Ed McBain

KOČKA V BOTÁCH

Matthew Hope 07

1

Zdálo se jí, že něco zaslechla.

Prudce zvedla hlavu od stříhacího pultu a naslouchala.

Venku šuměly koruny palem v ostrém listopadovém větru. Do noci zaznělo pošetilé ptačí volání.

Jinak nic.

Poslouchala dál.

Je tu spousta fotografického a nahrávacího vybavení, člověk musí mít pořád strach, aby se sem nevloupal nějaký feťák. Těžší předměty, jako je promítačka Bell&Howell či synchronizovaná nahrávací zařízení by těžko někdo odvlekl, leda by měl náklaďák. Ale všechny ty čočky a menší fotoaparáty Nikon či Hasselblad, dokonce i projektor Pageant, to vše by se snadno vešlo do kufru auta, a pak stačí zajet do Tampy nebo do St. Pete a během tří minut to někde prodat.

Poslouchala.

Opět jen vítr a šeptající koruny palem.

Projíždějící auto, syčení pneumatik na asfaltu.

V tuhle noční dobu je tady skoro nulový provoz. Tohle je dobytkářský kraj, nebo alespoň kdysi býval. Studio stálo nějakých tři sta yardů od silnice zvané Rancher Road, z obou stran obklopené mnoha akry pozemků, na něž nyní vtrhly buldozery stavebních firem.

Deset hodin večer, ale člověk by skoro myslel, že už je ráno. Všude ticho jako v hrobě, jenom teď se zase ozval ten pták. Ptačí volání a vítr v korunách stromů.

Z krabičky bensonek vytřásla na modrý plastový povrch pultu cigaretu. Pult značky Steebeck stál nejmíň dvacet tisíc, ale ten by se žádnému feťákovi do rance nevešel. Uchopila zapalovač z umělé hmoty stejné barvy jako cigaretová krabička a škrtla. Několikrát potáhla z cigarety a hned ji opět zadusila. Musí se zase pustit do práce.

Během osmadvaceti dnů natočila přes devatenáct tisíc stop filmu; předpokládala, že asi tak šestina z natočených materiálů bude použitelná, a chtěla, aby celý film trval devadesát minut. Vyvolané filmy se z newyorské laboratoře vracely v pruzích dlouhých osm set stop na cívkách, jež přesně pasovaly do nerezových lůžek Steenbecku. Dnes večer si dvě takové cívky přinesla s sebou do studia a jednu z nich už několikrát prohnala strojem, při tom si dělala poznámky a značila si místa na filmu i na zvukové pásce. Teď byla ve stroji druhá cívka a také magnetofonové pásky A a B. Ještě jednou prověřila synchron, aby se ujistila, že se zvuk a obraz přesně kryjí, pohnula pákou a roztočila cívku rychlostí třiadvaceti obrázků za vteřinu.

Na jedné z obrazovek nad stříhacím pultem se objevil první obraz.

Reproduktory po obou stranách obrazovek začaly vydávat zvuky.

Když strojem proběhl poslední obrázek, bylo už skoro půl jedenácté.

Zapálila si ještě jednu cigaretu, přepnula stroj na rychlé zpětné převíjení a pak seděla a kouřila, čekajíc, až se pracovní kopie filmu a zvukové záznamy přetočí zpátky. Při vzpomínce na to, co před chvílí viděla na obrazovce, se spokojeně usmála, ale uvědomovala si, že do prvního má před sebou ještě spoustu práce.

Musí odvézt do Mexika negativ, pracovní kopii filmu a synchronizovaný zvuk. Musí tam najít laboratoř, která dílo dokončí.

Ještě spousta práce. Za předpokladu, že všechno půjde dobře. Že jí tam Jake přiveze všechno, co je potřeba. Že Henry nezačne…

Ne, nemá smysl se zbytečně nervovat.

Na paniku není čas.

Uhasila cigaretu, sňala cívky s pultu, ujistila se, že filmové i magnetofonové pásy jsou pevně svinuté, a pak přelepila jejich konce.

Filmové cívky položila na sebe do šestnáct milimetrů hluboké plechové krabice, přikryla víkem a pevně zavřela. Čtyři cívky se zvukovými nahrávkami zabalila do igelitových sáčků a společně s krabicí na filmy je uložila do hliníkové přenosné schránky. Vzala schránku a postavila ji ke dveřím, potom zhasla ve studiu všechna světla kromě posledního s vypínačem u dveří.

Zvedla přenosnou schránku.

U vypínače zaváhala.

Vrátila se k pultu a přesvědčila se, že cigaretu opravdu uhasila.

Pak vykročila zpět ke dveřím.

S rukou na panelu poplašného zařízení se rozhlédla po studiu.

Na chvíli ještě schránku položila na zem a zašmátrala v kabelce po klíčích.

Znovu schránku zvedla, namačkala na panelu třímístný kód, otevřela dveře, zhasla poslední světla a vyšla ven.

Bylo půl jedenácté a deset minut.

Nad zadními dveřmi svítila lampa chráněná drátěnou mřížkou.

Ve světle žárovky vrhala její postava dlouhý stín na štěrkové parkoviště. Zamkla dveře, ve světle lampy našla klíče od auta a vykročila k vozu, když tu na štěrku spatřila druhý stín.

Chtěla se ohlédnout, začala se otáčet, ale vtom už se jí do zad kousek nad lopatkou zabořil nůž.

Když jí čepel vnikla do těla, pocítila pronikavou bolest.

Vykřikla.

A pak se otočila – vlastně někdo ji otočil, čísi ruka ji popadla za rameno a obrátila čelem vzad, vstříc noži, který ji znovu bodl.

Upustila hliníkovou schránku. Nůž ji bodal a bodal. Vykřikla, v ústech jí zabublala krev, při výkřiku jí vytryskla z úst, křičela a křičela, až najednou nemohla křičet. Žlutou halenku měla zbrocenu krví řinoucí se z ran, i tvář měla zkrvavenou, také hrdlo a ruce byly samá krev, a když upadla na bílý štěrk, zrudl krví i ten.

Nevidoucíma očima zírala k floridské obloze poseté hvězdami, palmy šuměly a z jejího rozervaného, neživého těla vytékala krev, až nakonec dotekla k aluminiové skřínce s filmy a magnetofonovými pásky.

Tu noc o půl dvanácté v jednom baru, zvaném U kozí hlavy, vzdáleném nějakých šedesát mil severně od místa, kde Prudence Ann Markhamová krvácela na štěrkovou příjezdovou cestu, házela dvě děvčata šipky a popíjela pivo. Dívky byly oblečené na aerobik, jedna byla blondýna a druhá zrzka. Blondýna měla na sobě černé přiléhavé kalhoty, žlutý trikot a žluté nátepníky, Zrzka byla oblečena do těsných kalhot modré barvy, zeleného trikotu a také její nátepníky byly zelené. Obě měly barvy pěkně sladěné a ani jedna neměla na nohou cvičky na aerobik; obuly si střevíce s přehnaně vysokými podpatky – blondýna černé, kožené a zrzka modré. V tom přiléhavém oblečení, nátepnících a jehlových podpatcích vypadaly jako tanečnice Boba Fosse.

Anebo jako děvky.

Obě dívky se právě vrátily z hodiny aerobiku, ačkoli na cvičení si pravděpodobně střevíce s vysokými podpatky neobuly. Neustále štěbetaly o tom, že bylo na hodině strašně nabito a že tam člověk sotva našel místo u zrcadla; při tom pořád házely šipky a někdy se i trefily. Pokaždé, když jim šipka ulítla úplně mimo, zavrtěly zadečky a zahihňaly se. Snažily se všem přítomným dávat najevo, že jsou v šipkách začátečnice.

Tick s Mosem si domysleli, že to představení je určeno jim.

Zkoušeli to na ta děvčata už půl hodiny – od chvíle, kdy ty dvě vtrhly do místnosti jako pár závodních koní. Zatím se úspěšnost Tickova a Moseho snažení blížila nule. To proto, že hned od počátku mluvili pravdu. Pověděli těm dívenkám, že jsou od filmu. Děvčata to považovala za výmysl, který je má ohromit. Bylo jim něco málo přes dvacet a vyznávala moderní pohled na svět. Když v Tampě potkáte dva chlápky v baru, co vypadá jako anglická hospoda – samý mahagon, mosaz a okna s výplněmi v olověných obroučkách – a oni vám začnou vykládat, že jsou od filmu, jsou to docela určitě žvanilové. To byl první omyl, jehož se Tick s Mosem dopustili; řekli těm holkám o svém povolání. Měli jim namluvit, že jsou stavbaři.

Druhý omyl spočíval v tom, že jim prozradili svá skutečná jména, a děvčata je považovala za vymyšlená.

George Ticknor se představil: „Mně říkají Tick.“

Ta blondýna se zeptala: „A co tvůj kamarád? Ten se jmenuje Tack?“

„Mose,“ představil se Mose. Jmenoval se Mosely Jones mladší.

Jeho otec také pracoval u filmu. V Atlantě, kde se Mose narodil. Ale měl dojem, že by nebylo dobré začít znovu mluvit o filmu.

„A jak si říkáte vy, děvčata?“ zajímal se Tick.

„My si říkáme ženy,“ odsekla blondýna a shýbla se pro šipku, přičemž vystavila jejich pohledům svou nádhernou feministickou prdelku, až se Tick olízl.

Poslední půl hodiny se snažili vymámit z děvčat, jak se jmenují.

Děvčata hrála šipky a při tom se pořád nakrucovala a chichotala.

Tick s Mosem seděli u baru, dívali se na ně a snažili se udržovat konverzaci v řevu televize, kde právě vysílali poslední noční zprávy.

„Vsadil bych se, že se jmenuješ Trudy,“ škádlil Tick blondýnu.

„Fuj, Trudy.“ Udělala obličej.

„Ale jsem už blízko, že jo? Tak tedy Judy?“

„Ani náhodou.“

„Vsadím se s tebou, že tvé jméno obsahuje ů.“

„Maminka mi zakázala vsázet se s cizími lidmi.“

„Kdo je tady cizí?“ divil se Tick. „Já jsem se představil.“

„Neotravuj, Ticku,“ odpálila ho zrzka. „Jdi se radši projít.“ Ale znovu zavrtěla prdelkou.

„A ty musíš být Eileen,“ pokoušel Mose zrzku.

„Ne-e.“

„Nebo Colleen. Všechny rudovlásky mají irská jména.“

„Omyl,“ řekla zrzka.

„Tak jak se jmenuješ?“

„Revlon,“ opáčila a hodila šipku.

Minula terč o celou míli. Málem minula i zeď.

„Revlon?“ opakoval Mose.

„Zkus na to přijít,“ navrhla zrzka.

Mose na to zkoušel přijít.

„Tak vy jste tedy, mládenci, od filmu, jo?“ prohodila blondýna.

„Správně,“ přisvědčil Tick. Konečně, pomyslel si. Konečně aspoň minimální pokrok, hergot.

„Asi velcí producenti, hm?“ pošklebovala se zrzka.

„Režiséři,“ opravila ji blondýna. „A právě hledají nové hvězdičky.

Jak to, že s sebou nemáte zkušební pohovku?“

„Já jsem zvukař,“ prohlásil Mose. Lhal. Byl kulisář.

Blondýna pozvedla svou pivní sklenici a olízla pěnu. Nevypadala, že by na ni udělali dojem. Obličej i horní část vzdouvajících se ňader jí pokrýval tenký film potu. Tick se opět olízl.

„Já jsem parťák od dráteníků.“ I tohle byla lež. Oba byli kulisáři.

„Co?“ divila se blondýna. „Co to je?“

„Starám se o osvětlení,“ vykládal.

„Světla, kamera, akce!“ zahalekala zrzka. Ukázala prstem na blondýnku a postavila se s rozkročenýma nohama, vystrčeným zadečkem a s jednou rukou v bok. Obě se zase rozhihňaly.

„Tak se to nedělá,“ namítl Tick.

„Co se tak nedělá?“ vyptávala se zrzka.

„Světla kamera akce. Tak to režisér neříká.“

„Já ti to povídala,“ tvrdila blondýna. „Je to režisér.“

„Ne, jsem dráteník.“

„No dobrá, tak nám tedy pověz, jak to režisér říká.“ Zrzka mrkla na blondýnu.

„Nejdřív povězte, jak se jmenujete,“ žádal Tick.

„Povíme jim, jak se jmenujeme?“ nadhodila blondýna.

„Já už jim to pověděla,“ tvrdila zrzka. „Už jsi na to přišel?“

zeptala se Moseho.

„Jasně. Revlon.“

„Jasně co?“

„Revlon,“ opakoval Mose a pokrčil rameny.

„Koukejte,“ začal Tick, „jak se máme seznámit, když nám ani neřeknete, jak se jmenujete?“

„Kdo tvrdí, že se s vámi chceme seznámit?“ zajímala se blondýna.

„Přece si spolu povídáme. To znamená, že se seznamujeme, ne?“

vysvětloval Tick. „Tak už mi pověz, jak se jmenuješ. Vsadím se, že máš ve jméně ů.“

„Ne, já jsem Ráchel,“ řekla blondýna téměř stydlivě.

„A jak se jmenuje tvá kamarádka?“

„Gwen.“

„Rádi vás poznáváme.“ Tick seskočil s barové stoličky a s rukama v bok přistoupil blíž k děvčatům u šipkařského terče.

„Ty se vážně jmenuješ Tick?“ zajímala se Ráchel.

„Plným jménem Ticknor,“ vysvětlil a pokývl hlavou.

„Vlastně je to docela roztomilé,“ mínila. „Tick.“

„Co teda říká režisér, Ticku?“ připomněla mu Gwen.

Tick se rozmýšlel, kterou z nich chce pro sebe. Blondýna má větší prsa, ale ta zrzka má nohy, které by i dospělého chlapa dokázaly dohnat k pláči. Hodně mu připomínala Connie. Rezavé vlasy a úžasné, nádherné nohy. Jenže žádná na světě není jako Connie.

„Tak tedy,“ začal, „nejprve A. R. zahuláká, aby byli všichni zticha. Řekne…“

„Co je to A. R.?“ nechápala Gwen.

„Asistent režie,“ vysvětlil Tick.

„Dobrá. Tak tedy zahuláká, aby bylo ticho.“

„‚Ticho prosím‘, nebo tak něco.“

„A co dál?“

„Potom režisér řekne: ‚Připravte se…‘“

„Dobře.“

„A potom ‚Spusťte kameru…‘“

„Na to kameraman uvede film do pohybu,“ dodal Mose.

„A řekne přitom: ,Jedem‘,“ dodal Tick.

„Ten kameraman,“ vysvětlil Mose.

„Potom režisér vydá pokyn: ‚Zvuk…‘“

„Zvukař spustí magnetofon a hlásí: ‚Točíme.‘ To dělám já,“ dodal Mose. „Já jsem zvukař,“ zopakoval svoji lež.

„Potom A. R. zavolá: ‚Klapka‘,“ pokračoval Tick.

„A tehdy teprve režisér zahuláká: ‚Akce‘“ dokončil Tick.

„Aspoň v tom jsem měla pravdu,“ usoudila Gwen a pohlédla na ně, jak Mose doufal, s úplně jiným respektem. „Vy jste teda vážně od filmu, jo? Zvukař a… co jsi říkal, že děláš ty?“

„Dráteníka,“ opakoval Tick.

„Co je to, sakra, dráteník?“ divila se Ráchel.

„Vždyť říkám, dělám šéfa osvětlovačů.“

„Takže přece jenom jsi šéf.“

„Jsem čaroděj z říše světla,“ chvástal se Tick. Rozhodl se, že si vybere tuhle.

„Poslyšte, mluvíme s várna úplně na rovinu,“ začal Mose.

„Utíkej schovat stříbro, Ráchel,“ uchechtla se Gwen.

„Ne, vážně,“ bránil se Mose.

„Myslí to vážně, Ráchel.“

„Opravdu.“

„A předtím jsi nemluvil vážně?“

„Nu, ano, ale…“

„A nemluvil jsi na rovinu?“

„Chce jenom říct…,“ začal Tick.

„Už jsi přišel na to, co je to Revlon?“ popichovala Gwen Moseho.

To je dobře, pomyslel si Tick. Nebude problém se dohodnout, která komu připadne.

„Samozřejmě, že jsem na to přišel,“ tvrdil Mose.

„Tak kde jsem to vzala? Revlon.“

„Odkud jsi to vzala?“ opakoval Mose.

„Z láhve,“ řekla Gwen.

Mose na ni hleděl.

„On to ještě nepochopil,“ posteskla si Gwen.

„Ale pochopil, pochopil,“ bručel Mose.

„Mluvils přece o rudovláskách, vzpomínáš?“

„Jasně. Hele, už to chápu.“

„Tak co to znamená?“

„Revlon.“ Pokrčil rameny. „Hele, pochopil jsem to. Revlon.“

„Asi jsem si vybrala troubu,“ postěžovala si Gwen. „Tak teď si poslechneme, cos nám to chtěl povědět na rovinu, jo?“

„Tedy, zrovna, když jste přišly děvčata, povídám tady Tickovi…“

„Počkej, nech mě hádat. Řekls mu, že bychom měly hrát ve filmu.“

„Ne. Povídám mu, že jste nádherné. Obě dvě.“

„To jsme,“ souhlasila Gwen. „No a?“

„Já vím, že jste. Taky jsem to řekl Tickovi.“

„Noa?“

„Já budu pokračovat, jo?“ navrhl Tick.

„Poslouchejte světelného čaroděje,“ ušklíbla se Ráchel.

„Vyklopím to hlavní,“ prohlásil Tick, „a když nás pošlete do háje, půjdeme do háje. Ale rádi bychom se s vámi poznali trochu blíž.

Mám tady nedaleko pěkné místo s kvalitní stereo soupravou a taky trochou slušný trávy, a kdyby se vám chtělo tam s námi zajít, myslím, že bychom si mohli užít docela prima večer. Jestli nechcete, poděkujeme vám za laskavost, že jste nás poslouchaly, a půjdeme o dům dál, o něco smutnější a o něco moudřejší. Tak, to je náš hlavní trumf,“ dodal a nasadil cosi jako chlapecký úsměv.

„Co jsi zač?“ zajímala se Gwen. „Děláš tomu trouboví agenta?“

„Jsme jenom dva slušní hoši a doufáme, že se nám podaří strávit nějaký čas ve společnosti dvou příjemných děvčat.“

„On si myslí, že jsme coury,“ pohoršila se Ráchel.

„To tedy ne!“ zaprotestoval Tick a zatvářil se uraženě, i když ho to opravdu napadlo.

„To my nejsme, aby bylo jasno,“ prohlásila Gwen.

„Nemyslel jsem si to o vás.“

„Myslím to vážně, nejsme!“

„Tak co vy na to?“ zeptal se Mose.

„A hele, pan ‚Točíme‘,“ popíchla ho Gwen. „Dobře, že jsi pěknej chlap, protože jinak jsi trouba.“ Obrátila se k Ráchel. „Tak co myslíš?“ zeptala se. „Chce se ti poslouchat stereo se slušnýma klukama, co by rádi strávili nějaký čas ve společnosti příjemných děvčat?“

„Páni, já nevím,“ rozmýšlela se Ráchel. „Po tom cvičení jsem trochu rozlámaná.“

Tick napjatě zadržel dech.

Dívky se po sobě podívaly.

Tick čekal.

Zdálo se, že to nikdy neskončí.

„No,“ usoudila nakonec Gwen, „když půjdeš, půjdu taky.“

„Tak snad aspoň na pár minut,“ mínila Ráchel.

„Dobrá,“ vyhrkl Tick. „Jenom zaplatím a můžeme…“

V tu chvíli si uvědomil, co právě říká televizní hlasatel.

Moderátor zpravodajství právě oznamoval, že před filmovým studiem v Caluse ve státě Florida bylo objeveno mrtvé tělo, identifikované jako Prudence Ann Markhamová. Byla ubodána.

Tick pohlédl na Mose.

Mose zíral s otevřenými ústy na televizní obrazovku nad barem.

„Tak jdeme, nebo co?“ durdila se Gwen.

V pátek 28. listopadu ráno, následující den po Dni díkůvzdání, přišel Matthew do okresní věznice navštívit Carltona Barnabyho Markhama. Markham měl na sobě tmavomodré kalhoty, světlou džínovou košili, černé ponožky a černé boty. Za normálních okolností to byl hezký člověk – štíhlý, svalnatý, s blond vlasy a modrýma očima – ale erární oblečení a vězeňská bledost, jíž nabyl během čtyř krátkých dnů, které uplynuly od jeho zatčení, ho změnily v docela tuctovou figuru.

Markham byl obviněn z porušení paragrafu 782.04 Floridského zákoníku, kde se uvádí, že zabití lidské bytosti, jehož se pachatel dopustil záměrně, s cílem usmrtit dotyčnou osobu… je pokládáno za těžký zločin vraždy prvního stupně, s trestní sazbou podle paragrafu 775.02. Na Floridě má i člověk obviněný z těžkého zločinu právo být propuštěn na kauci a je na státním zástupci, chce-li dosáhnout zamítnutí kauce, aby se případně pokusil prokázat, že již důkazy dostupné v době zadržení obviněného de facto stačí k jeho usvědčení.

Pouze soud má však právo zamítnout žádost o propuštění na kauci.

Markhamovi se dostalo takového zamítnutí.

Podle rozhodnutí velké poroty „chladnokrevně, vypočítavě a po zralé úvaze“ zavraždil svoji manželku Prudence „zvlášť odporným, surovým a krutým způsobem“. Použití posledně uvedených výrazů umožnilo státnímu zástupci požadovat trest smrti podle paragrafu 775.02.

„Zabil jste ji?“ zeptal se Matthew.

„Ne, nezabil,“ odpověděl Markham.

V době, kdy se Matthew rozhodoval, že změní specializaci a přejde na trestní právo, učinil také důležité předsevzetí, že nikdy nepřijme obhajobu člověka, v jehož nevinu nebude schopen uvěřit.

Od července, kdy započal svoji novou kariéru (zatím nic moc), zastupoval dva klienty (tedy, skoro dva) obviněné z trestných činů.

Prvním z nich byla učitelka, kterou zadrželi pro porušení paragrafu 316.193 floridského trestního zákona, neboli pro ‚Řízení motorového vozidla pod vlivem alkoholu nebo nějaké chemické či zakázané látky‘. Tento trestný čin bývá uváděn pod zkratkou ŘPV, což znamená ‚řízení pod vlivem‘. Pachateli, který se porušení tohoto zákona dopustil poprvé, hrozí trest v podobě pokuty do pěti set dolarů a k tomu až šest měsíců odnětí svobody.

U okresního soudu v Caluse působili čtyři soudci a dva z nich přišli s inovací trestu za ŘPV. Byl-li pachateli vyměřen jen podmíněný trest, přilepili mu na nárazník štítek s nápisem: ODSOUZEN ZA ŘPV

Omezená platnost řidičského oprávnění Omezená platnost řidičského oprávnění spočívala v tom, že dotyčný řidič směl svého vozu používat jen pro pracovní účely nebo k cestám za běžnými pochůzkami, jako jsou nákupy, návštěva lékaře a podobně. Matthew bojoval za svoji klientku bez úspěchu. Dotyčná dáma dostala pokutu 250 dolarů a její auto nálepku ŘPV na celých šest měsíců.

Jeho druhým klientem – vlastně člověkem, který se skoro stal jeho klientem – byl muž obviněný podle paragrafu 893.135 z obchodování s marihuanou. To je závažný trestný čin, za který pachateli hrozí až tři roky vězení a pokuta do výše 25 000 dolarů.

Naprosto otevřeně Matthewovi sdělil, že ve chvíli, kdy byl zatčen, skutečně převážel ve své dodávce pět set liber vysoce kvalitní mexické marjánky, ale tvrdil, že dobrý odborník na trestní právo by s tím měl umět něco udělat. Matthew neměl žádný důvod považovat se za dobrého odborníka na trestní právo, který by s tím něco uměl udělat, a tak jako tak se rozhodl tu obhajobu odmítnout, protože ten člověk přiznal, že je vinen. (Ještě než byl odveden z kanceláře v horní části věznice, sdělil Matthewovi, že je pitoměj hovňousek, ovšem to se stalo právě až poté, co mu Matthew oznámil, že ho nemá v úmyslu zastupovat.) Tak tedy jeden a půl klienta od července.

Vrátil se opět k majetkovým vypořádáním, podmínkám závětí, majetkovým vztahům – až do chvíle, kdy mu z okresní věznice zatelefonoval Carlton Barnaby Markham.

„Můžete mi povědět, proč vás zatkli?“ otázal se Matthew.

„Zatkli mě, protože nemohli najít nikoho jiného, koho by zatkli,“

tvrdil Markham.

Zlobně sevřel rty a v očích se mu hněvivě zablesklo, jako by měl za to, že na něho tu past nalíčil Matthew. Mluvil s mírným jižanským přízvukem. Asi se narodil tady, na Floridě. Když člověk mluví o Floridě, představuje si pláže, vodu, plachetnice, bezmračnou modrou oblohu, palmy a pomerančovníky. Představuje si rekreační oblast.

Jenže ta rekreační oblast je součástí klasického Jihu – vlastně je vůbec nejdál na jihu, kam až můžete dojít, aniž byste spadli do oceánu – a žijí tam milióny lidí, kteří tam netráví prázdniny a kteří si zatraceně dobře uvědomují, že tohle je Jih jako řemen.

„I když připustím, že se policie mohla zmýlit…,“ začal Matthew.

„Zmýlila se.“

„Ale přesto, státní zástupce by nepředložil případ velké porotě, kdyby se nedomníval, že má dostatek důkazů, aby rozhodla ve prospěch jeho návrhu.“

„Jsem si jistý, že měl návrh připravený kvalitně.“

„Stejného názoru byla i velká porota, když schválila koncepci obžaloby, a taky soudce, který zamítl žádost o propuštění na kauci.

Pane Markhame, kde se ve všech těch lidech vzalo tak pevné přesvědčení, že jste zabil svou ženu?“

„Proč se nezeptáte jich?“

„Protože vy jste mě požádal, abych se stal vaším obhájcem.“

„Co vám mám říct? Proč to vypadá tak, jako bych ji zabil já?“

„Když budete tak laskav.“

„Na čí straně vlastně jste?“

„Na ničí. Zatím.“

„Mají jenom nepřímé důkazy,“ tvrdil Markham.

„Nu, tak to bývá vždycky, pokud náhodou někoho nechytí při činu nebo pokud při vraždě nebyl nějaký svědek. Nechytili vás při činu, že?“

„Samozřejmě, že ne!“

„A předpokládám, že vraždě nebyl přítomen žádný svědek.“

„Byl tam jenom vrah.“

„Tak proč vás zatkli? Proč vás obvinili?“

Markham chvíli mlčel.

Pak řekl: „Hlavním důvodem je ta krev.“

„Jaká krev?“

„Na mých šatech.“

„Krev na vašich šatech?“

„Ano.“

„Její krev? Krev vaší ženy?“

„Oni tvrdí, že ano. Prý je to stejná krevní skupina.“

„A vy jste ty šaty se skvrnami od krve vaší ženy – tedy od krve stejné skupiny, jakou měla ona – měl na sobě, když vás zatkli?“

„Ne, když přišli ke mně domů s příkazem k zatčení, ležel jsem v posteli a spal jsem. Byl jsem v pyžamu.“

„Kdy to bylo?“

„Čtyři dny po vraždě.“

„Přišli k vám s příkazem k zatčení…“

„Ano.“

„V kolik hodin v noci?“

„Chvíli po dvanácté.“

„A vy jste byl v pyžamu a ležel jste v posteli.“

„Ano.“

„Co bylo dál?“

„Oblékl jsem se a oni mě odvezli do města k výslechu.“

„Kdo všechno byl u toho výslechu?“

„Detektiv jménem Sears z šerifovy kanceláře, policejní detektiv Morris Bloom a nějaký Arthur Haggerty z úřadu státního zástupce.“

„Jestli si pozvali člověka z prokuratury, museli mít za to, že zatkli skutečného pachatele. Ukázali vám ty šaty s krvavými skvrnami?“

„Ano. Ptali se mě, jestli je poznávám.“

„Poznal jste je?“

„Ano. Byly moje. Sako, košile a kalhoty. A taky moje boty a ponožky.“

„To oblečení tedy patřilo vám?“

„Ano.“

„A byla na něm krev?“

„Ano. Zaschlá krev. A bylo hrozně špinavé.“

„Špinavé?“

„Od hlíny.“

„Pověděli vám, kde ty věci našli?“

„Vykopali je na zahrádce za mým domem. Den po vraždě přišli do domu s povolením k prohlídce. Začali kopat a našli ty šaty a nůž.“

„Nůž? Jak to myslíte? Nemluvil jste o…“

„Řeznický nůž. Oni tvrdí, že jsem jím zabil Prue.“

„Viděl jste ten nůž někdy předtím?“

„Ano.“

„Kde?“

„V mé kuchyni.“

„Byl to váš nůž?“

„Byl to náš nůž. Kuchyňský nůž. Visel na poličce v kuchyni.“

Matthew se na něho upřeně zahleděl.

„Pane Markhame,“ řekl, „myslím, že chápete, že tohle jsou dosti silné nepřímé důkazy. I kdyby neměli nic víc…“

„Vědí, že mi ty šaty ukradli,“ přerušil ho Markham. „A ten nůž taky.“

„Ukradli?“

„Někdo se vloupal do domu a ukradl je. Ukradl i spoustu jiných věcí.“

„Kdy?“

„Deset dnů před vraždou.“

„Ohlásil jste to vloupání?“

„Ano.“

„Na policii?“

„No jistě, že na policii.“

„Vyšetřovali to?“

„Poslali k nám detektivy. Toho Blooma s černošským parťákem jménem Rawles.“

„A k tomu vloupání došlo deset dnů před vraždou?“

„Ano.“

„Kde jste byl, když se to stalo?“

„U jednoho kamaráda. Moje žena byla v práci, je…“

Zaváhal, protože se přeřekl.

„Byla filmařka,“ opravil se a použil minulý čas. „Dělala reklamy, propagační filmy a někdy i dokumenty.“

„Tady v Caluse?“

„Nu, všude možně. Ale tady měla pronajaté studio. Tu noc, kdy došlo k vloupání, pracovala na Rancher Road. A taky tu noc, kdy ji zabili.“

„Pracovala?“

„Ve studiu.“

„Co dělala?“

„Stříhala.“

„Stříhala film?“

„Ano.“

„Jaký film?“

„To nevím.“

„Nu, šlo o nějaký dokument, nebo co řekla?“

„To mi neřekla. Někdy se tak chovala.“

„Jak?“

„Tajnůstkářsky – pokud šlo o její práci. Opatrně.“

„Takže… tu noc, kdy se k vám někdo vloupal, byla ve studiu?“

„Ano.“

„A vy jste byl na návštěvě u přítele?“

„Ano.“

„Od kolika do kolika?“

„No, nějakých pár hodin. Plánovali jsme rybářský výlet. Přišel jsem asi tak v devět a odcházel jsem v jedenáct.“

„A když jste se vrátil domů, zjistil jste, že vás vykradli.“

„Ano. Asi tak o půl dvanácté.“

„Co vám ještě ukradli?“

„Rádio s budíkem, fotoaparát a malou televizi.“

„A taky šaty, které se později našly zakopané u vás na zahrádce.“

„Ukradli i jiné šaty. Nějaké oblečení, co patřilo Prue.“

„A ten nůž.“

„Ano.“

„Jen ten jeden nůž?“

„Ano.“

„Zmínil se někdo při výslechu – poté, co vás zatkli – o tom vloupání?“

„Ano, já. Připomněl jsem jim, že ty šaty a nůž někdo ukradl.“

„Komentovali to nějak?“

„Haggerty řekl: ‚To je vaše verze, pane Markhame.‘“

„To přece znamená mnohem víc,“ podivil se Matthew. „K tomu vloupání skutečně došlo a vy jste je ohlásil na policii. Jestli vám ty šaty i ten nůž ukradli deset dnů před vraždou…“

„Ukradli mi je.“

„Tak co vám k čertu chtějí dokázat?“

„Že jsem ji zabil,“ odtušil Markham. „Víte… já na ten večer, kdy se stala vražda, nemám alibi.“

„Kde jste byl ten večer?“

„Moje žena měla práci. Proto musela do studia. Já jsem šel sám do kina.“

„Do kterého?“

„Twin Plaza I. V nákupním centru South Dixie.“

„Nepotkal jste nějaké známé?“

„Ne.“

„V kině?“

„Ne.“

„Ani v nákupním centru?“

„Ne.“

„Od kolika hráli?“

„Od osmi.“

„A v kolik ten film skončil?“

„Asi o půl jedenácté.“

„Šel jste z kina rovnou domů?“

„Ne. Chvíli jsem se procházel po nákupním středisku a pak jsem zašel do baru U Harriganů.“

„V kolik hodin jste tam přišel?“

„Asi deset minut před jedenáctou.“

„A jak dlouho jste tam zůstal?“

„Jenom na jednu skleničku.“

„Co jste pil?“

„Tanqueray martini. Čisté. Velmi suché. Se dvěma olivami.“

„Jak dlouho jste ho pil?“

„No, díval jsem se na televizi. Nad barem je televize.“

„A kdy jste z toho baru odešel?“

„Asi tak… za pět minut tři čtvrtě na dvanáct? Nebo ve tři čtvrtě?“

„A kdy jste dorazil domů?“

„Kolem půlnoci. Dvacet minut po mně přijela policie.“ Markham si zhluboka povzdechl. „Vím, jak to vypadá. Na dobu, kdy ji někdo ubodal, nemám alibi a pokud jde o to vloupání, má policie jen moje slovo, že k němu opravdu došlo.“ Potřásl hlavou. „Jestli tu obhajobu nevezmete, nemůžu se vám divit. Povím vám jen jedno: Já ji nezabil.“

„Věřím vám,“ řekl Matthew.

2

V předtištěné žádosti o vydání důkazních materiálů Matthew zaškrtl dvanáct položek v seznamu a jednu položku – všechna policejní hlášení souvisící s případem – dopsal na stroji. Na závěr připsal: „Vzhledem k tomu, že tato žádost o vydání důkazních materiálů je důležitá pro zajištění kvalitní obhajoby obviněného a je zcela v souladu s platnými předpisy, soudními rozhodnutími a příslušným článkem ústavy, obžalovaný požaduje, aby byla posouzena s příslušnou vážností.“

Žádost byla doručena do kanceláře státního zástupce prvního prosince.

Ve středu třetího prosince ráno zástupce prokurátora Arthur Haggerty, pověřený vedením případu, vlastnoručně donesl Matthewovi do kanceláře odpověď.

V odpovědi stálo:

OBVODNÍ SOUD PRO DVANÁCTÝ OBVOD

OKRESU CALUSA NA FLORIDĚ

STÁT FLORIDA

VERSUS PŘÍPAD Č. 84-2207-CF-A-S9

CARLTON BARNABY MARKHAM

ODPOVĚĎ STÁTNÍHO ZASTUPITELSTVÍ NA ŽÁDOST O

VYDÁNÍ DŮKAZNÍCH MATERIÁLŮ

1. *Jména a adresy osob, schopných podat informace týkající se trestného činu: 3.220 (a)

(1) I.

Viz přiložený seznam svědků

2. *Zápisy nebo nahrávky výpovědí svědků vyslechnutých policií: 3.220 (a) (1) II.

Viz přílohu

3. Zápisy a nahrávky všech výpovědí obviněného: 3.220 (a) (1) III. Viz přílohu

4. Zápisy nebo nahrávky výpovědi spoluobviněného: 3.220 (a) (1) IV.

Nevztahuje se na tento případ

5. Výpověď obžalovaného před velkou porotou: 3.220 (a) (1) V.

Viz přílohu

6. Dokumenty či předměty, vztahující se k případu (obdržené od obviněného): 3.220 (a) (1) VI.

Ne

7. Informace o důvěrném zdroji informací státního zástupce: 3.220 (a) (1) VII.

Ne

8. Informace o případném použití elektronických sledovacích prostředků: 3.220 (a) (1) VIII.

Ne

9. Informace o případné prohlídce a o zabavených předmětech (s dokumentací, je-li jaká): 3.220 (a) (1) IX.

Ano.

Viz přílohu

10. *Dobrozdání a výpovědi znalců: 3.220 (a) (1) X.

Ano.

Viz přílohu

11. ** Dokumenty a předměty, týkající se případu, jež budou použity při předběžném slyšení a při vlastním procesu: 3.220 (a) (1) XI. Nůž, šaty, fotografie, pitevní nález, nákresy místa činu, výpovědi, magnetofonové kazety

12. Další důkazní materiál podle Floridského zákoníku, paragraf 90.404 (musí být zajištěn nejpozději deset dnů před zahájením procesu.)

13. Policejní hlášení, souvisící s případem: 3.220 (a) (1) XII.

Viz přílohy

* Obhajoba je povinna vrátit materiál do sedmi dnů.

**Obhajoba je povinna vrátit materiál do 15 dnů.

Obžalobě jsou ( ) nejsou (X) známy žádné okolnosti, svědčící proti domněnce o vině obviněného.

PROHLAŠUJI, že jsem kopii tohoto dokumentu doručil do vlastních rukou: MATTHEWU HOPEOVI, Summerville a Hope, 333 Heron Street, Calusa, Florida 3. prosince 1986.

SKYE BANNISTER

STÁTNÍ ZÁSTUPCE

v zastoupení

ARTHUR HAGGERTY

náměstek státního zástupce

Takže měl Matthew na čem dělat.

„Upřímně řečeno,“ prohlásil Frank Summerville, „nelíbí se mi, žes ten případ převzal.“

„Je to můj první opravdový případ od července,“ namítl Matthew.

„Mám tomu rozumět tak, že všechny ty bezvýznamné právnické drobnosti, co ses jimi zabýval mezitím, nebyly opravdové případy?“

„Franku, tohle je důležitý případ.“

„Každý případ, kterým se zabýváme, je důležitý.“

„Ano, uznávám, že když připravujeme pro majitele domu příkaz k vystěhování…“

„Jeho nájemník neplatí nájemné. Takže příkaz k vystěhování je pro něj důležitý. A co je důležité pro klienta, je důležité i pro nás.“

Matthew znal řadu lidí, kteří tvrdili, že on a Frank si jsou podobní.

