neustále si do nich opakoval slůvko ano.

Ollie jen zůstal nehnutě sedět a chvíli mlčel.

Potom přerušil ticho. Jak se jmenoval ten druhý chlapec?”

„Byl to Carlie?” zeptal se Jerry.

VE SVÝCH ASI PĚTAPADESÁTI LETECH byla Geraldine Daviesová stále ještě přitažlivá žena a detektivové si ji docela dobře dokázali představit jako jednu dívku z Aliciina úzkého kroužku přátel za oněch idylických dnů v Mercerově a Hardingově škole. Přivítala je ve dveřích svého bytu v kalhotách levandulové barvy, stejně laděném bavlněném tričku a v páskových sandálech bez podpatku, nabídla jim čaj a zavedla je na terasu shlížející do ulice ze šestnáctého patra. Tam, na dohled od Majestského mostu, popíjeli čaj a vychutnávali si chladivý odpolední vánek.

„Vždycky mi bylo líto, že jsme s Alicií nezůstaly ve styku,” řekla jim. „Tehdy tvořila velice důležitou součást mého života. Vlastně života nás všech. Všech, kdo měli to štěstí a dostali se do její blízkosti. Byla to naprosto výjimečná osobnost. Je to škoda, co sejí stalo. No, být zavražděný tak jako ona, pochopitelně. Ale pokud se nepletu, hrály v tom úlohu nějaké drogy, je to pravda? Neříkali v televizi, že prodávala drogy přes nějaké Korejce nebo co? Je to pravda? Jestli ano, tak je to ostuda. Byla tak výjimečná.”

Tak proč si někdo přál její smrt? podivil se v duchu Parker. Genero to vyslovil nahlas.

„Napadá vás někdo z té doby, kdo by mohl mít nějaký důvod k tomu, aby ji zavraždil? Někdo, kdo by cítil zášť?”

„Na takovou zášť je to příliš dlouhá doba,” odpověděla Geraldine a povytáhla obočí.

Je tu spousta ujetých lidí.”

„I tak.”

Od mostu, dokonce i z tak velké dálky, slyšeli rachotit těžké vozy, přejíždějící řeku do Isoly.

„Vlastně, člověk asi nikdy neví,” dodala Geraldine zamyšleně.

„Ano?” řekl Parker.

„Ale byl tu jeden kluk…”

„Ano?”

„… který do ní byl hrozně zamilovaný. Jak jen se jmenoval?”

Detektivové čekali.

„Pamatuju si, jak jednou večer… v kostele Panny Marie milosrdné… v pátek se tam pořádaly taneční večery, byly nesmírně oblíbené a pokaždé se tam sešla spousta lidí. Ten kluk se kolem Alicie točil jako zatoulané štěně a sledoval ji na každém kroku… vážně byla nádherná, víte, nemůžu říct, že bych mu to měla za zlé. Jak jen se jmenovali”’ nemohla se upamatovat.

„Každopádně tehdy v pátek večer… tančilo se totiž v té velké kostelní klubovně… no, tehdy mi připadala velká, bylo mi teprve třináct. Sedávaly jsme v dřevěných lavicích kolem stěn a čekaly, až nás kluci vyzvou k tanci. Můžu vám říct, že žádné děvče v Aliciině řadě nemuselo čekat dlouho. Nechci, aby to vyznělo namyšleně, ale byly jsme nejoblíbenější dívky v Mercerově škole a potom i v Hardingově střední. Mládenci se k nám slétali jako vosy na med. Zní to hrozně, já vím, ale je to pravda.”

„Tehdy v pátek v noci… ten kluk, o kterém všichni tvrdili, že má sklony, no víte, jaké myslím? Třeba jak se při chůzi nadnášel, víte, co chci říct?”

Najednou z ní zase bylo třináctileté děvče.

A nijak zvlášť příjemné, jak si uvědomili.

S úsměvem na rtech si teď vybavovala, jak ten mládenec, co měl údajné sklony, přešel až na druhý konec té obrovské klubovny a zastavil se před Alicií, která se smála čemusi, co některá z nich právě řekla…

„Měla na sobě žluté šaty, jestli si dobře pamatuju, nařasené a s krátkou sukní, aby jí vynikly nohy, měla úžasné nohy, celá byla úžasná…,” vzpomínala Geraldine.

„… a on ji požádal o tanec… jak jen se jmenoval, nechápu, proč mi teď nějak neslouží paměť! Nabídl jí rámě. ,Nechtěla by sis zatančit?’ řekl jí, taková přihřátá nula. Alicia se na něj podívala. Gramofon vyhrával Raye Charlese, teď si to vybavuju. Provrtala ho pohledem a řekla mu: ,Zmiz, ty teplouši.’ Zasloužil si to. Všichni tvrdili, že je.

On se jen otočil a odešel. Ale měli byste vidět, jak se tvářil. Kdyby se dalo pohledem vraždit…”

Geraldine zavrtěla nevěřícně hlavou.

„Zase se vrátil přes celou dlouhou místnost zpátky, vyšel ze dveří, a pokud si dobře pamatuju, tak i z kostela. Už nikdy se vedle Alicie neobjevil, stoprocentně. Nikdy. Zajímalo by mě, co se s ním stalo. Taková přihřátá nula.

Ani si nepamatuju, jak se jmenoval.”

„Paní Jenningsová,” promluvil Parker, „snažte se vybavit si jeho jméno.”

„Chuck? Ale nevím, jak dál.”

9.

ODDĚLENÍ PRO ZÁLEŽITOSTI vojenských veteránů jim poskytlo seznam vysloužilců, kteří ve Vietnamu sloužili v rotě D (případně v rotě C, podle toho, na kterého příbuzného se člověk spoléhal) druhé brigády pětadvacáté pěší divize během operace Ala Moana. Ale dozvědět se od nich, jak se všechno skutečně odehrálo, nebylo tak snadné, jak Meyer s Carellou doufali.

Někteří se o své nejhorší životní zkušenosti zdráhali hovořit. Všichni si vybavovali události, které se udaly před zhruba čtyřiceti lety. Náhodná setkání, zastřená válečnou clonou, nabývala téměř surrealistických forem…

„… džungle v provincii Nau Nghia jsou rozlehlé a husté, člověk nikdy neví, kdo číhá za kterým stromem, nedokáže říct, kde Charlie nastražil výbušniny…”

„… Max Sobolov, jo, byl to náš seržant. A bylo to v rotě D. Djako Den, ne B, to máte špatně…”

„Bylo to jen necelých padesát kilometrů severně od Saigonu, ale člověk by si myslel, zeje někde v srdci Afriky… “

„… nějak to souviselo s jednou Vietnamkou; Sobolov a ten mládenec v jeho oddíle. Vezli ji k výslechu…”

„… všechno to bylo schované v té vesnici, pohřbené v těch jejich chýších.

Miny a rýže a cukr a rybí konzervy, všechno pro Charlieho, aby to měl k dispozici, kdykoliv tam zaskočil… “

MARK SEDEL DOMA U televize, když k němu Teddy v pondělí odpoledne zašla do pokoje. April odešla ke kamarádce s tím, že u ní zůstane přes noc, takže se Teddy mohla spolehnout, že si bude moci se synem nerušené promluvit. Nejdřív došla k televizi, vypnula ji, postavila se naproti němu před obrazovku a okamžitě spustila znakovou řečí, jako by si svůj proslov připravovala dlouho předem; slova se jí kvapně sypala z rukou.

Mluvila jsem s tvým otcem, ukazovala. Musíš nám říct, co se děje.

„Nic, mami.”

Proč ses tedy včera cestou domů z vyučování tak rozplakal?

Jenom kvůli tomu, že už si s April tak nerozumíme. Nic víc, mami, nic to není.”

Tak proč jsi to tatínkovi neřekl?

„Musíme si to s April vyřešit sami,” odpověděl Mark a pokrčil rameny. „Děti, přece to znáš, ne?”

Teddy ho provrtávala pohledem.

Něco před námi tajíš, ukazovala. Co je to, Marku?

„Nic.”

Ukradla ta její kamarádka ještě něco?

„Ne. Nevím. April o ničem nemluvila…”

Protože ta holka je zlodějka…

„V tom to není, mami.”

Tak o co jde, ke všem čertům, Marku? Teddy ukazovala rukama, prsty jí kmitaly, oči planuly. Okamžitě mi to pověz!

Mark váhal.

M-a-r-k-u, ukázala, ale pohyby rukou to slovo protáhly a změnily ho ve varování.

„Kouřili trávu,” řekl.

Kdo?

Prsty a oči vybuchly.

„Lorraine a starší kluci.”

Kde?

„Na tom úterním večírku. Některý další holky taky.”

A April?

„Nevím. Všichni byli u Lorraine v ložnici. Za zamčenýma dveřma.”

Byla tam s nimi April?

Znovu zaváhal.

Byla?

„Ano, mami.”

Víš to určitě, Marku?

„Vím, jak je marihuana cítit, mami.”

Teddy přikývla.

Díky, synku, ukázala.

„Zase má kvůli mně malér?” zeptal se Mark.

Ne, právě jsi ji z něj dostal, odpověděla mu, přivinula ho těsně k sobě a políbila na čelo.

Pak odešla okamžitě do ložnice, otevřela notebook a poslala manželovi do práce e-mail.

„PATRICIE?”

„Hej, nazdar, Olle!”

Jak se vede?”

„Skvěle. Je to pár minut, co jsem dorazila domů. Co se děje?”

„Trochu jsem přemýšlel. Víš, je tady strašnej zmatek, ty vraždy glockem…”

„Oh, to bych řekla.”

„Takže jsem si myslel… co kdybych ti něco navrhnul… Bojím se, že nebudu mít čas nakoupit na tu večeři, kterou jsem ti chtěl v sobotu uvařit…”

„No jistě, Olle. Chceš to přehodit na jinej večer?”

„No, ne tak docela. Napadlo mě, jestli bys nepřišla v neděli dopoledne na takovou snídani s obědem dohromady… místo tý sobotní večeře… bylo by to mnohem jednodušší. Udělal bych nějaký lívance…”

Jejda, lívance miluju. Ale je Čtvrtého, viď? V neděli?”

„Ano,” přitakal a vtom ho napadlo, že to byl špatný krok. „Ano, je. Nehodí se ti to?”

„Ne, to ne. Vlastně spolu můžeme strávit celej den a večer se jít podívat na ohňostroj.”

„Právě tak jsem si to představoval. Ale pojmeme to naprosto neformálně, ano?

Jen džíny. Něco takovýho.”

„To zní dobře,” odpověděla - Patricia. Prostě příjemná, bezstarostná, pohodová neděle.

„A potom rachejtle,” připomněl jí Ollie.

„Ale ty lívance skoro bez tuku, jo?”

„Jasně, skoro bez tuku.”

„To je paráda, Olle. V kolik hodin?”

„V jedenáct ti to vyhovuje?”

„Skvěle. Takže na viděnou v neděli.”

„Dobrá,” odpověděl, „dobrá, Patricie. A jen normálně, v džínách, jo?”

„Džíny, jasně. Takže se uvidíme pak.”

„Na viděnou, Patricie,” rozloučil se a zavěsil.

Srdce mu bušilo.

Měl dojem, jako by právě naplánoval loupežné přepadení cukrárny.

PŘÍBÉHY VÁLEČNÝCH VETERÁNŮ pokračovaly dál a dál… „… nebyl to můj oddíl, ale nějaký jiný v rotě D. Víte, jak to funguje? Víte to? Vaše rota má dva až čtyři oddíly a v každém oddílu je devět, deset vojáků, chápete? Ten kluk, co tu ženu zastřelil, byl z jiného oddílu… “

„… v té oblasti za námi jsme zlikvidovali sedm bunkrů a dvě podzemní chodby.

Sebrali jsme tam dvanáct jednaosmdesátimilimetrových minometů a 11 200 malých zbraní, přes jednu tunu rýže a rádio ruské výroby… “

„… pokaždé jsme je obklíčili a potom smetli. Útok za rozbřesku, abychom Charlieho zastihli nepřipraveného. Jenomže oni věděli, že se blížíme; rozestavěli se podél cesty, po které jsme postupovali, s puškami a samopaly, a my jsme napochodovali přímo mezi ně…”

„… Sobolova zasáhla minometná střela, která ho měla zabít. Ale jenom ho připravila o oči…”

V PONDĚLÍ ODPOLEDNE něco po páté Meyer s Carellou vypátrali poručíka, který velel v prosinci 1966, před necelými třiceti lety, zhruba dvěma stovkám mužů z roty D během ofenzívy Ala Moana.

Jmenoval se Dabby Freund. Teď mu bylo jednašedesát, měl prošedivělé vlasy a znatelně kulhal…

„Moje památka z války,” vysvětlil jim.

… vychutnával si volný den, který nemusel trávit ve své advokátní kanceláři, a hlídal dvě vnoučata v parku. Děti se na houpačkách vznášely až k nebi a Freund mezitím vzpomínal na doby, které by mnohem raději pohřbil v paměti.

„Nevím, co jste o Sobolovovi zjistili,” řekl, „ale můžu vám říct, že skoro nikdo kvůli jeho smrti netruchlí. Byl to naprosto tuctový první seržant, věřte mi. Pěkná svině.”

„Někteří muži z vaší roty se zmiňovali o incidentu s nějakou vietnamskou ženou,” řekl Meyer. „O co vlastně šlo?”

„Šlo o jednání vojenského soudu, ke kterému nikdy nedošlo. Max to tomu mládenci pořádně zavařil.”

Jakému mládenci?”

„Dvacetiletému klukovi ze svého oddílu. Ten tu Vietnamku zastřelil. Sobolov proti němu vznesl obvinění na základě článku 32.

V civilní legislativě by takové obvinění měla řešit velká porota. Stanovit, jestli byl spáchán zločin, a posoudit, jestli obviněný člověk tento zločin spáchal. Ten mládenec tvrdil, že dostal rozkaz, aby ji zastřelil. Že mu to Sobolov přikázal. Soudní znalci odmítli učinit další krok. Místo toho…”

„Další krok?”

„Odmítli to postoupit vojenskému soudu.”

„Takže jednali v zájmu toho mládence, správně?” poznamenal Carella. „No, podle mě záleží na tom, jak se na to díváte. Usvědčující rozsudek vojenského soudu by znamenal jeden ze dvou možných trestů…” Viděl jejich tázavé pohledy.

„Propuštění z armády pro hrubý trestný čin,” vysvětlil. „Nebo propuštění z armády pro hrubé porušení disciplíny. V obou případech by přišel skoro o všechny výhody. Místo toho nad ním vynesli jiný verdikt - propuštění z armády z jiných důvodů. Jenomže i ten znamenal ztrátu výhod. Především finanční podpory z fondu pro americké vojáky, z niž by mohl pokrýt náklady na vysokoškolské studium.”

Freund zavrtěl hlavou, zaletěl pohledem k vnoučatům na houpačce, zavolal

„Kluci! Je načase! Jde se domů!” a vstal z lavičky. „Sobolov z toho vyvázl bez trestu,” poznamenal. „No, vlastně asi ne. Z války se vrátil slepý. Ale vydal rozkaz, který tu mladou Vietnamku připravil o život, takže si to zasloužil.

Dokonce i před operací Ala Moana šlukoval ve dne v noci marjánku. Bez své pravidelné porce vůbec nedokázal fungovat. Násilník, hajzl, narkoman, to byl seržant Max Sobolov. Když ho ta minometná střela připravila o oči, celá rota jásala. Jásali bychom ještě víc, kdyby ho bývala zabila.”

„Ten voják, který proti němu vznesl to obvinění,” zeptal se Meyer.

„Nevzpomínáte si náhodou, jak se jmenoval?”

„Charlie, ale nevím, jak dál. Jako náš nepřítel.”

„Charlie co?”

„Nechtě mě chvilku přemýšlet,” řekl Freund a začal přecházet kolem houpaček, s detektivy po boku. „No jasně, byl to…”

JENNIFER PURCELLOVA bydlela v nízkopodlažním domě v někdejší italské části Riverheadu. Tato čtvrť, kterou teď obývali hlavně Portorikánci, se těšila oblibě především mladých lidí, protože ležela poměrně blízko centra; z Forbesovy třídy to metrem trvalo do srdce Isoly pouhých dvacet minut.

V pondělí v půl šesté Jennifer vpustila Hawese do bytu a okamžitě se mu omluvila, že má doma nepořádek. „V pondělí mám vždycky denní službu,”

vysvětlovala. „V poledne tam chodí davy lidí na oběd. Ještě jsem to tu nestačila poklidit.” Pak mu vysvětlila, že pracuje jako číšnice v restauraci jménem Paulie’s v centru města, a znovu se omlouvala, že si s ním ráno neměla čas promluvit, protože když zavolal, byla už skutečně na cestě do práce.

Bylo jí hodně přes dvacet, jak Hawes už předem odhadoval podle hlasu. Měla na sobě džíny a bavlněný svetřík, hnědé vlasy sepnuté do ohonu, žádný make-up, dokonce ani rtěnku. Nevýrazná. Trochu při těle. Posadili se ke kuchyňskému stolu a pili kávu.

„Myslíte, že najdete toho, kdo ji zabil?”

„Pracujeme na tom,” odpověděl Hawes.

„V novinách píšou, že je to mnohonásobný vrah. Že byla jenom náhodnou obětí.”

„Znáte noviny,” prohodil Hawes.

„Ten případ sleduju. Ne kvůli tomu, že šlo o mou babičku. Vlastně jsem se s ní nikdy nesetkala. Ona se totiž prostě sebrala a utekla. Nikdy se pak se svými dětmi ani nepokusila sejít. Je to zvláštní, nemyslíte? Ženská, která takhle opustí svoji krev! Deset a osm let! A nikdy se s nimi nepokusí navázat kontakt?

Ani si promluvit? Myslím, že je to strašně zvláštní. Můj táta jí opovrhoval.”

„Byl starší z obou dětí? Nebo mladší?”

„Starší. Když od nich odešla, bylo mu deset.”

Je ještě naživu?”

„Ne, je to dvanáct let, co umřel na rakovinu; v osmačtyřiceti. Takže byl ještě poměrně mladý. U nás v rodině se to totiž dědí. Dědeček taky umřel na rakovinu.

Luke. Ale ten byl mnohem starší, před sedmi lety. Tomu bylo sedmdesát šest.

Podle mě je to všechno její vina.”

Její…?”

„Mojí babičky. Helen. Protože je tak opustila. Rakovina má totiž přímou souvislost se stresem. Když utekla od rodiny, děda byl ještě hodně mladý. Klukům bylo teprve deset a osm. Vychovával je sám, jako svobodný otec; nikdy se neoženil. Oba synové k sobě měli v mládí hodně blízko… no, dovedete si to představit, bez matky. Pak… no… můj otec umřel tak předčasně, víte… pak jsem už strýce moc často neviděla. Prostě… nějak se vytratil.”

„Vaše matka je ještě naživu?”