Měl dojem, že to říkají titíž lidé, podle nichž všechny manželské páry po letech společného života (a sezení za jedním stolem a spaní v jedné posteli) jsou jako dvojčata. Neměl pocit, že by si s Frankem byli v čemkoli podobní – až na to, že mají oba tmavé vlasy a hnědé oči.

Matthewovi bylo osmatřicet. Frank právě dosáhl čtyřicítky.

Matthew byl šest stop vysoký a sto sedmdesát liber těžký; jeho partner měřil o dva palce víc a vážil o dvacet liber méně. Frank měl kulatý obličej – on sám takovému tvaru říkal ‚prasečí tvář‘ – a Matthewův obličej byl protáhlý – podle jeho partnera ‚liščí‘. Kromě toho Frank pocházel z New Yorku a Matthewovým rodištěm bylo Chicago.

„Co když to prohraješ?“ prohodil Frank.

„Nemám v úmyslu prohrát.“

„Co budeš potom dělat? Dáš si do novin inzerát? Matthew Hope, advokát na volné noze, zoufale shání klienty obviněné z jakýchkoli přestupků či trestných činů…“

„Ne, nedám si inzerát do novin.“

„Proč ne? Zubaři to dělají,“ namítl Frank.

„Nejsem zubař. Zoufalý, ani žádný jiný.“

„Já vím. Jsi obhájce ve věcech trestních.“ Frank zdůraznil slovo trestních, jako by na tom, že se někdo specializuje na trestní právo, bylo něco trestuhodného. „Dokonce i nezaměstnaní herci si dávají inzeráty,“ tvrdil. „Do časopisu Varieté.“

„A stejně zůstanou nezaměstnaní,“ odsekl Matthew. „Já nejsem nezaměstnaný. Odkdy ty čteš Varieté?“

„Leona ho odebírá.“

Leona byla Frankova manželka. Další rozdíl mezi nimi. Matthew byl rozvedený.

„Zkrátka, nemám v úmyslu prohrát, a proto si nebudu muset dávat inzerát,“ prohlásil Matthew. „Ani do Varieté, ani nikam jinam.“

„Zack Norman taky inzeruje ve Varieté.“

„Zack Norman je zubař?“

„Herec. Jde o to, Matthew, že když se někdo z ničeho nic rozhodne z nějakého, pro mě nepochopitelného důvodu, že se specializuje na trestní právo…“

„Nerozhodl jsem se z ničeho nic,“ přerušil ho Matthew.

„To je fakt, fušovals…“

„Nefušoval.“

„Dobře. Tak flirtoval, to bude vhodnější výraz. Flirtoval jsi s případy obvinění z vražd, což odvádělo tvou pozornost od obchodů s nemovitostmi, závětí a ostatních nedůležitých aspektů právnické profese, které dozajista musí velkému Perrymu Masonovi připadat strašně fádní.“

„Perry Mason je zubař, nebo herec?“

„Matthew, snažím se ti něco vysvětlit,“ pokáral ho Frank. „Možná si myslíš, že stačí koukat do trestního zákoníku jako do nějaký Bible…“

„Nějaké Bible…“

„…a obědvat se všemi obhájci ve městě, abys zjistil, co máj v palicích…“

„Co mají v palicích…“

„Ale čistě mezi náma dvouma…“

„Mezi námi dvěma…“

„No dobrá, jestli chceš opakovat všechno, co řeknu, místo abys mě poslouchal…“

„Však já tě poslouchám, Franku. A slyším, co mi vykládáš. Vím, že jsem zatím nepředvedl žádné oslnivé úspěchy.“

„To je pravda.“

„Jenže tohle je velký případ…“

„Vražda? Vážně? Velký případ?“

„A jestli z toho Markhama dostanu…“

„Mně spíš dělá starosti, co se stane, když ho z toho nedostaneš.

Jaké nepříznivé důsledky to bude mít pro firmu, Matthew? Nedojdou všichni potenciální klienti k názoru, že jsme advokáti, kteří u soudu prohrávají? Když advokát prohrává, nevydělá žádné peníze, Matthew.“

„Kdybych chtěl vydělávat peníze, stal bych se zubařem,“ opáčil Matthew. „A dal bych si do novin inzerát.“

„Najednou pro něj peníze nic neznamenají,“ oslovil Frank neexistující posluchače. „Najednou je mu fuk, že musí platit alimenty, školné za svoji dceru, příspěvky v tenisovém klubu a…“

„Není mi to fuk, Franku. Ale…“

„Najednou jsme my všichni, kdo si potrpíme na příjemné stránky života, zabedněnci a chamtivci…“

„To říkáš ty, ne já.“

„Matthew, dobře mě poslouchej, ano? Požádej Bennyho Weisse, aby to vzal za tebe, dobrá? Nebo Jima Willoughbyho. To jsou odborníci na trestní právo a já jsem si jistý, že kterýkoli z nich se s radostí ujme obhajoby chuďasa, který…“

„Markham není žádný chuďas.“

„Pokud vím, je majitelem hodinářství.“

„Hodiny jsou důležité, Franku. Každý potřebuje vědět, kolik je hodin.“

„V Caluse je to každému šumafuk. Calusa není jako New York, Matthew.“

„Žádné místo není jako New York, Franku. To už všichni víme.“

„V New Yorku je důležité vědět, kolik je hodin. Ale v Caluse?

Nosí snad někdo hodinky na pláž? Prodávat hodinky v Caluse je jako prodávat v Nome na Aljašce kostky ledu.“

„Nebo ledničky.“

„Správně. Nebo ledničky. Chci ti jen říct…“

„Vím, co mi chceš říct.“

„Co ti chci říct?“

„Abych to neprohrál.“

Úřady, jejichž úkolem je prosazovat a chránit zákon, jsou v Caluse celkem dva. Caluská policie se zabývá trestnými činy, spáchanými ve městě. Kancelář šerifa caluského okresu má na starosti trestné činy spáchané za hranicemi města, ale uvnitř caluského okresu. Uniformovaným příslušníkům městské policie se říká strážníci. Uniformovaní zaměstnanci šerifovy kanceláře jsou šerifovi zástupci. Detektivům v civilu se u obou organizací říká prostě detektivové.

Carlton Barnaby Markham bydlel ve městě, ale jeho žena byla zavražděna na Rancher Road, daleko za hranicemi města, a proto její vraždu vyšetřoval úřad okresního šerifa. Mezi dokumenty, zaslanými z kanceláře státního zástupce, bylo i hlášení sepsané detektivem z šerifova úřadu jménem Jonas Crier.

ZPRÁVA O VYŠETŘOVANÍ

Kancelář šerifa caluského okresu

MÍSTO ŠETŘENÍ

DATUM

Okres Calusa

20.11.86

JMÉNO

POVAHA

Prudence Ann

TRESTNÉHO ČINU

Markhamová

vražda

1143, Pompano Way

SPIS Č.

Calusa,

FL.

86-51175

SOUHRN

Pisatel hlášení je vrchním detektivem. Ve 23.07 hod. 20.11.86 byl telefonicky upozorněn detektivem Searsem, aby se dostavil do čísla 8489 Rancher Road v caluském okrese, kde došlo k napadení nožem.

Pisatel se vydal na řečené místo a ve 23.15 se tam sešel s desátníkem Gandym a detektivem Searsem. Obětí útoku – MPP – byla běloška ve věku asi 30 - 35 let, přibližná výška 5 stop 7 palců, přibližná váha 125 liber, světlé vlasy, modré oči, na sobě měla žlutou sukni a blůzu, hnědé sandály. Neměla kabelku a neměla při sobě nic, co by pomohlo při identifikaci.

Oběť ležela na zádech na štěrkovém parkovišti před budovou společnosti Anvil Studios na zmíněné adrese, patnáct stop a šest palců od vstupních dveří. Dveře byly zamčené, poplašné zařízení aktivováno, nikde žádné stopy po násilném vniknutí. Nad dveřmi svítila lampa s drátěným krytem, osvětlující jenom prostor parkoviště. Ve vzdálenosti dvanácti stop od těla stál modrý automobil Honda Civic, rok výroby 1985, zaparkovaný souběžně s proticyklónovou zábranou, obklopující studio. (Nákresy místa činu v příloze.)

Úřední lékař J. E. Ritzig ve 23.31 hod. prohlásil oběť za mrtvou, pravděpodobná příčina smrti: bodná a řezná poranění.

Technická skupina kriminální policie se dostavila na místo činu v automobilu Ford Econoline ve 23.35 hod. Ve 23.40 došla služebním rádiem informace, že zmíněný vůz značky Honda je registrován u odd. motorových vozidel na jméno Prudence Ann Markhamová, bytem v č. 1143, Pompano Way, Calusa.

Ve 23.45 hod. telefonát na číslo, uvedené v caluském telefonním seznamu pod jménem C. B. Markham, 1143, Pompano Way. Nikdo se neozval. Ve 23.50 hod. bylo tělo převezeno do márnice v nemocnici Southern Medical.

Pisatel s detektivem Searsem se 21.11.86 v 00.20 hod. dostavili na adresu 1143, Pompano Way ve čtvrti Sunrise Shores. Otevřel jim pan Carlton Barnaby Markham a uvolil se doprovodit pisatele a detektiva Searse do nemocnice Southern Medical za účelem případné identifikace oběti.

V 00.50 byla oběť s jistotou identifikována jako Prudence Ann Markhamová, manželka pana Markhama; podle jeho výpovědi jí bylo osmadvacet let. Pan Markham vypověděl, že jeho žena pracovala na výrobě filmu a pronajala si střižnu v budově Anvil Studios. Naposledy ji viděl živou, když v devatenáct hodin odešla z domova. Dále vypověděl, že on sám odešel z domu o půl hodiny později, v 19.30, a odjel autem do kina Twin Plaza, kde zhlédl filmové představení, které začalo ve 20.00. Film skončil ve 22.30.

Markham tvrdi, že se procházel po nákupním středisku, zašel do baru U Harriganů na skleničku a pak se vrátil domů, údajně ‚krátce před půlnocí‘. (Viz přiložený zápis výpovědi.) Pisatel se potom odebral na caluské policejní ředitelství, kde se setkal s detektivem Morrisem Bloomem a společně s ním sepsal přiložené hlášení o trestném činu.

Potom pisatel předal detektivu Bloomovi nahrávku výše zmíněné výpovědi.

Pisatel se tímto případem již dále nezabýval a neprovedl žádná jiná šetření než ta, která uvedl v této zprávě.

KOPIE: Det. M. Bloom, Galuska policie.

HLÁŠENÍ SEPSAL: Det. J. Crier #53, zástupce šerifa caluského okresu, Calusa, Florida.

HLÁŠENÍ SCHVÁLIL: Gregory Younger, šerif caluského okresu, Calusa, Florida.

V deset hodin, za jasného prosincového dopoledne, bylo těžko uvěřit, že se parkoviště u studia Anvil před necelými dvěma týdny stalo dějištěm zuřivého ozbrojeného útoku. Bílá štěrková příjezdová cesta se ve slunci třpytila jako sníh a zářivý odstín růžové omítky na budově v pozadí se od ní odrážel jako ruměnec – podbarvený tmavším odstínem téže barvy ve květech ibišků a buganvílií, hustě rostoucích podél stěn. Před domem se skvěl nápis z ocelových písmen, hlásající, že zde sídlí firma ANVIL * STUDIOS, a pod nápisem viselo logo firmy z téhož materiálu ve tvaru kovadliny.

Matthew zaparkoval svůj Karmann Ghia přímo pod kovadlinou, vykročil ke vchodovým dveřím a otevřel je.

Recepce obložená dřevem, na stěně police s knihami, bílý umakartový konferenční stolek obklopený čtyřmi křesly potaženými černou koženkou, na druhé stěně dekorativní bílé registračky a na jedné z nich ozdobený vánoční stromek ve stojánku. Za stolem hned vedle dveří sedělo mladé děvče s telefonním sluchátkem u ucha.

Vypadalo nejvýš na sedmnáct let – tmavovláska s kulatou tvářičkou, nádhernou postavou, jiskrnýma očima a zastřiženou lesklou ofinou, jako by měla na hlavě blyštivou černou přilbici.

„Ano,“ říkala právě do telefonu. „To chápu.“ Pohlédla na Matthewa a obrátila oči v sloup, jako by žádala, aby jí potvrdil, že to snad ani není možné. „Jenže jsme si ten materiál objednali už před dvěma týdny, a když nemáme film, nemůžeme točit, že? Souhlasíte s tím? Že člověk nemůže do kamery naládovat slíbený materiál?“

Znovu zakoulela očima. „Ne,“ řekla. „Nejsme Twentieth Century Fox, to je pravda. Proč se ptáte? Patří snad Twentieth Century Fox k vašim zákazníkům? Ach, chápu. To mě nenapadlo. My jsme jen obyčejná, prťavá společnost z prťavýho zapadákova jménem Calusa a natáčíme jenom devadesátivteřinové reklamní šoty pro obchody s nábytkem na Trailu, nicméně vy jste se nám zaručil, že ta dodávka přijde prvního, pane Peysere, teď už máme třetího a každou chvíli budou Vánoce, pane Peysere. Takže pošlete nám ty filmy, krucinálfagot, nebo ne?“ Podívala se na Matthewa, okatě pokrčila rameny a opět promluvila do sluchátka. „Ach, odpusťte, nenapadlo mě, že jste baptistický velebníček nebo co. Myslela jsem, že jste zvyklý jednat s výstředníky od filmu, kteří občas svůj projev okoření vulgárním výrazem, zvlášť když je někdo tak nasere, že by jeden řvali Tak mi povězte, kdy ty zásoby přijdou, ano? Povězte mi datum a přesný čas.“ Vzala do ruky tužku a začala psát. „Dobrá,“ prohlásila.

„Mnohokrát vám děkuji, pane Peysere, a radši si dejte záležet, abychom to v tom termínu opravdu dostali.“ Třískla sluchátkem do vidlice, pohlédla na Matthewa, andělsky se usmála a řekla: „Tak. Co pro vás můžu udělat?“

„Mám domluvenou schůzku s panem Andrewsem,“ odvětil Matthew. „Jsem Matťhew Hope.“

„Zavolám mu.“ Zvedla sluchátko a stiskla tlačítko v dolní části telefonu. „Miku,“ hlásila, „přišel za tebou nějaký pan Hope.“ Chvíli naslouchala, řekla „v pořádku“ a položila sluchátko. „Můžete jít dál,“

oznámila mu. „Tady těmi dveřmi se dostanete do velké místnosti, co vypadá jako mauzoleum. Najdete ho v promítací kabině.“

Zazvonil telefon. Zvedla sluchátko, ohlásila se jako „Studio Anvil“ a mávnutím ruky mu naznačila, aby prošel recepcí až dozadu.

Matthew vstoupil do místnosti asi čtyřicet stop široké a šedesát stop dlouhé. Nikdy předtím sice ve filmovém studiu nebyl, ale tady se člověk nemohl zmýlit. Police podél stěn byly plné plechovek s filmy, každá krabice měla bílou nálepku s názvem napsaným černým fixem. U skleněné stěny, za níž, jak se Matthew domníval, se nacházelo zvukařské vybavení, stály dva obrovské šikmé pulty s vypínači a číselníky. Všude po zemi se válely otevřené krabice plné kabelů. Podél stěn stály do sloupců vyrovnané aluminiové přenosné schránky. Z nepořádku na podlaze vyčuhovalo několik kamer na dřevěných trojnožkách, jako ptáci, brodící se mělčinou. Protější stěně dominovalo velké bílé plátno. Naproti němu uviděl promítací kabinu.

Matthew vystoupal po krátkých schůdkách, zaklepal na zavřené dveře a otevřel je.

Za promítačkou seděl muž ve věku něco málo přes třicet let a převíjel film. Když z původní cívky sjel konec filmu a začal se pleskavě třepetat ve vzduchu, dotkl se druhé, setrvačností se pohybující cívky, zastavil ji dlaní, sňal cívku s osy, uložil ji do krabice a teprve potom se obrátil k Matthewovi.

„Pan Andrews?“ otázal se Matthew.

„Ano.“ Muž vstal a podal Matthewovi ruku. „Rád vás poznávám.“

Měl hranatý obličej s vystouplými lícními kostmi a trochu příliš širokým nosem. Dlouhé vlnité rezavé vlasy, padající až na ramena, připomínaly rozježenou paruku. Na sobě měl pomačkané světle zelené kalhoty, bílé kotníčkové sportovní boty s červenými pruhy, vínovou košili s tenkými žlutými proužky, mrňavého modrého připínacího motýlka a růžovou polyesterovou vestu posetou chumáči černých vláken.

Kdyby ještě vystoupil z malinkého autíčka, mohli byste ho považovat za klauna. Kdyby vystoupil z nákladní lodi plné banánů, mohl by to být přistěhovalec. Ale jeho oči byly oči robota naprogramovaného k zabíjení. Světle modré. Zdály se být skoro průhledné, takže měl člověk dojem, že když se podívá pořádně, uvidí až dovnitř, na integrované obvody zabudované v lebce. Také ústa vypadala jako vyleptaná do tváře, jež naprosto postrádala jakýkoli cit. Úzká linka, která se pokusila o úsměv, když Matthewovi potřásl rukou, jenže ten úsměv byl naprogramovaný a bylo zřejmé, že je falešný.

„Je to čest mít možnost potkat jednoho z nejslavnějších obhájců v Caluse,“ prohlásil. Snad to i mohl myslet doopravdy, jenže to vyznělo, jako by si to předem nacvičil, a kromě toho Matthew nebyl jedním z nejslavnějších obhájců ani jiných právníků, ať už jakéhokoli druhu.

„Je od vás hezké, že jste si na mě udělal čas,“ pravil Matthew.

„Vím, že máte určitě spoustu práce.“

„Obyčejně tu bývám od sedmi hodin ráno do deseti večer,“

povzdechl si Andrews. „Je to dlouhý den, to mi věřte, ale pilná práce ještě nikoho nezabila. Někdy mě napadá, že jsme si já a partner nevědomky zvolili opravdu vhodný název pro naše malé studio – kovadlina. Neustálým bušením se snažíme překonat ocelový odpor ve snaze dosáhnout tady v tom zapadákově aspoň minimálního uznání za kvalitně odvedenou práci.“

Zase ten uzoučký, falešný úsměv.

Matthew si byl jist, že přesně táž slova vyslovil už tisíckrát předtím. Stačí na robotovi stisknout tlačítko PILNÁ PRÁCE, a můžete si poslechnout metaforu o kovadlině.

„Ve skutečnosti,“ vykládal Andrews, „je to akronym, vytvořený z našich jmen. Můj partner se jmenuje Peter Villiers, po předcích je Francouz. Spojili jsme první dvě písmena mého jména a první tři písmena jeho jména a vznikl název Anvil. Ještě štěstí, že se nejmenujeme Hoveller a Nivalski.“

A opět tenký úsměv.

A opět týž pocit, že tenhle žertík už vyprávěl mnohokrát předtím.

„Pane Andrewsi,“ začal Matthew. „Mám zprávu šerifovy kanceláře o té noci, kdy byla zavražděna Prudence Markhamová…“

„Je jí strašná škoda,“ prohlásil Andrews. „V tomhle takzvaném městě člověk těžko hledá nadané pracovníky. Všichni v Caluse mají plnou hubu kultury, ale vyslovují to slovo dlouze, jako můůůra. Prue byla úžasná ženská. Bude mi chybět.“

„Spojila se s vámi policie tu noc?“ zajímal se Matthew. „V té složce o tom nic není…“

„Nu, já jsem tu nebyl,“ odpověděl rychle Andrews.

„Takže jste ten den nepracoval tak dlouho jako obvykle, je to tak?“

„Jako obvykle… Ach, od sedmi do deseti. Ne. Popravdě řečeno, v době té vraždy jsem byl v posteli s jednou čubkou ze Sarasoty.“

Ta slova Matthewa podráždila. Tím víc, že je doprovázel úsměv hodný androida. Andrews se pořád tvářil strašně sebevědomě, což naprosto neodpovídalo jeho postavení drobného výrobce filmů ve městě, jež touto činností nikterak neproslulo. Takhle nadutý postoj by se snad dal očekávat u šéfa produkce v Los Angeles, i když ani tomu by to asi nikdo netoleroval. V Caluse bylo takhle přebujelé ego něčím nepředstavitelným. Navíc u tak mladého člověka…

„Tedy vám netelefonovali?“ ujistil se Matthew. „Nepožádali vás, abyste sem přišel?“

„Ne, nic takového. Dům byl zamčený a poplašné zařízení zapnuté.

Uvnitř se určitě žádný vrah neschovával. Tak proč by mě tahali z postele? Jak prosté, drahý Watsone,“ dodal a znovu se usmál.

„Spolupracoval jste někdy s paní Markhamovou?“ otázal se Matthew. „Říkal jste, že byla velice nadaná…“

„Na caluské podmínky až výjimečně. Opravdu, velice nadaná.

Měl bych o tom něco vědět. Umím dobře odhadnout nadání a nemám trpělivost s diletanty.“

„Tedy jste s ní pracoval?“

„Ano, na několika filmech. Dělali jsme spolu, nu, to už bude tak půl roku… ano, někdy v červenci… na pláži na Sabal Key jsme dělali jeden naučný film, určený k promítání ve školách, aby se zdejší dospívající burani dověděli něco o všudypřítomných a z velké části ignorovaných přírodních krásách, které je tady, na Floridě, obklopují.“

Tečka.

Další naučený proslov.

Anebo byl opravdu tak bystrý, že jeho mozek jako počítač neustále spřádal slova do perlivých sekvencí, takže chrlil do světa jednu za druhou?

„Pracoval jste s ní i na jejím posledním projektu?“ vyptával se dál Matthew. „Na filmu, který stříhala tu noc, kdy ji zabili?“

„Ne. Čas od času se Prue vyznačovala zcela nevhodným tajnůstkářstvím ve všem, co se týkalo její práce. Můj partner a já dáváme přednost tvůrčím diskusím, stejně, jako to činili před dávnými lety američtí vystěhovalci v Paříži U dvou magotů. Možná vám připadá divné, že se přirovnávám k vystěhovalcům, když přece město Calusa se nachází na území Spojených států. Ale věřte mi, každý, kdo se zde věnuje výrobě kvalitních filmů, je ve skutečnosti vystěhovalcem. Často si připadám jako Samson mezi Filištíny.“

Spíš Héraklés v Augiášově chlévě, pomyslel si Matthew. Nikde nic, jen koňský sračky.

„Jednou dělala naučný film o zneužívání dětí,“ vykládal Andrews, který se začínal dostávat do tempa. „Moc pěkný film, jak se ukázalo.

Ale byl byste si myslel, že je to dílo samotného Woodyho Allena, podle toho, jaké s tím dělala tajnosti! Byla to docela uzavřená skupina, jen ona, herci, osvětlovač, zvukař, pár kulisáků – a všichni se museli zapřísáhnout, že nikomu nic neprozradí. Stříhala tady ten film sama, v noci, v zamčené místnosti. Nikdy nikomu neukázala ani kousíček. Pámbu ví, kam ho schovávala, možná pod slamník. A pak přišla předváděčka. Fanfáry. Promítla nám to v téhle místnosti na tohle plátno. Jak říkám, úžasný film. Myslím, že potom dokonce dostal nějakou menší cenu. Ale k čemu to divadlo? Nesnáším u umělců přehnanou namyšlenost.“

„Ale paní Markhamovou jste měl rád.“

„Ano, moc rád.“

„O čem měl být ten její nový film?“

„Myslím, že jsem jasně řekl…“

„Omlouvám se, asi jsem vás…“

„…že velice často pracovala potají.“

„Ano, ale…“

„Tím jsem myslel i její nejnovější projekt. Nemám ponětí, o co šlo. Dokument o podkovových krabech? Reklamní kampaň pro některé z velkých caluských zlatnictví? Neprozradila vůbec nic.“

„A zeptal jste se jí?“

„Věděl jsem, že nemá smysl se vyptávat, jakmile se Prue začne tvářit jako hvězda.“

„Ale používala zdejší střihačský pult…“

„Ano. Platila za pronájem tisíc dolarů měsíčně. Já a můj partner musíme část naší kapacity pronajímat; to je cena, kterou člověk zaplatí za to, že se snaží vyrábět hodnotné filmy v zaostalé vesnici.

Peter a já jsme se přistěhovali z Pittsburghu, oba jsme vystudovali Carnegieho techniku. Rozhodli jsme se, že se vykašleme na Hollywood, kde je to samá honička v autech a speciální efekty. Místo toho chceme dělat klidné, jednoduché filmy, vybudovat si reputaci jako solidní filmařská firma a teprve tehdy se tam vydáme; až všichni pochopí, že odvádíme skvělou práci. Jenže člověk musí jíst. Proto pronajímáme části studia. Máme tady kvalitní zařízení a nejsme natolik povznesení, abychom ho nepůjčili obyčejným smrtelníkům.“

Opět se usmál. „Ovšem to neplatí o Prue. Jak říkám, byla nesmírně nadaná.“

„Pane Andrewsi, ta stříhací místnost, kterou používala…“

„Ano?“

„Mohl bych ji vidět?“

„Proč?“

„Tu noc, kdy byla zavražděna, našla policie jen její tělo a její vůz, stojící na parkovišti.“

„Hrozná tragédie.“

„Ten vůz byl zamčený. Uvnitř nebylo nic. Žádná kabelka, nic, podle čeho by bylo možné ji identifikovat… a určitě ne žádný film.“

„Je mi líto, ale nechápu, kam míříte.“

„Nu, přece tady stříhala film, že ano?“

„Řekl bych, že snad ano. Nemám tušení, proč tady byla.“

„Její manžel tvrdí, že stříhala film.“

„Ano. Jenže její manžel je vrah.“

„Tomu nevěřím, pane Andrewsi.“

„Samozřejmě, proto jste přece tady.“

„Ano. Proto jsem tady.“

„Ale pořád ještě nechápu, proč chcete vidět tu místnost.“

„Protože pokud tady stříhala nějaký film, musí zde ten film být.

Máte klíč od té místnosti?“

„Jistě. Ale nerad bych narušoval soukromí těch, kdo si pronajímají ve studiu Anvil pracovní prostory.“

„Soukromí paní Markhamové už bylo porušeno,“ konstatoval suše Matthew. „Tím nejhorším myslitelným způsobem.“

„Myslím, že na tom něco je,“ připustil Andrews. „Počkejte, vezmu si klíče.“

Dveře střižny vedly do místnůstky o velikosti šestkrát dvanáct stop, osvětlené jednou stropní zářivkou. Většinu místnosti zabíral stroj, o němž Andrews prohlásil, že je to Steenbeck. U stroje stálo křeslo na kolečkách. Za křeslem na kovové konstrukci viselo něco jako plátěný batoh. Andrews vysvětlil, že je to pytel na odpad, kam se házejí nepotřebné kusy filmů. Pytel byl prázdný, stejně jako věšáky nad ním, kam, jak vykládal Andrews, si střihač zavěšuje kusy filmů nebo zvukových pásů, které hodlá použít. Na povrchu stříhacího pultu neleželo vůbec nic. Ani ústřižek filmu, ani kousek pásky.

„Máte od téhle místnosti ještě nějaké klíče?“ napadlo Matthewa.

„Jen ty, které měla Prue. A univerzální klíč, kterým jsem odemkl.“

„Tak kde je ten film? Jestli stříhala film…“

„Třeba nestříhala, víte,“ podotkl Andrews.

„Tak k čemu by si pronajímala…?“

„Možná si jen prohlížela, co už měla natočené, vybírala nejlepší záběry, dělala si značky, určovala, co a jak bude později stříhat. To všechno taky patří ke stříhání, ale není to stříhání jako takové.“

„Ale stejně by k tomu potřebovala film.“

„To ano.“

„Tak kde je?“

„Prohlédla policie to auto?“

„Důkladně.“

„A v kufru žádný film nebyl?“

„Nebylo v něm nic.“

„To je rozhodně zvláštní,“ uznal Andrews.

„Je tady ve studiu nějaké místo, kam by ten film mohla uložit?

Než odešla?“

„Máme tady sklad,“ přisvědčil Andrews. „Ale včera večer jsem tam uklízel a neviděl jsem nic, co by mohlo patřit jí.“

„Jak to poznáte?“

„Cívky jsou označené, aby se daly rozeznat,“ vysvětloval Andrews. „Na každé plechovce je nálepka s pracovním názvem filmu.“

„A vy jste všechny názvy poznal?“

„Všechny.“

„Nebyla tam nějaká plechovka bez názvu?“

„Ani jedna.“

Matthew se na chvíli odmlčel. Potom se zeptal: „Nevíte, jak dlouho ten večer pracovala?“

„Nevím.“

„Vy jste tu nebyl, když přišla?“

„Ne.“

„V kolik hodin jste odešel ze studia?“

„Kolem šesté, jak už jsem se zmínil…“

„Ano, vaše přítelkyně ze Sarasoty. Byl tady vůbec někdo, když jste odcházel?“

„Byl jsem poslední.“

„Zapnul jste poplašné zařízení?“

„Zapnul.“

„A zamkl jste dveře?“

„Ano.“

„Znala paní Markhamová kombinaci poplašného zařízení?“

„Ano.“

„Předpokládám, že měla klíč…“

„Samozřejmě.“

„Pokud jde o ten film, co na něm pracovala,“ vzpomněl si Matthew, „nevěděl byste, kdo na něm dělal s ní?“

„Je mi líto, ale ne.“

„S kým obvykle pracovala? Myslím kameramany, kulisáře…“

„Kulisáři se pořád mění, není těžké je sehnat. Ale Prue na většině svých filmů pracovala se stejným kameramanem, osvětlovačem i zvukařem.“

„Potřeboval bych jejich jména,“ požádal Matthew.

3

Henry Gardella se považoval za člověka vybraného vkusu.

„Chci, aby to bylo vkusné,“ oznámil jí.

„Bude to vkusné,“ ujistila ho.

„Proto jsem přišel za vámi,“ dodal. „V Miami jsou stovky lidí, kteří by pro mě ten film mohli natočit, mohl jsem jít za kýmkoli z nich. Ale radši jsem si vybral vás.“

„Děkuju vám,“ odvětila.

To se stalo v září.

Velice schopné děvče, pomyslel si. Už celá léta točí filmy, má dobrou pověst. Ale taky má zájem vydělat si pár babek, kdo by neměl? Aby mohla přejít od těch šestákových dokumentárních srágor, které vyrábí, k opravdu velkým věcem. Zaplatí jí za ten film sto pětasedmdesát táců. A přidá jí k tomu deset procent z hrubého zisku, což není jen tak nějaká pokroutka.

„S filmem je to jako s býčími zápasy,“ vykládal. „Pokaždé stejný rituál. Nejdřív kompletní negativy, pak hrubý střih, konečný střih, první kopie, druhá kopie a konečná, výsledná verze. Každý den se po natáčení pošlou exponované filmy do laboratoře a na druhý den všechno, co potřebujete, přijde zpátky vyvolané. Rituál. Rutina.“

Pohlédl na ni přes stůl. „Mohl bych si ten film dát vyrobit za sto táců, možná i za míň,“ tvrdil. Byla to lež. „Znám v Miami chlapy, co by to zmákli za týden.“ Další lež. „Jenže od nich bych dostal lacinou šmíru, jako vždycky, a mně jde především o vkusnou podívanou.

Chci, aby – když se nám to povede – to vypadalo jako opravdová hollywoodská produkce a ne jako film natočený v ušmudlaném hotelovém pokoji na Collins Avenue s potetovaným matrózem a párkem štětek. V tom městě jsou celé mraky štětek.“

Usmál se.

Prudence Ann Markhamová jeho úsměv neopětovala.

Moc solidní děvče. Sedí si tu v šedé sukýnce a bílé blůze, na nohou střevíce s nízkými podpatky, ruce složené v klíně, světlé vlasy stažené do uzlu a vypadá jako ministrova manželka. Přemýšlel, jaké asi nosí kalhotky.

„Usiluju o styl,“ vykládal. „Chci, aby to byla třída. Potřebuju stejně vkusný film, jako byl váš film o zneužívání dětí. Zdrženlivý, ale silný.“

„Děkuju,“ řekla.

„Abychom si rozuměli,“ pokračoval, „musí tam být vidět všechno, co je k vidění. Netočíme seriál o kačeru Donaldovi.“

„To chápu.“

„Ale sex se dá předvádět buď laciným způsobem, anebo elegantně, stylově, a já požaduju eleganci.“

„Bude to elegantní,“ ujistila ho.

Byl by rád věděl, zda má blonďaté i chloupky na přirození.

„A stylové,“ naléhal.

„A stylové.“

„A vkusné.“

„Samozřejmě.“

„Viděla jste film Za zelenými dveřmi?“

„Ne.“

„Je v něm jeden zpomalený záběr; to je právě to, o čem mluvím.

Velice elegantní. Ten muž zpomaleně ejakuluje, trvá to snad pět minut. Na plátně to připomíná sněhovou bouři. Velice krásné. To je ten druh elegance, o jaký usiluju. Musíte si sehnat videokazetu a podívat se na to.“

„Podívám se.“

„A taky byste si měla sehnat Hluboké hrdlo. To se hraje i v normálních kinech, chápete? Nahrabali na tom padesát miliónů dolarů. Je to obrovská, dokonalá konstrukce na filmovém plátně a chodí na to manželé s manželkami a chlapci s přítelkyněmi do normálních biografů, do žádných laciných pornokin, a přitom je tam vidět, jak ho Linda Lovelaceová polyká až ke kořeni. O to mi jde.

Chci takovýhle vkusný film, který by mohl mít šanci dostat se do obyčejného kina. O video nemám strach. Na videokazetách vyděláme spoustu peněz. A taky musíte udělat dvě verze – myslím dva různé střihy. Abychom tu mírnější verzi mohli později prodat kabelovým televizím. Kabelová televize,“ zopakoval a smutně potřásl hlavou. „V kabelové televizi nikdy neuvidíte žádnou opravdickou akci. Budete vědět, co dělají, ale neuvidíte ani jeden detailní záběr. Já si přeju, aby tam bylo co nejvíc detailních záběrů, protože na světě není nic krásnějšího, než když se lidi milují, nemyslíte?“

„Ano,“ odvětila.

„Když na to půjdeme správně, vydělá nám ten film spoustu peněz,“ tvrdil. Odmlčel se a pohlédl jí zpříma do očí. „Myslíte, že to dokážete udělat jaksepatří?“

„Ach ano, vím, že to dokážu.“

Je celá nedočkavá. Má čuch na prachy. Vsadil by se, že už se jí pod tou šedou sukýnkou potí stehna.

„Protože těch sto sedmdesát pět tisíc, které do toho chci vložit, to je spousta peněz.“

„Já vím.“

„Kdy můžete začít?“ zeptal se.

„Myslím, že koncem měsíce.“

„A kdy bude hotová konečná verze?“

„Do Vánoc?“ nadhodila.

S otazníkem. Takže si ani není jistá, že to do těch Vánoc stihne.

„Tak dlouho, hm?“

„Chceme to přece udělat pořádně,“ připomněla mu.

„S kolika natáčecími dny počítáte?“

„Asi tak s pětatřiceti.“

„Co takhle dvacet.“

„Dvacet?“

„Když vezmeme v úvahu, že se povede jeden ze čtyř záběrů…“

„Já bych počítala s poměrem jeden ku deseti.“

„Řekněme jeden ku šesti.“

„Ale i tak, dvacet dnů…“

„Víc nepotřebujete.“

„Nechápu, jak…“

„Pětatřicet dnů nepřipadá v úvahu. Znám lidi, kteří by to dokázali za deset, patnáct dnů.“

„Dvacet mi připadá…“

„No dobrá, tak pětadvacet. To by mělo stačit.“

„Osmadvacet,“ navrhla. „Protože, chápejte…“

„Dobrá, osmadvacet, nebudu se hádat o tři dny. Seženete v Caluse potřebné lidi?“

„Nechci pracovat se svým obvyklým štábem.“

Dostává strach, pomyslel si.

„A s kým tedy budete pracovat?“ zeptal se. „Nemyslím herce, to je čistě na vás, za předpokladu, že nebudete zaměstnávat obyčejné děvky.“

„Napadá mě pár solidních lidí,“ ujistila ho.

„A taky žádné feťáky, co si chtějí přivydělat pár babek rozepínáním poklopce.“

„Ne, ne.“

„Chci, aby to vypadalo autenticky. Jako když to dělají úplně normální lidi. A samozřejmě vkusně. Tak kdo vás napadá?“

„Myslíte herce?“

„Ne, vždyť říkám, že to je na vás. Nechci se míchat do uměleckého řízení.“

„To oceňuju.“

„S kým tedy počítáte?“

„S jistými lidmi z Tampy.“

„Jsou to zkušení filmaři?“

„Určitě ano.“

„Hlavně nenajímejte nikoho z Miami. Provozuju tam už deset let divadlo a nechci, aby se začalo povídat, že Henry Gardella financuje hnusné filmy. I když tenhle film nebude hnusný.“

„Jistěže ne. To vám slibuju.“

„A taky nechci, aby se toho domákli mládenci. Víte koho tím myslím?“

„Ne. Koho tím myslíte?“

„Mládenci,“ zopakoval a prstem si ohnul nos na stranu.

„Mládenci, kteří vám jsou schopní prostřelit koleno, když mají dojem, že jim lezete na jejich píseček. Držte to v tajnosti, buďte diskrétní a proveďte to vkusně.“

„Dobře.“

Napadlo ho, jestli by něco namítala, kdyby jí vyhrnul šedou sukýnku a vysvětlil jí, jak si představuje opravdový vkus.

To se stalo už v září.

A dnes, čtvrtého prosince, seděl ve své kanceláři v divadle Pod svícnem a přemýšlel, co se stalo s tím zatraceným filmem.

Prudence Ann Markhamová je mrtvá a on za své peníze nic nedostal.

Osobně investoval do toho filmu sto pětasedmdesát táců. Počítal: pět lidí – kameraman, osvětlovač, zvukař a dva poskokové – na osmadvacet dnů, při deseti až dvanácti hodinách práce denně to dělá asi pětatřicet tisíc. Dalších dvacet pět tisíc pro herce. Nájem vybavení přijde na sedmnáct. Šestnáctimilimetrový film, vyvolání, kopírování, to stojí tak deset tisíc, počítáme-li s úspěšností jedna ku šesti – i když Prudence mluvila o poměru jedna ku deseti.

Čtvrtpalcový magnetofonový pásek přijde na dalších šest, sedm set babek. Dále musí počítat asi s deseti dolary na stravu pro štáb a herce. Přeprava filmů letadly společnosti Federal Express do laboratoří v New Yorku nebo v Atlantě a zpátky bude stát asi tak patnáct set. Laboratoř – práce, pásky, filmy, optika a tak dále – to je padesát tisíc navrch. Celkem sto padesát táců plus minus nějaký ten halíř a pětadvacet tisíc pro ni jako odměna za dodání finální verze.

Že je mrtvá, to je její věc. Trouba manžel se rozhodl zavraždit svou ženu – čert ví proč. Možná mu zahýbala. Někdy se stává, že tyhle vážné, tiché typy se v posteli umějí pěkně rozparádit. Ale ne ve vlastní posteli. Vždycky v posteli někoho jiného. Řvou při tom, až probudí sousedy.

Tak kde je ten film?

Co sakra provedla s tím filmem?

Napadlo ho, že by měl zajet do Calusy a trochu se porozhlédnout.

Ten nápad se mu moc nezamlouval.

V Caluse bývá nuda – až na ty případy, kdy se nějaká kráva pitomá nechá zavraždit.

Matthew by byl nejraději šel za Otto Samalsonem, jenže Otto Samalson byl mrtvý.

Nebo by zkusil navštívit May Hennessyovou, Číňanku, která pracovala jako asistentka v Samalsonově detektivní kanceláři, jenže Ottova rodina, jakmile byla uznána platnost závěti, firmu zrušila a rozprodala nábytek a poslední, co se Matthew o May doslechl, byla zpráva, že se odstěhovala do Hongkongu.

Ve městě Caluse, jež má jen něco přes padesát tisíc obyvatel, najdete pouhý tucet detektivních kanceláří. Výběr je tedy omezený.

Soukromý detektiv, kterého se nakonec rozhodl najmout, byl mladý černoch jménem Warren Chambers. Doporučil mu ho Benny Weiss, nepochybně nejlepší obhájce ve městě.

Ve svém rodném městě Saint Louis pracoval Warren jako policista. V Caluse bydlel už tři roky a zpočátku zde působil u několika bezpečnostních agentur, než se rozhodl udělat se pro sebe.

Bylo mu asi pětatřicet, mluvil tichým, mírným hlasem, působil nesmělým dojmem a v brýlích s kostěnými obroučkami vypadal spíš jako účetní než jako soukromé očko – tak, jak si je lidé představují.

Byl to dlouhán, bývalý člen basketbalového týmu Missourské university, kde studoval dva roky před nástupem k saintlouiské policii. Warren se ještě stále pohyboval jako sportovec a zdálo se, že se v lehkém obleku, který měl na sobě při první schůzce s Matthewem, necítí příliš pohodlně. Jeho oči měly stejnou barvu jako jeho kůže – barvu hnědého jílu. Když Matthew mluvil, ty oči ho bedlivě pozorovaly. Matthew měl rád lidi, kteří umějí poslouchat.

Warren Chamber byl skvělý posluchač. Což možná souviselo s jeho pověstí pečlivého a přesného vyšetřovatele.

„Ten kameraman se jmenuje Vaughan Turner,“ vykládal Matthew. „Osvětlovač je Lew Smollet. A je tu ještě zvukař Mark Wiley. To je jádro skupiny, se kterou běžně spolupracovala. Tady jsou jejich adresy, všichni bydlí v Caluse.“ Podal Warrenovi přes stůl list papíru. „Dám vám taky kopie seznamu svědků od státního zástupce a zápisy jejich výpovědí – s tím budu taky potřebovat pomoct. Jsou jenom dva. Oba dva bydlí hned vedle Markhamových.

Velma Masonova bydlí v domě napravo od nich. Vypověděla, že tu noc, kdy došlo k vloupání, viděla Markhama, jak rozbil skleněné dveře, které vedou do jeho vlastní kuchyně. S jistotou ho identifikovala. Bydlí vedle něj už sedm…“

„Jaká byla viditelnost tu noc?“ přerušil ho Warren.

„To je jedna z věcí, kterou pro mě musíte zjistit.“

„Dobře. Kdo je ten druhý svědek?“

„Muž jménem Oscar Raddison. Bydlí vlevo od nich. Tvrdí, že v noci, kdy se stala vražda, viděl Markhama, jak něco zakopává na své zahrádce. Tahle výpověď jim pravděpodobně umožnila získat povolení k prohlídce.“

„A co říká náš člověk, kde vlastně byl?“

„V kině. Twin Plaza, první sál. V nákupním středisku South Dixie. A potom si zaskočil do hospody.“

„Kdy se vrátil domů?“

„Kolem půlnoci.“

„A tehdy ho ten chlápek viděl?“

„Ne. Viděl prý někoho ve čtvrt na dvanáct.“

„Viděl, jak zakopává šaty a nůž?“

„Ne, viděl jen, že něco zakopává.“

„Ale neidentifikoval to něco jako zakrvácené oblečení? Nebo krvavý nůž?“

„Ne.“

„A u něj taky chcete ověřit, jestli mohl dotyčného s jistotou poznat. Hned se do toho dám. Našla policie v Markhamově autě nějaké skvrny od krve?“

„V laboratorní zprávě se o skvrnách od krve nic nepíše.“

„Jak tedy podle nich dojel autem celou cestu z Rancher Road až domů, aniž by po něm zůstaly nějaké skvrny? Chci říct, že jestli měl na sobě ty šaty nasáklé krví…“

„Já nevím, co si myslí,“ řekl Matthew. „Nejsou povinni sdělovat mi, jakým způsobem ho chtějí dostat na šibenici.“

„Dá jim dost práce vysvětlit, jak to, že to auto bylo čisté.“

„Nejlepší vysvětlení je to, že ji nezabil.“

„Viděl ho někdo v tom kině?“ otázal se Warren. „Nebo potom v hospodě? V zakrvácených šatech?“ Do hlasu se mu vkradl lehký sarkasmus. Matthew se usmál.

„On neví o nikom.“

„Takže hledáme alibi.“

„Kohokoli, kdo ho ten večer někde potkal. Ano.“

„To je hledání jehly v kupce sena,“ mínil Warren. „Ale udělám, co budu moct. Máte nějakou jeho fotografii?“

„Jenom tuhle.“ Matthew otevřel horní zásuvku stolu a vytáhl černobílou fotografii osm krát deset palců. Byl na ní Markham s manželkou někde na pláži. „Dal jsem si to zvětšit z jedné novější momentky.“

„Byl bych radši, kdybychom měli nějakou fotku, kde není jeho žena,“ podotkl Warren. „Její fotky byly ve všech novinách, některé svědky by to mohlo odradit. Ale i kdyby se nám povedlo najít člověka, který řekne ‚jo, tenhle chlápek si koupil lístek do prvního sálu Twin Plaza‘ nebo ‚viděl jsem ho později jíst hamburger v South Dixie‘ nebo vypoví, že ho viděl pít v té hospodě – jak se vlastně jmenuje?“

„U Harriganů.“

„Co si dal? Pověděl vám to?“

„Tanqueray martini. Suché, čisté, se dvěma olivami.“

„Jenom jednu skleničku?“

„Jenom jednu.“

„No dobrá, tak tedy třeba někdo řekne ‚jo, viděl jsem ho‘. Nejsem si jistý, jestli to bude co platné. Obžaloba ho roztrhá na cucky.

Připomenou mu, že se to stalo už v listopadu, a jak si může být jistý, že to je opravdu ten člověk, kterého viděl. Jak si může být tak naprosto jistý – protože víte, pane, tady jde o brutální vraždu a doufám, že si uvědomujete, jak vážné obvinění bylo proti obžalovanému vzneseno. Takové ty právnické kecy.“

Matthew se opět usmál.

„Nicméně se dá docela rozumně věřit, že ten člověk šel opravdu sám do kina, protože jeho žena měla práci, a že si potom zaskočil na skleničku, aniž by potkal nějakého známého či někoho, kdo ho poznal. Na té historce není nic nepravděpodobného.“ Warren zvedl se stolu zápisy výpovědí, oba si je pozorně přečetl a opět pohlédl přes stůl na Matthewa. „Soudě podle toho, co vypovídá tahle paní, hodlají tvrdit, že Markham to vloupání nafilmoval. Ta paní ho viděla, jak se vloupal do svého vlastního domu. Toho se budou držet. Ten člověk ukradl své vlastní oblečení a nůž, protože si naplánoval, že jich o deset dnů později použije při vraždě. Kde byl podle vlastní výpovědi v době vloupání?“

„Na návštěvě u přítele.“

„Od kdy do kdy?“

„Od devíti do jedenácti.“

„A v kolik přišel domů?“

„Kolem půl dvanácté.“

„A ta paní vypovídá, že ho viděla, jak se vloupal do domu o půl jedenácté, je to tak?“

„Tak to stojí ve výpovědi.“

„Takže kdybychom mohli prokázat, že byl Markham u toho přítele – jak se vlastně jmenuje?“

„Alan Saunders. Bydlí na Whisper Key.“

„Už jste s ním mluvil?“

„Jen po telefonu. Nepamatuje si moc přesně, kdy od něj Markham odešel.“

„Ajéje.“

„Tak.“

„Mohl bych to s ním zkusit?“

„Dám vám adresu,“ přikývl Matthew.

„Protože kdyby se nám podařilo přesně stanovit tyhle časy, máme to vloupání v suchu. Buď se nám to povede, anebo budeme muset toho lupiče vypátrat. A možná, že když najdeme lupiče, najdeme zároveň i vraha.“

„Naší povinností není hledat vraha,“ namítl Matthew.

„Ale určitě by to neuškodilo,“ opáčil Warren. „Poptám se trochu ve městě. Mám u policie pár kamarádů, kteří si vždycky rádi poklábosí s bývalým poldou z velkoměsta. Třeba se mi podaří zjistit něco o jiných nevyřešených vloupačkách se stejným způsobem provedení, kdo ví? Za pokus to stojí. Kdo si promluví s těmi dvěma svědky? Vy, nebo já?“

„Měl jsem v plánu zaskočit dnes odpoledne k paní Masonové.“

„Možná se mi do té doby podaří zjistit, co asi tak mohla nebo nemohla vidět. Podívám se do novin, zjistím, jaké bylo počasí a v jaké čtvrti byl měsíc; prověřím všechno, co mohlo ovlivnit viditelnost. Možná se tam dnes večer zaskočím podívat, jestli je tam pouliční lampa, jestli na zahrádku za domem odněkud dopadá světlo a jestli nemají žárovku nade dveřmi od kuchyně. Bylo by fajn, kdyby se nám touhle cestou podařilo její výpověď zpochybnit, co říkáte?“

„Chci, abyste se lidí ze štábu paní Markhamové zeptal na jednu věc,“ vzpomněl si Matthew.

„Na jakou?“

„Na čem vlastně pracovali. A kam uložili film.“

„Dobrá, tak já se do toho dám.“ Warren náhle vstal a rozvinul svou rozměrnou postavu v celé výšce. Podal Matthewovi ruku. „Měli bychom být neustále ve spojení, pane Hope,“ dodal s úsměvem. „S

vámi se mi bude pracovat dobře.“

Potřásli si rukama.

„Říkejte mi Matthew,“ požádal Matthew.

„A vy mně Warrene,“ opáčil Warren.

CALUSKÉ POLICEJNÍ ŘEDITELSTVÍ

VÝPOVĚĎ SVĚDKA

Případ č. 84-2207-CF-A-S9

Datum: 2-11-86

Čas: 01.20 hod.

Já, Velma Judith Masonová, bytem v 1141. Pompano Way.

Calusa. Florida, jsem dobrovolně učinila tuto výpověď det. Morrisi Bloomovi #714 A

který/kteří se mi představil/i jako detektiv/ové caluské policie. Za svou výpověď jsem neobdržela žádnou odměnu ani mi za ni žádná odměna nebyla nabídnuta. K vydání svědectví mě nikdo nenutil hrozbami ani je ze mě nevylákal sliby.

Vyšetřovatel: Je 21. listopadu, 1.20 ráno. Můžete nám povědět své celé jméno?

Svědkyně: Velma Judith Masonová.

V: Paní Masonova, znáte obyvatele domu číslo 1143 na Pompano Way? Je to dům, sousedící s vaším domem, že?

S: Ano, je.

V: A znáte lidi, kteří tam bydlí?

S: Ano. Prue a Carlton Markhamovi. Znám je.

V: Jak dlouho je znáte?

S: Bydlím tam už sedm let. Poznala jsem je krátce poté, co jsem se nastěhovala.

V: Sedm let. Tedy jste je znala po celou tu dobu?

S: Ano.

V: A samozřejmě byste každého z nich poznala…

S: Ach, ano.

V: Kdybyste je zahlédla na ulici nebo v restauraci nebo…

S: Kdekoli. Už sedm let jsme sousedi. Každou chvíli se navštěvujeme nebo se potkáváme před domem.

V: Paní Masonova, můžete mi povědět vlastními slovy, co jste viděla desátého listopadu – tedy v pátek v noci? Byla jste doma?

S: Byla.

V: Co jste dělala desátého listopadu asi tak o půl jedenácté večer?

S: Dívala jsem se na televizi.

V: Vzpomínáte si, na jaký pořad jste se dívala?

S: Ano. Dívala jsem se na film. Dávali ho na kabelové televizi.

Byla to detektivka. Já mám detektivky ráda.

V: Kde máte tu televizi, paní Masonova?

S: V obývacím pokoji.

V: Nachází se váš obývací pokoj na té straně domu, odkud je vidět na postranní vchod do domu Markhamových?

S: Ano.

V: To znamená, že je na jižní straně vašeho domu, že ano? A je odtud vidět na severní stranu domu Markhamových.

S: Já se ve světových stranách moc nevyznám. Můj obývák…

V: Nu, je to tedy tak, že z okna vašeho obývacího pokoje je vidět na tu stranu domu Markhamových, kde je postranní vchod?

Myslím ty dveře, co vedou do kuchyně?

S: Ano, tak je to správně.

V: A kdybyste se podívala oknem obývacího pokoje, viděla byste na kuchyňské dveře domu Markhamových?

S: Ano, viděla.

V: Dobře. Povězte mi, co jste viděla a slyšela desátého listopadu večer.

S: Nejdřív jsem slyšela zvuk rozbitého skla. Myslela jsem nejdřív, že to jde z televize, protože v tom filmu se zrovna odehrávalo něco podobného. Ale pak jsem si uvědomila, že ten hluk přichází zvenčí.

V: Myslíte tím z nějakého místa mimo váš dům?

S: Ano. Byl to zvuk tříštícího se skla.

V: Co jste udělala, když jste uslyšela ten hluk?

S: Šla jsem se podívat z okna.

V: A kam jste se dívala?

S: Směrem k Markhamům.

V: Dívala jste se na bok domu Markhamových?

S: Ano.

V: Jsou ty postranní dveře jejich domu zasklené?

S: Ano. A u mého domu je to stejné. Horní část dveři je zasklená a jsou tam žaluzie.

V: Takže jsou, zasklené a se žaluziemi.

S: Ano.

V: Viděla jste ze svého místa u okna dobře na postranní dveře Markhamových domu?

S: No jistě. Je to jenom deset, patnáct stop.

V: A co jste viděla?

S: Viděla jsem Carltona Markhama stát u postranních dveří. V

ruce měl kladivo.

V: Víte určitě, že to byl Carlton Markham?

S: Docela určitě. Znám ho už sedm let.

V: Co měl na sobě?

S: Šedivé kalhoty a modrou sportovní bundu. A klobouk.

Slaměný klobouk s ohrnutou střechou.

V: Jakou měl barvu?

S: Stejnou jako ta bunda, modrou.

V: A co pan Markham dělal?

S: Jenom tam stál. Nejmíň minutu nebo tak. Potom sáhl dovnitř skrz rozbité sklo…

V: Říkáte, že to sklo bylo rozbité…

S: To musel být ten rámus, co jsem předtím slyšela.

V: A viděla jste opravdu, že je sklo ve dveřích rozbité?

S: Ach, ano.

V: Říkáte tedy, že pan Markham sáhl skrz rozbité dveře dovnitř…

S: Ano, sáhl tam rukou.

V: Měl rukavice?

S: Ne. Žádné rukavice jsem neviděla.

V: Co se stalo pak, když sáhl dovnitř?

S: Otevřel dveře.

V: A co bylo dál?

S: Vešel do domu.

V: Viděla jste, že by se v domě rozsvítilo po tom, co vešel?

S: Ne, neviděla.

V: Viděla jste pana Markhama vyjít z domu?

S: Ne. Vrátila jsem se k televizi. Myslela jsem si, že třeba ztratil klíč, a proto musel rozbit ty dveře.

V: Nezavolala jste policii?

S: Ne. Proč taky? Carlton přece vešel do svého vlastního domu.

V: Ale později přijela policejní auta, že?

S: To nevím. Vím, že tam mělo dojít ke vloupání, ale hned po filmu jsem šla do postele. Žádné policejní auto jsem neviděla.

V: No dobře. Děkuji vám, paní Masonova, (konec nahrávky)

Matthewovi Vánoce na Floridě nikdy nepřipadaly jako to pravé ořechové. Hlavní ulice byla sice vyzdobena borovicemi a cesmínami, na křižovatce Cow Crossing – kdysi zde opravdu byl přechod pro krávy, tehdy dávno, kdy město teprve vznikalo – zavěsili obrovského Santa Clause na saních, jenže bez sněhu to všechno bylo na draka.

Uvědomoval si, že ty opravdové první Vánoce v historii se vlastně také slavily v podnebí, jež se od floridského příliš nelišilo, ale podle jeho představ se Kristus Pán měl narodit někde poblíž severního pólu. Dnes bylo čtvrtého prosince a Velma Masonova už svému domu dopřála vánoční výzdobu. Do oken hledících do ulice zavěsila věnce, na borovici na trávníku před domem připevnila svíčky a k malému ibiškovému keři postavila malou plastovou figurku soba.

Přišla až po třetírn zazvonění. Zůstala stát za zavřenými zasklenými dveřmi a mžourala na něho.

„Paní Masonova?“ zeptal se.

„Ano?“

Odhadl ji na něco přes šedesát. Brýle, květované domácí šaty, sandály. Vypadala překvapeně. Bledé modré oči za tlustými čočkami brýlí měla široce rozevřené – abych tě lépe viděla. Za ní poblíž prosklené stěny poblikával vyzdobený vánoční stromek a Matthew slyšel řvoucí televizi, kde právě dávali odpolední soutěž.

„Jsem Matthew Hope,“ představil se. „Obhajuji vašeho souseda.“

„Ano?“

Pořád jakoby v defenzívě. Skleněné dveře nechala zavřené. Ruce si založila na prsou. Hlavně aby se ten zlotřilý advokát nedostal do domu.

„Četl jsem, co jste vypověděla na policii…“

„Poslyšte,“ přerušila ho, „můžete se mi nějak identifikovat?“

Matthew vytáhl peněženku a vztáhl k zavřeným dveřím ruku s navštívenkou. Paní Masonova otevřela dveře, vzala navštívenku a zašilhala na ni. V neviditelné televizi uvnitř zřejmě někdo právě vyhrál šest tisíc dolarů.

„Směl bych jít dál a položit vám několik otázek?“ otázal se.

„Snad ano,“ usoudila a otevřela dveře. Vizitku mu nevrátila.

Vešel za ní do domu. Páchlo to tam floridskou vlhkostí, stářím a zatuchlým tabákovým kouřem. Vánoční stromek u zasklené stěny byl dojemně vychrtlý a velmi spoře ozdobený. Ratanový nábytek.

Souprava špinavých polštářů. Skrze zasklenou stěnu bylo vidět sousední dům, řídce obrostlý buganvíliemi. Paní Masonova zády k němu pohlédla na televizní obrazovku a potom televizor vypnula.

Ticho.

„Tak si sedněte,“ vybídla ho, a v tom vyzvání zazněla současně neochota, podezíravost i hrubost.

Posadil se.

„Chci, abyste věděl,“ upozornila, „že podle mě ji Carlton zabil. A taky vám povídám, že všechno, co jsem řekla policii, je pravda pravdoucí.“ Zaváhala a dodala: „Měla jsem Prue moc ráda.“ Z kapsy u šatů vytáhla krabičku cigaret, vyndala jednu, zapálila ji – Matthew si povšiml, že má prsty zažloutlé od nikotinu – a vypustila kouř.

„Tak co chcete vědět?“ zeptala se. „Nehodlám odvolat nic z toho, co jsem pověděla policii, jestli jste přišel kvůli tomu. Stejně nechápu, proč vůbec advokáti obhajují vrahy,“ potřásla hlavou.

„Inu,“ namítl Matthew, „každý má právo na spravedlivě vedený proces a na kvalitní obhajobu. Proto musím klást všechny ty otázky, i když jste na většinu z nich už jednou odpověděla.“

„Tak ať to máme za sebou,“ povzdechla si. „Nechci přijít o své oblíbené pořady.“

„Ano, madam, budu se snažit to vzít co nejvíc zkrátka,“ slíbil Matthew. Ihned otevřel aktovku a vytáhl diktafon. Na úvod smířlivě prohodil: „Tuhle hračku už asi znáte.“ Usmál se, uvedl přístroj do chodu a hned se začal ptát: „Paní Masonova, tu noc, kdy došlo k vloupání do domu Markhamových, jste…“

„To žádné vloupání nebylo,“ odsekla.

„Nu, policii to bylo nahlášeno jako vloupání,“ vysvětloval Matthew. „Vy jste náhodou…“

„To ještě neznamená, že to bylo vloupání,“ trvala na svém, „jen proto, že jim to někdo nahlásil.“

„Mluvila jste ten večer s někým od policie?“

„Ne, nemluvila.“

Odpovídala vzdorně. Mluvila přímo do diktafonu, s bradou vystrčenou dopředu. No dobře, pomyslel si.

„Tedy vás ten večer detektiv Morris Bloom nevyslechl?“

„Ne, nevyslechl.“

„Příležitost promluvit si o tom s někým se vám tedy naskytla až mnohem později, je to tak?“

„Až v noci, kdy se stala ta vražda.“

Zdůraznila to. A zase zabafala z cigarety.

„Vyslýchali vás tady, ve vašem domě?“

„Nejdřív ano. A potom jsem s detektivem Bloomem odjela do města a on si to všechno, co jsem mu už pověděla tady, nahrál na magnetofon.“

„Vy jste mu o tom, co jste viděla tu noc, kdy došlo k vloupání, vyprávěla sama od sebe?“

„Ne. Detektiv Bloom se mě ptal. A žádné vloupání to nebylo.“

„On o tom vloupání – nebo jak tomu chcete říkat – věděl už předtím, že ano?“

„To ano.“

„A zeptal se vás, jestli jste tehdy v noci něco slyšela?“

„Ano.“

„A předtím, než se vás na to začal ptát detektiv Bloom – mluvila jste s někým o tom, co jste viděla?“

„Ne. Věděla jsem, že byl u sousedů nějaký rozruch, ale domnívala jsem se, že to Carlton policii vysvětlil, když sem přijeli. Myslím tím, že jim vysvětlil, že se do svého domu vloupal on sám.“

„Víte určitě, že to byl pan Markham?“

„Docela určitě.“

„Viděla jste ho dobře?“

„Jako ve dne.“

„On stál u těch postranních dveří, že ano?“

„Ano.“

„A v ruce měl kladivo.“

„Ano.“

„A vypověděla jste, že rozbil skleněnou výplň dveří, ano?“

„No, když slyšíte cinkot rozbitého skla a kouknete se z okna a vidíte, že u dveří stojí člověk s kladivem v ruce, napadne vás, že to sklo rozbil on, nemyslíte?“

„A vás to taky napadlo?“

„Přesně tak.“

Opět pokývla hlavou. Má ze sebe radost, líbí se jí, jak to zvládá.

„Nezavolala jste na něj?“ zajímal se Matthew.

„Jak to myslíte?“

„Neotevřela jste okno a nezavolala na něj?“

„Ne. Proč bych na něj volala? Prostě šel do svého vlastního domu.

Znám ho. Nic mi do toho nebylo.“

„Takže jste neotevřela okno?“

„Ne.“

„A bylo to okno zavřené?“

„Ano. Ten večer bylo dost chladno. Tady bývá chladno už od října. Od konce října. Mívám zavřená všechna okna.“

„Ale i tak jste slyšela, jak se tříští sklo? I přes zavřené okno?“

„Ano, zaplaťpánbu, mám velice dobrý sluch.“

„Když jste se tedy podívala zavřeným oknem ven, uviděla jste nějakého muže, jak stojí čelem k těm dveřím, ano?“

„Viděla jsem Carltona, který stál čelem ke dveřím, ano.“

„S kladivem v ruce.“

„Ano.“

„A na sobě měl šedé kalhoty, modrou bundu a modrý slamák.“

„Ano.“

„Viděla jste ho v takovém oblečení už někdy dřív?“

„Až na ten klobouk.“

„Viděla jste ho tedy nosit šedivé kalhoty a modrou bundu?“

„Jistěže ano. Mockrát.“

„A viděla jste ho někdy v modrém klobouku?“

„Ne.“

„Nebo v nějakém jiném klobouku?“

„To opravdu nevím. Nehlídám Carltona dnem i nocí, abych věděla, co nosí na sobě.“

„Všimla jste si barvy jeho vlasů?“

„Ne. Přece vám povídám, že měl klobouk.“

„Víte, že pan Markham má světlé vlasy?“

„Samozřejmě, že to vím. Jsem jeho sousedka už sedm let.“

„A ten člověk byl taky blond?“

„Říkám, že měl klobouk. Ale byl to Carlton, určitě ano. Já Carltona poznám.“

„Jak to můžete vědět tak jistě, paní Markhamová?“

„Podle stavby těla, podle výšky, váhy, podle toho, jak stál, jak se pohyboval… byl to prostě Carlton.“

„Viděla jste mu do tváře?“

Paní Masonova zaváhala. Uhasila cigaretu, zapálila si novou a vyfoukla kouř.

„Paní Masonova, viděla jste mu do tváře?“

„Ano,“ odvětila.

„Kdy?“

„Jak to myslíte, kdy? Viděla jsem ho tam stát…“

„Ano, ale říkala jste, že stál čelem ke dveřím, ne? Právě rozbil tu skleněnou výplň a stál čelem ke dveřím. Předpokládám, že když sáhl dovnitř, aby si otevřel, stál taky…“

„Vím, že jsem mu viděla do obličeje.“

„Kdy?“

„Byl to Carlton.“

„Paní Masonova, otočil se snad od těch dveří? Ohlédl se směrem k vám? Když jste stála u okna?“

„Já jenom vím, že to byl Carlton.“

„Paní Masonova, když jste se na toho člověka dívala, viděla jste aspoň na okamžik jasně jeho obličej?“

„Viděla jsem ho jasně celou dobu. Stál asi tak daleko jako tenhle vánoční stromek.“

„Já se ptám, jestli jste jasně viděla jeho tvář.“

„Poznala jsem, že je to Carlton, tak jsem mu asi musela vidět do tváře, no ne?“

„Vy se ptáte mě, jestli jste mu viděla do obličeje?“

„Jenom říkám, že… to se rozumí…“

„Říkáte, že když jste toho člověka identifikovala jako pana Markhama, pak jste mu musela vidět do tváře. Nerekla jste…“

„To je pravda.“

„Nerekla jste, že jste mu viděla do obličeje, a proto jste ho identifikovala jako pana Markhama.“

„To je přece totéž, ne?“

To vůbec není totéž, pomyslel si Matthew. „Paní Masonova,“

vyptával se dál, „neměla jste na očích brýle, když jste se dívala na televizi?“

„Ano. A když jsem viděla Carltona, měla jsem je taky.“

„Nesundala jste si je, když jste šla k tomu oknu?“

„Nikdy si je nesundá vám. Mám bifokální skla.“

„Máte nové brýle?“

„Nové? Nosím brýle už od dvanácti let.“

„Myslel jsem, jestli tyhle brýle nemáte nově předepsané.“

„Jestli chcete tvrdit, že jsem na ty brýle nebyla zvyklá nebo něco podobného, pak jste vedle jak ta jedle. Tyhle brýle nosím už tři roky.

A zaplaťpánbu, vidím skrz ně moc dobře.“

„Paní Markhamová, nevzpomínáte si, jestli v době toho vloupání svítilo nad kuchyňskými dveřmi u Markhamů světlo?“

„Za prvé to nebylo žádné vloupání. Byl to Carlton a vešel do svého domu. A za druhé, nad těmi dveřmi vždycky svítí světlo. Těmi dveřmi obvykle chodí domů. Nemají garáž, jenom parkoviště, a odtud vždycky chodí přímo k bočním dveřím.“

„Tak to udělal pan Markham, když došlo ke vloupání?“

„Jak to myslíte?“

„Šel od parkoviště rovnou k bočním dveřím?“

„To já nevím. Viděla jsem jenom, jak stál u dveří. A nebylo to vloupání.“

„Viděla jste jeho auto? Na parkovišti?“

„Nekoukala jsem po jeho autu.“

„Nu, přece byste si všimla, kdyby tam stálo auto, ne?“

„Žádného auta jsem si nevšimla. Nedívala jsem se na parkoviště.“

„To parkoviště je hned vedle dveří, že?“

„Je dost blízko, ale já se na auto nekoukala. Chtěla jsem se jen podívat, kdo to rozbíjí sklo ve dveřích do kuchyně.“

„V kolik hodin jste si ten večer šla lehnout, paní Masonova?“

„Hned jak skončil film.“

„Kolik bylo hodin?“

„To nevím. Jakmile skončil film. Řekla bych, že bylo asi jedenáct.“

„Takže v jedenáct hodin jste šla rovnou do postele?“

„Rovnou do postele. Ano.“

„A když už jste ležela, nezaslechla jste na příjezdové cestě u Markhamů nějaké auto?“

„Ne, nezaslechla. Spím tvrdě. Hned usnu a spím jako dřevo až do rána.“

„O půl dvanácté už jste spala?“

„Tvrdě spala.“

„Tedy jste nemohla slyšet pana Markhama, když se tou dobou vrátil domů?“

„Nevrátil se tou dobou domů. Vrátil se domů kolem půl jedenácté.

A rozbil sklo na bočních dveřích. A pak vešel do domu.“

„Slyšela jste, když později v noci přijela policejní auta?“

„Ne.“

„A neslyšela jste ani auto paní Markhamové, když se tu noc vrátila domů?“

„Ne.“

„Takže jste jen slyšela zvuk rozbíjeného skla a viděla jste nějakého muže vcházet…“

„Nebyl to jen tak nějaký muž,“ trvala na svém paní Masonova.

„Byl to Carlton Markham.“

Jenže jsi mu neviděla do tváře, pomyslel si Matthew.

4

Jasným znakem pokroku, jejž město Calusa dosáhlo, byl nový nápis před budovou veřejné bezpečnosti. Oznamoval velkými bílými písmeny na modrém podkladě, že toto je POLICEJNÍ

ŘEDITELSTVÍ, což bylo na usedlou Calusu dosti odvážné prohlášení, protože zdejší občané rádi předstírají, že místo, jež si zvolili pro život, je zcela zločinu prosté, jako byla zahrada ráje předtím, než tam had sehrál svůj špinavý kousek.

Ten velký nápis navíc nebyl schovaný jako jeho předchůdce, který zakrývaly listy okrasných keřů, rostoucích u kovových dveří hlavního vchodu. Stál u chodníku na kovovém sloupu, kolmo k budově, takže jej bylo vidět, ať člověk přicházel z kterékoli strany.

Byl jasně viditelný za dne a osvětlený v noci. POLICEJNÍ

ŘEDITELSTVÍ, křičela ta písmena. Tady jsme, lidičky. Jestli máte potíže, pojďte dál. Matthew měl potíže. Souhlasně pokývl hlavou, vešel do budovy a zamířil rovnou k výtahům.

Ve třetím patře ho očekával detektiv Morris Bloom. Dnes bylo osmého prosince. Naposledy se viděli koncem května, což je hodně dlouhá pauza mezi dvěma drinky. Přátelsky si stiskli ruce a usmáli se na sebe. Teprve když se usadili v Bloomově kanceláři (ověšené fotografiemi, připomínajícími slavné časy jeho působení v nassauském okrese, kde pracoval předtím, než se odstěhoval na jih), řekl Bloom: „Slyšel jsem, že jste se s Rawlesem trochu srazili.“

Měl na mysli incident, kdy si Matthew s Bloomovým kolegou, detektivem Cooperem Rawlesem, vyměnili nějaká ta nevybíravá slova; stalo se to v červnu, když byl Bloom na dovolené.

„Asi tak by se to dalo říct,“ připustil Matthew.

„To je mi líto,“ řekl Bloom.

Nezdálo se, že by mu to bylo nějak extra líto. On totiž vypadal, jako by mu pořád bylo něco líto. Z jeho smutných hnědých očí pod ježatým obočím neustále čišel smutek, jako by měl pořád slzy na krajíčku. Bloom se oblékal jako funebrák z chladného kraje.

Nejraději měl tmavé obleky, které na jeho obrovité postavě visely dost zoufale. Měřil šest stop a jeden palec a vážil dobrých dvě stě dvacet liber. K tomu měl široká ramena a vystouplé klouby pouličního rváče. Teprve nedávno se Matthew dověděl, že ještě před nassauským okresem pracoval jako detektiv v devátém revíru v New Yorku, což není žádná mírumilovná zahrádka. Představoval si, jak Bloom dával na prdel kšeftařům s drogami. Bloom ho naučil všechno o takzvaném ‚mužném‘ způsobu sebeobrany. Matthew teď věděl, jak zlomit chlapovi ruku, aniž by se při tom zapotil. Možná je to mužné.

V každém případě by kdykoli bez mrknutí oka svěřil Bloomovi do opatrování i vlastní život.

„Coop mi vyprávěl, že jste strkal nos do vyšetřování jednoho případu s narkotiky, je to pravda?“ zajímal se Bloom.

„Zabili mého dobrého přítele, Morrie. Snažil jsem se jen zjistit, proč.“

„Tedy, ne že bych to chtěl rozmazávat, Matthew, ale…“

„Tak to radši nerozmazávejte.“

„Ale vyšetřování vraždy je záležitostí policie.“

„To jsem se doslechl.“

„Už jste zase naštvaný, co? Nechte toho. Jsem váš přítel. Ale Coop je taky přítel a já bych chtěl, abyste spolu vycházeli líp.“

„Po dnešku mě bude mít rád ještě míň než předtím,“ mínil Matthew. „Už se zase chystám do něčeho strkat nos. Tentokrát oficiálně.“

„Ten Markhamův případ, že? Slyšel jsem, že ho obhajujete.“

„Ano.“

„Byl bych radši, kdybyste to nevzal. Ten chlap je docela určitě vinen.“

„Morrie, musím se vás vyptat na několik věcí.“

„Jen do toho,“ vybídl ho Bloom.

„Tu Markhamovou zavraždili v caluském okrese…“

„To ano.“

„Ale ne ve městě Calusa.“

„To je pravda.“

„Původní zprávu sepsal detektiv Jonáš Crier z šerifovy kanceláře.“

„Dobrej policajt,“ přikývl Bloom.

„A z jeho zprávy vyplývá, že poté, co vyslechl Markhama, se hned v noci po vraždě sešel s vámi, tady, v budově veřejné bezpečnosti.“

„Ano.“

„A že vám předal nahrávku té výpovědi.“

„To je pravda.“

„Proč?“

„Protože jsme vyšetřovali vloupání, ke kterému došlo u Markhamů deset dnů před vraždou.“

„Jak se to dověděl?“

„Říkám, že je to dobrej policajt.“

„Ale no tak, Morrie.“

„Tak dobře. V noc vraždy hlídkoval v Sunrise Shores jeden z našich vozů. Když náš člověk uviděl před Markhamovým domem parkovat auto šerifovy kanceláře, zastavil, aby se zeptal, co se děje; pro případ, že by mohl pomoct. Promluvil si s Crierem a zmínil se, že se tam asi tak před týdnem někdo vloupal. Crier se toho chytil, zavolal mi, a když skončil s Markhamem, přišel si popovídat.“

„Předal vám při té příležitosti vyšetřování té vraždy?“

„Ne.“

„Nebo někdy jindy?“

„Ne.“

„Morrie, vy jste byl přítomen i u výslechu tu noc, kdy Markhama zatkli…“

„Byl u toho taky Haggerty z úřadu státního zástupce a detektiv Sears ze šerifovy kanceláře.“

„Ten, co zachytil první hlášení o vraždě na Rancher Road?“

„Ano. Crier je jeho nadřízený. Když si Sears uvědomil, že jde o vraždu, zavolal na velitelství a požádal Criera, aby hned přijel.“

„Je Sears oficiálně pověřený vyšetřováním?“

„Ano.“

„Tak proč jste u toho výslechu byl vy, Morrie?“

„Protože já měl na starosti to vloupání.“

„Proč ale byla vaše přítomnost tak důležitá? Mého klienta se na to vloupání vůbec nikdo nezeptal.“

„To je pravda, on o tom začal sám od sebe. Byl jsem tam, abych mohl klást konkrétní otázky, kdyby na to přišlo.“

„Jenže na to nepřišlo.“

„Ne, nepřišlo. O co vám jde, Matthew? Hledáte nějakou formální chybu? Měl jsem právo být u toho výslechu. Víte, že jsem vyšetřoval to vloupání. Haggerty vám určitě poslal mé hlášení, když jste si vyžádal důkazní materiály.“

„Poslal mi je. A taky mi poslal podepsanou výpověď paní Masonové. Pověřili vás, abyste ji vyslechl?“

„Protože jsem vyšetřoval to vloupání.“

„Aha, chápu. Tak vy jste se tedy specializoval na vloupání, že ano?“

„Matthew, nikdy nezkoušejte sarkasmus na rodilého Newyorčana.