„Oh, ano. Vlastně se znovu vdala. Teď s ním žije na Floridě. Je to Žid.” Na okamžik zaváhala, sklopila či k rukám složeným v klíně. „Moc lidí z rodiny už tu podle mě nezůstalo. Jsem totiž jedináček.

Strýce jsem viděla naposledy, když přišel před sedmi lety dědečkovi na pohřeb.

Připadal mi tak… nevím… duchem nepřítomý. Nikdy se neoženil, koupil si takový domek na Sands Špit. Pracoval tehdy v obchodě s obuví, prodával boty.

Odjakživa dělal v obchodě, už od té doby, co se vrátil z armády. Bojoval totiž ve Vietnamu. Po válce prodával gramofonové desky. V hudebninách, víte? Celá léta nám nosíval domů desky. Měla jsem ho moc ráda. Myslím, že tehdy všem hrozně ublížila. Podle mě se z toho nikdo nikdy nevzpamatoval. Víte, dva umřeli na rakovinu. To tím stresem, víte? Rakovina. Helen Reillyová. Dokonce jsem ani nevěděla, jak se jmenuje, dokud jsem se o té vraždě nedočetla v novinách. Chci říct, že jsem ani nevěděla, že je to moje vlastní babička, dokud jsem si nepřečetla, že se dřív jmenovala Helen Purcellová. Pak mi to sepnulo. A… musím vám říct… měla jsem z toho radost. Měla jsem radost, že ji někdo zabil.”

Kuchyňka se ponořila do ticha.

„Vím, že je hrozné říct něco takového. Bůh mi odpusť. Ale tak jsem to cítila.”

„Mluvila jste o tom se strýcem?”

„O…?”

„O smrti jeho matky. O smrti Helen Reillyové.”

„Ne, už jsem vám říkala, že jsem ho naposledy viděla…”

„Ano, ale domníval jsem se, že jste s ním pak ještě mluvila. Když jste slyšela o té vraždě…”

„Ne.”

„Nevíte náhodou, kde bych ho zastihl?”

„Ne, je mi líto. Myslím, že ještě pořád žije na Sands Spit, ale adresu neznám, promiňte.”

„Můžete mi říct, jak se jmenuje?” zeptal se Hawes.

„Strýc? No, samozřejmě… já…”

„Vím, že se jmenuje Purcell,” poznamenal Hawes. „Ale jaké má křestní jméno?”

„Charles,” řekla. „Strýček Charles.”

KDYŽ CARELLOVI ZAZVONIL na stole telefon, právě dočetl Teddyin e-mail. Chvíli zůstal sedět, naprosto vyvedený z konceptu, a jenom zíral na monitor počítače, než sáhl po sluchátku. „Osmdesátá sedmá pátrací skupina,” ohlásil se.

„Steve?”

Nepatrný přízvuk.

„Kdo je to, prosím?”

Je tuo patrigno? oznámil hlas. „Tvůj nevlastní otec, Luigi.”

„Stalo se něco?” okamžitě se zeptal Carella.

„Qualcosa non va? Ne, co by se mělo stát? Volám nevhod? Kolik tam máte hodin?”

„Skoro šest,” odpověděl Carella.

„Tady je skoro půlnoc,” poznamenal Luigi. „Tvoje matka už spí.”

Carella vyčkával. Stalo se něco? Proč tenhle telefonát z Milána? Kde je teď skoro půlnoc.

„Je v pořádku?” zeptal se. „Máti.”

„Ano, je. Sešla se dnes se mnou ve městě a pak si vyrazila na nákupy. Vrátila se úplně vyčerpaná. Večeřeli jsme dost pozdě a pak si hned šla lehnout.”

Zaváhal. „Napadlo mě, že zavolám a zjistím come va, jak to vypadá u vás.

Neobtěžuju tě, nebo ano?”

„Ne, ne. Jak bys mě mohl obtěžovat? Co to kupovala?”

„Věci do bytu. Nábytek ne, ten vyrábím sám, nábytku máme až nad hlavu, tak to říkáte, ne? Ale ručníky, ložní prádlo, nádobí, tohle všechno. Koupili jsme totiž ten novej byt…”

Jsme, zaznamenal Carella. Koupili jsme totiž ten novej byt. Nebo ho koupil.

Považoval to za dobré znamení. Partnerský vztah. Jako mezi ním a Teddy.

„… na Via Ariosto, kousek od parku. Osm pokojů, spousta místa pro vás i pro děti, až nás přijedete navštívit, co? O víkendu se teď pojedeme podívat k jezeru Como, jestli bysme si tam nemohli něco pronajmout - ještě není tak pozdě, aby se něco nenašlo. K tomu jezeru je to odsud asi hodinu autem, takže se tam dá jezdit na víkend a pak na celej měsíc v srpnu, až dostanu v práci dovolenou. Což bude příhodná doba, abyste k nám přijeli i s dětma, co? Bude tam dost místa pro všechny, o to se postarám, nějaký pěkný místečko u jezera, co? Jak se vlastně mají děti, Steve?”

Carella zaváhal.

„Dobře,” řekl nakonec. „No, jsou teď v pubertě, však to znáš. Před týdnem měli narozeniny.”

„Dostali jste od nás, co jsme jim s Louisou poslali? Máti a já?”

„Ne, ještě ne.”

JVladonna, ma cornépossibile? Poslali jsme jim dárky přes kurýrní službu. Budu si to muset ověřit u sekretářky. Takže ještě ne? Ma che idioti!”

„Zavolám, až to přijde, nedělej si starosti,” uklidňoval ho Carella.

Na lince se na chvilku rozhostilo ticho.

„Co jsi myslel tím, že jsou v pubertě a že to znám?” zeptal se Luigi. „Děje se něco?”

„No, vždyť víš.”

„Ven s tím.”

Stejná slova, která Carella používal při výslechu pachatele. Ven s tím.

„Vždyť máš sám děti, takže to znáš.”

„Mám děti, který už mají vlastní děti v pubertě!” ozval se Luigi. „V čem je problém, Steve?”

A pak, stejně jako by se zhluboka nadýchl zadržený pachatel, než vyklopí, že umlátil manželku i jejího oblíbeného kanára sekyrkou, nadýchl se zhluboka i Carella a řekl: „April kouří marihuanu.”

„Oh, madonna.” zvolal Luigi. „Kdy se to stalo?”

„Dozvěděl jsem se to právě teď. Měl jsi někdy podobný problémy? Když byly děti ještě malý?”

Pořád se na April díval jako na „malou”. Rtěnka. Vysoké podpatky. Malá. Ale teprve třináctiletá. A kouří marihuanu.

„Ano. Ale ne přímo drogy, i když i tady je toho spousta,” řekl Luigi. „Ale ano, Annemarie bylo čtrnáct, když se dostala do špatný společnosti, říkáte to tak? Un brutto giroT

„Spatná společnost, ano.”

„Alkohol, divoký mejdany, prostě všechno. Ve čtrnácti. Moje holčička!”

„Ano,” přitakal Carella. „Tak to chodí, Luigi.”

„Musíš si s April okamžitě promluvit. Musíš jí dát jasně najevo, že tohle se v naší rodině netoleruje.”

„Tys to udělal?”

„Okamžitě. Dozvěděl jsem se, co se děje. Měsíc jsme ji nepustili z domu. Dokud se od těch příšernejch lidí neoprostila. Pohrozil jsem jí, že zavolám policii!

Ale ty sám jsi přece policista, Steve. Tak jí to pověz. Že jí to nebudete trpět!

Takovou ostudu přece naší rodině nemůže udělat. Louisa by umřela. Mám jí to říct? Chceš, abych jí to pověděl, Steve? Figliolo, smím to říct mamince?”

Figliolo, pomyslel si Carella. Synku. Pousmál se. Smím to říct mamince?

„Zatím ne, Luigi, prosím tě,” zarazil ho. „Zavolám ti, až si promluvíme s April. Tak to bude lepší.”

„Si, meglio cosi. Budu čekat, dokud nezavoláš. Pozdravuj ode mě Teddy. A dej mi vědět, co se děje. Prosím.”

„Slibuju.”

^íllora, ci sentiamo presto,” řekl Luigi a zavěsil.

„Díky…,” začal Carella, ale spojení se přerušilo a ve sluchátku se ozval jen oznamovací tón.

Málem řekl: Díky, táti.

No, tak tedy příště, pomyslel si.

Potichu si to zkusil vyslovit.

Díky, táti.

Potom, do hluchého telefonu, řekl nahlas: „Díky, táti.” A vzápětí znovu, ještě hlasitěji: „Děkuju, tatínku.” A jemně položil sluchátko.

KDYŽ SE LIMUZÍNA neobjevila do čtvrt na sedm, seběhl Charles Purcell do vestibulu a požádal recepčního, aby mu vytočil číslo autoslužby. Dispečer, který vzal telefon, mu vysvětlil, že se auto zdrželo v hustém provozu poblíž Calmpointského mostu…

„Takže kde je teď?” zeptal se.

„Právě sjelo z bulváru.”

Charles mrknul na hodinky.

„Tak to zrušte,” řekl. „Vezmu si taxíka,” dodal a zavěsil. Hned nato vyšel z hotelu na chodník, kde požádal portýra, aby mu zastavil drožku. Když se pak usadil uvnitř, řekl řidiči Regininu adresu v North Hastings a slíbil mu dvacetidolarové spropitné, pokud tam dojede do půl sedmé. Znovu se podíval na hodinky. Řidič se odlepil se zaskřípěním pneumatik od obrubníku.