Vždycky vám to vrátí i s úroky.“

„Když jste tedy takový expert na vloupání,“ ignoroval Matthew jeho radu, „pak určitě víte, že můj klient tvrdí, že oblečení, které jste později našli zakopané na jeho zahrádce, někdo ukradl z jeho domu deset dnů před vraždou. A taky vražednou zbraň. Uvedl to ve výpovědi.“

„To je fakt. Jenže, Matthew, věřte mi, tohle vám nijak nepomůže.

Máme ho v hrsti. Ty šaty, ten nůž…“

„Byly ukradeny deset dnů předtím, Morrie.“

„To tvrdí váš klient. Ale my jsme je našli zakopané na jeho zahrádce den po vraždě.“

„Byly na tom noži nějaké otisky prstů?“

„Jsem si jistý, že jste si vyžádal všechny odborné zprávy…“

„Ano.“

„A nečetl jste snad zprávu z laboratoře v Tampě? Ten nůž byl dočista otřený. Ostří i střenka, všechno. Ale přesto na něm technici našli krvavé skvrny – u nože s dřevěným ostřím je prakticky nemožné úplně odstranit všechny skvrny od krve. Ty skvrny jsou od stejné krve jako ty na šatech, Matthew. Na šatech vašeho klienta. A je to krevní skupina Prudence Markhamové, Matthew. Skupina B, Matthew. Jestli jsem kdy viděl…“

„Proč vlastně jste začali kopat na té zahrádce?“

„Matthew, co to tady na mě zkoušíte? Nevyžádal jste si snad doklady o nalezených a zabavených předmětech?“

„Víte dobře, že ano, Morrie. Můj klient mi pověděl, že k němu Sears přišel s povolením k prohlídce.“

„To souhlasí.“

„A to povolení bylo vydáno jen na základě výpovědi sousedky?“

„Soudci to stačilo.“ Bloom si zhluboka povzdechl. „Matthew, je to opravdu moc brutální vražda. Doktor napočítal čtrnáct bodných a řezných ran. To znamená zuřivost, Matthew, jasnou, zběsilou zuřivost. Přál bych si, abychom při tomhle případu nestáli na opačných stranách. Opravdu bych si to přál.“

„Nemyslím si, že to udělal, Morrie.“

„A já vím jistě, že ano,“ opáčil Bloom a znovu si povzdechl.

5

OBVODNÍ SOUD

OKRES CALUSA

STÁT FLORIDA

POVOLENÍ K DOMOVNÍ PROHLÍDCE

PŘED SOUDCE tohoto SOUDU se osobně dostavil: Det. Ralph Sears, policejní úředník z KANCELÁŘE ŠERIFA CALUSKÉHO OKRESU, kterého dobře znám a kterého jsem nejprve požádal o složení přísahy. Potom mi přednesl ŽÁDOST o vystavení POVOLENÍ K PROHLÍDCE a svoji přísahu podpořil výpovědí, podle níž MÁ DŮVOD SE DOMNÍVAT a také SE

DOMNÍVÁ, že zákon státu Florida – zvláště pak: odstavec 782.04, pojednávající o vraždě, FLORIDSKÉHO

ZÁKONÍKU

byl porušen Carltonem Barnabym Markhamem, a žadatel má za to, že DŮKAZY či ZISK ZE SPÁCHANÉHO

ZLOČINU se nacházejí na níže popsaném místě: Dům číslo 1143, Pompano Way, ve čtvrti Sunrise Shores, v katastru města Calusa, okres Calusa, stát Florida. Dům číslo 1143 na Pompano Way stojí přibližně sto stop východně od Flanders Avenue a dvě stě stop severně od křižovatky Flanders Avenue a Dvanácté ulice. Je to jednopatrová budova, světle hnědá s tmavohnědým lemováním kolem oken a dveří. Přední dveře vedou na západ a jsou z hliníku.

Číslo 1143 se nachází na stěně domu vpravo od dveří. Dům stojí na pozemku o rozměrech přibližně šedesát krát sto stop. Napravo od něj stojí dům č. 1141, Pompano Way, jehož majitelkou a jedinou obyvatelkou je Velma Judith Masonova, vdova. Nalevo od pozemku stojí číslo 1145 v ulici Pompano Way, jehož majiteli a obyvateli jsou pan a paní Raddisonovi.

Žadatel si přeje zejména prozkoumat květinový záhon o přibližných rozměrech čtyři krát dvanáct stop, osázený gloxíniemi a ležící asi dvacet stop od zadní stěny domu číslo 1143 a asi šest stop od východního okraje pozemku, vyznačeného řádkou myrt.

ŽADATEL UVEDL, ŽE K TÉTO DOMNĚNCE HO PŘIVEDLY

NÁSLEDUJÍCÍ DŮVODY:

1.) 20.11.86 ve 22.45 žadatel reagoval na rádiové hlášení šerifova zástupce, desátníka Gandyho, a vydal se na adresu 8489 Rancher Road, kde na parkovišti u budovy filmařské společnosti Anvil Studios leželo pobodané tělo mrtvé ženy, později identifikované jako Prudence Ann Markhamová.

2.) Společně s vrchním detektivem J.Crierem se žadatel odebral na adresu 1143, Pompano Way, kam přijeli v 00.20 hod., 21.11.86. Po dohodě s obyvatelem domu, Carltonem Barnabym Markhamem, žadatel s ním a s detektivem Crierem odjel do nemocnice Southern Medical, kde byla provedena definitivní identifikace oběti.

3.) Detektiv Crier potom odjel na caluské policejní ředitelství.

Žadatel se vrátil do domu pana Markhama, dorazil tam v 01.15 hod.

21.11.86. Žadatel potom vyslechl Markhamovy sousedy z pravé i levé strany.

4.) Oscar Raddison, bytem v čísle 1145, Pompano Way, vypověděl toto: (viz přiložený zápis výpovědi). 20.11.86 ve 23.15

hod. ho probudil nějaký hluk z dvorku za domem číslo 1143 na Pompano Way. Šel se podívat z okna a uviděl Carltona Barnabyho Markhama, jak hloubí v záhonu za domem jámu.

5.) 20.11.86 ve 23.20 viděl, jak Carlton Barnaby Markham do jámy v záhonu něco vložil a zaházel to hlínou.

PROTO SI ŽADATEL PŘEJE, aby mu v souladu se ZÁKONEM

bylo vydáno povolení k prohlídce, umožňující ŠERIFŮM i jejich ZÁSTUPCŮM či policistům v dané jurisdikci, jakož i VYŠETŘOVATELŮM ÚŘADU STÁTNÍHO ZÁSTUPCE v jejich jurisdikcích ve STÁTĚ FLORIDA, ať už ve dne, či v noci, nebo případně v neděli, jak bude situace vyžadovat, s nezbytnými pomocníky PROHLEDAT výše popsanou lokalitu a zadržet jako důkazy následující předměty:

Všechny důkazy, vztahující se k vraždě Prudence Ann Markhamové s cílem, aby těchto důkazů mohlo být použito při TRESTNÍM STÍHÁNÍ, VEDENÉM ZÁSTUPCEM STÁTU

FLORIDA

žadatel

přísahal a podepsal se v mé přítomnosti 21. listopadu A.D. 1986

úřadující soudce

OBVODNÍ SOUD

OKRES CALUSA

STÁT FLORIDA

STÁT FLORIDA, OKRES CALUSA

Potvrzuji a dosvědčuji, že tento dokument.

je přesnou a pravdivou kopií originálu, založeného v této kanceláři.

Na důkaz připojuji svůj vlastnoruční podpis: 21. listopadu 1986

D. N. Terrill, úředník obvodního soudu zastupující úředník.

V pondělí odpoledne Matthew právě odcházel z kanceláře, když zazvonil telefon. Zamumlal ‚do hajzlu‘, odložil aktovku na stolek u dveří, vrátil se ke stolu, zvedl sluchátko a ohlásil se: „Haló?“

„Ahoj, Matthew. Tady Susan.“

Soukromá linka. Jeho bývalá žena.

„Slyšela jsem, že máš velký případ.“

„Kdo říkal?“

„Eliot McLaughlin.“

Tedy advokát, který za ni vyřizoval rozvodové vyrovnání. Člověk, který má měsíc co měsíc, po celý rok na svědomí velkou část Matthewových příjmů. Matthew vůči němu necítil žádnou zášť.

Jenom mu přál, aby ho přejel autobus.

„Kdy se s tebou můžu vidět?“ zeptala se.

Loni na jaře, právě když Matthew ‚ strkal nos do případu s narkotiky‘, jak to jemně vyjádřil Bloom, se Matthew a Susan z důvodů, které ani jim samým nebyly docela jasné, začali opět vídat.

Ovšem slovo vídat byl v tomto případě eufemismus. Ve skutečnosti spolu trávili chvíle mnohem důvěrnější a vášnivější než v době, kdy byli manželé. Jen si to představte. Neviděl ji ode Dne díkůvzdání, kdy společně zatelefonovali dceři Joanně do její školy, Simmsovy akademie v Massachusetts. Ten název připomínal nějakou vojenskou školu pro nepřizpůsobivá děvčata. Ve skutečnosti to byla docela dobrá škola a Joanně – po dvou měsících rozhořčených stížností – se tam doopravdy začalo líbit. Možná to nějak souviselo s tím, že tam potkala sedmnáctiletého fotbalového zadáka jménem Thomas Darrow, s nímž – jak to nazvala Joanna – mají jeden pro druhého slabost. Joanně bylo čtrnáct let. Matthew jenom doufal, že ta slabost není další eufemismus.

On a Susan pro sebe taky mají slabost.

V provinciální Caluse plné drbů jen málokdo nevěděl, že se Matthew a Susan opět scházejí. Někteří cynikové tvrdili, že Matthewovi ani tak nejde o Susaniny půvaby jako spíš o to, aby se zbavil nepříjemné zátěže, již představuje výživné. Jiní lidé jim ze srdce přáli, aby se opět v brzké době rozezněly svatební zvony. A další zase těmto novým (či starým nebo staronovým) milencům nedávali víc než tři měsíce. Jenže teď už se Matthew scházel se Susan celých šest měsíců, a když uslyšel, jak se bez dechu ptá „kdy se s tebou můžu vidět“, pocítil kdesi uvnitř těla jakýsi nepokoj, který neměl nic společného se špatným trávením.

„Dnes večer?“ navrhl.

„Musíme si promluvit o spoustě věcí,“ tvrdila.

„V kolik?“ zeptal se.

„V kolik se odtamtud dostaneš?“

„Právě jsem byl na odchodu. Jedu do Sunrise Shores vyslechnout svědka.“

„A v kolik myslíš, že bys mohl skončit?“

Matthew pohlédl na hodinky.

„Ve čtyři?“ nadhodil.

„Přijeď rovnou sem,“ rozhodla Susan. „Nepřekračuj rychlost, ať neplatíš dvě stě dolarů.“

Oscaru Raddisonovi bylo skoro šedesát let. Pod modrým tílkem se mu nadouvaly vzpěračské svaly, z rudých šortek vyčnívala stehna jako dubiska, byl celý nádherně opálený a měl hnědé, bystré, inteligentní oči. Vpustil Matthewa do domu, nijak mu nevadilo, že se jejich rozhovor bude nahrávat, a ochotně později všechno zopakoval kvůli zápisu. Dokonce Matthewovi nabídl i pití. Bylo půl třetí odpoledne. Matthew odmítl, Raddison zašel k lednici a vzal si plechovku Heinekenu.

Otevřel ji a poznamenal: „Rád bych, abychom s tím skončili dřív, než se vrátí Lou. Louisa, to je moje žena. Jdeme pak spolu na večeři.“

„Nezdržím vás dlouho,“ ujistil ho Matthew a spustil diktafon.

„Pane Raddisone, podle toho, co jste pověděl detektivu Searsovi z šerifovy kanceláře…“

„To byl slušnej chlap,“ podotkl Raddison.

„Já jsem s ním ještě nemluvil,“ přiznal Matthew.

„A chytrej,“ tvrdil Raddison. „Když jsem mu řek o tom záhonu, hned ho napadlo, že tam najde usvědčující důkazy.“

„Pověděl jste mu o tom, když se sem vrátil tu noc, kdy se stala ta vražda, že ano? Vlastně tou dobou už bylo ráno, asi tak čtvrt na dvě.“

„Ano.“

„Asi v tutéž dobu mluvil s paní Masonovou detektiv Bloom.“

„O tom já nic nevím.“

„Nu, její výpověď zaznamenali dvacet minut po jedné hodině.“

„Stejně o tom nic nevím. Ona ho viděla taky? Na ty zahrádce?“

„Co přesně jste viděl vy?“ otázal se Matthew.

„Carltona. S rejčem v ruce. Ryl s ním na zahradě.“

„Kolik bylo hodin?“

„Vzbudil jsem se ve čtvrt na dvanáct…“

„Probudil vás hluk, který způsobil tím rytím?“

„Ne. Musel jsem se jít vyčurat. Budím se kvůli tomu tak dvakrát, třikrát za noc – je to vedlejší účinek.“

„Čeho?“

„Mám vysokej cholesterol a doktor mi předepsal léky. Jeden z vedlejších účinků je močopudnost. Obvykle si jdu lehnout tak v devět, probudím se v jedenáct nebo v půl dvanáctý, pak znovu ve dvě a pak zase v pět. Potom spím až do osmi, vstanu a jdu na hajzlík.

Další vedlejší účinek je plynatost.“

„Chápu,“ řekl Matthew.

„Hádám, že bych tohle všechno neměl povídat, když je ta mašina puštěná, ale je to pravda.“

„Tedy jste se vzbudil ve čtvrt na dvanáct a šel jste do koupelny…“

„Tak. A právě tehdy jsem uslyšel, jak někdo vedle na zahradě kope.“

„Někdo. Ne pan Markham.“

„No, já nevěděl, že to je Carlton, dokud jsem se nepodíval.“

„Kdy jste se podíval?“

„Když jsem dočural.“

„A odkud jste se díval?“

„Oknem z koupelny.“

„Bylo v té koupelně světlo?“

„Ne. Já nikdy nerozsvěcím, probudil bych Lou. Nahmatám si cestu ve tmě. Stačí mi ta trocha světla z haly, nikdy jsem s tím neměl žádný potíže.“

„Takže v koupelně byla tma.“

„Ano.“

„A vy jste se oknem z koupelny podíval na Markhamovu zahrádku, je to tak?“

„Tak to bylo.“

„Kde je ta koupelna, pane Raddisone?“

„Naproti ložnici, přes halu.“

„Na které straně domu?“

„Přesně tady,“ ukázal Raddison.

„Tam je jižní konec domu, že ano? Nejvzdálenější konec od domu Markhamových.“

„Správně, jižní konec. Ale tak daleko to není. A já dobře vidím, zeptejte se mýho doktora, jestli chcete. Nikdy v životě jsem nenosil brejle, ani teď je nenosím. Carltona jsem viděl jasně, jako ve dne. Jak tam ryl v tom záhoně.“

„Čím ryl?“

„No, rejčem. Nebo lopatou. Bylo to jedno z toho, ale nevím, co přesně.“

„Držel tedy v ruce rýč nebo lopatu.“

„Ano, šéfe.“

„A co dělal?“

„Hloubil díru v tom záhoně.“

„Jak velkou díru?“

„Asi dost velkou, aby se do ní vešly ty šaty a nůž.“

„Vy jste ty šaty a nůž viděl?“

„Ne. Jen jsem viděl, že tam něco zahrabává. Když potom přišli a vykopali…“

„Ale vy jste ve skutečnosti neviděl, že by pan Markham zakopal nějaké šaty. Nebo nůž.“

„Viděl jsem, že vykopal jámu uprostřed záhonu, něco do ní dal a zaházel to hlínou. To jsem viděl.“

„Žádné krvavé šaty ani krvavý nůž.“

„Ale v ty jámě to přece našli, ne? Takže to tam Carlton zahrabal.“

„Zahlédl jste – třeba jen na okamžik – jasně, co tam vlastně zakopává?“

„Ne, šéfe.“

„Ať už zakopal cokoli… kde to bylo, zatímco hloubil jámu?“

„Na zemi.“

„Viděl jste to ležet na zemi?“

„Ne, šéfe, neviděl. Stál zády ke mně, musel to mít položený na zemi, u nohou. Myslím ty šaty a nůž. Nevrátil se pro ně do domu, takže je musel mít na zemi.“

„Vy jste ho neviděl zajít zpátky do domu?“

„Prakticky ne.“

„Co myslíte tím ‚prakticky‘?“

„Chci říct, že jsem ho neviděl doopravdy vejít dovnitř. Ale mířil ke dveřím. Pozděj. Když skončil.“

„Před chvílí jste řekl, že při tom kopání k vám byl otočený zády.“

„Ano, šéfe.“

„Tedy jste mu neviděl do tváře?“

„Při tom kopání ne.“

„A co udělal, když přestal kopat?“

„Zvedl ty věci ze země a hodil je do díry.“

„A pořád stál zády k vám? Když zvedal ty věci?“

„Ano.“

„A když je hodil do jámy, byl k vám taky otočený zády?“

„Ano, byl.“

„To znamená, že jste neviděl, co tam vlastně hodil…“

„To už jsem vám řek.“

„A do obličeje jste mu taky neviděl.“

„V tu chvíli ne.“

„A kdy jste mu tedy uviděl do tváře, pane Raddisone?“

„Když odcházel ze zahrádky.“

„Vy jste viděl jeho obličej, když odcházel?“

„Ano. Na minutku se ke mně otočil a já mu uviděl do tváře.“

„Na minutku?“

„Jo, šéfe.“

„Přesně na minutu?“

„No, víceméně.“

„Co myslíte, bylo to více, nebo méně?“

„Já to neměřil.“

„Mohlo to být míň než na minutu?“

„Mohlo, těžko říct. Obrátil se od toho záhonu a zamířil ze strany k domu…“

„Kam šel?“

„No, to já nevím. Řek bych, že zpátky do postele.“

„Říkáte, že mířil ze strany k domu?“

„Jo, k mezeře mezi naším a jejich domem.“

„A tudy se dá projít na ulici?“

„Inu, moh by se tudy dostat na ulici. Ale taky tudy moh dojít k přednímu vchodu svýho domu.“

„Nesl si tu lopatu? Nebo ten rýč?“

„Ano.“

„Nicméně nevíte, jestli ten člověk, kterého jste viděl – raději to přeformuluju. Když ten člověk skončil s tím kopáním, viděl jste, jak zašel do domu Markhamových?“

„Ne, neviděl. Vyšel z mýho zornýho úhlu. Zašel mezi domy.“

„Směrem k ulici.“

„Nebo k hlavnímu vchodu.“

„A slyšel jste zvuk otvíraných nebo zavíraných dveří?“

„Ne, neslyšel. Vrátil jsem se do postele.“

„A když za vámi přišel detektiv Sears, byl jste ještě v posteli?“

„Ano.“

„Spal jste?“

„Ano, spal. Vždycky se jenom vyčurám a hned zase spím.“

„A nepřipadalo vám to zvláštní? Že pan Markham kope jámu na záhonku v takovou dobu?“

„Řek bych, že to bylo trochu divný, ano. Ale oni to byli divný lidi, víte. On je hodinář a jeho žena byla filmařka.“ Raddison pozvedl obočí. „Kromě toho, tenkrát jsem nevěděl, že ji zabili. To jsem se dověděl až od detektiva Searse.“

„A hned jste si uvědomil, že mu musíte povědět, co jste viděl u Markhamů na zahrádce?“

„Samozřejmě. Vám by to nepřipadalo důležitý? Manželku někdo probodnul a vy vidíte jeho, jak zahrabává šaty a nůž, teda…“

„Vy jste přece neviděl, co zahrabával.“

„Ale tohle tam vykopali.“

„Pane Raddisone, před několika minutami jste vyslovil domněnku, že když pan Markham dokončil to, co dělal na zahrádce – ať to bylo cokoli – vrátil se nejspíš do postele. Máte…?“

„Určitě si nešel jenom odskočit. Zahrabával ty šaty a ten nůž.“

„Máte pocit, že byl v posteli už předtím, než se pustil do toho kopání? Neměl na sobě pyžamo?“

„Ne, pyžamo neměl.“

„A co měl na sobě?“

„Tmavý šaty. Kalhoty a nějakou větrovku – snad modrou, v každým případě tmavou.“

„Měl na hlavě klobouk?“

„Ne, šéfe, žádnej klobouk.“

„Všiml jste si, jaké měl vlasy?“

„Jo, šéfe.“

„Jakou měly barvu?“

„Byly žlutý jako pšenice,“ prohlásil Raddison a Matthewa opustila všechna naděje.

Nedokázal se soustředit na to, co říká Susan.

Seděli u bazénu před domem, v němž kdysi spolu žili a který spolu v posledních dnech sdíleli stále častěji. Popíjeli martini a dívali se, jak dohasíná překrásný západ slunce. Vysvětlovala mu, že Joanna přijede ze školy už devatenáctého, což je za dva týdny, a oni se musí rozhodnout, co jí mají povědět, protože Joanna je chytrá jako opice a okamžitě jí dojde, že tohle nejsou ti zuřiví odpůrci, které tu v září zanechala, když odjela do školy.

Myslel na to, že se v tomhle případu vyskytuje spousta chybějících článků.

Přemýšlel, jak se ke všem těm neznámým skutečnostem hodlá postavit státní zástupce.

„Potíž je samozřejmě v tom,“ vykládala Susan, „že dokud my sami nevíme, co to vlastně děláme, jak to sakra máme vysvětlit Joanně? Ty snad víš, co děláme, Matthew?“

„Vím, co bych chtěl, abychom dělali,“ odpověděl.

„To není pravda.“ Pohlédla mu zpříma do očí. Její plná, našpulená ústa vzbuzovala dojem rozmrzelé, zpovykané krásky; hnědé vlasy nosila opět hladké a dlouhé, potom, co načas zkusila krátký zástřih, tmavě hnědé oči v oválné tváři si ho pozorně prohlížely. „Jsi někde na milióny mil daleko, že ano?“ Položila mu ruku na paži. „Povídej.“

„Ne, ne,“ bránil se. „Nejdřív musíme vymyslet, co s Joannou.

Vím, že…“

„Do jejího příjezdu máme ještě jedenáct dnů. Co ti dělá starosti, Matthew?“

„Chybí spousta věcí.“ Potřásl hlavou.

„Mluvíš o případu Markham?“

„Ano.“

„Co chybí?“

„Chodíš někdy někam bez kabelky?“

„Ano.“

„Kam?“

„Cvičit. Vezmu si jen peněženku a dám ji do přihrádky na rukavice.“

„Ještě někam?“

„Ano. Na pláž. To je stejné.“

„Ale ve městě…“

„Nosím kabelku. Proč?“

„Proč se státní zástupce nezajímá o tu chybějící kabelku?“

„Jakou chybějící…“

„Na opuštěném místě našli mrtvou ženskou se čtrnácti řeznými a bodnými ranami. Dvacet stop od místa, kde ležela mrtvá na štěrku, stál zaparkovaný její vůz. To auto bylo zamčené, policajti se dovnitř museli dostat násilím. A její kabelku nenašli ani v autě, ani ve studiu.

Tak kde je?“

„Byla v autě aspoň peněženka?“

„Ne. Nic. A film tam taky nebyl.“

„Film?“

„Stříhala v tom studiu na Rancher Road film. No a ten film se ztratil, taky kabelka se ztratila, i její klíče se ztratily, takže se musím domnívat, že to všechno má vrah. Nemám pravdu?“

„Nu, zní to rozumně.“

„Tak proč to nezní rozumně i Haggertymu?“

„Haggertymu?“

„Ten má na starosti obžalobu.“

„Teď ti nerozumím, Matthew.“

„Chci říct, že přece musí dojít ke stejnému závěru jako já, ne? Že ty věci vzal vrah.“

„Ano?“

„Jenže on si myslí, že vrahem je můj klient! Ale co se stalo se všemi těmi krámy, které by můj klient museí sebrat, kdyby to opravdu byl vrah? Kde jsou? Kdyby je měl Haggerty, musel by je uvést na seznamu důkazů. Takže je nemá. Kde tedy jsou? A kde je ta lopata nebo rýč, kterým můj klient údajně zakopal svoje oblečení na zahrádce za domem? Musím předpokládat, že ani ten Haggerty nemá.“

„No a? Nemůže svůj případ dotáhnout do konce i bez…“

„Ale jistě, určitě se o to bude snažit ze všech sil. Ale proč mu to vůbec nedělá starosti?“

„A mělo by mu to dělat starosti?“

„Mně to určitě dělá starosti. Protože pořád nechápu, co vlastně má, Susan. Je mi fuk, co nemá. Ale co má? Proč si je tak jistý, že se mu podaří poslat Markhama na elektrické křeslo? Nemá tu zmizelou kabelku, ztracené klíče, chybějící film, chybějící lopatu. To všechno má vrah, Susan. Ale Haggertymu jako by na tom nezáleželo ani za mák. Má dva svědky, zakrvácené oblečení a zakrvácený nůž – a zdá se, že mu to stačí. Proč?“

„Proč se ho nezeptáš, co vlastně má?“

„Už mi to pověděl. Vyžádal jsem si všechny doličné předměty a dokumenty.“

„Nu… a nemohl něco zatajit?“

„Ne, to nesmí.“

„Musí ti povědět…“

„Ano. Tak to stanoví zákon. Samozřejmě mi nemusí vykládat, jak má v úmyslu postupovat před soudem, ale…“

„Ale musí ti povědět o všech důkazech.“

„Ano.“

„A pověděl ti o nich?“

„Nezbývá mi, než věřit, že ano.“

Na několik okamžiků se odmlčeli. Slunce už skoro zapadlo.

Velmi tichým hlasem řekla: „Hrozně bych si přála, abych ti mohla pomoct, Matthew.“

„Omlouvám se, že té s tím otravuju,“ odpověděl.

A zase umlkli.

„Co ti ještě dělá starosti?“ zeptala se.

Zhluboka si povzdechl.

„Povídej.“

„Možná se v tom utopím, Susan. Možná pošlu nevinného člověka na křeslo jen proto, že prostě nevím, co mám sakra dělat.“

„Ty určitě víš, co máš dělat,“ namítla.

„Možná.“

„Je opravdu nevinný?“

„Musím tomu věřit.“

„A věříš tomu?“

„Ano.“

„V tom případě jim nedovolíš, aby ho zabili, Matthew,“ ujistila ho a vzala ho za ruku.

Ani potom, když s ní ležel v posteli, nepřestával myslet na svůj případ.

Na stropě se míhaly odlesky světla z bazénu. I jeho mysl byla plná nezřetelných světelných záblesků, poletujících střípků důkazů, jakoby hnaných rozmary větru. Na tvář mu dopadly její dlouhé vlasy, přitiskla se ústy k jeho rtům. Měl zavřené oči a za víčky poletovaly útržky světla. Položila se na něho.

A on aspoň na okamžik zapomněl na kabelku, klíče, film, zapomněl i na lopatu, na všechny ty chybějící věci. Existovala jen přítomnost; rozpomínal se na vášeň ženy, kterou kdysi miloval a do níž se možná zamiloval podruhé.

Ale pak si zase vzpomněl. Všechny ty věci musí mít vrah.

Na dřevěné tabuli stálo:

ORCHIDÁRIUM

Exotické orchideje

A pod tím na sloupu číslo popisné: 3755. Vlevo kolem sloupu procházela prašná cesta k Timucuan Point Road, vinoucí se hustým porostem trpasličích a jiných palem. Kdysi tady býval dobytkářský ranč a celý pozemek – několik tisíc akrů – byl ještě stále obehnán ostnatým drátem.

Prašná cesta vedla kolem jezera, ležícího ve stínu dubů.

V jezeře byli aligátoři.

Cesta ubíhala podél jezera asi půl míle a končila u malého domku.

Dvě stě yardů za domem stály skleníky, naproti budovám, jež sloužily jako stáje v dobách, kdy zde ještě byli koně.

Mezi skleníky stálo našikmo neomítnuté stavení bez oken, postavené z tvárnic, kde se nacházel generátor. Mohlo být nějakých patnáct stop široké a dvacet stop dlouhé. Podlaha byla hliněná.

Vysoko ve stěně byly větráky, zakryté mřížkou. Uprostřed místnosti visela ze stropu jediná žárovka, která se rozsvěcela a zhasínala vypínačem vedle masivních dřevěných dveří. Dveře byly na petlici.

Odemkl dveře a rozsvítil.

Měla na sobě jen kožené červené holínky s vysokými podpatky. Z

měkké červené kůže. Takové ty boty, co vypadají na kotnících jako pomačkané. Vysoké boty, sahající až po stehna. Měla dlouhé, rezavé vlasy, o odstín tmavší než boty. V ostrém úhlu rozkroku se kadeřil hustý porost ještě tmavší rudé barvy. Seděla na zemi v koutě místnosti za generátorem, ruce měla svázané za zády a také kotníky měla spoutané. Ústa jí zakrývala třípalcová lepicí páska. Zelené oči se leskly v přísvitu žárovky.

„Brejvečír, kočičko,“ pozdravil.

Zavřel za sebou dveře a postavil na zem nákupní tašku.

„Stýskalo se ti po mně?“ zeptal se.

Obešel generátor, přistoupil k ní a ona se ustrašeně odtáhla hlouběji do kouta. Z výšky se na ni podíval, potřásl hlavou a mlaskl.

„Podívej se, jak jsi špinavá,“ vyplísnil ji. „Sedět takhle nahatá na zemi. Že se nestydíš. Vždycky sis přece na sobě dávala tak záležet.“

Pořád na ni shlížel.

„Možná bych ti měl sundat tu pásku s úst,“ prohodil. „Nebudeš křičet, když ti ji sundám? Stejně by tě nikdo neslyšel. Slibuješ, že nebudeš křičet, když ti sundám tu pásku?“

Přikývla.

„Víš to určitě? Nebudeš křičet jako posledně?“

Opět přikývla. Zelené oči měla doširoka rozevřené.

„No dobrá, tak ji sundáme,“ prohlásil a přidřepl k ní. Usmál se, pootočil jí hlavu, nahmatal konec pásky a jediným prudkým trhnutím ji serval. Kousla se do rtu, aby potlačila výkřik.

„Bolí to, když tu pásku takhle strhnu?“ zajímal se.

Znovu se kousla do rtu.

„Slyšelas, na co jsem se ptal? Bolí to, nebo ne?“

„Ano,“ řekla.

Přikývl, znovu vstal a vrátil se ke dveřím, kde odložil tašku.

„Máš hlad?“ zeptal se.

„Ano.“

Přenesl tašku do kouta, kde seděla.

„Vsadím se, že doufáš, že je v té tašce pro tebe nějaký ten sendvič, co?“

„Ano.“

„Vsadil bych se, že bys jedla i poplivané zbytky, že?“ dráždil ji.

Neodpověděla.

„Na něco jsem se tě ptal.“

„Takový hlad nemám,“ odsekla.

„Nebuď drzá,“ napomenul ji.

„Omlouvám se, já…“

„Slyšelas, na co jsem se ptal?“

„Ano, já… omlouvám se, že… jestli to znělo drze.“

„Nebo snad nechceš, abych tě nakrmil?“

„Ne, chci to.“

„Cože chceš?“

„Abys mě nakrmil.“

„Poplivanými odpadky?“

„Ne, já… Nic takového nechci.“

„Už jsi zase drzá?“

„Ne, opravdu ne. Omlouvám se, ale…“

„Protože na mě bys neměla být drzá, kočičko.“

„Nebudu. Omlouvám se.“

„Myslel jsem, že ty vezmeš do huby úplně cokoli,“ poznamenal.

„Není to tak? Žes hřešila proti Bohu a ve stínu stromů jsi nadbíhala cizím mužům?“ Zamračil se a zahleděl se jí na ústa. „Vzala bys do pusy cokoli,“ opakoval. „A najednou odmítáš dobré, výživné jídlo.“

„Neříkal jsi, že…“

„A ty si přece potrpíš na jídlo,“ pokračoval. Stále se mračil. A díval se jí na ústa. Potom náhle sjel pohledem na její hruď. „Páni, tobě je zima, kočičko?“ zeptal se. „Nebo máš jenom strach?“

„Je mi zima.“

„A strach nemáš?“

Neodpověděla.

„Proto máš takovou husí kůži?“ vyptával se a najednou stiskl v prstech bradavku na jejím levém ňadru. „Protože je ti zima? Nebo proto, že máš strach?“ Stiskl bradavku pevně. „Bolí to?“ zeptal se.

„Ano.“

„Ach, promiň,“ omluvil se. „Tak čím to je?“ dotíral. „Je ti zima, nebo máš strach?“

„Obojí,“ přiznala. „Prosím, pusť mě.“

„Myslíš, že tě mám pustit tadyhle?“ Sevřel bradavku ještě pevněji.

„Nebo abych tě prostě pustil a hotovo?“

„Tadyhle,“ řekla. „Prosím.“

„Protože já tě pustím, víš? Dřív nebo později. Až s tebou skončím.“

„Prosím,“ opakovala.

„Bolí to, že jo?“ divil se.

„Ano. Prosím. Prosím.“

Uvolnil stisk.

„A je to.“ Usmál se. „Co říkáš?“

„Děkuju.“ Sotva popadala dech.

„Vsadím se, že bys chtěla svetr,“ prohodil. „Tohle stavení je studené a vůbec. Třeba je v té tašce pěkný, teplý svetr. Nebylo by hezké, kdybych ti přinesl svetr?“

„Ano.“

„A proč?“ zajímal se.

„Protože je mi zima.“

„A, já myslel, že jsi stydlivá.“

„Ne, je mi jen…“

„Chceš říct, že nejsi stydlivá?“

„Tak jsem to nemyslela.“

„A jak jsi to myslela? Jsi stydlivá, nebo ne?“

„Jak chceš,“ řekla.

„Nejsi už zase drzá? Odpověz mi!“

„Chtěla jsem říct… jestli myslíš, že jsem nestyda, tak…“

„Ano, to si myslím.“

„Tak… tak já si to taky myslím.“

„Jenže doopravdy si to nemyslíš, že ne? Doopravdy ne. Máš drzé čelo nevěstky a stud je ti cizí.“ Náhle se usmál. „Ale zima je ti taky?“

zeptal se.

„Moc.“

„A máš strach?“

„Trochu.“

„Jenom trochu? Ty snad nemáš strach, že ti zase ublížím?“

„Ano.“

„Ale jenom trochu. Možná tě to dost nebolelo. Možná, že se bojíš jenom tak trošičku…“

„Mám velký strach,“ přerušila ho.

„A ještě si ho užiješ,“ ujistil ji. „Užiješ si spoustu strachu, než s tebou skončím.“ Opět se usmál. „Chudinka kočička,“ řekl, „celá nahá, zmrzlá, v sexy červených holínkách. Obuj se a nechoď bosá, kočičko. Pij, abys netrpěla žízní. Nemáš žízeň?“

„Ano.“

„Určitě bys ráda, abych ti přinesl něco k pití. Určitě bys taky chtěla, aby v té tašce byl svetr – jenže tam není. Všechny tvoje šaty jsem včera večer spálil.“

„Nespálil.“

„Ale ano. Ty už šaty nebudeš potřebovat, nebo ano?“

„Co… jak to myslíš?“

„Až tě pustím.“

„Kdy… kdy to bude?“ zeptala se.

„Až budu připravený,“ řekl. „Postav se.“

Odklonila se od stěny a klekla si na kolena. Potácivě se zvedla a zůstala stát.

„Pojď sem,“ přikázal. „Kolem toho generátoru. Pod světlo.“

Poskoky a šoupáním nohama se dovlekla do středu místnosti.

„Nemám tě rozvázat?“ nadhodil.

„Ano, prosím.“

„Ne, to neudělám,“ potřásl hlavou. „Nezajímá tě, jestli v té tašce není nějaké jídlo?“

„Ano.“

„Není tam žádné.“

„Říkal jsi…“

„Že bych se vsadil, že si myslíš, že v té tašce je sendvič. Nic víc jsem neřekl.“

„Ano, tak jsi to říkal.“

„Něco k jídlu.“

„Ano.“

„Chudák kočička je tááák strašně hladová, že jo?“

„Ano.“

„A má žízeň.“

„Ano.“

„Jenže v té tašce nic k jídlu ani k pití není,“ prohlásil. „Je tam jen ručník a nůžky.“

Pohlédla na něho. Už se zase usmíval. Najednou se roztřásla.

„Máš strach?“ zajímal se.

„Ne.“

„Z ručníku strach nemáš, že ne?“

„Ne.“

„Tak z čeho? Z nůžek?“

„Z ničeho.“ V_

„Tak proč se celá třeseš?“

„Já… je mi zima.“

„Ne. Bojíš se.“

Sáhl do tašky, vytáhl z ní srolovanou plážovou osušku a rozvinul ji jako prapor. Přehodil jí osušku kolem ramen a urovnal ji na prsou.

„Stydlivost, stydlivost,“ broukal si. „Byla jsem nahá a tys mě ošatil.“ Opět sáhl do tašky.

Ve slabém světle žárovky se zalesklo ostří nůžek.

„Nechceme přece, abys byla celá zahalená do těch vlasů, že?“

poznamenal.

„Co…?“

Rozevřel nůžky.

„A potom jim přistřihneme peříčka,“ zabručel. V levé ruce sevřel pramen dlouhých rezavých vlasů.

Moji drazí, tedy poslyšte, těch žvástů, toho vychloubání, těch keců, co člověk musí vyslechnout od té filmařské bandy. Jednou, když ještě Warren dělal pochůzkáře v Saint Louis, chytil službu v místě, kde se natáčel film – seržant určitě dostal nejmíň stovku za to, že tam zajistil pořádek, možná i víc, ale těm pod ním z toho nekápl ani cent.

Teda, tihle filmaři!

Nikdy v životě nepotkal lidi, kteří by si tak rádi hráli na pánaboha.

Kteří by si tak nadutě vykračovali po světě a naparovali se a chlubili svou slávou a důležitostí. A občánci jenom postávají kolem s vyvalenými kukadly a čekají, až se objeví hvězda. Přitom tou hvězdou může být třeba jen figurka z některého televizního seriálu.

Stačí mrknout, a v příští sezóně zmizí z oblohy. Warren nabyl dojmu, že kdyby filmový režisér požádal nějakou paničku, aby vyndala svoje mimino z kočárku a šmejkla mu hlavičkou před kamerou o chodník, ucvrnkne ta dáma do kalhotek a řekne: „Ale jistě, jen chvíli počkejte, já mu přičísnu vlásky.“

A tady to bylo stejné.

Sice v menším měřítku, ale stejná blbárna.

Na filmařině musí být něco, co těm, kdo se jí věnují, vnuká představu, že mají na starosti uspořádání vesmíru.

Před domem na Sabal Key stál velký náklaďák a v ulici parkovala spousta aut, dokonce i na chodníku. Nikde ani vidu po policejním voze, i když horlivý policajt by tam mohl rozdat snad deset tisíc předvolání. Filmařům na tom nesejde. Klidně by zaparkovali auto i policajtovi na hlavě, kdyby se naskytla příležitost. Všude kabely, světla, technické vybavení. Warren kolem toho zmatku prošel na příjezdovou cestu a zamířil k přednímu vchodu.

Nikoho se neptat, nic nevysvětlovat, to bylo Warrenovo heslo.

Prostě jít, jako by sem člověk patřil. Tvářit se chladně, trochu nafoukaně, pomohou i černé brýle.

A jéje, božíčku, opět se cítil jako tehdy v centru Saint Louis, jenže tentokrát se nacházel na dvorku za domem na Sabal Key, u bazénu obklopeného reflektory a kamerami, všude kolem zběsile pobíhala spousta lidí a věnovali se své božské práci – natáčení reklamy na zahradní nábytek. Leč na tom nezáleželo. Tvářili se, jako by byli v Římě a natáčeli Kleopatru.

„Můžu vám pomoct?“ ozvalo se za ním.

„Ne,“ odvětil Warren; ani se nepodíval, kdo to s ním mluví.

„My tady natáčíme film,“ řekl ten hlas a náhle se před ním zhmotnila hřmotná, hrozivá postava.

Warren si posunul sluneční brýle na čelo a mrazivě na chlapa pohlédl svýma hnědýma očima. Obrovitá gorila v džínách a modrém, propoceném tričku. Nepochybně kulisář. Říká se jim tak. Spousta svalů a žádný mozek. Dokaři filmového světa. Warren sáhl do kapsy pro peněženku a otevřel ji tak, že se na okamžik ukázal policejní odznak, dárek na rozloučenou od kolegů ze Saint Louis. Byl o něco menší než opravdová placka, kterou nosíval celých pět let, ale když se s ním jen tak zamávalo, většinou to stačilo.

„Potřebuju si něco ověřit.“ Sklapl peněženku. „Kde je Vaughan Turner?“

„Támhle připravuje záběr,“ řekl ten chlap. „Má snad nějaké potíže?“

„Žádné,“ řekl Warren, odešel od něho a vydal se kolem bazénu, který vzhledem k tomu, že byl prosinec a teplota jen třináct stupňů, nevypadal moc přitažlivě. Slunná Florida, pomyslel si.

Ani ho nenapadlo vyrušovat všechny ty rozběhané pošuky, věnující se přípravě záběru. Filmaři jsou velmi temperamentní. I kdyby za nimi někdo přišel s tím, že na Calusu právě byla svržena vodíková bomba, řeknou jenom: „Uhněte na chvilku, potřebujeme srovnat tuhle zástěnu.“

Právě teď také rovnali zástěny, aby dosáhli správného osvětlení.

Tehdy v Saint Louis pochytil spoustu odborných výrazů. Když člověk celý den postává kolem a škrábe se na zadku, pak stačí mít jen trochu filipa a začne té marťanské hatmatilce rozumět. Používali kameru Arriflex na trojnohém stativu, zvaném ‚klacky‘, protože ty nohy byly ze dřeva. Do hledáčku mžoural Vaughan Turner, jeden z těch, za nimiž sem Warren přišel – kameraman, který často spolupracoval s Prudence Ann Markhamovou. Turner se podíval do hledáčku, potom vzhlédl a řekl: „Tady ze strany to potřebuje odstínit.“

To patřilo šéfovi osvětlovačů Lewu Smolletovi, kterého měl Warren také na seznamu. Smollet připevnil z boku ke kameře čtverec bílé látky, aby zabránil přístupu světla, a ohlédl se po Turnérovi, který už zase civěl do hledáčku. „Zvedni to až nahoru,“ požádal Turner. Smollet zástěnu posunul a Turner pokývl hlavou. „Dobrá. A tyhle kabely musí pryč.“

Dva kulisáři se chopili kabelů, vinoucích se po terase, a táhli je stranou. U zahradních lehátek, jež byla skutečnými hvězdami této show, se nudila prochladlá dívka v bikinách. Smollet k ní přistoupil a namířil jí na hlavu expozimetr.

„Kolik tam máš?“ chtěl vědět Turner.

„Jedenáct – šestnáct,“ hlásil Smollet.

„Oukej, já jsem hotový,“ prohlásil Turner. „Kde je Bud?“

„Tady,“ ozval se nějaký muž.

Zřejmě režisér. Náčelník Indiánů. V džínách a bílé sportovní košili od Ralpha Laurena s dlouhými rukávy a s malým modrým koněm a jezdcem na levé straně hrudi. Kouřil cigaretu, kterou teď zašlápl na dlaždicích terasy. Turner ustoupil stranou a režisér se podíval do hledáčku.

„To vypadá dobře,“ usoudil. „Já jsem připravený. Jane?“

„Připravená,“ řekla ta dívka v bikinách.

„Danny?“

Muž v plavkách, stojící u skokanské věže, dal znamení rukou.

„Dobrá, tak jedem,“ rozhodl Bud.

„Ticho prosím,“ požádal režisérův asistent.

Nějaký muž, sedící u zvukařského pultu – musí to být Mark Wiley, ten třetí, za nímž sem Warren přišel – si sňal sluchátka a zeptal se: „Budeme dělat playback?“

„Ne,“ řekl Bud. „Připravte se.“

Náhle bylo ticho. Za bazénem se směrem k zálivu snášel pelikán.

„Spusťte kameru,“ přikázal Bud.

„Jedem.“

„Zvuk.“

„Točíme.“

„Klapka,“ zavolal asistent režie.

Muž s příslušným vybavením stál těsně před herečkou v bikinách.

Řekl: „Třináct B, šestý záběr,“ a udeřil černobílou klapkou do tabulky, na níž byla táž informace napsána křídou.

„Akce!“ zahulákal Bud a herec v plavkách vykročil směrem k herečce v bikinách, která se natáhla na jedno z lehátek. Když herec přišel blíž, pozdravil: „Ahoj, zlato,“ a sklonil se nad ní, aby ji políbil.

„Jsi připravená odpočívat na tvém Tropical…“

„Počkat, zastavte,“ volal Wiley od svého pultu a hleděl směrem k zálivu. „Neletí tu někde letadlo?“ zeptal se. „Nebo motorový člun?

Nebo co?“

„Stop, stopněte to,“ přikázal Bud.

„Jo, je to člun,“ řekl asistent režie.

Bud si povzdechl. „No dobrá. Počkáme.“

Warren si také povzdechl.

Počkali, až člun odjede, a potom ještě jednou absolvovali celý obřad – „Ticho prosím, připravte se, spusťte kameru, zvuk, klapka, akce.“ Potom Bud znovu natáčení zastavil, aby vysvětlil hercům, že mají s tím dialogem začít dřív, než se Jane natáhne na lehátko. Začali znovu a Bud opět práci zastavil a řekl Smolletovi, že se mu ten záběr nějak nezdá, a požádal ho, aby znovu zkontroloval expozici. Smollet namířil na herečku expozimetr a znovu ohlásil jedenáct. Zase začali točit a zase museli natáčení zastavit a ještě jednou začali a opět museli přerušit, až se jim nakonec podařilo ten záběr dokončit na dvanáctý pokus.

„Dobrá, odneste všechen ten vercajk,“ nařídil Bud a kulisáři se začali trmácet s kamerou a reflektory na druhou stranu terasy.

Warren přistoupil k Turnérovi, který právě jednomu z kulisářů nařizoval, ať něco pořádně zabalí.

„Pane Turnere?“ oslovil ho.

Mose s Tickem měli ze všeho na světě nejradši peníze.

Taky si potrpěli na holky a na drogy, ale bylo jim jasné, že když budou prachy, znamená to, že budou i holky a fet, jako že po dni musí přijít noc.

Od chvíle, kdy se téměř před třemi týdny doslechli, že Prue byla zavražděna, sledovali vyšetřování případu s nevšedním zájmem.

Četli noviny a dívali se na všechno, co o vraždě vysílala televize.

Vše nasvědčovalo tomu, že ji oddělal ten její chudinka manžel, hodinář. A týž chudinka manžel se nacházel ve vazbě bez nároku na kauci a jeho obhajobu dostal na starost jiný chudinka, který – jak Tick s Mosem pochopili – za celou svoji kariéru ani jednu obhajobu nedotáhl do úspěšného konce. Zdálo se, že kancelář státního zástupce bude požadovat trest smrti a že také má velkou šanci v tomto směru uspět.

Tyhle věci ale Mose s Tickem nezajímaly.

Zajímaly je jen prachy.

A proto jejich pozornost upoutalo to, o čem se zpravodajové nezmiňovali.

Když v usedlé Caluse někdo zabije pěknou osmadvacetiletou blondýnu, jsou toho plné noviny. Zvlášť když ji zabije nožem. Z

nožů má každý strach. Sotvakdo ví, jaký je to pocit, když člověka postřelí, ale každý se už někdy náhodou pořezal a ví, že to bolí. Ví, že při pohledu na krev valící se z rány člověk hrůzou zbledne.

Vražda nožem – to znamená palcové titulky. Novináři si potrpí na titulky, z kterých kape krev. A televizní komentátoři také rádi vyprávějí o vraždě nožem. Mohou předvádět na obrazovce kaluže vsakující se krve a také zakrvácený nůž – nebo aspoň jeho slušnou napodobeninu – otáčející se zvolna v ostrém světle reflektoru a vrhající do obývacích pokojů diváků drobné odlesky hrůzy. Brutální vraždu nožem reportéři vždycky pojednají nejlíp, jak dovedou.

A proto Mosemu a Tickovi připadalo zvláštní, že se v novinách a v televizi ani jednou nezmínili o skutečnosti, že ta pěkná osmadvacetiletá blondýna, jejíž tělo našli zalité krví, režírovala pornografický film.

Mose i Tick měli za to, že taková informace by se v novinách skvěle vyjímala, zvlášť v době, kdy komise státního zástupce pro pornografii rozhodla, že obscénnost a násilí spolu jednoznačně souvisí. Je možné, aby nikdo dosud nezjistil, že se zabývala osvětlováním, přípravou záběrů a natáčením choulostivého filmu o dráždivém umění lechtivých i vášnivých dotyků? Je to opravdu možné? Nebo snad se to snaží policie a státní zástupce chytře zatajit?

Tick ani Mose na Floridě nikdy nepotkali žádného ochránce zákona, o němž by se dalo tvrdit, že je chytrý. Nicméně, nezadržují snad tuhle bombu o pornografickém filmu s tím, že ji nechají vybuchnout s patřičným efektem a k všeobecnému překvapení až při procesu?

O tom Tick s Mosem silně pochybovali.

Dospěli k závěru, že úřady o filmu, na němž Prudence Ann Markhamová pracovala od devětadvacátého září, nic nevědí.

Což znamenalo, že úřady nemají negativ ani pracovní kopii filmu.

A to zase znamenalo, že se někde v Caluse povaluje velice cenná věc.

Právě tohle je na vraždě Prudence Ann Markhamové zajímalo nejvíc.

A proto devátého prosince odpoledne přicestovali do Calusy.

Najít Connie.

Protože ona by mohla vědět, kde ten film je.

Warren byl mrzutý.

Přišel do Matthewovy kanceláře v úterý ve dvě hodiny odpoledne a začal vysvětlovat, co mu dělá starosti. Oba dohromady měli těch starostí celou kopu.

„Především,“ začal Warren, „s těmi třemi chlapíky z Calusy nepracovala. S tím štábem, co jste mi dal jejich jména. Byl jsem za nimi dnes ráno, natáčejí v jednom domě s bazénem na Sabal Key nějakou reklamu. Byl jste někdy u natáčení filmu? Je to blázinec. Ale nakonec se mi s nimi všemi podařilo všechno probrat – napřeskáčku a se spoustou přestávek. Nikdo z nich s ní nedělal na filmu, který natáčela. Jenom jeden, ten kameraman Vaughan Turner, věděl, že vůbec něco točila. Myslím, že ho namíchlo, že si ho nenajala. Ale nevěděl, co to bylo za projekt, a možná, že to vůbec nenatáčela tady v Caluse. Ty zbylé dva docela překvapilo, že se do nějakého natáčení pustila bez nich. Nelíbilo se jim to. A to je slabé slovo. Vyloženě je to naštvalo. Pochopil jsem, že byli docela sehraná parta, vytvořili spolu spoustu věcí a nelíbí se jim, že si najala někoho jiného.

Nicméně oni na tom filmu nedělali a nevědí, kdo na něm dělal.“

„Ani se o nikom nezmínili?“ zeptal se Matthew.

„Jeden z nich – ten osvětlovač Lew Smollet – tvrdil, že v Tampě, v Miami a v Jacksonvillu se dá sehnat dobrý personál, ale nevěděl, jestli o těch lidech Prue něco věděla, protože většinou pracovala mimo Calusu.“

„Nějaká jména?“

„Ne. Ale mohl bych to prozkoumat, jestli chcete. Na Floridě máme právo na práci a nikdo z těch dotyčných nemusí být v odborech, když nechce. Ale já vím, že tu existují dva odborářské svazy, sdružující technické pracovníky. Možná by se mi podařilo získat seznam jejich členů, pokud mě za tím pošlete.“

„Myslím, že bychom měli vědět, s kým spolupracovala, co vy na to?“

„To jistě. Ale doufám, že nebudete chtít, abych vám vypátral každého, kdo kdy ve státě Florida natočil film.“

„No…“

„Protože, Matthew, to by trvalo hrozně, hrozně dlouho. Je už stanovené datum začátku procesu?“

„Ještě ne.“

„A na kdy to odhadujete?“

„Mají dost nabitý program. Možná se nedostaneme na řadu dřív než v únoru.“

„Takže to není tak zlé. Dám se do toho, zjistím, ke kterému svazu by ti chlapi mohli patřit, a seženu si seznamy členů. To je jedna věc: pokud jde o její štáb, uvízli jsme.“

„A co je druhá věc?“

„Druhá věc je to, že letos stoupla v Caluse zločinnost o sedmnáct procent a mí kamarádi z policejní stanice u nádraží povídali, že většina těch trestných činů souvisí s drogami, což znamená, že mají na krku spoustu nevyřešených vloupání, spáchaných feťáky. Jestli se do Markhamova domu vloupal fetak, který později zapíchl Prue a ukradl jí peněženku, máme před sebou dlouhou a těžkou práci.

Zkusím se ještě porozhlídnout, ale nemáme velkou naději vypátrat takového zloděje. Posloucháte mě? Mám ještě další špatné zprávy.“

Matthew vzdychl.

„Vím, jak vám je,“ přikývl Warren. „Ale stejně vám to povím.

Desátého listopadu byl měsíc druhý den v první čtvrti. To už měsíc svítí dost jasně, Matthew. Kromě toho byla bezmračná noc se spoustou hvězd.“

„A jak to bylo v noc vraždy?“

„Čtyři dny po úplňku. Úplněk byl šestnáctého. Dvacátého byl měsíc ještě hodně veliký. A zase jasná noc, Matthew. Zkrátka…“

„Vynikající viditelnost po obě noci.“

„Ano.“

„Báječné,“ zabručel Matthew.

„Věděl jsem, že vás potěším. A je toho víc.“

„Ušetřete mě.“

„Navštívil jsem Alana Saunderse – toho Markhamova kamaráda, jak spolu chtěli jet na ryby. U kterého měl být tu noc, kdy se k nim někdo vloupal. Od devíti do jedenácti. Vzpomínáte si?“

„Ano?“

„Saunders se zřejmě upamatoval, že od něj tehdy Markham odešel krátce po desáté. Takže se mohl vrátit domů o půl jedenácté, kdy údajně paní Masonova viděla, jak se vloupal do své kuchyně.“

„Úžasné,“ řekl Matthew.

„A mám vám říct i to nejhorší?“

„Oč horší to ještě může být?“

„O hodně,“ ujistil ho Warren. „Když jste mluvil s Markhamem, nezmínil se o své první manželce?“

„Ne. O jaké první manželce?“

„O té, co s ní byl ženatý ještě před deseti lety, v době, kdy právě dokončil vysokou školu a bydlel v New Orleansu.“

„A co je s ní?“

„Někdo ji zabil nožem, Matthew.“

Kancelář státního zástupce se nacházela v budově bývalého motelu.

Stála v ulici naproti baseballovému hřišti, jež jednou posloužilo jednomu velkému mužstvu pro jarní trénink, než se tým přesunul do Sarasoty. Teď tu hrála mužstva sponzorovaná výrobci piva. Starý motel stál za bývalou soudní budovou. Z nádvoří, obklopeného bývalými motelovými bungalovy, kde se nyní nacházely kanceláře úřadu státního zástupce, bylo vidět na dvě bílé věže bývalé soudní budovy, jež se nyní změnila v budovu kancelářskou. Na nádvoří rostly palmy, buganvílie a ibišky. Bylo slunné odpoledne a člověk by byl čekal, že uvidí, jak se z motelových pokojů trousí na nádvoří milenci s ospalýma očima. Na stěně jednoho z bungalovů visela tabulka s nápisem:

KANCELÁŘ STÁTNÍHO ZÁSTUPCE

DVANÁCTÝ OBVOD

Skye Bannister

8027 Magnolia Boulevard

Úřední hodiny: pondělí – pátek

8.30 – 17.00

O půl čtvrté odpoledne Matthew otevřel dveře kanceláře a sdělil recepční, že má domluvenu schůzku s Arthurem Haggertym.

Požádala ho, aby se, prosím, posadil. Sedl si na lavici a rozhlédl se.

Bylo vidět, kde vybourali staré zdi, aby získali víc místa. Na stropě i na stěnách zůstaly viditelné známky. Za otevřenými dveřmi na druhé straně místnosti viděl motelovou koupelnu: růžové umyvadlo, záchodovou mísu a vanu.

„Pane Hope?“

„Ano?“

„Pan Haggerty prosí.“

„Děkuju.“

Pokynula hlavou k zavřeným dveřím. Přistoupil k nim a otevřel je.

Tady žádné zdi nebourali. Byl to jednolůžkový hotelový pokoj, zařízený jako kancelář.

Velký psací stůl, zavalený právnickými dokumenty v modrých fasciklech, police plné knih a stěna ověšená diplomy. Právnická kancelář. Ale vana v koupelně mluvila za vše.

Za stolem stál velký muž se zarudlou tváří a podával mu ruku.

Měl nepoddajné hnědé vlasy a jasně modré oči. Přes opasek mu viselo pivní panděro. Na sobě hnědé kalhoty, hnědé střevíce, žlutou, u krku rozepnutou košilí a povolenou kravatu. Rukávy vyhrnuté až k loktům. Stisk ruky pevný a suchý.

„Arthur Haggerty,“ představil se. „Rád vás poznávám, posaďte se.“

Matthew usedl na dřevěnou židli na protější straně stolu.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se Haggerty.

Matthew přistoupil rovnou k věci.

„Pane Haggerty,“ začal, „když jsem vám poslal žádost o vydání důkazních materiálů, jmenovitě jsem se v ní zmínil i o všech policejních hlášeních, souvisejících s případem. Vy…“

„Zřejmě máte na mysli Markhamův případ.“

„Ano, to je případ, kterým se teď zabývám.“

„Já mám na starosti několik případů současně, chápete,“ usmál se Haggerty. „Nuže. Jak vám můžu pomoct?“

„Právě jsem navštívil svého klienta,“ pokračoval Matthew.

„Potvrdil mi informaci, kterou se mi podařilo získat. Týká se vraždy, ke které došlo před deseti lety v New Orleansu. Byla o ní sepsaná rozsáhlá policejní hlášení, ale ta jste k odpovědi na moji žádost nepřiložil.“

„Máte na mysli vraždu Jennifer Bowlesové-Markhamové, tehdejší manželky Carltona Barnabyho Markhama, kterou někdo zabil nožem?“

„Ano.“

„A na co se chcete zeptat?“

„Proč jsem nedostal ty zprávy, co sepsala neworleanská policie?“

„Vyžádal jste si materiály, které souvisí s tímto případem.

Předpokládal jsem, že ‚tímto případem‘ míníte vraždu Prudence Ann Markhamové. To je přece případ, který obhajujete, ne?“

„Pane Haggerty, nemá smysl chodit kolem horké kaše,“ prohlásil Matthew. „Zatím nejsme u soudu a nemluvíte k porotě. Můj klient mi pověděl, že ho nekonečně dlouho vyslýchali ohledně vraždy jeho bývalé ženy. Sdělil mi, že ho neworleanská policie asi týden podezírala…“

„To ano.“

„… ale nakonec dospěla k názoru, že s tou vraždou nemá nic společného.“

„Ten případ nebyl nikdy vyřešený, jestli to myslíte takhle.“

„Vy víte docela přesně, jak to myslím, pane Haggerty. Nebyl zatčený ani obviněný. Vraha nikdy nevypátrali.“

„Mhhm,“ zamručel Haggerty.

Vztáhl ruce před sebe a zahleděl se na ně.

Na dlouhou dobu se odmlčel.

Pokračoval ve svém vystoupení před neexistující porotou.

„Zajisté víte,“ řekl nakonec, „že na dobu, kdy jeho ženu někdo dvacetkrát bodl nožem v opuštěné postranní uličce ve Francouzské čtvrti, nemá Markham žádné rozumné alibi.“

„Neworleanská policie…“

„No ano, neworleanská policie. Markham tvrdí, že byl v kině, pane Hope. Nepřipomíná vám to něco?“

„Však taky byl v kině.“

„To tvrdí on. A policie tomu zřejmě uvěřila. Protože nenašli žádné důkazy, které by podpořily jejich podezření. Žádnou zbraň, krvavé…“

„Nenašli nic. Byli novomanželé, byli svoji teprve čtyři měsíce.

Zažil strašlivý otřes.“

„To určitě ano. Zvlášť když mu jeho žena zahýbala s jiným.“

„O tom Markham nevěděl,“ namítl Matthew. „Ale já se nehodlám přít kvůli vyšetřování, které naprosto správně neskončilo zatčením.

Chci jenom vědět…“

„Ano,“ řekl Haggerty.

Matthew na něho pohlédl.

„Ano, mám v úmyslu předložit ty materiály při procesu.“

„Proč jste mi tedy neposlal zprávy neworleanské policie?“

„Chyba v komunikaci,“ pokrčil rameny Haggerty. „Myslel jsem, že vám jde jen o caluské dokumenty, týkající se…“

„Chci ty zprávy,“ prohlásil Matthew.

„Ale jistě,“ přikývl Haggerty. „Ještě dnes odpoledne vám je doručíme. Ještě něco?“

„Samozřejmě víte…“

„Ovšem. Budu na to čekat. A pak rozhodne soudce, ano?“

6

OBVODNÍ SOUD

DVANÁCTÝ OBVOD

OKRES CALUSA, STÁT FLORIDA

Žalobce

STÁT FLORIDA

vs. PŘÍPAD Č. 84-2207-CF-A-S9

obžalovaný CARLTON B. MARKHAM

NÁVRH IN LIMINE

OBŽALOVANÝ, zastoupený zde svým níže podepsaným obhájcem, žádá Ctihodný soud, aby zakázal úřadu státního zástupce a všem jeho představitelům zmiňovat se v průběhu procesu z následujících důvodů o následujících skutečnostech: 1) Že byl obžalovaný v minulosti, předtím, než došlo k události, jež je předmětem procesu, vyslýchán neworleanskou policií ohledně vraždy jeho bývalé manželky Jennifer Bowlesové-Markhamové.

2) Že obžalovaný kdykoli před událostí, v souvislosti s níž byl nyní obviněn, neworleanské policii sdělil, že večer, kdy byla jeho bývalá žena Jennifer Bowlesová-Markhamová zavražděna, byl v kině.

3) Že bývalá manželka obžalovaného, Jennifer Bowlesová Markhamová, se v době, kdy byla provdána za obžalovaného, stýkala s jinými muži.

4) Žádáme, aby bylo státnímu zastupitelství vysvětleno, že uvedení výše zmíněných informací v průběhu procesu je nepřípustné a mohlo by vyvolat předsudky, škodící obhajobě, kdyby se o nich dověděla porota – ať už by o nich hovořil státní zástupce v rámci své argumentace nebo svědkové, povolaní žalobcem.

5) Této žádosti by mělo být vyhověno, protože jinak nelze zajistit korektní průběh procesu a jakýkoli pokus přednést v rámci procesu takové informace by nevyhnutelně vyústil ve zmatečné soudní řízení.

PROTO obžalovaný uctivě žádá Ctihodný soud, aby státní zastupitelství a všechny jeho právní zástupce poučil, že se nesmějí zmiňovat ani klást otázky, či jakkoli jinak, ať už přímo či nepřímo hovořit před porotou o výše uvedených skutečnostech, týkajících se minulosti obžalovaného či jeho bývalé manželky, bez předchozího svolení soudu, jež bude uděleno pouze v nepřítomnosti a mimo doslech poroty. Dále žádáme, aby soud státní zastupitelství a všechny jeho právní zástupce poučil, že se před porotou nesmějí zmínit ani o předložení a schválení této žádosti a že musí poučit i všechny své svědky, aby toto nařízení respektovali.

MATTHEW HOPE

Summerville a Hope

333 Heron Street

Calusa, Florida

POTVRZENÍ O DORUČENÍ

PROHLAŠUJI, že jsem pravdivou a přesnou kopii tohoto dokumentu doručil do Úřadu státního zástupce na adresu 807, Magnolia Boulevard, Calusa, Florida, 10. prosince 1986.

Matthew Hope

obhájce obžalovaného

„On to zamítl, hm?“ prohodil Frank.

„Prý nechápe, proč by Haggerty ty materiály nesměl použít.“

„A co je to s tou jeho bývalou ženou? Ona s někým něco měla?“

„Neworleanská policie prokázala, že se scházela s nějakým muzikantem. Snažili se z Markhama vytáhnout přiznání, že o tom věděl. Počítali, že se tak doberou motivu.“

„A věděl o tom?“

„On tvrdí, že ne.“

„Pokusí se Haggerty dokázat, že mu zahýbala i jeho druhá žena?“

„Mám seznam všech svědků. Nenašel jsem nic, co by naznačovalo…“

„A co ta stará Masonova odvedle? Nemyslíš, že by mohla něco takového dosvědčit?“

„No… to mě vůbec nenapadlo.“

„Tak proč jsi žádal o vyloučení těch materiálů?“

„Protože jsem nechtěl, aby si porota myslela totéž, co si mysleli ti neworleanští poldové. Že Markham zabil záletnici, co ho podváděla.“

„Byli jen čtyři měsíce svoji, hm?“

„Jo.“

„A ona si začala s muzikantem.“

„S nějakým věčně zfetovaným trumpetistou.“

„To bych ji zabil taky,“ prohlásil Frank.

„A právě proto jsem podal tu žádost.“

„Co ten soused z druhé strany? Raddison se jmenuje? Myslíš, že na Prue něco ví? Hrozně se přece zajímal, co se vedle děje. Třeba zahlédl, jak za ní chodí nějaký amant.“

„Na tohle jsem se ho vůbec nezeptal. O té neworleanské záležitosti jsem se dověděl teprve včera, Franku.“

„Ovšem jestli ten materiál bude připuštěný do procesu…“

„Jo, já vím. Měl bych se začít vyptávat.“

Oba se na chvíli odmlčeli.

„To jeho alibi, že byl v kině…,“ prohodil Frank.

„Já vím.“

„Pokaždé byl v kině, když mu zapíchli manželku.“

„Já vím.“

Znovu umlkli.

„Jde o to…,“ začal Matthew, pak se zarazil a potřásl hlavou.

„Copak?“ zajímal se Frank.

„Ne, nic.“

„Jen to řekni.“

„Ten vrah tam…“

„No?“

„Nikdy ho nenašli, Franku.“

A zase odmlka. Tentokrát trvala déle.

„Vím, na co myslíš,“ řekl Frank.

Matthew znovu zavrtěl hlavou.

„Myslíš, že má Markham možná ve zvyku vraždit své manželky.

Právě to taky napadne porotu. Jakmile Haggerty přijde s tou vraždou v New Orleansu…“

„A proč si sakra myslíš, že jsem podal tu žádost?“ rozpálil se Matthew. „Vím, co si porota pomyslí. Ten syčák se vyvlíkl z jedné vraždy, ale tentokrát už mu to nedovolíme.“

„Vykašli se na porotu,“ chlácholil ho Frank. „Co si myslíš fy?“

Matthew těžce vzdychl.

„Já nevím.“

OBVODNÍ SOUD

DVANÁCTÝ OBVOD

OKRES CALUSA, STÁT FLORIDA

žalobce STÁT FLORIDA

vs. PŘÍPAD Č. 84-2207-CF-A-S9

obžalovaný CARLTON B. MARKHAM

VÝZVA K PŘEDLOŽENÍ ALIBI

Stát Florida, zastoupený níže podepsaným státním zástupcem v souladu s platným ustanovením Floridského trestního řádu, odstavec 3.200, požaduje, aby obžalovaný sdělil, zda má v úmyslu v rámci obhajoby ve výše uvedeném procesu uvést nějaké alibi.

1) trestný čin, datum, čas, místo:

a) Povaha spáchaného trestného činu: Vražda prvního stupně b) Datum, kdy byl čin spáchán: 20. listopadu 1986

c) Čas, kdy byl čin spáchán: 22.30 – 23.00

d) Místo, kde byl čin spáchán: 8489 Rancher Road, Calusa, Fl.

2) Státni zastupitelství požaduje, aby obžalovaný ve svém sdělení ohledně alibi popsal, na kterém místě se nacházel v době spáchání trestného činu, a uvedl co možná nejpodrobněji jména a adresy všech svědků, s jejichž pomocí hodlá platnost alibi prokázat.

POTVRZENÍ O DORUČENÍ

PROHLAŠUJI, že přesná kopie tohoto dokumentu byla doručena do VLASTNÍCH RUKOU Matthewu Hopeovi, členu firmy Summerville a Hope, na adresu 333, Heron Street, Calusa, Fl.

12. prosince 1986.

SKYE BANNISTER

STÁTNÍ ZÁSTUPCE

V zastoupení

Náměstek státního zástupce

807 Magnolia Boulevard

Calusa, Florida

A je to, pomyslel si Warren.

Konec lelkování, je na čase dát se doopravdy do práce. Protože tahle výzva k předložení alibi znamená, že musí s Matthewem rychle něco vymyslet, nebo jejich klienta pošlou na elektrické křeslo na základě důkazů stejně nepřímých, jako byly důkazy tetičky Hattie o jejím imaginárním milenci, co údajně utekl do Kansas City s míšenkou jménem Suella Simmsová. Teta Hattie věřila, že ten její dávný milenec opravdu existoval, a na důkaz jeho existence pořád rodině ukazovala dopisy, které jí údajně psal v době, kdy sloužil na italské frontě za druhé světové války. Ty dopisy podepsal nějaký Abner Cross, o němž se Warren později dověděl, že padl v boji v roce 1945, a tudíž nemohl v roce 1949 uprchnout do Kansas City ani nikam jinam. Ale zkuste to vysvětlit tetě Hattie.

A zkuste vysvětlit Skye Bannisterovi – prostřednictvím Arthura Haggertyho – že Carlton Barnaby Markham večer dvacátého listopadu, kdy náhodou také zavraždili jeho ženu, byl v kině Twin Plaza v nákupním centru South Dixie, po kině se trochu prošel po nákupním středisku a pak zapadl do baru U Harriganů, kde se koukal na televizi a ucucával přitom z jediné sklínky. Leda byste zároveň mohli přivést někoho, kdo by jednoznačně prohlásil, že pana Markhama při některých z výše uvedených příležitostí viděl.

A tak v pátek o půl deváté večer, třináct dnů před Vánoci, zajel Warren na parkoviště před nákupním střediskem, pevně odhodlán nejprve si najít místo na zaparkování – což při tomhle předvánočním návalu nebude snadné – a potom vyhledat někoho, kdo by s jistotou dokázal Markhama identifikovat podle fotografie. Když ještě Warren pracoval u saintlouiské policie, právě takovéto pochůzky nesnášel. A nesnášel je ani teď. Byla to otravná, nudná, těžká práce postrádající změnu. Nakonec našel místo k parkování vedle jedné dodávky s brokovnicí ve stojanu na zadním sedadle a vešel do nákupního střediska. Věděl, že to nebude lehké, a opravdu to lehké nebylo.

Začal u mladé pokladní v kině se dvěma sály – Twin I a Twin II.

Zeptal se, jestli byla v práci i dvacátého listopadu večer. Dívka žvýkala žvýkačku. Nával u pokladny na představení od osmi už skončil a ve chvíli, kdy Warren přišel dovnitř, seděla na svém místě a spokojeně nafukovala žvýkačkové bubliny.

Věděl už, že v pracovní dny se v tomto kině hraje od čtvrt na jednu, od tří, od půl šesté, od osmi a od půl jedenácté večer.

Markham Matthewovi pověděl, že tehdy ve čtvrtek, kdy zabili jeho ženu, se mu podařilo stihnout začátek v osm hodin, takže alespoň tahle část výpovědi souhlasila. Dále uvedl, že z kina odešel o půl jedenácté – to také souhlasilo. Trochu se prošel po centru, zaskočil na drink k Harriganům, což je nedaleko odtud, a asi o půlnoci přijel domů. To zhruba odpovídá, jelikož jel až na Pompano Way. Ale neodpovídalo to výpovědi Oscara Raddisona, který ho údajně ve čtvrt na dvanáct viděl na zahrádce zahrabávat šaty a zkrvavený nůž.

Jestli se Markham opravdu vyskytoval u svého domu v takovou hodinu, mohlo to znamenat jen jedno – že někdy kolem půl jedenácté zabil svou ženu a nedělal to, co tvrdí, že dělal.

„Kdo to chce vědět?“ zeptalo se ho to děvče.

Warren zamával svou saintlouiskou atrapou.

„Jde o rutinní záležitost,“ prohlásil.

„Bývám tady každý večer, kromě pondělí a úterý,“ řekla. „Nebylo to pondělí nebo úterý?“

„Byl to čtvrtek.“

„Tak to jsem tu byla.“

„Poznáváte tohoto muže?“ Warren vylovil z obálky fotografii.

Dívka se na ni ani nepodívala. „Děláte si legraci?“

„Jen se na ni podívejte, ano?“ požádal.

„Kdy jste říkal, že to bylo?“

„Ve čtvrtek dvacátého listopadu večer.“

„Jak je to už dlouho?“

„Včera večer to byly tři neděle,“ odvětil Warren.

„A vy si myslíte, že si někoho budu takovou dobu pamatovat?“

Vyfoukla bublinu.

Warren překvapeně zamrkal.

„Jenom se podívejte, ano?“ zopakoval.

Dívka pohlédla na obrázek, na němž stáli Markham s manželkou na pláži, za nimi oceán a nad nimi širé, modré nebe.

„Ptáte se na oba dva?“ otázala se.

„Ne, jen na toho muže.“ Rychle dodal: „Proč se ptáte? Poznala jste snad tu ženu?“

„Nepoznala jsem ani jednoho z nich,“ opáčila. „Co udělal?“

„Nic. Podívejte se ještě jednou.“

„Kolikrát se mám ještě dívat?“

„Neprodala jste ve čtvrtek dvacátého listopadu lístek tomuto muži?“

„Víte, kolik lístků tady za večer prodám?“ rozčilila se. „Máme tu dva sály. Víte, kolik jich prodám?“

„Kolik?“ otázal se.

„Milióny! Všichni ti lidi – to pro mě nejsou obličeje, ale jen hlasy, které mi říkají, kolik chtějí lístků a na jaký film. A pak mi jenom rukama přistrčí peníze přes pult. To je všechno, co z těch lidí zaznamenám.“

„Takže ho nepoznáváte, hm?“ řekl Warren.

„Kolikrát to mám ještě opakovat?“ divila se.

„Můžu jít dovnitř a zeptat se lidí, co prodávají popcorn?“

„Když chcete dovnitř, musíte mít lístek. Je mi fuk, jestli máte odznak, nebo ne.“

Warren si koupil lístek. Neměl se na nic ptát a nic vysvětlovat, vyplísnil se v duchu. Měl jít prostě dovnitř. Asi už stárne.

Jak se ukázalo, nebylo to s tím stárnutím tak zlé.

Věděl, že se bude muset vyptat všech prodavačů v kině, a také to udělal.

Věděl, že bude muset prolézt celé centrum.

Markham tvrdil, že k Harriganům přišel deset minut před jedenáctou. Bar se nacházel pět minut jízdy autem od nákupního centra. To znamená, že tady po skončení filmu coural nějakých patnáct minut. Možnost, že by ho tu někdo viděl – a že by si ho zapamatoval, i kdyby si ho všiml – byla nezměrně slabá. Warren se však přesto pustil do únavné rutinní práce, přičemž se utěšoval vědomím, že stejně jen zabíjí čas, než bude moci jet k Harriganům, kam se chtěl vydat ve stejnou dobu jako Markham.