Charles objednal večeři v restauraci na půl sedmou, ale teď zjistil, že se asi o čtvrthodinu opozdí; ta zatracená limuzína. No, třeba to ještě stihne, protože taxík si razil cestu v hustém dopravním provozu. Je s podivem, co dokáže příslib několika dolarů. Už si na tento způsob života začínal pomalu zvykat. Škoda, že to nepotrvá věčně, jenže na druhou stranu, co trvá věčně?

Když taxík zastavil, čekala už na schodech před domem. Charles poprosil řidiče, aby nechal běžet taxametr, pak vystoupil z auta a vykročil k ní, úsměv na tváři. A vtom se to všechno seběhlo, zdánlivě během chvilky. V tomhle jediném okamžiku se znovu ocitl ve Vietnamu, v tom Vietnamu, kde všechno kolem vybuchovalo a člověk si zprvu ani neuvědomoval, že se mu to nezdá, že ten útok skutečně směřuje přímo proti němu.

Muž, ve kterém se tohle všechno zčistajasna zhmotnilo, byl vysoký přes sto osmdesát centimetrů, s širokými rameny a mohutným hrudníkem, dvouapůlmetráková gorila v modrých džínách a černém tričku, v černých sportovních botách, která si to mířila přímo ke schůdkům před domem, kde stále Reggie a otočená zády k němu sledovala Charlese, který přicházel z opačného směru; když ho poznala, rty jí rozvlnil úsměv a začala sestupovat ze schodů. Právě v tom okamžiku ji hromotluk v černém tričku popadl za zápěstí a smýkl s ní přes celé schodiště až na chodník. Charles, který to sledoval nevěřícným pohledem, pak uviděl, jak ji muž udeřil do tváře s takovou silou, že kdyby ji stále nedržel za zápěstí, upadla by na záda.

„Zabloudilas?” zeptal se sladce a znovu ji praštil.

„Ty!” zařval Charles a ukázal na něj prstem. V dalším okamžiku se za mužem, který už táhl Reginu za sebou po chodníku, rozběhl. Měla na sobě lesklé stříbřité šaty se sukní do půli stehen a pantoflíčky z lakované kůže stejné barvy. Vrávorala na vysokých podpatcích, snažila se odolávat jeho síle, ale muž ji stále pevně svíral zápěstí, a když se pokusila vymanit, udeřil ji znovu a pak zase. Tentokrát po něm Charles skočil.

„Oh?” podivil se hromotluk a setřásl Charlese jako mokrý pes, který si vytřepává vodu z kožichu. Muž mu zasadil ránu do tváře; vší silou. Z nosu mu začala téct krev. „Ty hajzle,” vyjekla Reggie, vyzula si jeden stříbřitý pantoflíček a praštila ranaře podpatkem po hlavě. Muž se ohnal a úder ztlumil.

Právě napřahoval ruku, aby Regině zasadil další ránu, když vtom zahlédl v Charlesových rukou zbraň.

„Hej, počkej,” vyslal k Charlesovi varování, ale ten už vypálil.

Reggie zaječela.

Charles střílel, dokud nevystřílel celý zásobník.

Taxík se na plný plyn odlepil od chodníku.

„Ach, kristepane,” zašeptala Reggie.

Charles ji popadl za ruku.

Společně pak utekli do noci.

DOKONALÍ HUDLAŘI Z osmdesátého sedmého okrsku se smažili v půlnočním ohni.

Přesněji řečeno, byly dvě minuty po půlnoci, už úterý, dvacátého devátého června, a cítili palčivou potřebu sdělit si navzájem, jak jsou bystří, když se jim podařilo vypátrat jméno chlapíka, kterého podezírali, že provrtal devítimilimetrovým glockem pět lidí. Ano, všichni - každý zvlášť - se k tomu jménu dobrali, hurá! Vlastně k jeho různým podobám, ale zaručeně šlo o totéž jméno; ať už mluvili o Carliem, Chuckovi nebo Charliem, oficiálně se nepochybně jmenoval Charles, příjmením skoro určitě Purcell.

Ale navíc - Hawes to považoval za svou zásluhu, protože to byla Jennifer, kdo jim řekl, že její strýc Charles možná stále ještě žije v Sands Spit - objevili jméno Charles Purcell v telefonním seznamu tohoto městečka v russellském okrese, vzdáleného necelou hodinu jízdy autem. Ve služebním seznamu policejních, bezpečnostních a právních institucí pak našli číslo do kanceláře šerifa v russellském okrese. Hawes tam zatelefonoval, promluvil si se zástupcem šerifa Lyalem Farrem a požádal ho, aby dojeli do ulice Granham Lané číslo 410 s návrhem na předběžné zadržení Charlese Purcella pro podezření z vraždy. Farr slíbil, že pro ně tedy tu laskavost udělají a zajistí ho, ale že nepřipadá v úvahu, aby ho přepravovali až do města, protože Russell na to momentálně nemá dost lidí. Hawes si zajistil dodávku a příkaz k zatčení. O dvacet minut později mu Farr telefonoval nazpátek, že dům je zavřený a uvnitř je tma, takže co teď? Hawes mu poradil, aby vnikli dovnitř, že tam bydlí člověk podezřelý z vraždy. Farr řekl Hawesovi, že v russellském okrese není možné vniknout do domu bez soudního příkazu. Kromě toho soused odvedle viděl, jak Purcell začátkem měsíce odjíždí pryč s tím, že chce strávit nějakou dobu ve městě.

„Od tý doby je dům prázdnej,” dodal Farr. „Ve městě kde.” „Nerozumím.”

„Kde ve městě chtěl strávit nějakou dobu?” „To neřekl. Podle mě jste trochu zaspali, a ujel vám vlak.” Vypadalo to tak, dokud u nich čtyřicet sedm minut po poledni nezazvonil telefon a neozval se v něm detektiv David Bannerman z osmdesátého šestého okrsku, vzdáleného necelých pět kilometrů od jejich staré dobré sedmaosmdesátky.

BANNERMAN JIM VYLÍČIL, že to nejdřív vypadalo jako běžná domácí hádka. Dáma stojí na schodech před domem, přichází k ní přítel nebo manžel a začíná jí spílat a mlátit ji. Rodinná hádka, nic víc, nic míň; záležitost, kterou běžně řeší uniformovaní pochůzkáři.

Pak se to ale všechno zvrtlo v cosi úplně jiného. Z taxíku vystupuje chlapík, vytahuje zbraň, skáče po ranaři, co mlátí tu holku, a vystřílí do něj celý zásobník. Sedmnáct ran, a ten rváč vypadá na tom chodníku jako ementál. Takže to začíná mít všechny typické rysy vyřizování účtů mezi příslušníky podsvětí, není-

liž pravda? Vystřílíš do někoho celý zásobník? Chceš mít jistotu, že to má za sebou, není-liž pravda? Kromě toho se zjistilo, že ten hromotluk má záznamy v rejstříku už od dob, kdy byl ještě pod zákonem, takže je to na beton gangster, správně?

„Od jednoho svědka jsme dostali popis toho střelce,” řekl Bannerman. „Měl něco přes metr osmdesát, hubenej, v tmavomodrým obleku a s kravatou. Byl holohlavej.

Úplně holohlavej. Žádný kotlety, nic. Ta svědkyně tvrdila, že byl úplně bílej.

Bledej. Skoro jako nějakej Orientálec. Nebo asketa, tohle je její výraz. Bílej a asketickej. Jako nějakej svatej. Dalajláma? Mluvila totiž o dalajlámovi, víš, jak vypadá? Já taky ne. Ale jako on. Svatej.”

„Nějakej svatej,” opakoval Carella.

Byl by rád věděl, proč Bannerman provozuje tyhle zdlouhavé rituální tance.

„A tak nám došlo, že si nějakej chlápek počíhal na tohohle Benjamina Bugliosiho - tak se jmenoval ten mrtvěj - a postaral se o něj. Jenomže tohle všechno jsme si mysleli, než jsme před deseti minutama dostali zprávu z balistiky…”

Oho, pomyslel si Carella.

„… podle který ta zbraň, co pokropila Bugliosiho, byla stejnej model číslo sedmnáct, jakým bylo spáchanejch těch pět vražd, který už vyšetřujete. Takže tady platí služební předpisy a pravidlo, že první bere všechno, kamaráde, a ty teď máš šest obětí, což jde docela dobře dohromady, když se nad tím zamyslíš.

Mazlíku.”

„Díky,” řekl Carella.

Hodiny na stěně služebny teď ukazovaly jednu hodinu a dvacet sedm minut.

V POČÍTAČOVÉ DATABÁZI ZJISTILI, že Benjamin „Brouk” Bugliosi si první záznam -

za běžné napadení - vysloužil v šestnácti letech. Laskavý, chápavý soudce pozastavil výkon rozsudku. Jeho poslední střet se zákonem - celkem dvanáctý, mimochodem - se odehrál před šesti lety a jeho poslední napadení v životě ho teď přišlo nejdráž, jak mohlo. Pracoval zřejmě jako vyhazovač v soukromém „klubu”

jménem Sophisticates, což je chabě maskovaný bordel provozovaný jako eskort servis. Tam se jakýsi opilý, rozvášněný klient pokusil strčit jedné z tamních panen do vaginy ústí pistole. Bugliosi toho chlapa shodil ze schodů, ve vestibulu mu otlouk! hlavu o zeď a pak ho vyhodil na chodník a kopal ho do hlavy tak dlouho, dokud mu ji nerozmlátil na krvavou kaši. Navíc v dešti. Kap kap.

Není divu, že si pak poseděl ve vězení v Castleview.

Z jeho záznamů dále vyplynulo, že ho loni v listopadu propustili na podmínku, zřejmě si zase začal vydělávat a svědomitě se hlásil u svého kurátora. V dotyčné kanceláři měli touhle dobou zavřeno a neotevřou dřív než ráno v devět. Profily mnohonásobných vrahů vypracované podle statistických údajů FBI svědčí o tom, že postupem času vraždy nabývají na brutalitě…

(Tentokrát sedmnáct výstřelů.)