A tak prošel celým střediskem, přecházel od obchodu k obchodu, od jídelny k jídelně, prodíral se předvánočními davy lidí v bermudách, tričkách, tílkách, džínách, polyesterových kalhotách, v květovaných košilích s krátkými rukávy, v halenkách, teplákových soupravách, ve všech skvělých modelech, které bývají na Floridě v prosinci k vidění. Ukazoval fotografii Markhama a jeho ženy, kladl lidem otázky a často je tím dožral, protože se vyptával na dvacátý listopad, a přitom už za chvíli budou Vánoce – nevadí mu, že v tuhle dobu má každý spoustu práce?

Ve tři čtvrti na jedenáct zamířil k Harriganům, vycházeje ze zásady, že stálí hosté se v každé hospodě zdržují vždycky přibližně v tutéž dobu.

Dvaatřicet minut po jedenácté hodině ho potkalo štěstí.

Tedy, jak se to vezme.

Podnik U Harriganů se tvářil jako opravdová irská hospoda někde na Třetí avenui v New Yorku. Ve skutečnosti to tam však vypadalo jako v napodobenině irské hospody v Caluse. Měli tam sice mosazné zábradlí, boxy potažené černou kůží, nábytek z leštěného mahagonu a zrcadla z broušeného skla, číšníci nosili zelené čapky a zelené pásky na rukávech košil, ale stejně to všechno byla jenom náhražka – stejně falešná jako Santa Claus, zvonící na zvonec v nákupním středisku South Dixie.

Markham řekl Matthewovi, že seděl u baru, díval se na televizi, vypil jenom jednu skleničku a asi dvanáct, patnáct minut před půlnocí odešel domů. Warren tedy ukázal jeho fotografii všem třem číšnicím – i ty měly na hlavách zelené čepičky a na rukávech pásky jako číšníci, ale místo černých kalhot nosily velmi krátké červené sukýnky a červené střevíce s vysokými podpatky, snad proto, že se blížila prázdninová sezóna. Žádná z číšnic si dvacátého listopadu večer Markhama nevšimla – ani žádný jiný večer. Jedna mínila, že je Markham pěkný mužský, a připustila, že ona si na blonďaté chlapy potrpí. Nezdolný Warren se jal obcházet štamgasty u baru. Štěstí ho potkalo – tedy, svým způsobem – když jedna žena při pohledu na obrázek prohlásila: „No jasně.“

Warren vykulil oči.

„Vy ho poznáváte,“ vyhrkl překvapeně.

„Jasně, že ho poznávám,“ tvrdila ta žena. „Seděl vedle mě. Dal si martini se dvěma olivama.“

Carlton Barnaby Markham Matthewovi vyprávěl, že si dal Tanqueray martini, velmi suché, čisté, se dvěma olivami.

Warren se r\a ni zaměřil.

Nebylo těžké se na ni zaměřit, protože vážila nějakých dvě stě liber a mírně přetékala přes okraje barové stoličky. Měla na sobě modré kalhoty a modré tričko s nápisy CO JE TLUSTÉ, TO JE

HEZKÉ vpředu i vzadu. Zkříženýma nohama v sandálech se opírala o trnož stoličky. Vlasy barvy slámy jí padaly přes jedno ucho, za druhým je měla sepnuté modrou vlásenkou. Na tom uchu se houpala dlouhá náušnice s falešným briliantem. Warren ji odhadl asi na pětačtyřicet let. S tlustými lidmi bývá někdy těžká řeč.

„Bylo to někdy kolem dvacátého listopadu,“ řekl. „Ve čtvrtek večer.“

„Dvacátýho, to souhlasí,“ přisvědčila. „Ve čtvrtek večer.“

„Asi tak za deset minut jedenáct.“

„Přesně v tu dobu vešel do hospody,“ potvrzovala ta žena.

Pokývla hlavou, uchopila sklenici, zhluboka se z ní napila, odložila ji a říhla.

„Mluvil s vámi?“ zajímal se Warren.

„Ne. Jenom pil to svý martini, snědl olivy, chvíli se díval na televizi a pak zaplatil a šel pryč.“

„Asi v kolik hodin?“

„Co v kolik hodin?“

„V kolik odešel?“

„Já nemám hodinky.“ Ukázala mu holé zápěstí.

„Jak tedy víte, v kolik hodin přišel?“

„To jsem je ještě měla,“ namítla. „Dala jsem je do frcu, abych měla na vánoční nákupy.“ Sáhla pod stoličku a na důkaz svých slov pozvedla nákupní tašku.

„Víte určitě, že to byl tenhle muž?“ ujišťoval se Warren a ještě jednou jí ukázal fotografii.

„Natuty,“ prohlásila. „Ale tu ženskou s sebou neměl. Byl sám jako eskymo.“

„Eskymo?“

„Sám jako eskymo, tak,“ přisvědčila.

A sakra, pomyslel si Warren. V tu chvíli zachytila jeho pohled jedna z číšnic v zelené čepičce a červené sukni, přiložila si ukazováček ke spánku a zavrtěla jím; univerzální znakovou řečí mu tak sdělila, že ta ženská je magor.

„Neměl na šatech nějaké skvrny?“ vyptával se Warren.

„Skvrny?“

„Ano.“

„Jaký skvrny?“

„To mi musíte povědět vy.“

„Žádný skvrny neměl,“ prohlásila. „Přišel sem pěkně čistej, úhlednej a objednal si suchý martini a do něj dvě olivy.“ Otočila se na stoličce, zamávala na číšnici, která předtím signalizovala, že je cvok, a zavolala: „Ještě jednou to samý, prosím.“

„Už jsi měla tři, Hanno,“ napomenula ji číšnice.

„A proč bych si nedala čtyři?“ podivila se Hanna.

Číšnice pokrčila rameny a přinesla jí další sklenici.

„Vy si na to nevzpomínáte?“ zeptal se jí Warren.

„Na co?“ nechápala číšnice.

„Na toho muže, co si tu objednal hodně suché Tanqueray martini se dvěma olivami.“ Warren jí ještě jednou ukázal fotografii.

„Ne, nepamatuju,“ odpověděla.

„Zeptejte se kamarádek,“ požádal ji Warren.

„O co jde?“ zajímala se. „Vy jste policajt?“

„Ano,“ zalhal Warren.

„Co udělal?“

Vždycky se vyptávají, co udělal. I když jim ukážete fotografii oběti, stejně chtějí vědět, co ten dotyčný udělal.

„Nic,“ řekl Warren.

„No jasně,“ odfrkla nedůvěřivě číšnice. „Přijdete sem a vyptáváte se na chlapa, co tady možná byl v listopadu, protože nic neudělal.“

„Je to náš svědek,“ tvrdil Warren.

„Vzpomínáte si vy dvě, že by si tu někdy tenhle chlápek dal suché martini se dvěma olivami?“ Poodešla s fotografií v ruce ke svým dvěma kolegyním, které postávaly se založenýma rukama u pokladny.

„Čistý, nebo s ledem?“ prohodila jedna z nich sarkasticky – zřejmě mluvila k Warrenovi.

„Čistý,“ řekla Hanna. A dodala: „Stejně jako vy dvě.“

Rozchechtala se.

Obě číšnice se znovu zahleděly na fotografii.

„Vy si na to opravdu vzpomínáte, že ano?“ zeptal se Warren Hanny. „Že si to martini objednal bez ledu.“

„Jo.“

„Tanqueray martini, velmi suché, bez ledu, se dvěma olivami.“

„Správně,“ potvrdila Hanna a pokývla hlavou.

„Madam, rád bych věděl, jestli byste…“

„Jsem slečna,“ opravila ho.

„Promiňte, slečno,“ omluvil se Warren. „Chci se zeptat, jestli mi můžete povědět své celé jméno a adresu.“

Mezitím se vrátila číšnice s fotografií. „Proč?“ vyptávala se.

„Chcete ji pozvat na rande?“

„Vzpomněla si některá z nich na to martini?“ zajímal se Warren.

„Ne.“ Vrátila mu obrázek. „Chce tě pozvat na rande, Hanno.“

„To si piš,“ zachechtala se Hanna.

„Můžete mi, prosím, nadiktovat své jméno a adresu?“ opakoval Warren.

„Tlustá Hanna,“ řekla číšnice.

„Správně, Tlustá Hanna,“ potvrdila Hanna.

„Tlustá Hanna – a jak dál?“ naléhal Warren.

„Merrittová.“

Warren si to zapsal. „A vaše adresa?“

„Tři sta sedmdesát dva, Waverly Street.“

„Tady v Caluse?“

„Jasně, že tady v Caluse,“ ujistila ho Hanna. „Chcete taky telefonní číslo?“

„Ano, prosím.“

Nadiktovala Warrenovi telefonní číslo a mrkla na číšnici. Dopila sklenici, ještě jednou si říhla a seštrachala se se stoličky se slovy: „Musím utíkat domů, než mi tam začne vyzvánět telefon.“ Položila Warrenovi ruku na rameno, přátelsky mu je stiskla, znovu mrkla na číšnici a odešla z baru.

„Byla šest let v Eskymu,“ sdělila mu číšnice. „V Tallahassee.“

Eskymo je název, který se vyvinul ze skutečného jména, jež připomíná – Iscrino. Iscrinův institut v Tallahassee byla soukromá nemocnice pro duševně choré, pojmenovaná po svém zakladateli, doktoru Theodoru Iscrinovi. Někdy se jí také říkalo Špitál U

sekáčku, protože v nedávné, nepříliš jasné minulosti zde bylo provedeno děsivé množství lobotomií.

Telefonátem do nemocnice zjistili, že tam Hannu Isabel Merrittovou roku 1971 přivezl její strýc a jediný opatrovník.

Propustili ji v roce 1977 poté, co komise psychiatrů strýčkovi doporučila, že bude lépe léčit ji medikamenty v lůně domova.

Strýček se jmenoval Roger Merritt a jeho telefonní číslo našli v tallahasseeském seznamu. Mezitím také onemocněl, v telefonu ho bylo sotva slyšet, ale uchoval si suchý smysl pro humor. Vysvětlil Matthewovi (a Warrenovi, který poslouchal na paralelce), že propuštění jeho neteře možná do jisté míry souvisí s ekonomickým pohledem na věc ze strany institutu, protože se začal opožďovat s placením. Utrpěl totiž zranění při autonehodě, které ho upoutalo na invalidní vozík, připravilo ho o všechnu sílu a nyní ohrožuje jeho život. Chudinku Hannu prý viděl naposledy v roce 1983, když se odstěhovala do Calusy, kde si našla práci v jeslích. Doufá, že se má dobře.

„Takže máme svědkyni, která byla v blázinci,“ řekl Warren Matthewovi, jakmile oba zavěsili. „Ale to Tanqueray martini si přece nevymyslela jen tak z čistého nebe. Co budete dělat?“

„Požádám ji, aby přišla svědčit,“ odvětil Matthew. „Nic jiného nemáme.“

Orchideje musíte znát, abyste je mohli milovat.

Je to největší z rostlinných čeledí a zeměpisně nejrozšířenější.

Dorůstají nejrůznější výšky, od necelého palce až po osmnáct stop.

Některé mají kvítky tak maličké, že je skoro nevidíte, jiné se chlubí květy širokými deset palců. Kvetou ve všech možných barvách kromě černé – Bůh dobře věděl, co činí.

V tuto roční dobu kvete spousta orchidejí.

Vánoce budou už… dnes máme dvanáctého, takže Vánoce jsou za rohem.

Spousta kvetoucích orchidejí.

Tenhle skleník je nejkrásnějším místem na celém světě.

Všude kolem samá krása.

Když procházíte skleníkem okolo rostlin rodu Phalaenopsis, jako byste se nacházeli v krajích, kde rostou ve svém přirozeném prostředí. Na Tchaj-wanu, v Indii, na Nové Guineji či na Filipínách – kde žije ta druhá děvka, co vlastní milióny párů bot. Jsou snad mezi nimi i vysoké boty? Červené vysoké boty?

Phalaenopsis kvetou rudě, mají stejně zářivou barvu jako její boty, také kvetou oranžově, žlutě, zeleně, růžově. Existují i bílé květy s okraji rudými jako její boty, rudými jako její rty. Nebo bílé s žlutými okraji. Tečkované, proužkované i čisté. Podle něho však tou nejkrásnější orchidejí byla ona.

Phalaenopsis vydrží dlouho.

Přemýšlel, jak dlouho asi vydrží ona, až ji vystaví.

Vystaví ji na Boží hod vánoční.

Tou dobou budou všechny tyhle orchideje ještě v květu.

Tady je Cattleya tenebrosa. Rezavě hnědé okvětní plátky s tmavě fialovými okraji.

Tady zase hybridy – Cattleye – s velkými bílými, žlutě lemovanými květy.

Jako rty.

Rozvírající se rty.

A támhle nahoře v košíku s kapradím Cattleytonia Růžový klenot; kromě Phalaenopsis nic krásnějšího neexistuje. Třípalcové květy barvy fuchsií, rostoucí v trsech po osmi nebo po devíti.

Tam vzadu, v chladnu a vlhku u ochlazovače a zvlhčovače vzduchu, to je Paphiopedilum. Říká se jí Dámský střevíček. Některé rostliny mají zelené lístky, jiné kropenaté, a kvetou velkými, lesklými květy, jež vypadají jako atrapy. Dámský střevíček.

Jediné Phragmepedium mu tu ženu nepřipomíná. Vypadá jako starý, kníratý Číňan. S vysokým, špičatým kloboukem. Jeden okvětní lístek svinutý do měchuřiny, po obou stranách dva dlouhé lístečky jako stuhy. Ta taky potřebuje upravovat vzduch. Všechny ty choulostivé rostliny potřebují kvalitní péči, jinak zahynou. Kráse se nesmí ubližovat.

Ví, jak mnoho pro ni znamená její krása.

Dlouhé rezavé vlasy (vlastně ty už nemá), plná, pyšná ústa, rty červené jako krev, tmavozelené oči jako listy orchideje Phalaenopsis schilleriana, pleť bílá jako květy druhu Amabilis, nádherná, vysoká žena s růžovými bradavkami, širokými boky, dlouhýma nohama, bílými stehny a pěkně tvarovanými lýtky, zářivá krasavice, celá vyvedená v bílé, rudé, růžové a zelené. Zelené oči, nad nimi rudé vlasy, dole rudé chloupky, rudé rty, růžové rty, jemná bílá pokožka, měkké červené boty. Kočička v botách. Ne, nemyslí, že by se jí líbilo být ošklivá.

Člověk se někdy nechá oslnit vlastní krásou a zapomene, že ji dostal od Boha. Bude jí to muset vysvětlit. Je to stejné jako s orchidejemi. Někdy je člověk míjí, protože jsou na pohled ošklivé.

Chodí nevšímavě kolem nich tak dlouho, dokud je lépe nepozná, a ony mu potom předvedou vše, co je pro ně charakteristické, svou osobnost, a přes všechnu ošklivost i ony se stanou zajímavými a svým způsobem i krásnými rostlinami.

Možná jí nebude vadit být ošklivá.

7

Calusa rostla a měnila se, ale některé věci zůstávaly stále stejné.

Například průměrná roční teplota se pořád držela na třiasedmdesáti stupních Fahrenheita. To je asi třiadvacet stupňů Celsia, což jenom zní, jako by to bylo mnohem míň.

Průměrné roční srážky dosahují padesáti palců.

Dále v Caluse najdete nějakých pětatřicet mil pláží, pokrytých běloučkým pískem.

To jsou konstanty.

Všechno ostatní rostlo a měnilo se tak rychle, že mnozí občané hovořili o době před deseti lety jako o Starých zlatých časech a namlouvali si, že když se sem přistěhovali, byla Calusa jen maličkou rybářskou vesnicí. Většina se jich přistěhovala ze států Illinois, Indiána a Ohio. Občas se tu objevil nějaký ten bývalý Newyorčan, jako třeba Frank Summerville, ale jen vzácně. Calusa ve státě Florida – to byl americký Středozápad přestěhovaný na pobřeží Mexického zálivu.

Každým rokem se do Calusy stěhovalo víc a víc lidí.

Při sčítání lidu před šesti lety mělo město 48 800 obyvatel. Dnes už to dělalo něco přes 53 000. Tehdy žilo v celém okrese 202 000

obyvatel. Dnes jich je 222 000.

Růst.

Změna.

Pokrok.

A stoupající zločinnost.

Jak Warren sdělil Matthewovi, v posledním roce stoupla o sedmnáct procent.

„Souvisí to s drogami,“ tvrdili policisté.

Před pěti lety člověk sehnal dávku heroinu, jenom když znal ty správné lidi.

Dneska můžete koupit balíček cracku přímo na pláži na Whisper Key.

Před deseti lety se v caluském telefonním seznamu nevyskytovaly žádné eskort servisy. Letos jich tam bylo sedm a jeden dokonce nabízel slevy pro seniory.

Občané si stěžovali, že se do města táhnou ženy volných mravů z Miami.

Před pěti lety existoval v Caluse jen jeden klub nahoře bez.

Jmenoval se Club Alyce. Loni už byly dva – ten druhý se nazýval V

první linii. Letos zahájil provoz třetí podnik s děvčaty nahoře bez.

Jmenoval se Nahá pravda.

Okresní prokurátor Skye Bannister se dušoval, že všechny tyhle podniky dá jednou zavřít.

V sobotu třináctého prosince večer v rostoucím, měnícím se floridském městě Caluse…

George Ticknor a Mosley Jones zašli do Nahé pravdy…

Matthew a Susan Hopeovi šli na Sněhový bál…

A Henry Gardella se vloupal do Markhamova domu.

Nechtěla jim povědět své pravé jméno.

Ve filmu vystupovala pod jménem Constance Reddingová.

Constance, to zní tak puritánsky! Jako Charity nebo Felicity, vysvětlovala jim. Bylo to zábavné jméno pro herečku, jež hrála ženskou, co by obskákala i veverku. Constance Reddingová. Bůhví, jak se doopravdy jmenuje.

Ve filmovém štábu jí nejprve říkali Connie.

A později Connie Hulibrčka.

Pohodila rudými vlasy a usmála se.

A zase se vrhla na Jakea.

Jake byl černoch; hrál mlynářova syna Torna, který po smrti svého otce zdědil jenom kočku. Tu kočku hrála Connie. Číča v botách. Moderní verze starodávné pohádky. Jake bylo jeho pravé jméno, ale příjmení mu vybrala Prudence Ann Markhamová, La Directrice, jak jí někdy říkali. Také jí říkali Otto, podle režiséra Otty Premingera. Vymyslela mu jméno podle Hemingwayovy povídky Slunce také vstává. To jméno byl vlastně skrytý žert, protože Jake z knihy byl impotent a Jake z jejich filmu neukojitelný samec. Počítalo se s tím, že kdo si v titulcích přečte jméno Jake Barnes, začne se už předem pochechtávat.

Po prvním týdnu natáčení si všichni začali vymýšlet komická jména. Kameraman si chtěl říkat Maho Hunyaty, osvětlovač přišel se jménem Moc Nejoud a zvukař si vymyslel pseudonym Wyn Daney Kockott. La Directrice však jejich nápady vetovala. Vysvětlila jim, že usiluje o vkus a styl. Ona sama se rozhodla pod titulkem režisér uvést jméno Martin N. Prudeaux, jelikož měla za to, že muži nemají rádi pornofilmy režírované ženami. Kromě toho Prudeaux zní francouzsky, což vyvolává představu zkušeností v sexuálních záležitostech a také to připomíná autora pohádkových příběhů, spisovatele Charlese Perraulta. Ne všechny pohádky jsou od bratří Grimmů.

A teď Tick s Mosem potřebovali znát skutečné Conniino jméno a také Jakeovo příjmem. Došlo jim, že jediný, kdo jejich pravá jména znal, byla právě Prudence Ann Markhamová, alias Martin N.

Prudeaux, protože jedině ona vypisovala každý týden výplatní šeky na částky vyplácené z konta společnosti Prudent – jenže ta byla mrtvá. Byli si jisti, že Jake se doopravdy jmenuje křestním jménem Jake, ale jak dál? A Constance Reddingová, to byla vůbec hádanka.

Ohnivá Connie Hulibrčka, co se jí do pusy vejde orgán velký jako píšťala od varhan.

Napadlo je, že v obyčejném životě se možná živí jako děvka.

Jak jinak by se naučila všechny ty kousky? Stačilo se na ni jen dívat a člověk měl pocit, že strávil celý týden v čínském bordelu.

Určitě to bude šlapka. Proto se rozhodli, že nejlepší způsob, jak v takovém slušném městě, jako je Calusa, najít rudovlasou poběhlici, bude oběhnout místní podniky s děvčaty nahoře bez.

V sobotu o půl jedenácté večer Matthew a Susan tančili při hudbě orchestru jménem Oliver Lané a jeho Zlatíčka. Zlatíčka představovalo čtrnáct hudebníků, kteří se specializovali na melodie čtyřicátých let, jimž se někdy říkalo Zlaté písně starých časů.

Matthew a Susan tančili na Stardust v aranžmá Artieho Shawa, přestože orchestr Olivera Lanea postrádal smyčce.

Lidé, kteří každoročně v prosinci organizovali Sněhový bál, si zřejmě neuvědomovali, že se do Calusy v posledních letech přistěhovalo velké množství mladých lidí, pro něž Zlatými písněmi starých časů byly melodie padesátých či dokonce šedesátých let.

Když orchestr začal hrát ‚Tuhle píseň odněkud znám‘, nikdo z mladších účastníků tu píseň nikdy předtím neslyšel.

Šedovlasí staříci, kteří každoročně pořádali tento ples ve prospěch Americké společnosti pro boj s rakovinou, ve své zaslepené nevědomosti věřili, že se všichni štěstím zblázní, když si budou moci zatančit při písních, jako je ‚ Tuxedo Junction‘ nebo ‚ I Cried for You‘, ‚ Song of India‘ či dokonce ‚ Elks Parádě‘, o níž, po pravdě řečeno, věděli z přítomných jenom Oliver Lane a jeho Zlatíčka, že to byl hit Bobbyho Sherwooda tenkrát před lety, když jsme ještě byli mladí, Madlenko. Oliver Lane a jeho úžasní staří mrzouti zahráli během večera všechny tyto skladby a mnoho dalších. Právě teď hráli Stardust, Matthew k sobě Susan pevně tiskl a ona si všímala, jak jsou všichni kolem krásní a milí.

Vskutku všichni vypadali krásně a roztomile.

Pro tuto příležitost byl pronajat hlavní plesový sál caluského hotelu Hyatt (s vyhlídkou na třpytnou hladinu Mexického zálivu, jak tvrdila reklama v New Yorkem) a dobrovolnice z Caluské zahrádkářské společnosti zde vytvořily úžasnou výzdobu. U stěny sálu, plného zrcadel, se tyčil skvěle vyzdobený vánoční strom, stejně obrovský jako ten z Louskáčku, jenž vyrostl do nevídané výšky, a několik velkých otáčejících se zrcadlových koulí rozhazovalo po parketu i ven ze síně, okny sahajícími od podlahy až ke stropu, jimiž bylo vidět třpytný Mexický záliv, myriády odlesků jeho zelených, žlutých a červených světel. Ve skutečnosti byl dnes večer Mexický záliv temný a pochmurný, až na jakéhosi osamělého, nebojácného plavce, který vedl svůj čtyřicetistopový člun směrem k mostu, co vede z pevniny na Lucy’s Circle. Po obloze neúnavně ubíhaly tmavé, vířící mraky, což bylo jistým znamením blížícího se deště – a to se tu v prosinci moc často nestává.

Uvnitř plesového sálu bylo ale všechno samý lesk a jas.

Na stolech s rudými ubrusy a zelenými ubrousky trůnily uprostřed drobné napodobeniny nádherného vánočního stromu. Později měly být vydraženy – stromky, ne ubrousky – ve prospěch Americké společnosti pro boj s rakovinou. Všichni muži přišli ve smokingu – mnozí si je zapůjčili v půjčovně – a všechny ženy měly večerní róby, zakoupené výlučně kvůli dnešnímu galapředstavení. Mladší ženy očividně dávaly přednost modelům, vyznačujícím se dlouhými rozparky a hlubokánskými výstřihy, přičemž jim celé šaty visely jen na nahých ňadrech. Postarší dámy – ty namorousené kvočny, jež rozhodly o tom, že zde bude vystupovat orchestr Olivera Lanea – v letošním roce předváděly překvapivě různorodý výběr perlami a flitry pošitých rób. Frankova žena Leona – jejíž pevná, mladistvá hruď se vyrovnala všemu, co mohly ukázat přítomné mladice, které vyrůstaly při rockových skladbách Janis Joplinové a Jimiho Hendrixe – měla na sobě stříbrné lame; její úbor připomínal tekutý kov a vypadala v něm víc nahá než v soukromí své koupelny. Tančila právě se soudcem, který ve čtvrtek Matthewovi zamítl jeho návrh in limine, a ještě se k tomu starému paprikoví tiskla. Navíc měl ten parchant položenou ruku na její stříbrné zadnici.

„Nesahat,“ řekla dívka, sedící v boxu s Tickem a Mosem.

„Přečtěte si, co je tu napsáno. Můžete se dívat, ale nesahat.“

To proto, že jí Mose položil ruku na stehno.

„Jinak nás vyhoděj,“ dodala.

Tick ji odhadoval na nějakých pětadvacet let. Blondýna, nijak zvlášť hezká; na sobě měla úbor, který by na Sněhovém plese na druhé straně města asi neuvítali, protože tím úborem bylo spodní prádlo.

Tick přemýšlel, kde asi přišli na myšlenku, že žena v prádle je víc sexy, než kdyby byla úplně nahá. Asi ve Francii, pomyslel si. La Directrice oblékla Connie do úžasného prádla. Vymyslela variace, na jaké Tick nenarazil ani v časopisu Penthouse. Connie v tom prádélku vypadala moc sexy, ovšem Connie by vypadala sexy i v pytli od brambor. Connie byla to, čemu se v téhle branži říká přirozený talent.

Blondýna měla na sobě černý podvazkový pás, černé kalhotky, černé síťové punčochy a černé lodičky na vysokém podpatku.

Podprsenku neměla. Až na ta nahá prsa nevypadala v tom oblečení ani moc přirozeně, ani moc sexy. Zdála se být až příliš nalíčená a až příliš vulgárně oděná, páchla laciným parfémem a vypadala na mnohem víc než na svých pětadvacet let; mnohem tvrdší, mnohem unavenější. Vypadala jako coura.

Což, jak se Tick domýšlel, také byla.

„Jak dlouho už tohle děláš?“ zeptal se Tick.

„Jsi snad sociální pracovník?“ odsekla. „Hele, poslyš, já to myslím vážně!“ okřikla Moseho, který už měl zase ruku na jejím stehně. Smetla ji, jako by to byl chuchvalec prachu. „Každou chvíli sem choděj lidi z prokuratury. Skye Bannister, říká vám něco to jméno?“

„Ne,“ přiznal Tick.

„To je státní zástupce,“ vysvětlila. „Skočí po nás, jakmile bude mít dojem, že se tu děje něco nepatřičnýho, což samozřejmě není pravda.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Tick. „Jak se jmenuješ?“

„Kim,“ odvětila.

Tick odhadoval že v podobných podnicích v celé velikánské Americe pracuje nejmíň osm miliónů děvčat, co si říkají Kim.

„Kim, hledáme jistou osobu,“ vykládal Mose.

Přímo k věci. Starej dobrej pitomec Mose.

„A co se vám nelíbí na mně?“ divila se Kim. „Já jsem taky jistá osoba.“

„Ne, chci říct…“

„A já chci říct,“ vložil se do toho Tick, „že podle nás někde v Caluse pracuje jedna naše kamarádka a my bychom ji nutně potřebovali najít.“

„Co jste zač? Fízlové?“ polekala se Kim.

„Vypadám snad jako policajt?“ urazil se Tick.

Prohlédla si ho. „To ne,“ připustila, „i když… dá se to dneska vůbec poznat? Dneska policajti vypadaj jako podvodníci – víc než opravdický podvodníci.“

„My nejsme policajti,“ ujišťoval ji Mose.

Pohlédla na něho.

„A co jste teda zač?“

„Jsme kamarádi toho děvčete, co ho hledáme,“ odvětil Mose.

„Jakýho děvčete?“

„Je to zrzka,“ řekl Tick.

„A jak se jmenuje? Tady máme čtyři zrzavý holky, dvě z nich jsou tu dneska večer. Jedna zrovna teď tancuje.“

Ohlédli se k malému pódiu, kolem nějž stálo asi dvanáct stolků.

Uviděli menší, podsaditou rudovlásku, pohazující svěšenými ňadry.

„To není ona,“ řekl Tick. „Ta zrzka, kterou hledáme, je hrozně krásná.“

„Já si náhodou myslím, že Cindy je taky hrozně krásná,“ tvrdila Kim.

Dalších osm miliónů se jmenuje Cindy, pomyslel si Tick.

„Kdo říká, že není?“ Znovu se ohlédl po dívce na pódiu; právě se předklonila a oslňovala nějakého plešouna, který na ni fascinovaně zíral s otevřenými ústy. „Ale tahle dotyčná je vážně výjimečně krásná, sama bys to musela uznat, kdybys ji viděla.“

„Já si náhodou myslím, že jsem taky výjimečně krásná,“ odsekla Kim a uhladila si rukou kudrnaté odbarvené vlasy.

„To jo, o tom nikdo nepochybuje,“ potvrdil Mose a zase jí sáhl na stehno.

„Hele, nerozumíš anglicky?“ okřikla ho Kim a ruku mu srazila tentokrát už naštvaně. „Tak o co jde?“ zeptala se Ticka, protože jí došlo, že on je hlavním vyjednavačem. „Zajímáte se o mě, nebo jenom chcete žvanit o ty vaší úžasný zrzce, co ji hledáte?“

„Zajímá nás obojí.“

„Na to se vykašli,“ odpálila ho Kim. „Promluvíme si o mně.

Vzadu za domem stojí dodávka a na předním sedadle si ho můžete nechat vyhulit. Teda, jestli vás to zajímá.“

„Co to stojí?“ zajímal se Tick.

„Pětadvacet.“

„Tady je dvacet pět dolarů.“ Sáhl pro peněženku, otevřel ji a položil na stůl dvě desetidolarové a jednu pětidolarovou bankovku.

„Jenom za to, že tu s náma posedíš a popovídáme si.“

„Díky.“ Zastrčila si bankovky za podvazkový pás. „To ale neznamená, že mě tady tvůj kámoš bude ošmatávat. Myslím to vážně, že sem každou chvíli někdo přijde na kontrolu. Zaplatili jste si za povídání, tak povídejte. A hotovo.“

„Dohodnuto,“ přikývl Tick.

„Pochopil to i tvůj kámoš?“

Mose měl pocit, že by radši napřed zaskočil do té dodávky a teprve pak se vrátil sem kvůli povídání. Zdálo se mu, že Tick právě spláchl do záchodu pětadvacet dolarů.

„Jasně, že rozumím,“ řekl. „Tady jsou moje ruce. Tadyhle na stole, oukej?“ Položil je na desku stolu. „Oukej?“

„Tak je tam nech, oukej?“ opáčila.

„Třeba si do ty dodávky zajdeme potom,“ prohodil Mose.

„Jasně, ale za dalších pětadvacet,“ upozornila ho Kim. „Teď jste si zaplatili za povídání.“

Otočila se k Tickovi. „Tak povídej.“

„Dlouhé, rezavé vlasy,“ začal Tick. „Zelené oči. Vysoká pět stop a deset palců, úžasné nohy, kozy jako melouny. Nevidělas ji?“

„To zní, jako by to byla filmová hvězda,“ podotkla Kim.

Mose už už chtěl něco říct, ale Tick ho umlčel pohledem.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se Kim.

„My ji známe pod jménem Connie,“ řekl Tick.

„Jo, ale jak se jmenuje doopravdy? Je to holka z branže?“

„Možná.“

„Vy to nevíte?“

„Nevíme to určitě.“

„Proč ji hledáte?“

„Znáš ji? Připomíná ti ten popis někoho?“

„To teda ne. Proč ji hledáte?“

„Pracuješ už dlouho v takových klubech?“

„Už dva roky. Rok jsem byla v Alyce a půl roku V první linii.

Tohle je zatím nejlepší, abyste věděli. Proč ji hledáte?“

„Nevidělas ji v některém klubu?“

„Podle toho, jak ji popisuješ, asi nebude pracovat v klubu nahoře bez. To, cos mi popsal, je čistokrevná ženská, a takový se najdou na plážích v Miami. Zkusili jste to v Miami?“

„My víme skoro určitě, že je z Calusy,“ řekl Tick.

„Nezkusili jste zavolat do eskort servisu? Tam jsou takový holky.

Sto dolarů za číslo. Jestli opravdu vypadá tak, jak říkáte. Ale proč ji hledáte?“

Tick pohlédl na Moseho. „Nejsme žádný úchylové,“ ujistil ji.

„To nikdo netvrdí. Ale hledáte tu nádhernou zrzavou holku. A mě zajímá, proč. Udělala vám něco? Nechcete jí ublížit?“

„Ne“.

„Protože jestli jde o něco takovýho, tak na shledanou.“

„No dobrá, tak já ti to vyložím na rovinu,“ prohlásil Tick.

„Dlužíme jí peníze.“

„Za co?“

„Dělala pro nás nějakou práci.“

„Jakou práci?“

„Starala se o nějaké obchodníky. V Tampě.“

„O jaké obchodníky?“

„Jsme stavbaři,“ vykládal Tick. „Zajímáme se o jisté pozemky, které patří dvěma chlápkům, a my jsme s nimi chtěli udělat kšeft. No, a Connie nám pomohla.“

„Jak vám pomohla? Myslela jsem, že ani nevíte určitě, jestli je to šlapka.“

„Starala se o ně. Chodila s nimi na večeři. Jestli s nimi měla ještě něco víc, je to jen mezi ní a jejím farářem.“

„A jak to, že jí dlužíte prachy?“

„Druhý den ráno se ztratila. Od té doby ji hledáme.“

„To je ale pohádka,“ odfrkla Kim. „Ztratila se a nevyzvedla si prachy? A vy ji hledáte, abyste jí mohli zaplatit? Nechte toho, pane.“

„Mluvím pravdu.“

„Jasně. O kolik peněz se jedná?“

„O pětikilo.“

„Čím dál tím líp. Neznáte v Tampě ještě nějaký obchodníky? Za pětikilo se vám o ně budu starat, až se z toho zcvoknou.“ Při těch slovech vstala a začala se sunout ven z boxu. „Hoši, žvaníte blbosti.

Žádnou překrásnou zrzavou Connie neznám a kdybych znala, nepověděla bych vám, kde ji najdete, protože mám pocit, že jí chcete ublížit.“

„A co takhle velkej černej šukálista jménem Jake?“ otázal se Mose.

Kim se po něm podívala.

„Jakej Jake?“ zeptala se.

Bylo jí vidět na očích, že ví, o koho se jedná. Tick si toho všiml.

„Sedni si ještě,“ požádal ji.

Zasunula se zpátky do boxu.

„Jake,“ řekl Tick.

„Máte s sebou těch pět stovek pro tu zrzku?“ zeptala se Kim. V

jejím pohledu se objevila vypočítavost. Ucítila možnost opravdového výdělku. Šlo o víc, než kolik vydělá v té dodávce venku za celý měsíc. „Hledáte Jakea a já chci těch pět stováků.“

„Řekněme tři,“ smlouval Tick.

„Ne, řekněme pět,“ trvala na svém Kim.

„Co když to není ten Jake, kterého hledáme?“

„Něco ti povím.“ Kim se mírně usmála. „Měří šest stop, ramena má jako oje od vagónu a svaliska jako kulečníkový koule? Vypadá jako černej Sylvester Stallone? A má ptáka, kterým by člověka zadusil? Jestli je to ten Jake, kterýho hledáš, tak naval prachy, kamaráde, a můžeme si promluvit.“

„Čtyři,“ smlouval Tick.

„Pět,“ řekla Kim. „A pospěš si, protože támhle naproti vidím nadějnýho kunčofta.“

Tick zaváhal.

Kim vyklouzla nohama z boxu. „Tak sbohem, mládenci.“

„Kam máš tak naspěch?“ chlácholil ji Tick a znovu sáhl pro peněženku.

8

Skye Bannister.

Vlasy barvy pšenice, nebesky modré oči. Šest stop a čtyři, pět palců, hlas pisklavý, pleť bledá. Na sobě měl smoking a černé lakýrky, zmuchlanou košili s emailovými knoflíky, kolem pasu červenou šerpu a motýlka.

Skye Bannister, státní zástupce osobně, se dostavil na Sněhový bál. Teď už z něho táhla whisky a byl docela slušně napálený.

„Povídal Arthur, že ti poslal výzvu ohledně alibi,“ řekl Matthewovi.

„Dostal jsem ji včera ráno,“ přisvědčil Matthew.

Oliver Lané a jeho Zlatíčka vyhrávali ‚Sleepy Lagoon‘ od Harryho Jamese. Susan tančila s Frankem. Měla na sobě červené plesové šaty. A zelené pírko v tmavých vlasech. Matthew sledoval, jak se pírko vznáší po parketu.

„Doufám, že s něčím přijdeš, Matthew,“ poznamenal Bannister.

„Opravdu doufám, že ano.“

Matthew s určitostí věděl, že v nic podobného nedoufá.

„Protože já tě obdivuju, vážně,“ pokračoval Bannister.

Nalil si ještě trochu vína z láhve na Matthewově stole, pozvedl sklenku ke rtům, usrkl a zase ji postavil na stůl.

„Moje práce není lehká,“ vykládal Bannister a Matthew se vyděsil: prokristapána, on snad na mně chce trénovat předvolební projev. „Často mě moje práce staví proti lidem, se kterými jsem v minulosti spolupracoval, proti lidem, které mám rád a které obdivuju.

Proti lidem, jako jsi ty, Matthew. Mám tě rád a obdivuju tě, Matthew.