Pokud je Purcell skutečně mnohonásobný vrah…

(Teď už je tu šest mrtvých.)

„Podívejme se, jestli Bugliosi zase začal pracovat v tom soukromým klubu Sophisticates,” navrhl Carella.

OD DOBY, kdy Carella nebo Meyer navštívili v půl třetí ráno bordel, uplynula spousta vody. Klub zabíral celou čtyřpodlažní budovu v tiché postranní uličce v centru města. Právě začalo pršet, když se detektivové hlásili do domácího telefonu, nainstalovaného do futra hlavních dveří v přízemí, čímž poskytli všem lidem nahoře dost času, aby na sebe mohli hodit kalhoty nebo si natáhnout kalhotky, nepřišli sem pozavírat prostitutky. A opravdu, všechno vypadalo naprosto korektně, a dokonce skoro domácky, když byli po chvilce vpuštěni do haly a pak nahoru do čekárny, kde si černoška, běloška, Latinoameričanka a Asiatka hověly v župánkách a krajkovém spodním prádle, ale kde nebylo vidět ani živáčka, který by kopuloval nebo prováděl nějaké jiné necudnosti.

Jedna z dívek byla skutečná krasavice. Jakmile vstoupili dovnitř, vysoká blondýna, asi pětadvacetiletá, jak odhadovali, v černém hedvábném župánku, odhalujícím odvážné volné kalhotky podobné šortkám a úspornou podprsenku, k nim vyslala přívětivý úsměv, přestože jí bylo jasné, že jsou poldové. Carella se v duchu divil, co tohle děvče ksakru dělá v bordelu - ne že by to tu tak vypadalo; díky zrcadlům z kouřového skla na stěnách a sametovým čalouněným stoličkám jste měli spíš pocit, že jste se ocitli v hotelové hale. Jediný muž, na kterého narazili, byl mohutný černoch, který se představil jako Roger a tvrdil, že je tady v klubu Sophisticates nočním šéfem; nedali by si pánové šálek kávy?

„Benjamin Bugliosi,” řekl Meyer.

„Benny Brouk,” dodal Carella.

Roger nasadil nicneříkající výraz.

„Pracuje tady?”

„V mojí směně ne.”

„Tak v čí?”

„Myslím, že toho člověka vůbec neznám,” prohlásil Roger.

„Nevzpomínáte si náhodou, kde byl včera kolem půl sedmé večer?”

„Přicházím sem o půlnoci,” odpověděl Roger.

„Hledáme člověka, který ho tehdy zřejmě zastřelil.”

„Proboha,” řekl Roger.

„Vysoký bledý muž, holohlavý jako já,” vysvětlil Meyer.

„Toho taky neznám,” zněla Rogerova odpověď.

Já znám oba,” vložila se do hovoru ta nádherná blondýna.

„Sklapni, děvko,” okřikl ji Roger.

„Poslali ho…”

„Řek jsem sklapni,” zavrčel Roger a popošel k ní.

„Nechtě toho,” okřikl ho Meyer a plácl Rogera přes hrudník. Roger zaťal pěsti a v očích mu zasvítilo, ale zůstal stát na místě.

„Jak se jmenujete, slečno?” zeptal se blondýny Carella.

„Trish,” odpověděla.

ŘEKLA JIM, že před dvěma týdny, muselo to být…

„Tady člověk ztrácí pojem o čase. Je to dvě neděle? Každopádně někdy tou dobou. Já a ještě jedno děvče odsud, Regina - je to její pravý jméno , jsme šly na telefon k tomu holohlavýmu chlápkovi, na kterýho jste se ptali Rogera; vypadal jako mnich nebo tak nějak, vůbec žádný vlasy, žádný obočí, žádný řasy, nic. Výbavu měl jako hřebec, ale žádný chlupy, bylo to divný. Zůstaly jsme u něj celou noc, to byl čtvrtek, devatenáctýho, je to tak? Je to dvě neděle? Co je vlastně dneska za den?”

„Dneska je devětadvacátého,” odpověděl Carella.

„Už?”

„Už je nový den,” řekl.

Seděli v Rogerově kanceláři, dveře zavřené. Neustále se otáčela přes rameno a pokukovala po zavřených dveřích, vystrašená, že se otevřou, objeví se v nich Roger a okřikne ji sklapni, děvko.

„Takže to nejsou celý dvě neděle,” řekla Trish a pokrčila rameny. Hedvábný župánek se jí svezl z ramene. Kupodivu si ho zase povytáhla. „Každopádně, Regina se od tý doby v práci neobjevila. Jen zavolala, že má svý dny, ale potom už nic, ticho. Tenhle klub není zařízenej na volný úvazky, chápete, co tím chci říct?

Tak jsem zaslechla, jak říkají Broukovi, aby ji našel a vytmavil jí to.

Zkoušela jsem jí volat, varovat ji, ale nezvedala telefon a záznamník měla vypnutej, což je na šlapku s podivem. Telefon je pro šlapku životně důležitý spojení, víte, co chci říct? Takže mi došlo, že si asi domluvila něco soukromýho s tím plešounem, co kolem rozhazoval peníze, jako kdyby vycházely z módy.

Ublížil jí hodně? Brouk?”

„Nevíme,” odpověděl Meyer.

„Doufám, že ne,” řekla a znovu pokrčila rameny. Župánek se jí znovu svezl z ramenou. Tentokrát se ho už neobtěžovala povytáhnout.

„Už bych sem radši neměla chodit, co?” řekla a podívala se přes rameno za zavřené dveře.

„Ten výjezd na telefon, říkala jste, že to bylo devatenáctého,” zeptal se Carella.

„Nějak tak, jo.”

Jak se ten muž jmenoval, nevzpomněla byste si?”

„Charles,” odpověděla.

„Charles a jak dál?”

„To neřekl. Tohle nikdy nedělají.”

„Kde to bylo?”

„V hotelu Albemarle. Na Holmanový, v centru.”

Znovu zaletěla pohledem k zavřeným dveřím. Seděla tam s rozhaleným župánkem, ňadra vystavená ve sporé černé podprsence, ruce složené v klíně, a najednou vypadala nešťastně a opuštěně jako šestiletá holčička, které spadlo lízátko do pískoviště.

„Můžu jít dolů s várna, mládenci, až budete odcházet?” zeptala se jich.

„NIKDO PRO MĚ NIKDY V životě nic neudělal,” řekla Reggie.

Ležela mu stočená v náručí na široké posteli v ložnici nákladného apartmá ve třináctém patře hotelu Albemarle, ve stejné obrovské posteli, kde spolu spali v posledních dnech, které jim teď připadaly jako celá věčnost. Oba byli nazí.

Blížila se třetí hodina po půlnoci; jakmile se vrátili do hotelu, pomilovali se a od té doby si povídali.

„Můj hrdina,” vzdychla.

Jakejpak hrdina,” usmál se, ale potěšilo ho to.

„Mohl mě zabít.”

„Myslel jsem, že se k tomu chystá.”

„Můj Ostroočko,” řekla a zakřenila se. „Tolik tě miluju, Chazi.”

Já tě taky miluju, Reg.”

„Ty jsi kvůli mně zabil člověka!” řekla.

„Ne tak nahlas,” upozornil ji rozmarně.

„Už jsi někdy předtím někoho zabil? Vím, že jsi byl ve Vietnamu…”

„Od šestnáctýho června jsem zabil pět dalších. lidí,” řekl.

„Ale jdi!”

„Vraždy glockem! Četla jsi o nich? To jsem iá.”

Já z tebe dostanu infarkt!”

„Ne, ne, prosím…”

„Říkáš pravdu?”

„Přísahám.”

„Ale jdi,” opakovala.

„Myslím to vážně,” prohlásil. „Včetně toho člověka ze včerejška jsem v tomhle městě zabil šest lidí.”

„A já si myslela, že jsem něco extra,” zašeptala a škádlivě ho políbila na rty. „Proč jsi ty lidi zabil, Chazi?”

„Toho chlapa včera jsem zabil, protože ti ubližoval,” začal.

„Možná že jsem přece jenom něco extra,” řekla a znovu ho políbila, ale tentokrát s vážnějším výrazem. „A ty ostatní?”

„Protože ublížili mně.”

Já ti radši nikdy neublížím,” prohlásila.

„Vím, že bys to nikdy neudělala.”

„Nikdy,” slíbila a zadívala se mu do obličeje, do očí, zkoumala jeho rty, přejela mu rukou po tváři. „Takže odsud radši zmizíme, ano? Protože jsi tady teď hledanej desperado, nemám pravdu?”

„Už nemáme moc času,” zarazil ji.

„No tak, máme spoustu času! Nechtěl bys jet do Mexika?”

„Mexiko by se mi líbilo.”

Přikývla s hlavou přitisknutou k jeho rameni. Chvilku nepromluvil. Tiskl ji k sobě.

„Takže bysme mohli vyrazit třeba do Mexika,” navrhla.

„Kam se ti zachce.”

„Vadí ti, že jsem děvka?”

„Nejsi děvka, Reg.”

Znovu přikývla.

„Možná že ne,” řekla.

Z velkého pokoje se ozval nějaký hluk. Oba se na posteli posadili, právě když do ložnice vtrhlo šest policistů v neprůstřelných vestách a se zbraní v ruce.

Nějaký chlapík ve fraku a v proužkovaných kalhotách se postavil za ně, v ruce univerzální klíč, a vypadal nesmírně vyděšeně. Charles se okamžitě natáhl pro glock na nočním stolku.

„Ani se ho nedotkni, plešoune,” zařval Meyer.

Připomínalo to cosi o potrefené huse.

10.

PŘIPOMÍNALO TO STARÉ ČASY.Starý dobrý časy, víte?

Když se bezdůvodně zabíjeli úplně neznámí lidé.

V posledních letech se počet vražd v tomhle městě snížil na necelé dvě denně.

To byl pokrok.

Loni bylo za stejné období zavražděno 307 lidí, od letošního ledna doteď už jen 273. Toto číslo však nezahrnovalo jedenáct lidí - včetně Benjamina Bugliosiho, jenž přišel o život včera večer, v pondělí, které všechna první vydání bulvárních deníků nazývala PONDĚLÍ, KRVAVÉ PONDĚLÍ!

Od včerejšího večera, potom co byl v půl sedmé před domem číslo 753 v North Hastings zastřelen Bugliosi, přišlo v Calm’s Pointu násilně o život dalších šest lidí; jeden v Majestě a tři v riverheadském Laurelwoodu. Jednoho mrtvého z Riverheadu zasáhl nůž do hrudníku, když se snažil ubránit před zlodějem řetízek z bílého zlata s křížkem, který nosil na krku. Muž z Majesty dostal kulku do břicha. Sedmnáctiletý útočník uprchl do stanice metra, a když ho začala pronásledovat policie, utekl do uličky vedoucí z Dunreadyovy ulice, a tam si prostřelil hlavu.

Kromě zadrženého pachatele v Bugliosiho případu nikdo jiný zatčen nebyl. Na státním zastupitelství však měli pohotovost, takže na telefonát z osmdesátého sedmého okrsku mohlo teoreticky zareagovat třeba všech šest asistentů státního zástupce a připravit se na výslech. Jen dílo náhody způsobilo, že v úterý ve čtyři hodiny ráno klusala na okraj města Nellie Brandová.

JDE O TO,” vysvětloval jí Carella, „že působí dojmem, jako by mu na tom vůbec nezáleželo. Jako by mu nevadilo, že jsme ho chytili.”

„Přiznal se ke všem šesti vraždám?” zajímala se Nellie.

Měla noční službu od půlnoti, ale ve svém bezovém lněném kostýmku a citrónově žluté halence vypadala svěže a ve střehu. Světlé vlasy měla pečlivě zastřižené.

Rtěnka, jinak už žádný jiný make-up.

„Ke všem šesti,” přisvědčil Carella. „Ale tvrdí, že v tom posledním případě šlo o sebeobranu. Říká, že bránil svou snoubenku.”

„Tak snoubenku, jo? Co je zač?” zeptala se Nellie.

„Nemíníme na ni vytáhnout dvěstětřicítku,” řekl Carella. „Necháme ji jít.”

„Tak kdy si s ním promluvíme?”

Jakmile sem dorazí mládenci s videem.”

Bylo deset minut po čtvrté.

VÝSLECH ZAČAL ve čtyři hodiny a dvaatřicet minut.

Mezitím technik zapojil video a byl připravený nahrávat. Pořídil záznamy stovek výslechů a už ho nudily k smrti. Občas se člověk dostane k něčemu skutečně pikantnímu jako třeba k chlapíkovi, co slintá blahem, když vám líčí, s jakou rozkoší bodl ženu patnáctkrát do levého ňadra a potom jí pil krev z bradavky, což tomu mládenci od videa, upřímně řečeno, připadalo jaksi vzrušující. Většinou jste ale narazili na úplně banální motivy k vraždě, což už tak vzrušující nebylo. Ten mládenec od videa se snažil potlačit zívnutí, když Charles Purcell odříkával přísahu, znovu si vyslechl poučení o svých právech a pak kvůli záznamu odpověděl na otázku, jak se jmenuje a jaká je jeho nynější adresa, na což odpověděl, že Graham Lané číslo 410 v Oatesville. Pak se ujala slova Nellie.

Otázka: Pane Purcelle, pokud vím, odmítl jste právního zástupce, je to pravda?

Odpověď: Nepotřebuju právníka.

Otázka: Uvědomujete si, že…

Odpověď: Nepotřebuju právníka.

Otázka: Mohl byste prosím do záznamu potvrdit, že jste byl poučen o svém právu využít služeb právního zástupce, ale odmítl jste to a teď jste ochoten odpovídat na mé otázky bez přítomnosti právního zástupce?

Odpověď: Ano. Naprosto. Pusťme se do toho.

Otázka: Pane Purcelle, kde jste byl včera večer přibližně v šest hodin a třicet minut odpoledne?

Odpověď: Vyzvedával jsem svou snoubenku. Byli jsme…

Otázka: K vaší snoubence…

Odpověď: Regina Marshallová. Bydlí v North Hastings číslo 753. Měli jsme spolu povečeřet. Šla se domů převléct. Čekala na mě na schodech, když ji napadl muž, kterého jsem v sebeobraně zastřelil.

Otázka: Benjamin Bugliosi?

Odpověď: Později jsem se dozvěděl, že se tak jmenuje. Když jsem ho zastřelil, neměl jsem tušení, o koho jde. Věděl jsem jen to, že ubližuje Reggie.

Otázka: Říká vám něco jméno Michael Hopwell?

Odpověď: Ano, je to kněz, kterého jsem zabil.

Otázka: Christine Langstonová?

Oďpověď: Ano, tu jsem zabil také.

Otázka: Alicia Hendricksová?

Odpověď: Ano.

Otázka: Max Sobolov?

Odpověď: Ano, zabil jsem ho.

Otázka: Helen Reillyová? Tu jste také zabil?

Odpověď: Zabil jsem je všechny.

Otázka: Proč jste ty lidi zastřelil?

Odpověď: Zahráli si s mým životem; jako banda mizernejch hudlařů.

Otázka: Promiňte, oni…

Odpověď: Zkurvili mi celej život.

BYLY ČTYŘI HODINY A TŘICET DEVĚT MINUT RÁNO, když jim začal všechno vyprávět.

Právě vycházelo slunce. Zlaté světlo se dralo do zavřených oken služebny, ale už neproniklo do místnosti bez oken, kde se odehrával výslech a kde jim teď Charles Purcell líčil, proč zabil pět lidí - podle jeho slov hudlařú, jejichž falešná hra mu dočista rozvrátila život. Jeho monolog skončil až dvě minuty po půl šesté, kdy jim na závěr vysvětlil, že Maxe Sobolova zastřelil, protože jeho seržant z vietnamské války nesl zodpovědnost za jeho potupné vyhození z armády.

„Kvůli němu jsem nemohl jít studovat vysokou školu,” řekl.

Místnost se ponořila do ticha přerušovaného jen téměř neslyšným bzučením kamery.

Nellie se rozhlédla po detektivech, kteří se tu shromáždili.

„Má k tomu někdo něco?” zeptala se.

„Můžete se k nim ještě jednou vrátit?” řekl Ollie. „Tentokrát popořadě?”

ZNOVU TO PROBÍRAL, V chronologickém pořadí přítomnost a potom znovu v chronologickém pořadí minulost. Bylo mu osm a říkal si Carlie, když matka utekla od rodiny…

Měl jsem vlastní klíč a sám jsem si odemkl byt. Otec byl v práci, bratr měl po škole volejbalový trénink, ale matka měla být doma. Uvnitř bylo hrobové ticho.

Okny pronikalo do bytu světlo. Hodiny tikaly.

Šel jsem k ledničce, abych si nalil sklenici mléka a vzal si pár sušenek.

Matka pro nás měla pokaždé připravenou nějakou svačinu, když jsme přišli ze školy.

Na dvířkách lednice jsem našel nějaký lístek.

Psaný rukou.

Drahý Andreive a Carlie…

Od té doby nemůžu vyslovit slovo Carlie, bylo mi teprve osm.Drahý Andreive a Carlie…

Odpusťte mi to, ale musím odejít bez vás. O děti vašeho otce nestojí.

Jednou to pochopíte.

Maminka

Vrtalo mi hlavou, kdo že to nechce děti mého otce.Kdo nestojí o mě a o Andyho?

Pochopíte CO ? ptal jsem se sám sebe.

V ledničce nebylo ani mléko, ani sušenky.

„Zabil jste sakra vlastní mámu!” vykřikl Andy Parker.

„Přestala být mou matkou, když mi bylo osm.”

Bylo mu deset a stále ještě si říkal Carlie, když ho sexuálně zneužil farář…

Nestalo se to za zavřenými dveřmi nebo tak, v žádném tajném koutku křížové chodby, ne v temném rohu s klenutými oblouky a okny, kterými pronikají lomené světelné paprsky, nebylo to žádné tiché odpolední svádění.

Tohle se stalo za denního světla.

Na předním sedadle kabrioletu značky Chrysler.

Stažená střecha.

Všude plno slunce.

Mouchy bzučící na silnici i na polích po obou stranách úzké prašné cesty.

Bylo mi deset.

„Není to krása, Carlie? Projížďka v přírodě? Není to nádhera?”

„Podívej, Carlie.”

„Je, sem, Carlie.”

„Podívej se mi do klína.”

„Vidíš, Carlie?”

„Je, neboj se.”

„Dej sem ruku.”

Bzukot much.

„Ano, Carlie. Hodný chlapec, Carlie.”

Jeho ruka na mé hlavě.

Udává směr.

Vede mě.