Vzpomínám si, jak jste s Morriem Bloomem tenkrát zapracovali na tom černochovi z Miami, teď si nevzpomenu, jak se jmenoval…“

„Lloyd Davis,“ pomohl mu Matthew.

„To bylo od vás moc chytré, od vás obou. Jak jste z něj vytáhli přiznání, a přitom nebylo zřejmé, že jste mu nastražili past. Moc chytré. To byl zajímavý případ.“

Šlo o případ, který Bloom pojmenoval případ Krásky a zvířete, avšak Matthew na něj vždycky vzpomínal jako na tragédii George Harpera. Bylo to už dávno. Loňské sněhy. Tehdy byl Bannister spojencem. Dnes je protivníkem.

„Tehdy jsem se tě zeptal – vzpomínáš, Matthew? – zeptal jsem se tě, jestli nemáš v úmyslu specializovat se na trestní právo, pamatuješ? A tys odpověděl – oprav mě, jestli se mýlím – tys odpověděl: ‚Nijak zvlášť.‘“

„Vzpomínám si.“

„A já na to řekl – oprav mě, jestli se pletu; řekl jsem: Nedělejte to.

Už takhle mi často dělá potíže dosáhnout odsouzení obviněných nebo něco na ten způsob, pokud si vzpomínám.“

„Vzpomínáš si správně.“

„No, a teď ses specializoval na trestní právo.“ Bannister opět usrkl ze sklenky s vínem. „A zastupuješ člověka obviněného z odporného zločinu, Matthew. Z odporného zločinu. A mojí povinností je poslat ho na elektrické křeslo. Přestože tě tak obdivuju, Matthew.“

Zachmuřeně potřásl hlavou. „To je na mé práci to nejtěžší.“

„Nedělej si starosti,“ uklidnil ho Matthew. „Nebudeš ho muset poslat na elektrické křeslo.“

Bannister se na něho podíval opileckým zamženým pohledem, jako by se chtěl přít.

„Mám v úmyslu zajistit, abys to neudělal,“ dodal Matthew.

„Á, Matthew,“ řekl Bannister. „Starej, dobrej Matthew.“ Nedbale přehodil paži přes opěradlo Matthewovy židle a objal ho kolem ramen, „Doufám, že ti to vyjde; upřímně doufám, že ano. Nic by mně neudělalo větší radost, než kdyby se ti podařilo prokázat, že jsme se dopustili politováníhodného omylu, Matthew. Politováníhodného omylu. Je to tvůj první významný případ; vím, jak usilovně se snažíš prokázat, že je tvůj klient nevinen ve smyslu obžaloby. Takový odporný zločin.“ Opět uchopil sklenici a ucmrndl trochu vína na hedvábnou klopu svého smokingu. „Ale proč vlastně vedeme takové pohřební řeči, Matthew, proč jsme tak morbidní? Dej si trochu vína a připijeme si na prázdninovou sezónu a na pokoj všem lidem dobré vůle. Jo, Matthew? Trochu vína, Matthew?“ Volnou rukou uchopil láhev. „Nic ve zlým, Matthew?“

„Nic ve zlým,“ souhlasil Matthew.

Se sklenkou v jedné ruce a s lahví ve druhé polil Bannister ubrus vínem ze sklenice i z láhve. Nakonec se trefil do Matthewovy skleničky. „A jdeme na to,“ prohlásil. Postavil láhev na stůl. Pozvedl sklenici. „Na spravedlnost.“

Kecy, pomyslel si Matthew.

„Na spravedlnost,“ opakoval a napil se.

Na to, že byl pokládán za schopného obchodníka, se Henry Gardella dopustil překvapujícího množství chyb.

„Nechci se otravovat s účty,“ řekl jí tenkrát.

To byla první a největší chyba.

„Vypracovali jsme si rozpočet,“ vysvětloval jí. „Sto pětasedmdesát táců, včetně vaší prémie. Když se vám podaří ten film udělat levněji, je to báječné – kupte si nové auto. Nechci vidět žádné účty. Nechci vědět, co platíte hercům nebo na kolik vás přijde laboratoř – to je vaše věc. Mně jde jen o to, aby ten film nestál víc, než kolik za něj chci dát, a aby byl hotový včas. Slíbila jste, že to bude o Vánocích, a o Vánocích ho chci mít. Když překročíte rozpočet nebo se z jakéhokoli důvodu opozdíte, nedostanete těch pětadvacet tisíc a já dám všechno, co jste natočila, dokončit někomu jinému. To je všechno.“

Druhou jeho chybou bylo, že každý týden, po celou dobu natáčení, vypisoval šeky pro společnost Prudent. Měl za to, že to je nejchytřejší a nejbezpečnější způsob. Nepřál si, aby hoši z Miami vysledovali účty z laboratoře či ze studia nebo jakékoli jiné účty až ke jménu Henry Gardella. Protože kdyby se domákli, že financuje pornofilm, mohli by za ním přijít a rozbít mu brýle. Prudent Company – to může být cokoli, nikoho nenapadne, že je to filmová společnost. Zní to spíš jako pojišťovna.

Kromě toho jsou tu zákony o pornografii. Nestál o to, aby si nějaký chytrolín z laboratoře někde v New Yorku nebo v Atlantě při pohledu na ty nemravné – i když stylové – pohyblivé obrázky řekl: Jejda, tadyhle dostáváme šeky z Divadla pod svíčkou v Miami a je na nich podepsaný pan Henry Gardella. Třeba bych za ním mohl zaskočit a vyrazit z něj trochu oběživa – pokud si ovšem nepřeje, aby se celý svět dověděl, že porušil paragraf 847 Floridského zákoníku, za což mu hrozí až rok vězení a tisíc dolarů pokuty. Ať si takový chytrák zajde za Prudence Ann Markhamovou a zkusí něco vyrazit z ní. Henry si nechtěl špinit ruce.

Takže každý pátek posílal společnosti Prudent do jedné poštovní schránky v Caluse šek na dvacet tisíc a nějaké drobné. Jestli je poctivá – doufal, že snad proboha ano, vypadá jako ministrova manželka – natočí pro něho ten film a 7 šeků, které jí posílá, zaplatí štáb i herce, vyplatí jim i diety, vyrovná účty z laboratoře a všechno ostatní. Po pěti týdnech a třech dnech to dělalo sto pět tisíc dolarů.

Než ji zabili, počítal ještě s tím, že bude muset zaplatit všechny velké práce v laboratoři, až tam pošle sestříhaný film. Mixáž, zvětšeniny, kopie, barevné ladění, všechny ty technické nesmysly, to by bylo stálo dalších pětačtyřicet tisíc. Díky bohu, že jí je ještě neposlal.

Celkem by tedy všechno stálo sto padesát tisíc, jak si to hned na začátku vypočítal. A k tomu pětadvacet tisíc jako prémie při dodání.

Do Miami se mu vrátily zrušené šeky.

POUZE K ULOŽENÍ

THE PRUDENT COMPANY

Prezident

Na zadní straně měl každý šek razítko: Šeky tedy byly deponovány.

A za předpokladu, že byla poctivá – což musel předpokládat – pokryly jeho šeky, posílané každý den, výplaty šeků vystavených společností Prudent ve prospěch jejích spolupracovníků. Nevěděl, kdo ti lidé jsou, ale někdo z nich by mohl vědět, co udělala Prudence A. Markhamová s tím zpropadeným filmem. Zůstal snad negativ v nějaké laboratoři? A ve které? Uložila si pracovní kopii do Caluské první národní? Nebo do jiné banky? Nebo do studny? Kde sakra je?

Nemyslel si, že jej schovala doma.

Tam by jej policie našla a v novinách nebo v televizi by se objevila zmínka, že v domě zavražděné režisérky se našel pornografický film. Ne, v domě ten film není. To nebyl ten důvod, proč se tam chtěl vloupat.

K tomu vloupání ho přivedla myšlenka, že by tam někde mohly být její zrušené šeky, šekové knížky, výpisy z účtů a podobné věci.

Nedomníval se, že by policie zabavila doklady týkající se jejích finančních záležitostí. K čemu by to potřebovali? Toho trumberu manžela už přece chytili.

Ovšem jestli jsou v tom domě její zrušené šeky, šekové knížky nebo výpisy z jejích účtů…

A kdyby se mu je tam podařilo najít…

Potom by se dověděl jména.

A tak se ve třiadvacet čtyřicet pět, zatímco se na Sněhovém bále dražily atrapy vánočních stromků, vydal do čísla 1143 na Pompano Way.

Velma Masonová se dívala na televizi, když ji upoutal hluk zvenčí.

Dívala se na starý film, který dávali až od půlnoci. Velma milovala detektivky ve všech podobách, a tohle byla detektivka.

Nebo to aspoň připomínalo detektivku, protože na začátku byla spousta hřmění a blesků. Zvenku k ní také doléhaly hromy a blýskalo se. Ještě sice nezačalo pršet, ale určitě se chystal pěkný slejvák. Ten zvuk uslyšela ve chvíli, kdy doznělo poslední hřmění – ať už to bylo v televizi, nebo venku. Hrom v dáli odezněl – a pak se ozval ten zvuk.

Velma měla velmi dobrý sluch.

Vstala ze sklápěcího křesla před obrazovkou a zamířila k posuvným dveřím v zadní části domu. Všechny stromy venku se zmítaly v divošském tanci. Přiložila dlaň k uchu, aby lépe slyšela, a zamžourala ven skrz skleněné dveře. Pak ten zvuk uslyšela znovu, a tentokrát poznala, co to je.

Zvuk rozbíjeného skla.

Ach ne, pomyslela si. To už ne.

Přešla k oknu na boku domu, opět si přiložila dlaň k uchu a vyhlédla ven. U Markhamů byla tma. Nikde ani světýlko. Zůstala na místě a dívala se.

Oscar Raddison právě čural, když ten zvuk zaslechl.

Šel si lehnout v devět hodin a tohle byla jeho první cesta na záchod. Věděl, že bude muset jít znovu ve dvě hodiny a potom ještě v pět. Člověk by si podle jeho nočních výletů mohl řídit hodinky.

Vyhlédl koupelnovým oknem ven.

Neviděl vůbec nic. Všude tma jak ve faraónově hrobce; viděl jen stromy, klátící se ve větru. Temnotou projel blesk. V jeho světle uviděl Markhamovu zahrádku. Nikde nic. Potom zaburácel hrom. A začalo pršet.

Oscar si šel lehnout.

Když Henry rozbíjel okno na jižní straně Markhamova domu, pořezal se na ruce. Převázal si ji kapesníkem, a ten hned nasákl krví.

Bude muset najít nějaký ručník nebo něco podobného. Zatím ale nechtěl rozsvěcet baterku. Byla to těžká baterka, jakou používají policisté a hasiči. Okno rozbil právě tou baterkou, ale stejně se při tom pořezal.

Stál v temné místnosti, podsaditý, zavalitý muž v modrých kalhotách, modrém tričku, modré větrovce, modrých ponožkách a botách. Pomrkával obrýlenýma očima. Všude kolem byla tma jako v pytli, nevěděl ani, v jaké místnosti se ocitl.

Všude kolem něho jako by něco tikalo. Připadal si jako v nitru bomby.

Čekal, jestli něco nevybuchne.

Ve vedlejším domě stála Velma u okna a dívala se ven.

Možná se spletla.

V takové noci, jako je ta dnešní, člověk slyší všelijaké zvuky.

Dokonce i za klidných nocí občas mývalové dělají rámus jako nějaké čarodějnice na koštěti. Občas člověk slyší divné zvuky, jak kolem šmejdí zvířata, ani neví jaká. Znovu se zablesklo, tentokrát o něco blíž. Když zahřmělo, uskočila od okna. Venku lilo jako z konve.

Slyšela jenom bubnování dešťových kapek na zemi a v listoví palem.

Někdy v noci tu běhají krysy. Ty také vydávají všelijaké zvuky.

Vrátila se k oknu. Neviděla nic než temnotu.

Za ní v televizi někdo pořád opakoval: „Tohle se mi nechce líbit.“

Dívala se ven.

Oči si pomalu zvykaly na tmu. Panenky se rozšířily. Začal rozeznávat jednotlivé předměty. Židle. Stůl. Z temnoty kolem vyvstávaly zdi. A na zdech hodiny. Stovky hodin. Všech možných druhů. A všechny tikaly. Ve stěně naproti oknu byl nějaký otvor.

Určitě dveře. Nerozsvítil baterku. Teď už viděl docela dobře.

Dostatečně, aby si všiml, že kapesník, kterým si ovázal pravou ruku, přestal bíle svítit do tmy. Za ním pronikal do místnosti rozbitým oknem vítr a déšť. Záclony se zmítaly jako polapení ptáci. Opatrně procházel místností a mířil ke dveřím.

Tohle je obývací pokoj. Ve tmě rozeznával pohovku a křesla.

Posuvné dveře, vedoucí na dvorek, jimiž právě teď dovnitř pronikl zásvit blesku. Nahrbil se v očekávání rachotu hromu. Ve světle blesku také dohlédl do kuchyně za obývacím pokojem. V kuchyni určitě musí být nějaký ručník, ne? Nebo utěrka. Papírové ručníky.

Prostě něco. Vykročil směrem ke kuchyni, ale o něco zakopl. Nějaká stolička nebo co, něco nízkého. Praštil se o to do holeně. Málem se natáhl, jen tak tak udržel balanc.

„Krám blbej,“ zaklel. Odložil baterku a pohladil si levou rukou nakopnutou holeň.

„Jak si můžu být jistá, že mě zase nepodvedeš?“ zašeptala Susan.

Leželi spolu v posteli v Matthewově ložnici. Na oknech i na střeše rachotily kapky lijáku. Přitulila se k němu s hlavou položenou na jeho rameni. Před chvílí se milovali. V posteli bylo teplo, jeho tělo ji hřálo; to se jí vždycky na něm líbilo – že bylo příjemné s ním ležet v posteli. V minulosti, když ještě byli manželé, se vždycky za nejchladnějších nocí, když jí mrzly nohy, k němu přimkla a on nikdy neuhnul a umožnil jí ohřát se v žáru, sálajícím z jeho těla.

„Protože kdyby se to mělo stát znovu, Matthew…“

Těžce vzdechla, přitulila se k němu blíž, pohodlně se mu uhnízdila v náručí. Znala ho tak dlouho – alespoň si myslela, že ho zná, až do oné noci, kdy zjistila, že je zde ještě jiná žena. A teď…

zná ho doopravdy? Všimla si, že jí neodpověděl.

„Udělal bys to?“ naléhala tichounce. „Podvedl bys mě?“

„Ne,“ odpověděl. „Už nikdy.“

Jediná možná odpověď. Samozřejmě. Byl by blázen, kdyby odpověděl cokoli jiného. Na několik okamžiků se odmlčela a naslouchala bubnování deště. Potom se zeptala: „Myslíš, že Leona s někým něco má?“

„Cože?“

„Leona. Myslím, že má milence.“

„Ne.“

„Nebo nějakého hledá.“

„Ne, to si nemyslím.“

„Obléká se jako ženská, která někoho hledá.“

„Takhle se obléká vždycky.“

„Myslím, že má pěknou figuru. Mimochodem…“

„Ano, to má.“

„Á, ty sis toho všiml?“

„Všiml.“

Susan opět umlkla. Do střechy bušil déšť. Hromy a blesky už ustaly. Šumění deště učinilo pokoj příjemným, útulným, bezpečným místem.

„Vlezl bys s Leonou do postele?“ vyzvídala. „Kdyby se naskytla…“

„Ovšem že ne,“ přerušil ji.

„Myslím, kdyby za tebou takhle večer přišla a řekla Matthew, vždycky jsem pro tebe měla slabost…“

„Nemá pro mě slabost.“

„Ale co kdyby? Vlezl bys s ní do postele?“

„Ne.“

„Proč ne? Protože je Frank tvůj partner?“

„Ano. A kromě toho… prostě ne.“

„Myslím, že hledá někoho do postele.“

„Mě ne,“ řekl Matthew.

„Nu, prostě někoho.“

„Doufám že ne. Franka by to zabilo.“

„Mě by to taky zabilo,“ zašeptala Susan. „Kdybys s ní šel do postele.“

V té tmě ho sotva viděla.

Seděla schoulená v koutku. Místnost byla studená, vlhká a páchla jejími výkaly. Na hlavě jí zbylo z rezavých vlasů jen strniště. Dole ji také oholil. Ležela tam v zimě nahá, holá, se svázanýma nohama a rukama. Odmítl ji zbavit provazů. Ústa jí ucpal kusem hadru a znovu jí přes ně a kolem celé hlavy omotal tlustou lepicí pásku. Před dvěma dny ji nakrmil, ale od té doby nic k jídlu nedostala. Nevěděla, jestli ji nechce umořit hladem.

„Vymyslelas už nějakou odpověď?“ zeptal se. „Ohledně toho, jak bych ti v budoucnu mohl ještě věřit?“

Přikývla.

„Opravdu, hm?“

Opět přikývla.

„Chceš mi to povědět? Protože já si myslím, že už jsem taky našel odpověď, ale možná by bylo hezké poslechnout si, co si o tom myslíš ty.“

Prošel přes celou místnost kolem generátoru a zůstal stát nad ní.

Snažila se nedat najevo strach, ale nedařilo se jí to. Také se snažila neuhýbat před ním hlouběji do kouta, ale ani to nedokázala.

„Nechci ti ublížit, až ti budu strhávat tu pásku,“ vysvětloval. „Ono to bolí, že?“ Usmál se a sáhl do zadní kapsy džin. Teď něco drží v ruce. Mžourala do temnoty, ve snaze odhadnout, co…

Zahradnické nůžky.

Zasunul ostří nůžek pod pásku. Cítila, jak ji ostří zastudilo na zátylku. Cvakl nůžkami a páska povolila. Sloupl jí pásku s hlavy a úst. Před ústy jí přidržel ruku.

„Vyplivni to,“ přikázal.

Vyplivla hadr.

„Hodná holka,“ pochválil ji.

V ústech měla sucho. Cítila v nich pachuť toho hadru.

„Tak povíš mi to?“ otázal se. „Jak bych ti ještě někdy mohl věřit?“

„Můžeš mi věřit,“ zachraptěla. Do úst jí opět začaly plynout sliny.

Olízla si rty.

„Ale jak, kočičko? Už předtím jsem si myslel, že se ti dá věřit, jak víš.“

„Ano, ale teď to bude jiné.“

„Snad proto, že už nemáš vlasy? Protože se bez vlasů nebudeš mužům tak líbit?“

„Nu, moje vlasy…“

„Vlasy ti dorostou, že ano?“

„Ne, jestli… jestli nechceš, tak ne.“

„Přece bys nechtěla celý život chodit bez vlasů?“

„Ne, ale…“

„A jak bych ti mohl věřit, kdyby ti zase dorostly?“

„Můžeš mi věřit.“

„Ale jak, kočičko?“

„Prosím, neříkej mi tak.“

„Tobě se to nelíbí? Já myslel, že ano. Když ti tak říkal on, měl jsem dojem, že se ti to líbilo.“

„Ne, nelíbilo.“

„Ale vypadalo to tak.“

„Ale nelíbilo se mi to.“

„Ale, ale, tomu nevěřím, kočičko.“

„Podívej…“

„Ano?“

„Kdybys… kdybys mě prostě pustil…“

„Ano?“

„Kdybys mě odsud pustil…“

„Ano?“

„Slibuju, že už si o mě nebudeš muset dělat starosti.“

„Tomu taky nevěřím, kočičko.“

„Slibuju.“

„Ne, nevěřím ti.“

„Prosím, věř mi. Už nikdy…“

„Ne, myslím, že můj nápad je lepší, kočičko.“

„J… jaký nápad?“

„Jak se ujistit, že už mě nikdy nepodvedeš.“

„Nepodvedu. Slibuju.“

„Ach, já vím, že nepodvedeš.“; „Opravdu ne. Já…“ í „Ano?“

„Dostala jsem lekci. Opravdu.“

„Vážně? Chceš říct, že teď už budeš hodná?“

„Ano.“

„Řekni to. Řekni, že už budeš hodná.“

„Budu hodná.“

„Od teďka.“

„Od teďka už napořád. Slibuju.“

„Já vím,“ přisvědčil. „Ty už budeš navždycky hodná holka, kočičko. O to se postarám.“ Opět se usmál. Přistoupil k ní blíž.

„Chtěla bys, abych přestřihl ty provazy?“ zeptal se.

„Ano,“ zažadonila. Srdce jí zběsile tlouklo. Možná, možná…

„Těmihle nůžkami?“ vyptával se.

„Ano. Přestříhej je, prosím.“

„Jsou určitě dost ostré na to, aby přestříhaly provazy,“ mínil.

„Tak to, prosím, udělej,“ zaprosila.

„Á, jen se neboj, však já to udělám,“ ujistil ji a rozevřel nůžky.

Velma zahlédla v patře Markhamova domu světlo.

Nahoře byly jen dvě ložnice. Když ještě Prue byla naživu, používala tu menší jako miniaturní pracovnu. Carlton měl v přízemí také kamrlík; zabýval se v něm svými hodinami. Na všech stěnách visely hodiny. Nimral se s nimi, rozebíral je, pokaždé se ujistil, že jdou naprosto přesně, než je odnesl zpátky do obchodu. V horním pokoji se pohybovalo světlo. Podle toho, jak se pohybuje sem a tam, to musí být baterka.

Napadlo ji, jestli to není policie. Už tu nebyli dlouho, je možné, že se pro něco vrátili? Ale proč si k tomu nerozsvítili velké světlo? Proč se tam plíží s baterkou?

Světlo znehybnělo.

V místnosti, kterou Prue používala jako pracovnu.

A zase se pohnulo.

A opět znehybnělo.

Tentokrát to nemůže být Carlton, plížící se do vlastního domu, protože Carlton sedí ve vězení, kam také patří. Možná je to přece jen policie. Nebo se možná zmýlila tu noc, kdy měla dojem, že viděla Carltona, jak rozbil sklo ve dveřích do kuchyně. Třeba to byl někdo jiný, někdo, kdo se teď vrátil pro něco, co tu posledně zapomněl. Má to snazší, protože v domě nikdo není. Žena je mrtvá, muž ve vězení…

Ne, určitě se nemohla zmýlit. Byl to docela nepochybně Carlton.

Tak kdo je to tam nahoře?

Rozhodla se zavolat policii.

Hned se rozběhla k telefonu a vytočila číslo 911.

Jenže tou dobou už Henry Gardella našel, co hledal, a sbíhal se schodů k venkovním dveřím.

„Protože… kdybych ti mohla věřit,“ vysvětlovala Susan, „věděla bych, co mám Joanně říct, až jí příští týden půjdeme naproti.“

„Nemusíme jí říkat vůbec nic,“ namítl Matthew. „Nemusí vědět, že…“

„Ale, však ona se to doví,“ ubezpečila ho Susan. „Už teď je jí jasné, že se něco změnilo. Věděla to už předtím, než odjela do školy.“

„Jo, to věděla. Ale nemusíme jí přece vysvětlovat…“

„Jenže ona se na to zeptá. Znáš Joannu. Strašně ji miluju, ale je to ta nejzvědavější malá holka…“

„Moc malá už není.“

„Ne, malá ne. Ale jde o to… kdybych jen věděla, kam to s námi povede…“ Zavrtěla hlavou. „Ty snad víš, kam to s námi povede, Matthew?“

„Nevím,“ přiznal se.

„Já taky ne. Chci říct… máme se znovu vzít, nebo co?“

„Já nevím.“

„Chtěl by ses znovu oženit?“

„Nevím.“

„Já taky ne.“

Na dlouho se odmlčela.

Potom se zeptala: „Miluješ mě, Matthew?“

„Ano,“ odpověděl. „Miluju tě.“

„Já tebe taky.“ Málem dodala: Ale moc se bojím.

Protože věděla, že slůvka ‚miluji tě‘ jsou v celé angličtině ta nejlacinější i nejdražší zároveň.

Vyšel přímo předními dveřmi a v lijáku doběhl k autu, které nechal stát o kus dál v ulici. K hrudi tiskl hnědý roztahovací pořadač, plný jejích zrušených šeků, šekových knížek a bankovních výpisů.

Hlavní zdroj všeho.

Nastartoval a rozjel se směrem ke svému motelu.

Na dálnici US 41 minul policejní vůz, uhánějící v opačném směru.

Ve zpětném zrcátku sledoval červené policejní majáčky, mizící v dálce.

Z pravé ruky mu tekla krev do ručníku, kterým si ji ovázal.

Papírovým sáčkem prosakovala krev.

Vykročil do deště a zanesl jej k jezeru. Kolem jezera našlapoval opatrně. V posledních letech mu aligátoři sežrali dva psy. V přívalu deště nehybně stanul na břehu. Hodil sáček co možná nejdál. Čekal.

Viděl, jak jeden z aligátorů sklouzl z břehu do vody. Díval se, jak míří k místu, kde se sáček potopil. Potom aligátor zmizel pod hladinou. Zamířil zpátky k domu podívat se ještě jednou na ten film.

V pondělí 15. prosince odpoledne Warren s Matthewem obědvali v japonské jídelně na Hlavní ulici. Restaurace se jmenovala Třešňový květ a patřila muži jménem Tadasi Imura. Byl to jeden z pouhých čtyřiatriceti Japonců žijících v Caluse. Imurův syn měl devět let a nikdo nevěděl, jak se jmenuje. Všichni mu říkali Omen II.

Všichni totiž věřili, že utopil ve vaně svoji šestiletou sestru. Nebo ji nechal se utopit. Tenkrát to vyvolalo velký rozruch. Skye Bannister se ze všech sil snažil přišít tomu klukovi vraždu nebo aspoň zabití.

Ale nikdy z toho nic nebylo. Omen II. Devět roků. Plížil se po restauraci v zašlém kimonu se zoufalým výrazem ve tváři.

Warren s Matthewem seděli v ponožkách u nízkého stolku s koleny pod bradou, pojídali zeleninovou tempům a popíjeli saké – doufali, že jim je Omen II. neotrávil. Warren Matthewovi vykládal o sobotním vloupání do Markhamova domu. Omen II. se potloukal kolem nich, jako by se snažil odposlechnout nějaké tipy pro další zločinecké pokusy.

„Podle toho, co povídali moji kámoši ze stanice,“ vykládal Warren, „našli plno krve. Domnívají se, že když se lupič snažil vniknout dovnitř, pořezal se a pak roznesl krev všude po domě.“

„Kudy se dostal dovnitř?“ zajímal se Matthew.

„Oknem pokoje v přízemí. Markham tam ukládal hodiny, které dostal k opravě.“

„O to se tedy zajímal ten lupič?“

„Myslíte o ty hodiny? Kdo ví? Markham je v base a nikdo se ho na nic nezeptal. Hrají to strašně při zdi, Matthew. Protože nechtějí, aby tohle vloupání nějak zastínilo to předešlé, kterého se podle nich dopustil Markham osobně. Podle toho soudím, že ten chlap nešel po hodinách. Spousta drahých kousků zůstala viset na zdech.

Samozřejmě, nikdo nemůže tvrdit, že se nějakej feťák vyzná v cenných hodinách.“

„Oni si myslí, že to byl feťák?“

„To je jejich hlavní linie, i když ten chlápek, se kterým jsem mluvil, mi prozradil, že to nevypadá na typické vloupání, kdy se dotyčný vláme do domu a ukradne, co vidí. V ložnici například zůstaly její šperky a všude kolem se povalovala spousta věciček, po jakých by takovej feťák určitě hrábnul.“

„Tak o co mu šlo?“

„Ta krvavá stopa vedla nahoru do malé ložnice, kterou Prue používala jako kancelář. Tam našli pozotvírané všechny šuplíky a registračky a všude na zemi se válely papíry.“

„Měla tam trezor?“

„Ne. Aspoň můj zdroj tvrdí, že ne. Proč? Co vás napadlo?“

„Třeba hledal ten film, co na něm pracovala.“

„Jediní, kdo by mohli vědět, jestli ten film byl v té kanceláři, jsou Prue a možná i Markham.“

„Radši se Markhama ještě jednou zeptám, jestli ho tam neukládala.“

„Taky byste se ho mohl zeptat, na čem vlastně, hergot, pracovala, A s kým.“

„To už jsem udělal. Hned poprvé, když jsme spolu mluvili.“

„No a?“

„Nevěděl. Prý pracovala na nějakém filmu.“

„To je trochu zvláštní, ne?“

„Moc ne; ten člověk z Anvilu mluvil úplně stejně. Byla prý velká tajnůstkářka a o své práci nerada mluvila.“

„Třeba to byla špiónka,“ ušklíbl se Warren.

„Možná,“ přitakal Matthew. „Kdybyste mě potřeboval, jdu do věznice. Později zaskočím za Haggertym. Chci vidět, jak se bude tvářit, až mu předložím žádost o vydání policejní zprávy.“

„To ano, to ano,“ přikyvoval Warren. „Protože i kdyby ten lump ukradl jenom roli toaletního papíru, je to už druhé vloupání za sebou, a jak můžeme vědět, že nejde o stejného pachatele jako při tom prvním.“

„Strašně rád bych věděl, co vlastně hledal,“ zabručel Matthew.

Šekové knížky.

Bankovní výpisy.

Zrušené šeky.

To všechno Henry rozložil po celém motelovém pokoji.

Měl zde i útržky šeků ze společného účtu manželů Markhamových, ty mu ale nebyly k ničemu – jednalo se o šeky pro Floridskou elektrárenskou společnost, pro Všeobecnou telefonní společnost, pro Čištění města, VisaCard a MasterCard a o šeky vypsané pro nejrůznější obchody a samoobsluhy ve městě. Běžné papírové pozůstatky aktivit zaměstnané manželské dvojice.

Jeho však zajímalo jenom konto společnosti Prudent.

Ve výpisech z tohoto účtu si všiml, že šeky, které jí posílal, každý týden deponovala, přesně jako hodinky. Ale to už věděl díky zrušeným šekům, které mu vracela jeho banka. Potřeboval najít nějaké šeky, které vystavila ona, zvlášť pak takové, které by mu mohly poskytnout klíč, podle nějž by našel ten zatracený film.

Našel velké množství šeků vystavených na newyorskou firmu jménem Techno/Industrial Labs. Dalo se rozumně předpokládat, že Prue využívala služeb právě této laboratoře. V žádném případě se nedomníval, že si tak vzdálenou laboratoř vybrala z opatrnosti.

Domýšlel se, že jí šlo spíše o kvalitu odvedené práce, a s tou jsou zdejší firmy ze zapadákova trochu na štíru. Samozřejmě věděla – stejně jako on – že výroba pornografických filmů je v rozporu se zákonem nejen tady na Floridě, ale i ve všech ostatních státech Unie.

Newyorská laboratoř, která pro ni ten film zpracovávala, porušovala zákony svého státu právě tak, jako ona porušovala zákony Floridy.

Jenže…

Konkrétní ustanovení Floridského zákoníku, týkající se obscénnosti – a Henry si je před tímto svým prvním filmařským dobrodružstvím prostudoval velmi pečlivě – byla obsažena v paragrafu 847. Uvádělo se tam, že každý, kdo má v držení či v zástavě obscénní, lascívní, nemravné, neslušné, sadistické nebo masochistické knihy, časopisy, periodika, pamflety, noviny, psané či tištěné příběhy, články, kresby, fotografie nebo filmy atd. s úmyslem je prodávat, půjčovat, či jakkoli dále distribuovat, dopouští se trestného činu. Za takové provinění pachateli hrozilo odnětí svobody až do jednoho roku a mohl dostat i tisíc dolarů pokuty. Což byla drobnost, vzal-li člověk v úvahu princip Hlavy XXII, jímž se většina takových zákonů vyznačuje: je totiž povinností státního žalobce prokázat, že se jedná o vskutku obscénní materiál ve smyslu zákona.

Příslušné vodítko nabízel odstavec 847.07: S ohledem na běžné standardy a zvyklosti lze za obscénní považovat materiály:

a) působící především na chlípnost; tj. nestoudný či morbidní zájem o nahotu, sex či vyměšování; b) zcela pomíjející základní společenské hodnoty a c) v zásadní míře překračující obvyklé meze, pokud jde o přímé zobrazování či popis takových předmětů a témat.

Tato definice se klidně mohla vztahovat na dvě třetiny běžných filmů, kolujících po amerických kinech. Proto se také Henry rozhodl pro vedlejší kariéru producenta sice pornografických, leč stylových filmů. Jednak by ho museli nejdřív chytit – což by bylo obtížné, protože za sebou pečlivě zametl stopy. Potom by ho museli obvinit, pokud by na to vůbec došlo. A nakonec – s tím se však dalo sotva počítat – by museli prokázat, že jeho výrobek je opravdu pornografií.

Vytočil informace, 1-212-555-1212, a zeptal se na telefonní číslo newyorské společnosti Techno/Industrial. Asi dvě minuty se cvičil v mluvení fistulí a pak vytočil číslo, které dostal od operátorky.

„Techno,“ ozval se ženský hlas.

„Tady je Harold Gordon, účetní společnosti Prudent v Caluse na Floridě.“

„Ano, pane?“

„Mohl bych mluvit s někým z vašich nadřízených?“

„Okamžik, prosím.“

Henry čekal.

„Haló?“ řekl mužský hlas.

„Tady je Harold Gordon,“ opakoval Henry. „Účetní společnosti Prudent z Calusy na Floridě. S kým mluvím, prosím vás?“

„Rudy,“ představil se ten muž.

„A vaše příjmení, pane?“

„Holman. Kdože jste říkal, že jste?“

„Harold Gordon, účetní z Prudent Company.“

„Ano, pane Gordone?“

„Dělám roční uzávěrku a procházím si šeky, které Prudence Ann Markhamová vystavila na vaši firmu…“

„Ano?“

„Napadlo mě, jestli byste mi nemohl s některými z nich trochu pomoct.“

„V jakém smyslu pomoct?“

„Nu, snažím se tomu přijít na kloub… máte pro mě chvilku?“

„Ale jistě.“

„Paní Markhamová mluvila dost nejasně o tom, za jaké služby vám ty šeky posílala…“

„Aha,“ zamručel Holman.

„Například předpokládám, že většina těch plateb byla za vyvolávání pozitivů.“

„Ano, včetně dopravného.“

„Ano, to budou ty šeky z října a listopadu…“

„Mhm.“

„Pane Holmane, můžete mi povědět, jestli jste jí posílali i nějaké kompletní kopie?“

„Myslím, že tak daleko s tím filmem ještě není,“ zapochyboval Holman. „Neřekl bych, že už to má celé v kupě. Pokud vím, pořád na tom ještě pracovala, když si od nás stáhla ten negativ. Co se vlastně stalo? Rozhodla se přejít k jiné laboratoři?“

„Promiňte, jak to myslíte?“

„Jestli si další práci objednala jinde.“

„Pořád ještě… měl jste dojem, že není s vaší prací spokojená?“

„Nu, když si vyžádala zpátky celý negativ…“

„Vyžádala zpátky?“

„Požádala nás, abychom jí ho poslali.“

„Negativ?“

„Ano.“

„A kam?“

„Na Floridu.“

„Negativ?“ opakoval Henry.

„Ano, pane. Taky mě to překvapilo. Zdálo se mi, že pro ni odvádíme výtečnou práci. Chci říct, doufal jsem, že ten film budeme moct zpracovat až do konce. Víte, jakmile by měla pracovní kopii a zvukový záznam, připravili bychom pro její zvukaře ozvučenou kopii, šestnáctimilimetrovou i zvětšenou pětatřicítku… prostě všechno jaksepatří, až do konečného produktu. A ona najednou cukne. Takže se musím ptát, proč? Takový negativ je choulostivá věc, stačí zrnko prachu, a je na něm škrábanec. Nevím, proč si ho nechala poslat tam k vám, místo aby ho nechala v bezpečí v našem skladu. Máme klimatizovaný sklad. Jediný důvod, který mě napadá, je ten, že přešla k jiné laboratoři. Nicméně, ten negativ jsme jí poslali. Koneckonců, byla to zákaznice.“

„Federal Expressem?“

„Ne, dovezl jí ho kurýr. S negativy zacházíme opatrně. Chtěl jsem mít jistotu, že ho určitě dostane.“

„A dostala?“

„Ano, pane.“

„Kdy jí ho doručili?“

„Jestli chcete, podívám se,“ navrhl Holman.

„Kdybyste byl tak laskav.“

„Vydržte.“

Henry čekal.

Slyšel, jak na druhém konci drátu šustí papíry. Konečně se opět ozval Holmanův hlas.

„Sedmnáctého listopadu ho od nás převzal kurýr. Poslali jsme jí účet za přepravu a vůbec za všechno. Určitě jste dostal zrušený šek.“

„Hm, tedy… ano… mám ho tu,“ koktal Henry. „Kam jste ho odeslali, prosím? Ten negativ?“

„Na adresu 1143, Pompano Way,“ řekl Holman. „Calusa, Florida.“

K ní domů, pomyslel si Henry.

„Pane Holmane, když jste řekl, že podle vás možná přešla k jiné laboratoři…“

„No, to je jediný důvod, který mě napadá. Lidi si u nás obvykle nechají negativ i potom, co dostanou první kopie. A ona si ho najednou vyžádala zpátky. Tak mě napadlo, že má jinou laboratoř, no ne? A ty třičtvrtěpalcové pásky si vzala taky.“

„Jak to myslíte?“

„Zvukové nahrávky. Ty taky chtěla poslat.“

„A poslali jste je?“

„Jistěže ano.“

„Po kurýrovi?“

„Jo. Ve stejném balíku.“

„Na tutéž adresu?“

„Ano.“

„Tak tedy… chcete říct, že už nic z toho nemáte?“

„Vůbec nic,“ přisvědčil Holman. „Všechno je v jejích vřelých ručkách.“

„Máte představu, o jakou jinou laboratoř by se mohlo jednat?“

„Nemám.“

„Chápu, chápu,“ mumlal Henry. „Chápu.“ Na pár vteřin se odmlčel. Nevěděl, co by ještě měl říci. Měl pocit, jako by ho někdo nakopl do rozkroku. „Nu…,“ vykoktal nakonec, „tak ty… hm šeky…

je to všechno zaplacené, ano? Nezbývají žádné nedoplatky?“

„Všechno je vyrovnáno,“ potvrdil Holman.