„Nestalo by se to, kdybych měl mámu,” řekl jim. Bylo mu čtrnáct a říkali mu Chuck, když s ním třináctiletá kráska odmítla tancovat…

Kostel byl ta bíle omítnutá budova na rohu Laurelwoodské a ještě další ulice, už si nepamatuju, jak se jmenovala. Vévodil celému rohu. Vypadal tak nějak maursky, i když nevím, proč vlastně; na vrcholku jedné z vížek byl kříž.

Kostelní klubovna byla nesmírně rozlehlá. Vepředu bylo jeviště, na kterém stál rozkládací karetní stolek a na něm gramofon. Písně vybíral mladý kněz. Po obou stranách jeviště stál jeden reproduktor. Když se tam pořádala přednáška nebo něco podobného, dávaly se tam dřevěné rozkládací židle. Ale na páteční taneční večery se židle vždycky naskládaly podél stěn, abyste mohli sedět, pokud právě netančíte. Většinou tam sedávala děvčata a čekala, který kluk je vyzve k tanci.

Mládenci postávali v malých hloučcích a dodávali si odvahu, aby některou z dívek požádali o tanec.

Pamatuju si, jakou skladbu tehdy hráli.

Je to už dvaačtyřicet let, ale pořád si ji pamatuju. Byla to JSIemohu tě přestat milovat” odRaye Charlese, obrovský hit toho roku. Zpívalo se v ní o chlapci, který nedokázal přestat myslet na dívku, s kterou strávil tolik šťastných chvil. Srdce má zlomené. Ale nedokáže o ní přestat snít.

Děvčata netuší, jak dlouhý a hrůzu nahánějící se může zdát sál, když přes něj jdete, abyste některou požádali o tanec. Alicia seděla se dvěma kamarádkami na nejzazším konci místnosti, na sobě žluté šaty, takové narasené, nohu přes nohu, jednou pohupovala, měla nádherné nohy, byl jsem do ní k smrti zamilovaný.

Klubovna byla velice dlouhá, Ray Charles zpíval o opuštěnosti, Alicia s vlasy dlouhými a blonďatými, třináctiletá, Ray Charles zpíval o včerejších snech, Alicia se smála, vypadala úchvatně, zastavil jsem se přední, a smích ustal.

Vztáhl jsem k ní ruku.

Nechtěla by sis zatancovat?” zeptal jsem se.

Nemohu tě přestat milovat.

Alicia se na mě podívala.

„Zmiz, ty teplouši,” řekla.

„Odpovězte mi upřímně, ano?” oslovil ho Carella. „Zabil jste Alicii Hendricksovou, protože s vámi nechtěla tancovat…”

„Ano.”

„Když vám bylo čtrnáct?”

„Řekla mi, že jsem teplouš!”

Byl stále ještě Chuck, když mu jako osmnáctiletému studentovi jeho učitelka odmítla dát „výbornou”, která by ho zachránila před nástupem do armády…

„Ale slíbila jste… “

„Sliby bývají chyby,” řekla mu.

„ Vy to nechápete, slečno Langstonová… “

„Ale ano, chápu to moc dobře.”

Venku na hřišti trénovalo fotbalové družstvo. Slyšel jsem křičet trenéra.

Píšťalku. V září jsem oslavil osmnáctiny. Když se nedostanu na univerzitu…

„Když mi dáte ,dobrou’ zhorší mi to celkový průměr… “

„Tak popros o výbornou některého jiného učitele.”

„Slečno Langstonová, prosím, na tu univerzitu mě nepřijmou!”

„Zažádejte si o přijetí na jinou vysokou školu.”

„Slíbila jste mi výbornou. Řekla jste, když… “

„Prosím vás, nebuďte blázen, Chucku. Dělala jsem si legraci a vy jste to věděl.”

„Slečno Langstonová, prosím. Christine, pro… “

„Neopovažujte se říkat mi Christine!”

Její slova visela ve vzduchu jako celý tehdejší chladný listopad. Bledé oči se jív tom pochmurném šedém odpoledni leskly.

„Pošlou mě do Vietnamu,” řekl jsem.

„Bohužel,” odpověděla.

V armádě se z něho stal Charlie…

„Charlie jsme říkali také nepříteli,” vysvětlil jim. „Tak jsme si je tehdy pojmenovali. Charlie. Tak jsem se tehdy jmenoval i já. Když jsem byl ve Vietnamu…”

Té dívce určitě nebylo víc než devatenáct.

Nevím, proč si seržant usmyslel, že by to mohla být vyzvědačka.

Byl slunečný den.

Pamatuju si, že slunce svítilo jako o závod.

Bylo mi dvacet, seděl jsem za volantem otevřeného džípu a jel po hrbolaté cestě - automatickou pušku na klíně a tu dívku i s dítětem na kapotě - jako o život.

Víte… naučí vás zabíjet.

V tom to všechno vězí.

Jste vycvičení zabíjet.

Přesto…

Seržant jí poručil, aby zvedla ruce. Byl to nesmysl. Šklebil se. Poručil jí, aby zvedla ruce nad hlavu. Džíp pořád nadskakoval, ona k sobě tiskla dítě, přidržovala se nějaké úchytky na kapotě, jak měla zvednout ruce?

„Zvedni ty ruce,” zařval.

Nerozuměla anglicky ani slovo. Možná ho ani pořádně neslyšela; foukal vítr, letadla bombardovala vesnici, možná ho dokonce vůbec neslyšela.

„Zvedni ty ruce!” zařval.

šklebil se.

Otočil se ke mně.

„Zastřel ji!“poručil mi.

Naučí vás totiž zabíjet.

„Sestřel ji z tý zasraný kapoty!” zařval.

DO ŠESTI HODIN měli všechny potřebné podklady pro velkou porotu. Andymu Parkerovi to ale ještě nestačilo.

„Proč jste čekal tak dlouho?” zeptal se ho.

„Nevím, co máte na mysli.”

„Proč jste po nich vystartoval teprve teď?”

„Moc času už nezbývalo.”

„Tomu nerozumím.”

„Nemohl jsem je nechat jen tak, po všem, co mi provedli. Musel jsem je dostat, než bude příliš pozdě.”

„Chcete říct, než zemřou přirozenou smrtí?” vyptával se dál Parker, který měl na mysli pokročilý věk obětí, a při své otázce se zakřenil.

„Ne,” odpověděl Purcell. „Než rakovina zabije mě.”

„RAKOVINA SUNIVKY BŘIŠNÍ,” řekl.

„Právě tohle mám,” dodal.

„Při chemoterapii mi dávali gemzar a taxotere. Po taxotere jsem přišel o vlasy. Stává se to u osmdesáti procent případů, ale podívejte se na mě. Ujistili mě, že mi do půl roku vlasy zase narostou. Pak jsme chemoterapii přerušili.

Taxotere se teď vyrábí synteticky, ale původně pochází z tisu. Zní to jako ze středověku, viďte? Jako když doktoři používají pijavice a tak? No, pokud jde o rakovinu, pořád ještě jenom tápou. Ale zdálo se, že mi ten lék, ten koktejl, říkejte si tomu, jak chcete, prostě ta směs jedů začala pomáhat, vypadalo to, že se nádory začínají zmenšovat. Potom…”

Zaváhal.

Videokamera zabírala celou jeho tvář.

„Potom v květnu, bylo to uprostřed května, jsme dostali výsledky další tomografie a… rozšířilo se to úplně všude. Rakovina. Všude. Žaludek, játra, lymfatické uzliny, plíce… prostě všude. Doktor mi řekl, že mi zbývají nanejvýš dva měsíce života. Přesně tohle slovo použil - ,nanejvýš’.

Rozhodl jsem se, že si ty poslední dva měsíce užiju. Vzal jsem si půjčku na dům, po odečtení všech plateb a poplatků mi dali dvě stě tisíc dolarů. Ať si ten dům nechají, stejně na něm nikomu nezáleží a já už tu nebudu. Nedávno jsem si pořídil auto na leasing. Možná že umřu, ještě než budu muset zaplatit první splátku, ale koho to zajímá? Snažím se žít tak, jak jsem si to nikdy nemohl dovolit. Nic se mi nevyplnilo. Co všechno jsem mohl dokázat, kdyby… jen kdyby si se mnou lidi nezahrávali.

Takže jsem se rozhodl, že mi musí zaplatit za všechno, co provedli. Všichni.

Rozumíte? Zabil jsem je, protože si zahrávali s mým životem?

„Vy jste si s nimi zahrával také,” ozvala se Nellie. „Prvotřídně.”

„Fajn. Zasloužili si to.”

Jistě, fajn,” řekla Nellie a přikývla. „Až vám budou vstřikovat valium do žíly, už vám to moc fajn připadat nebude.”

„To se nikdy nestane,” řekl Purcell. „Do té doby už budu mrtvý. Podle mých výpočtů mi nezbývá už ani týden. Takže komu na tom záleží?”

„Možná že vaší snoubence,” připomněla mu Nellie. Bylo to poprvé, co se mu ve tváři odrazil nějaký cit.

BYLO ŠEST HODIN A TŘIACTYŘICET MINUT, když mladík s videokamerou sbalil fidlátka a oznámil Nellie a detektivům, že už běží. Tou dobou byl už Charles Purcell na cestě do mužské vazební věznice ve městě, kde měl čekat na vznesení obžaloby a na zahájení soudního líčení. Mladík i videem, který se při všech kauzách nezajímal o nic jiného než o to, kdo to provedl - vždyť tohle bylo jenom video?

-, se tedy mohl sbalit a odejít domů. Jako ostatně všichni ostatní.

11.

KDYŽ PAULA WELLINGTONOVÁ otevřela v úterý ráno v půl osmé dveře, byla ještě v pyžamu; bílé vlasy jí volně splývaly, nebyla nalíčená. Vypadala na jednapadesát.

Vypadala báječně. Zívla a rozsvítila mu v předsíni.

„Trochu brzy, nemyslíš?”

„Byl jsem vzhůru celou noc,” odpověděl Hawes.

„Pojď dál,” vybídla ho.

Zavřela za ním dveře a zamkla.

Jsem úplně zničenej,” řekl. „Napadlo mě, že bych si tu mohl zdřímnout na gauči nebo tak.”

„Takže tohle tě napadlo? Chápu.”

„Myslíš, že by ti to nevadilo? Kdybych se tu trochu prospal?”

Já spím ještě teď,” odpověděla. „Ale pojď,” řekla a vzala ho za ruku. „Pak uvidíme.”

Pokud měla na mysli křehkost lidských vztahů, věděl o tom úplně všechno; zažil to na vlastní kůži.

Pokud mu chtěla naznačit, že život je přinejmenším pomíjivý, věděl i to; byl totiž policista.

„Pak uvidíme,” přisvědčil.

„CO PRO VÁS VLASTNÉ JSEM? Nějakej zločinec?” ptala se April. Jen mi odpověz na otázku, ukazovala Teddy. „Táti? Nepotřebuju tady právníka?”

Fajn fígl, pomyslel si Carella. Úsměv neviňátka a oči vykulené na „drahého starého taťku” zatím pokaždé zabíraly, tak proč by neměly zabrat i teď?

Příkladní američtí manželé u snídaně se svými nejdražšími třináctiletými úplně obyčejnými americkými dvojčaty - kromě toho, že jedno z nich zřejmě kouřilo na oslavě svých třináctých narozenin marihuanu.

„Odpověz mamince,” řekl jí.

„Už jsem zapomněla, na co se mě ptala,” prohlásila April a spiklenecky se zakřenila na Marka.

Kouřila jsi na tom večírku u Lorraine marihuanu? opakovala znakovou řečí Teddy.

„T-a-a-a-ti, vážně na to musím odpovídat?”

Carella to už zažil. Už mnohokrát. Během spousty výslechů všech možných zločinců za mnoha nocí strávených ve stále stejné odporné služebně. Ale tohle se odehrávalo doma u snídaně, za jasného, slunečného rána koncem června a vykrucovala se tu jeho vlastní dcera. Odpověď znal předem. Tohle už přece zažil.

„Všichni trochu kouří,” bránila se April.

Špatná odpověď.

„April,” řekl Carella. „Odpověz mamince.”

April zhluboka, srdceryvně vzdychla a obrátila své třináctileté oči ke stropu.

„Ano,” připustila. „Dala jsem si jen pár šluků…”

Tak jen pár šluků, pomyslel si Carella.

„… z jointa. Stačí?”

Z jointa, opakoval si v duchu.

„Je to takovej problém?”

Ano, vzdychla Teddy.

„No, je mi líto, ale…”

Je to velký problém.

„Jenom když jste…”

V téhle rodině to velký problém je.

„Máš domácí vězení,” řekl Carella.

Jen do toho, táti! Všechny děti na světě…”

„Moje děti ne,” zarazil ji.

Promluvím si s Lorraininou matkou, vzdychla Teddy.

„Strašně mě tím zostudíš!”

To je dobře, jen se styď.

„Kromě toho nebude mít ponětí, o čem to sakra mluvíš. Netuší, jak to chodí.

Nech to plavat, mami, jo? Nedělej z toho nějakej ujetej federální případ!”

Nikdy v životě své děti nebil a až doteď neuhodil ani April, i když ho právě svrběly dlaně. Místo toho prohlásil s ledovým klidem: „Tohle není policejní služebna, dávej si pozor na pusu. Až do odvolání máš domácí vězení.”

„Bude Čtvrtýho července! Máme ohromnej večírek u…”

„Obejdou se bez tebe.”

„Co mám asi tak říct Lorraine? Ježíííši Kriste!”

„Maminka a já si promluvíme s její matkou…”

„Ne, to neuděláte!”

„… a vysvětlíme jí, co se děje.”

„Slibte mi, že to neuděláte!”

„Uděláme, April.”

„Vyhodí ji z domova.”

Jestli má rozum, tak nevyhodí,” řekl Carella.

„Nebude věřit…”

„My už jí to vysvětlíme.”

April hodila ručník do ringu.

„Dobrá, takže se zachovejte jako práskači, jen do toho!” vykřikla.

„Nechtě mě sedět doma, dokud nezčernám, je mi to ukradený! Jestli si myslíte, že mi zabráníte…”

Poslouchej! zašermovala rozčileně prsty Teddy, vstala a ukázala na ni prstem.

Tohle je konec, došlo ti to? Už nikdy v životě se k tomu svinstvu nepřiblížíš!

Bylo to poprvé, co April viděla, jak z matčiných očí srší blesky, poprvé, co ji slyšela vyslovit slovo svinstvo. Na okamžik zadoufala, že by si to taťka mohl rozmyslet a nakonec jí přijít na pomoc; kdyby aspoň bráška utrousil něco na její obranu. Ale ne, odsouzení, kterého se jí dostalo u tohohle stolu, bylo všeobecné a neměnné. Nikdo z těchhle lidí jí nepomůže. Najednou ji přepadl stud.

Nicméně se neomluvila.

„To bude asi dlouhý léto,” prohodila, vstala, otočila se k nim zády a odkráčela do svého pokoje.

Když byli malí a jeden z nich dostal vyhubováno, druhé dvojče se okamžitě rozplakalo.

Mark teď neuronil ani slzu.

Jsi v pořádku?” zeptal se ho Carella.

„Připadám si jako krysa.”

„Ne,” snažil se ho uchlácholit Carella.

„Protože… víš, v něčem má pravdu. Všechny děcka kouří marihuanu.”

„Ty ne,” řekl Carella.

Mark k němu zvedl oči.

Pak jen přikývl a zase se pustil do svých kukuřičných lupínků.

Carella doufal, že to pochopil.

KLING JEŠTĚ NEZAVOLAL ani jedné.

Do půl jedenácté si v úterý ráno trochu zdřímnul, uvařil si šálek kávy, asi deset minut přecházel po bytě a pořád ještě nevěděl, co si počne.

Ukázalo se, že si počít nemusí vůbec nic.

Dvě poslední ženy jeho života to rozhodly za něj.

JAKO PRVNÍ ZAVOLALA Sadie Harrisová.

„Čau, Berte,” ozvalo se.

„Sadie?” řekl. „Chtěl jsem ti zavolat.”

„Vlastně jsem ráda, že jsi to neudělal,” odpověděla. „Měl jsi pravdu, Berte.”

Jo?;

„Nejsem knihovnice.”

„Nejsi?”

Jsem šlapka, Berte, měl jsi pravdu.”

Jestli si ze mě utahuješ…”

„Ne, přísahám na svou smrt. Vymyslela jsem si všechno kromě svýho jména, Berte.

Dostal jsi to gratis, protože jsi po čertech pěknej chlap, tak buď vděčnej. Ale vzhledem k okolnostem… já černá, ty bílej… já děvka, ty polda… já Jane, ty Tarzan… Myslím, že bysme se už neměli vidět.”

„No, nejsem si jistej…”

Já jo, Berte. Je to riskantní; jak po citový stránce, tak po všech ostatních.

Takže… měj se fajn, dávej na sebe pozor a netahej si domů podezřelý holky z baru. Mimochodem, nemám nic, kvůli čemu by sis mohl dělat těžkou hlavu. Sbohem, Berte,” řekla a zavěsila.

O PĚT MINUT později volala Sharyn.

„Doufám, že tě nebudím, Berte,” ozvalo se ze sluchátka.

„Ne, už jsem vzhůru. Vlastně jsem ti právě chtěl…”

„Dlouho jsem o tom přemýšlela,” spustila bez okolků. „Vím, že ty to bereš jenom jako drobný nedorozumění, Berte, ale myslím, že to zašlo mnohem dál.

Myslím, že se to dotklo přímo podstaty našeho vztahu. Špehoval jsi mě, protože jsi mi nevěřil, Berte…”

„Udělal jsem chybu, přiznávám. Mrzí mě, co jsem…”

„Nejde o to, jestli jsi udělal chybu, Berte; oba přece víme, že jsi ji udělal.

Jde o to, že mi prostě nevěříš. A že mi nevěříš, protože jsem černá.”

„Ne.”

„Ano. Přesně tohle si myslím a přesně přes tohle se nedokážu přenést, Berte.

Nevěřil jsi mi, protože jsem černá. V tom je ta chyba. Možná že takhle špatně to funguje v celý Americe, ale mně čerta starýho záleží na tom, jak špatně to funguje v Americe. Mně záleží na tom, jak se to dotýká mě osobně. Vím, že s tebou žít nemůžu, Berte.”

Telefon oněměl.

„Pamatuješ si, co jsme si říkali potom, co jsme se poprvé milovali, Berte?”

„Ano, pamatuju.”

„Řekla jsem, že spolu budeme hrát vždycky na rovinu…”

„A já jsem souhlasil.”

„Berte.” Hlas sejí zlomil. „Ty jsi na rovinu nehrál,” řekla a zavěsila.

12.

V NEDĚLI ČTVRTÉHO ČERVENCE pět minut po jedenácté dopoledne zazvonila Patricia Gomezová u dveří Ollieho bytu. Měla na sobě džíny, bílou bavlněnou halenku a červené tenisky a vypadala jako malá vlastenka, která si odskočila ze školních lavic.

Ollie otevřel dveře.

Poctivě řečeno, sám pořádně nevěděl, jestli za jeho úsměvem vězí vilné očekávání nebo jestli je to pouhé přátelské zakřenění na uvítanou.