„Tak vám mnohokrát děkuju,“ řekl Henry.

„Jestli se s ní uvidíte, povězte jí, že udělala velkou chybu,“

požádal Holman a zavěsil.

„Do prdele!“ zaklel Henry. Praštil sluchátkem do vidlice a znovu se začal probírat těmi šeky.

9

V pondělí se Tickovi a Mosemu podařilo narazit na první opravdovou stopu, vedoucí k Jakeu Barnesovi.

V sobotu večer jim Kim, ta dáma v černém negližé v baru Nahá pravda, sdělila, že se ve skutečnosti jmenuje Jake Delaney. Jim se to ale hned od počátku nezdálo, protože Delaney je irské jméno, že jo, a Jake byl černý jako noc. Kromě toho tvrdila, že nebydlí v Newtonu jako většina caluských černochů, ale na Fatback Key, kde bydlí hlavně běloši.

Tick už si začínal myslet, že těch pět stovek hodil do kanálu.

Kim vysvětlovala, že se Jakeova teta provdala za bělocha jménem Fred Delaney a Jakea vychovala, protože jeho máma utekla do New Yorku za chlapem, co ji podruhé dostal do jinače. Nebyl to týž člověk, co ji dostal do jinače s Jakem. To byl zas někdo jiný. Jakeovi tenkrát bylo deset let a byl to hošík nádherný jako déšť v době letního sucha.

Svou matku už nikdy nespatřil, ani to dítě, co s ním jeho máma utekla, ještě než se narodilo. Teta se svým bílým manželem se chlapce ujali a dali mu jméno Delaney. Kim si nevzpomínala, jak se doopravdy jmenoval, teda, s jakým jménem se vlastně narodil – protože lidi většinou za pravé jméno považují to, s kterým jste se narodili, i když jste si je mezitím třeba ve dvanácti letech legálně změnili a teď vám už táhne na osmdesát. To je ta divná věc na Americe, když si změníte jméno. Kim takhle odbočila, protože ji štvalo, že si před dvěma lety legálně změnila jméno na Kim Ardenová. Přitom lidi na ni pořád volali Mary Androssiniová, což bylo jméno, s nímž se narodila, ale nebylo to už její pravé jméno – to mohla dokázat příslušným soudním rozhodnutím. Ale, co, do hajzlu s tím, pokrčila rameny.

Tick se čím dál silněji obával, že si za těch pět set nekoupil nic než dlouhou, nesmyslnou samomluvu.

Nicméně…

To je tak…

Jake prý bydlí v jednom domě na Fatback Key, protože dělá šoféra jedněm manželům, kteří sem jezdí z Chicaga – vždycky tu jsou jen od ledna do května. Po zbytek roku jim dohlíží na dům a stará se o spoustu bílých holčiček – kromě paní domu, když je přítomna; položí si je do velký postele v ložnici nahoře s výhledem na záliv a udělá jim to tak, jak o tom zatím jenom snily. Protože tenhle Jake Delaney je krásnej sexy chlap a dokáže sbalit kteroukoli holku na pláži, ať je černá, bílá, nebo třeba fialová, tak je úžasnej a nadanej. Kim stydlivě připustila, že i ona podlehla Jakeovu šarmu, a proto o něm toho tolik ví – Jake je nejenom krásný, ale také společenský a výřečný chlapík.

Jednou, když takhle spolu seděli na pláži, jí Jake pověděl, že bude hrát ve filmu, který se bude natáčet přímo v domě těch manželů z Chicaga na Fatback Key. Tick s Mosem znali ten dům až moc dobře, protože po něm a kolem něj víc než měsíc tahali nejrůznější krámy.

Tehdy však netušili, že je Jake správcem toho domu. Mysleli si, že si ho Prue pronajala od nějakých známých. Hodně lidí si přeje vidět svůj dům ve filmu, i když je to třeba jenom porno. Mají pocit, jako by se jeho fotka objevila v časopise Architectural Digest. Ten dům stál daleko od pláže i od hlavní silnice. Mohli byste tam přijet třeba s celou sestavou pro natáčení filmu Jih proti Severu a nikdo by si vás nevšiml. Pro jejich účely se hodil dokonale. Využili všech místností v domě; natáčelo se ve dne, hlavně v interiérech, až na pár scén, kdy se Connie s Jakem předváděli za bílého dne v oceánu. Teď se tedy ukázalo, že dům chicagských manželů pro Prue opatřil Jake – zatímco jeho majitelé pobývali ve své Větrné metropoli. Což možná bylo dobrým znamením. Jestli si Jake s Prue byli natolik blízcí, že pro ni sehnal dům a tak podobně, možná mu také pověděla, ještě než ji ten její trouba manžel zamordoval, kam schovala film.

Nicméně…

Šlo o to…

Že Jack teď v domě na Fatback Key nebydlel.

Tick se dožadoval navrácení svých pěti set dolarů.

„Tak hergot, kde vlastně bydlí?“ rozčiloval se.

„No, přesně to nevím,“ odvětila Kim. „Jde o to…“

Šlo o to…

Někdy v listopadu Jake zaskočil do klubu a oznámil Kim, že už ten film natočili a že z něho bude milionář. Kim si nejdřív myslela, že se hodlá stát velkou filmovou hvězdou, což nebylo nijak nemožné, protože určitě ve všech směrech předčil Eddieho Murphyho i Billyho Dee Williamse – beze srandy – a každé ženské, co se k němu přiblížila aspoň na sto yardů, zvlhly kalhotky. Pověděl jí, že se chystá do Mexika…

„Do Mexika!“ vyhrkl Tick.

… do Mexika, opakovala Kim, a tam ho poslala na průzkum režisérka toho filmu. Povídal, že až se vrátí, pojedou tam spolu a povezou si s sebou něco, co se ani zlatem nedá zaplatit. Napadlo ji, že asi myslí kokain, ale nezeptala se. Šlo o to…

„Tak o co, sakra, šlo!“ rozpálil se Tick.

… šlo o to, že tam chtěl jet Lincolnem Continental, který ti manželé z Chicaga nechali v garáži. Říkal, že to střihne přes Alabamu a Mississippi, dál přes Louisianu a přes Texas a dál, za hranici, ale ona neví, kam přesně měl namířeno. Taky povídal, že je to hrozně dlouhá cesta, a proto si s sebou vezme nějakou kočičku na rozptýlení (prosím, ať jsem to já, pomyslela si tehdy Kim). Budou prý tam spolu tak dva tři týdny a až se vrátí, zase se prý zastaví, aby jí řekl ahoj, což znamenalo, že tou kočičkou přece jenom nebude Kim.

„A kdo to byl?“ dotíral netrpělivě Tick.

„Jedna štětka, jmenuje se Amber Wilsonová.“

„A kdy se vrátili?“ zajímal se Mose.

„Jake tam ještě zůstal,“ vykládala Kim. „Ale slyšela jsem, že Amber vykopnul. Řekla bych, že ho omrzela. V Mexiku je spousta mexických děvčat.“

„Kde tu Amber Wilsonovou najdeme?“ chtěl vědět Tick.

„No, to je tak,“ řekla Kim.

„Jak to je?“

„Slyšela jsem, že ji sbalili, protože si odtamtud vezla trávu.“

„Sbalili? Kde?“

„V Texasu.“

„V Texasu!“

„Ale možná to není pravda. Jenom jsem to zaslechla.“

„A jestli ji nesbalili…“

„Možná, že ne…“

„Znamená to, že je tady v Caluse?“

„V Newtownu,“ přikývla Kim.

Carltonu Barnabymu Markhamovi vězeňský život očividně nesvědčil. Byl mnohem bledší než posledně a také mnohem naštvanější.

„Myslel jsem, že se budete dál snažit dostat mě ven na kauci,“

naléhal.

„Nemůžu vás dostat ven na kauci,“ odtušil Matthew.

„A zkusil jste to?“

„Promluvil jsem si v klidu se soudcem Mancusem. Ten zamítl už první žádost o propuštění na kauci a zamítl i můj návrh in limine.

Myslí si, že jste maniak.“

„To je super.“

„Myslí si, že byste při první sebemenší příležitosti uprchl.“

„To ano,“ ujistil ho Markham.

„Neříkejte to. Ani v žertu ne.“

Markham se zamračil.

„To tady mám sedět až do února nebo bůhví dokdy a čekat na soud?“

„Obávám se, že ano.“

„Jsme snad v Rusku, nebo co?“

„Ne. V Americe. Pane Markhame, mám několik otázek…“

„Prokristapána, říkejte mi Carltone. Pořád jste tak zatraceně oficiální.“

„Omlouvám se.“

„A neomlouvejte se pořád. Vaším úkolem je dostat mě ven…“

„Už jsem vám vysvětlil…“

„Teď nemluvím o kauci. Mluvím o tom, že mě máte dostat ven.

Tečka. Abych si mohl dál žít svůj zpropadenej život!“

„Právě o to se snažím. Už jsem vám pověděl, že jsme našli svědkyni…“

„Jasně, starou tlustou bábu, který straší ve věži.“

„Jenže zatím nic jiného nemáme.“

„Stačí, když se na ni porota jen podívá…“

„Starosti o porotu přenechte laskavě mně, ano?“

„Jasně. Jen si dělejte starosti s porotou. Já si zase budu dělat starosti s elektrickým křeslem.“

„Mně to taky dělá starosti, Carltone, věřte mi.“

Markham přikývl, ale nevypadal moc přesvědčeně. „Na co jste se chtěl zeptat?“

„Včera večer se do vašeho domu někdo vloupal,“ oznámil mu Matthew.

„Cože?“

„Ano. Někdy kolem půlnoci. Nevím, co ukradli – pokud vůbec něco. Hned, jak od vás odejdu, podám žádost o vydání důkazů. Chtěl bych ale vědět, co měla Prue v té své pracovně v prvním patře.“

„Záznamy, šanony, korespondenci, nic víc.“

„Je tam nahoře trezor?“

„Ne. Proč? Jestli hledal prachy…“

„Myslím, že…“

„Tak to se splet. Prue a já jsme se rozhodně neváleli v penězích.“

„Napadlo mě, jestli tam neměla schovaný ten film.“

„Film? Ne.“

„Když ji zavraždili, pracovala na tom filmu, a tak mě napadlo…“

„Nechápu, jak souvisí ten film s její vraždou.“

„Jde o to, že se žádný nenašel, rozumíte?“

„Žádný co?“

„Film.“

„Mou ženu zamordoval nějakej pitoměj fetak kvůli pár dolarům, co měla v kabelce, mě obvinili z vraždy a vy tady žvaníte o filmu. Co k čertu má ten film…“

„Natáčela film,“ vysvětloval Matthew. „A ten film nikde není.

Musím se tedy ptát, proč?“

„Co tím chcete naznačit? Že Prue zabili kvůli nějaké přihlouplé reklamě…“

„To tedy natáčela? Reklamu?“

„Já nevím, co natáčela. Reklamu, dokument, komu na tom sejde?“

„Co ty dokumenty, které natočila v minulosti? Byly nějakým způsobem kontroverzní?“

„Ne. Jak to myslíte, kontroverzní? Jak?“

„Objevila se v nich nějaká závažná odhalení? Jednalo se o investigativní žurnalistiku?“

„Ne, ne, nic podobného. Natočila ten film o zneužívání dětí, co za něj dostala cenu, a pak ještě jeden o kapustňácích – to je ohrožený druh velryb, víte, a jeden o…“

„Nevyvolal ten film o dětech nějaké nepříznivé reakce?“

„Promítal se ve všech školách ve státě. Říkám vám, že za něj dostala cenu.“

„A ten nový film…“

„Nevím, o čem byl.“

„Nikdy se o něm nezmínila?“

„Ne. Někdy se tak chovala. O tom filmu o kapustňácích jsem se dověděl, až když ho dokončila.“

„Mohl to být kontroverzní snímek?“

„Ten o kapustňácích?“

„Ne, ten, na kterém pracovala. Nebyl to například film o podvodech při dostihových sázkách nebo o prodeji drog malým…“

„Už jsem přece řekl, že nevím, na čem pracovala.“

„Začala na něm dělat v září, že ano?“

„Ano, koncem září.“

„Kdy pracovala? Ve dne? V noci?“

„Většinou v noci.“

„Kde?“

„To nevím.“

„Kdo ten film financoval?“

„Cože?“

„Kdo ho financoval. Před chvílí jste tvrdil, že jste se vy a Prue neváleli v penězích. Nestojí snad…?“

„Já nevím, kdo to financoval. Povídám vám, že o tom blbým filmu nevím vůbec nic!“

Matthew se na něho zahleděl.

„Vy se tedy domníváte, že vaše žena docela určitě nepracovala na ničem, čím by se někdo – kdokoli – mohl cítit ohrožený…“

„Pořád opakuju,“ prohlásil Markham, „že nevím, na čem pracovala. Mám to zopakovat ještě jednou? Nevím, na čem pracovala. A taky nevím, jak by mi tenhle váš přístup mohl pomoct!“

Matthew z něho nespouštěl oči.

„Promiňte,“ omluvil se nakonec. „Byl to jen takový nápad.“

Amber Wilsonovou našli Tick s Mosem až za dva dny.

Měla pleť barvy jantaru a podle slov sousedů se hrdě hlásila k černošskému původu, přestože by se kdekoli na světě mohla vydávat za bělošku. Takovým se říká mulatky, napadlo Moseho. Nebo kvadrony či oktarony nebo taky možná nektariny, kdo to má vědět!

Jeho dědeček v Georgii by řekl, že je to ‚světlá hadice‘.

Seděla na dece na pláži na Sabal Key, na sobě měla zelené jednodílné plavky s hlubokým výstřihem, odhalujícím prsa. Asi deset stop od ní si dva bílí chlapci v plavkách a v tričkách s nápisem Duke University házeli plastovým létajícím talířem. Tick s Mosem, oblečení pro chůzi po ulicích, klopýtali hlubokým pískem k místu, kde okázale ignorovala oba hochy, snažící se upoutat její pozornost.

„Slečna Wilsonová?“ oslovil ji Tick.

Zvedla hlavu. Měla oči barvy oblohy, světlé, modrošedé. Trochu šikmé. Oválnou tvář s vystouplými lícními kostmi. Mose zatoužil být tím, kdo si s ní vyrazil do Mexika. Divil se, proč ji Jake Delaney poslal zpátky. Jinak se mu Jake zdál docela inteligentní.

„Támhle ten plavčík nám pověděl, že jste Amber Wilsonová,“ řekl Tick. „Můžeme si k vám na chvíli sednout a promluvit si s vámi?“

Tick věděl, že je považuje za policajty.

„Ano?“ naléhal.

Amber pokrčila rameny.

Oba muži si přisedli na její deku. Házečům létajícího talíře nešlo na rozum, co jim asi chybí oproti těm dvěma moulům. Sebrali svou hračku a šourali se po pláži pryč.

„Hledáme vás už od pondělka,“ oznámil jí Tick s úmyslem nechat ji ještě chvíli v domnění, že jsou od policie.

„Ano?“ podivila se Amber. „A jak jste mě našli?“

„Vaše sousedka nám pověděla, že jste šla na pláž.“

„No, asi ano,“ připustila Amber, „vzhledem k tomu, že jsem opravdu na pláži.“

„Slyšeli jsme, že jste se právě vrátila z Mexika.“ Mose jako obvykle mířil přímo k jádru věci. Někdy se Tick divil, proč vlastně tahá Moseho s sebou.

„Jestli vám někdo navykládal, že mě na hranicích zavřeli, tak to jsou kecy,“ prohlásila Amber. „Jste poldové, nebo co?“

„Hledáme Jakea Delaneye.“ Její otázku Tick ignoroval.

„Ten je v Mexiku a taky nic neprovedl.“

„My víme, že nic neprovedl,“ připustil Tick. „Ale vážně bychom si s ním potřebovali promluvit.“

„O čem?“

Přemýšlel, jestli už ví, že je Prue mrtvá.

„Kdy jste se vrátila z Mexika?“ otázal se.

„Odjeli jsme patnáctýho,“ začala Amber.

„Minulý měsíc?“

„No, když je dneska sedmnáctýho a patnáctýho tohoto měsíce bylo před dvěma dny, tak asi není řeč o tomto měsíci, jelikož tu s váma sedím na pláži, že jo?“

Mazaná negerská huba, pomyslel si Mose.

„Takže to bylo minulý měsíc,“ opakoval.

„Chytrej,“ poznamenala Amber.

Takhle jí ubalit jednu do ty negerský držky, říkal si Mose.

Ticka napadlo, že pokud odjela pět dnů předtím, než Prue zabili, možná o vraždě ještě neví. Také se pokoušel rozpoznat, jestli je to pro ně dobře nebo špatně. Rozhodl se ještě chvíli pokračovat jen tak zkusmo.

„Proč vlastně jel Jake do Mexika?“ zeptal se.

„Pracovně.“

„Drogy?“ nadhodil Mose.

Starej dobrej Mose.

Amber se na něho podívala. Tím pohledem by rozmáčkla i švába.

„Jsme jeho přátelé,“ tvrdil Tick a rozhodl se nechat všeho předstírání.

„To určitě,“ odfrkla Amber.

„Dělali jsme s ním na Fatback Key, na tom filmu.“

Zahleděla se na něho.

„Vážně,“ naléhal.

Pořád si ho prohlížela.

„A právě o tom si s ním potřebujeme promluvit.“

„Já o tom filmu nic nevím,“ namítla.

„My totiž víme, že tam jel, aby pro naši režisérku prozkoumal situaci,“ vykládal Tick a dával si pozor, jak se zatváří.

Ani nemrkla.

„Chceme se ho zeptat…“

„Vy jste poldové, že jo,“ přerušila ho Amber.

„Ne, ne,“ ujišťoval ji Tick.

„Koho tím chcete oblafnout?“ rozhořčila se Amber. „Tu ženskou někdo sejmul a vy mi tu začnete vykládat, že pro ni Jake zkoumá situaci. Jste policajti.“

Takže už o Prue ví, pomyslel si Tick.

„My nejsme policajti,“ opakoval.

Znovu se na něho zahleděla.

„Vážně ne,“ naléhal.

„Pracovali jsme s ním,“ řekl Mose.

„Tobě bych nevěřila, ani kdybys tvrdil, že máš červenou košili,“

odsekla Amber. Mose měl na sobě červenou košili.

„Doopravdy nejsme policajti,“ přesvědčoval ji Tick. „Chceme jenom vědět, co tam pro ni vlastně měl prozkoumat. Zeptali bychom se ho, jenže je v Mexiku. Kdyby tady byl, klidně by nám to řekl.

Prokristapána, jsme přece kámoši.“

„Nedělal nic nelegálního,“ řekla Amber.

„Tak o co šlo?“

„Proč se ho nezajedete zeptat do Mexika?“

„Kde je v tom Mexiku?“ chtěl vědět Tick.

„V Mexico City.“

„A co tom zkoumá?“

„Kolik za to zaplatíte?“ zajímala se Amber.

Vždycky nakonec dojde na prachy. Když člověk mluví se štětkou, vždycky to skončí u peněz. Kurvy se zlatým srdcem neexistují. Ale poučil se už z rozhovoru s Kim Ardenovou, rozenou Mary Androssiniovou.

„Mohl bych dát nejvýš sto dolarů.“

„Radši dvě stě,“ navrhl Mose.

Tickovi spadla brada.

„Vlastně jsem chtěl říct padesát,“ opravil se Mose s omluvným úsměvem.

„Ne, dvě stě, to je tak akorát,“ mínila Amber.

„Co si za těch dvě stě koupím?“ zeptal se Tick.

„Chcete vědět, co v tom Mexiku hledal?“

„A ještě něco k tomu.“

„Copak?“

„Pravé jméno holky, co s ním hrála v tom filmu.“

Amber na něho pohlédla.

„Víte, jak se jmenuje?“

„Vím,“ připustila Amber.

„A znáte její adresu?“

„Ne.“

„Takže to bude jenom za stovku.“

„Řekněme sto padesát.“

„Máte je mít,“ souhlasil Tick a sáhl pro peněženku. Odpočítal šest dvacetidolarovek a tři desetidolarové bankovky.

„Díky.“ Amber si peníze uložila do plážového batůžku.

„Nuže?“

„Jak to chcete?“

„Nejdřív křestní jméno.“

„Margaret.“

„A příjmení?“

„Dillová.“

To se dobře pamatuje, pomyslel si Tick.

„Bydlí tady v Caluse?“ vyptával se.

„Jo, ale nevím kde. Říkala jsem, že adresu neznám.“

Takhle ji praštit rovnou do ty negerský držky, soptil v duchu Mose.

„Jake se nikdy nezmínil…“

„Ne. Jenom o ní pořád básnil. Meg sem, Meg tam…“

„On jí říkal Meg?“

„Jo.“

„Vy tvrdíte, že se jmenuje Margaret.“

„Meg je přezdívka. Byli velký kamarádi, chápete? Myslím, že to s ní dělal i jinde než před kamerou. Znáte Jakea.“: „Takže Margaret Dillová,“ opakoval Tick.

„Meg,“ dodal Mose.

„Tak i tak.“ Amber pokrčila rameny.

„Dobrá, a co Jake? Co dělá v Mexiku?“

„Jak jste řekl. Zkoumá situaci pro tu režisérku.“

„Kde? V Mexico City?“

„V Mexico City.“

„Co zkoumá?“

„Shání prachy,“ řekla Amber. „A prostory na práci.“

„Prostory na práci? V Mexiku?“

„Jo. Chtěla tam dokončit ten film, co v něm Jake hrál.“

„Kočku v botách?“

„Co to je?“

„Tak se jmenuje film, který jsme natáčeli. Mluvil Jake o tom, že tam chce dokončit Kočku v botách!“

„Neříkal, jak se ten film jmenuje. Řekl jen, že je to ten film, ve kterém hrál, a že musí sehnat prachy a místo, aby ho mohla dokončit.“

Tick pohlédl na Moseho a opět se obrátil k Amber.

„Jake ale neměl ten film s sebou, že ne? Nevězí s sebou cívky s filmem? Nebo zvukové pásky? Nebo něco podobného?“

„Ne, ne.“

Takže je to ještě pořád v Caluse, pomyslel si Tick.

„O tom, že ji zabili,“ pokračoval, „jste se doslechla už v Mexiku?“

„Ne, dověděla jsem se to až po návratu.“

„Myslíte, že o tom Jake ví?“

„Pochybuju. Byl jste někdy v Mexiku? Trvá to sto let, než se odtamtud dovoláte do Států.“

„On jí nezkoušel telefonovat do Států?“

„Ne. Protože ještě nesehnal, co potřeboval. Pořád to ještě hledal, když se mnou vyrazil dveře. Musela jsem udělat čtyři čísla, abych si vydělala na letenku.“ Zářivě se usmála. „Jake je někdy pěkně votravnej.“

„Jaký tedy měli plán?“ zeptal se Tick.

„Plán?“

„Chci říct, až by Jake sehnal peníze a místo, kde by mohla pracovat…“

„Přijela by za ním.“

„Kdy?“

„Jakmile by to sehnal.“

„Kolik peněz potřebovali?“

„Kdo to má vědět? Tolik, aby za ně dokončili ten film.“

„Měl v plánu se ještě vrátit sem?“ zajímal se Tick.

„Ne, myslím, že chtěl poslat auto zpátky těm lidem, u kterých pracoval, a zůstat tam. Chtěli spolu podnikat.“

„Kdo? Jake a ti lidé, co pro ně pracoval?“

„Ne. Jake a ta zavražděná ženská. Chtěli tam spolu točit filmy.

Tak mi to aspoň povídal. Jake někdy hrozně kecá.“

„Chtěl se s Prue pustit do podnikání?“

„A s jejím manželem,“ dodala Amber.

Joanna Hopeová vběhla do prostoru pro přebírání zavazadel s vlající blonďatou kšticí, se zářícíma modrýma očima, s rozevřenou náručí a s voláním „Mami! Tati!“ Přiběhla k Susan a Matthewovi, kteří na ni čekali, nejdřív skočila kolem krku Susan, pak se od ní odtrhla a objala Matthewa, potom znovu objala a zulíbala Susan a vyhrkla: „Žjú, to je super, že vás zase vidím, lidičky, vypadáte oba báječně, to byl ale příšernej let, ta paní, co vedle mě seděla, mi polila blůzku coca-colou – zůstávají po coca-cole skvrny, mami?“

Vypadala nádherně.

Bylo jí čtrnáct let a od svého odjezdu v září povyrostla o nějaké dva palce. Měla na sobě modré džíny, bílou košili se skvrnou ve tvaru měňavky nad kapsou, koženou bundu s kožešinovým lemováním, jakou nosívali piloti za druhé světové války – „musím si ji sundat, nebo se zalknu“ – hnědou koženou cestovní brašnu, přehozenou přes rameno, a hnědé vysoké boty. Vypadala na sedmnáct. Jako opravdová slečna. Matthew už zapomněl, jak je krásná. Znovu ji objal.

„Vypadáš nádherně, zlato.“

„Jo, jo, sladký řečičky,“ poškádlila ho. „Na špičce nosu mám beďara.“

„Zhubla jsi,“ všimla si Susan.

„To dělá ten fotbal,“ přikývla a napjala svaly na ruce. „Taky tam je příšerný jídlo. Nemohli bychom dneska večer zajít na pořádnou večeři? Tati, támhle je můj první kufr; páni, to byla rychlost! Už se nemůžu dočkat, až si zaplavu. Je voda v bazénu dost teplá? Bože, tady je krásně, tam u nás minulý týden sněžilo; ne, ten modrý, tati.“

Stáhl kufr s posuvného pásu a postavil jej na zem. Susan jej okamžitě odsunula stranou, z cesty davu hemžících se a strkajících se lidí. Jako za starých časů, pomyslel si. Jsme tým.

„Ten druhý kufr je látkový, tati,“ upozornila ho Joanna. „Mám v něm špinavé prádlo.“

„Dokdy se musíš vrátit?“ zeptala se Susan.

„Tady ti teklo mléko po bradě – kam tak pospícháš?“ zasmála se Joanna. „Až pátého, není to úžasné? Proboha, minulý týden jsem tam málem zmrzla. Myslíte, že bych si mohla koupit elektrickou pokrývku a vzít si ji s sebou? Tady je, tati, ten s nacpanými kapsami a s nálepkou naší školy. Nemohli bychom si dneska večer dát někde steak? Třeba v Innside Out? Umírám touhou po pořádném, tlustém steaku. Tommy tvrdil, že jakmile přijede domů, spořádá celé pečené prase. On miluje vepřové. To je ten Tommy, co jsem vám o něm povídala. Thomas Darrow.“ Zakoulela očima. „Je ze Severní Karolíny. Já ten kufr vezmu, tati…“

„Ne, ne…“

„Samý svaly a žádnej mozek,“ pošklebovala se. Hodila si kufr na rameno a zamířila k východu. Kráčela pružně na svých dlouhých nohou, vysoká, krásná, a úžasnou rychlostí drmolila páté přes deváté.

„Doufám, že je pračka v pořádku, mám celé tuny špinavých věcí.

Jo, a mami, musíme někdy zajít na nákup na Circle, protože Tommy mě pozval na Chmury a jediné večerní šaty, které s sebou mám, jsou ty, co jsem v nich byla na svatbě Daisyiny mámy, když se podruhé vdávala, víš které? Měla jsem je na Třtinovém večírku, když jsem ještě vůbec neměla prsa. Ty příšerné zelené šaty s červenou kytkou.

Tys ji potom sundala a snažila ses je na prsou trochu povolit. A taky musím nakoupit všechny dárky, protože v okolí školy není žádný obchod, kde by člověk koupil něco slušného, i kdyby si půjčil sněžnice a dostal se do města. Napadly tam čtyři stopy sněhu, věřili byste tomu? Tommy postavil pevnost a svedli jsme úžasnou koulovací bitvu, vy, lidičky, vůbec nevíte, o co tady přicházíte.“

„Ano, drahoušku,“ přisvědčila Susan a mrkla na Matthewa.

Věděl, že oba myslí na stejnou věc.

Jak to, že se naše roztomilá dcerunka dosud nezmínila o té zvláštní a překvapivé skutečnosti, že jsme jí přijeli naproti společně?

Nasedli do vozu. Do Susanina nového mercedesu, který si letos koupila. Vyměnila jej za starý mercedes, jenž jí připadl po rozvodu (spolu s domem a polovinou státu Florida). Pořád ještě pociťoval hořkost, kdykoli si vzpomněl, jak ho její opatrnický advokát Eliot McLaughlin oškubal dohola jakožto provinivší se stranu. Matthew se zeptal: „Co jsou to ty Chmury?“

„Chmury? Jo, Chmury. To je velká oficiální slavnost, kterou pořádá Prescottova škola na rozptýlení únorových chmur, chápeš? To je tak, Simmsova akademie je dívčí škola jenom podle jména, vsadím se, žes to netušila, když jsi mě tam poslala, že ne, mami? Ve skutečnosti s ní sousedí pozemek Prescottovy školy a na některé předměty chodíme společně s klukama z Prescottky, vlastně to skoro vypadá, jako by šlo o jednu školu. Simmsova/Prescottova akademie.

Je to super, protože jinak bych nepoznala Tommyho. A Chmury taky nejsou Chmury, tedy nejmenuje se to tak. Doopravdy se to jmenuje Zimní měsíční bál, ale Tommy tomu začal říkat Chmury a ono se to ujalo, takže teď tomu všichni říkají Chmury, což je urážka starých tradic, protože Zimní měsíční bál se tomu říká už od doby, kdy k nám do školy chodila Harriet Beecher Stoweová – ona tam ve skutečnosti nechodila, ale my zrovna probíráme Chaloupku strýčka Torna a Tommy povídal, že je to děsná sranda! Ty máš nové auto, že jo, mami, co se stalo s tím starým? Máš ještě Karmann Ghiu, tati?“

„Ano, já…“

„Voní to jako nové auto, mami. Mám ráda vůni nové kůže. Lidi, já jsem tak ráda, že jsem doma!“

Matthew ji náhle k sobě přitiskl.

„Ahoj, tati,“ řekla.

Šeky vystavené ve prospěch Jakea Delaneye, laboratoře Techno/Industrial, George Ticknora, jídelny Tortini Pizza, Rona Sterlinga, společnosti Federal Express, Mosleyho Jonese, Terrence Blaira, Alison Lewisové, firmy Repro Sound Systems, Franklinovy stěhovací a skladovací společnosti, Betsy Knowlesové, Alfreda Basilia, lahůdkářství Palm Děli, Marka Davidsona, Philippy Donnellyové, studia Anvil, výrobců filmových materiálů Klaven, Floridské elektrárenské společnosti, Všeobecné telefonní společnosti, Margaret Diehlové a samotné Prudence Markhamové.

A na všech stálo upřesnění: ‚Za služby‘.

Henry musel počítat s kameramanem, osvětlovačem, zvukařem a dvěma kulisáři. To ostatní tedy byli herci a herečky. Čtyři ženy a dva muži. Ostatními šeky se platilo za nákupy, pronájmy, za jídlo a vůbec všechno, co je potřeba k uvedení do chodu i tak malé operace.

Obcházely ho mrákoty při představě, co asi tohle všechno obnáší při hollywoodských produkcích.

Nejvíc ho však zaujal šek vystavený na cestovní kancelář Calusa Travel. Ze všech útržků šeků, vystavených společností Prudent, tento jediný nenesl poznámku ‚za služby‘. Bylo na něm napsáno ‚Mexiko‘.

Henry otevřel caluský telefonní seznam. Tady je to. Calusa Travel. Je sobota, doufejme, že mají otevřeno. Naladil hlásek účetního Harolda Gordona a vytočil číslo.

„Calusa Travel, dobré jitro,“ pozdravil ho ženský hlas.

„Dobré jitro,“ opětoval pozdrav. „Tady je Harold Gordon, účetní společnosti Prudent z Calusy.“

„Ano, pane Gordone. Dobré jitro.“

„Dobré jitro,“ opakoval Henry. „Kdo je u aparátu, prosím?“

„Ginny Holmesová,“ představila se.

Henry nevěděl jistě, jestli řekla Ginny nebo Jenny. Tady na hlubokém jihu se obojí vyslovuje stejně. Když po vás někdo chce špendlík (pin), nepotřebuje si opravit utržené ramínko u podprsenky, ale shání pero (peň).

„Slečno Holmesová,“ začal, „pracuju na uzávěrce…“

„Paní Holmesová,“ opravila ho.

„Promiňte, paní Holmesová. Připravuju účetní uzávěrku a mám tady šek, vystavený Prudence Ann Markhamovou na vaši firmu.

Chtěl bych se zeptat, za co jsme vám platili.“

„To je hrůza, co se jí stalo,“ podotkla Ginny.

„Je jí strašná škoda,“ souhlasil Henry. „Tím spíš musím dát všechny její knihy do pořádku. Kvůli právníkům, co mají na starosti pozůstalost.“

„Ano, chápu,“ přizvukovala Ginny. „Počkejte okamžik, přinesu si tu složku.“

Henry čekal.

Když se vrátila k telefonu, sdělila mu: „Ano, mám to tady. Co jste potřeboval vědět?“

„Jedná se o šek vystavený na poměrně vysokou částku…

Potřeboval bych vědět, za jaké služby…“

„Nu, my jsme přece cestovní kancelář, že?“

„Ano, já vím.“

„Paní Markhamová si u nás telefonicky objednala letenky a rezervaci v hotelu.“

„Ano,“ řekl Henry. „Kam byly ty letenky?“

„Do Mexico City,“ odvětila Ginny.

„Počkejte, musím si to poznamenat,“ požádal Henry. „Říkáte letenky do Mexico City.“

„Ano. A rezervaci v hotelu.“

„Ve kterém hotelu?“

„Camino Reál.“

„Na kterou dobu?“

„Chtěli odletět prvního.“

„Kterého?“

„Prosím?“

„Kterého prvního?“

„Ach. Prosince. V pondělí.“

„Říkáte, že oni chtěli odletět… kdo oni?“

„Paní Markhamová s manželem.“

„Chtěli spolu prvního prosince odletět do Mexika?“

„Ano, jenže samozřejmě se stala ta nepříjemná věc.“

„Ano. On ji zabil.“

„Ano.“

„Ano,“ opakoval Henry. „A ten pokoj, co jste jim zamluvili v hotelu…“

„Byl to dvoulůžkový pokoj.“

„Chápu. Pro pana a paní Markhamovy.“

„Ano.“

„Rozumím. Kdy se měli vracet?“

„Jsou to letenky jen na cestu tam.“

„Nejsou zpáteční?“

„Ne.“

„Ani si nezaplatili zpáteční cestu bez přesně uvedeného data návratu?“

„Ne. Jsou to letenky na jednu cestu.“

„Do Mexico City. Na prvního prosince.“

„Ano.“

„Chápu.“

„Ano. Vlastně jsem ráda, že jste zavolal, pane Gordone. Říkala jsem si, jestli bych za ty letenky neměla vyžádat refundaci. Když došlo k tomu neštěstí…“

„Ano, k té vraždě.“

„Ano. Paní Markhamová, když dovolíte, už nikam nepoletí a pan Markham je ve vězení. Co mám tedy dělat? Pořád na to myslím.“

„Ano, pošlete nám refundaci,“ mínil Henry.

„To jsem si právě říkala,“ přisvědčila Girtny. „Upozorním leteckou společnost a pošlu vám šek na celou částku. Mám ho vystavit na Prudent Company?“

„Ano, prosím vás.“

„Kam mám ten šek poslat?“ zajímala se Ginny.

„Do její banky, prosím. Na účet společnosti Prudent.“

„Pošlu ho v pondělí,“ slíbila Ginny. „Udělala bych to hned, ale jsem tu dneska sama.“

„V pondělí to docela postačí,“ ujistil ji Henry. „Děkuju mnohokrát, paní Holmesová.“

„Je to hrozné,“ řekla ještě a zavěsila.

Opravdu hrozné, pomyslel si Henry. Je hrozné, že se Prudence Ann Markhamová chystala zdrhnout nejspíš i s filmem, za který zaplatil, a chtěla s sebou vzít i toho pitomce, svého manžela. Proč ji k čertu zabil? Chtěl ji snad taky podfouknout? Sejmout ženušku, popadnout film, utéct s ním do Mexika a tam ho prodat nějakým bandidos? Život je tak složitý, říkal si Henry, a pravda je podivnější než fikce. Jenže Markham je v base a ten film, bůhví… prokrista, že by byl přece jenom v domě? Že by pro stromy přehlédl les?

Nebude se snad muset do toho domu vloupat ještě jednou a pořezat se znovu na ruce. Přece musí existovat jednodušší způsob, jak si vydělat na živobytí.

Slunce proudilo škvírami v žaluziích na šeky rozprostřené na stole. Ty zatracené žaluzie jsou špinavé, měl si vyhlídnout lepší motel, jenže se tu nechtěl chovat moc nápadně.

Opět prolistoval všechny šeky.

Byl si jist, že Tortiniho jídelna, společnost Federal Express, Repro Sound Systems, Franklinova stěhovací a skladovací společnost, lahůdky Palm Děli, Floridská elektrárenská ani Všeobecná telefonní společnost nebudou vědět, co Prue a její přihlouplý manžel udělali s filmem.

Zbývali tedy Jake Delaney, George Ticknor, Ron Sterling, Mosley Jones, Terrence Blair, Alison Lewisová, Betsy Knowlesová, Alfred Basilio, Mark Davidson, Philippa Donnellyová, Margaret Diehlová a studio Anvil.

Nejspíš si vsadí na studio Anvil.

10

V neděli ráno, čtyři dny před Vánoci, Hopeova rodina zasedla k vydatné snídani – jež současně sloužila i jako oběd – na Stone Crab Key, na terase hotelového komplexu vybaveného tenisovými kurty, zvaného Ostrovní sen. Byl slunný, jasný den a hladina zálivu byla klidná. Švédský stůl tonul ve výzdobě z jedlových a borových větviček, ale všude kolem byla Florida a ani obrovský vánoční strom, stojící v posuvných skleněných dveřích vedoucích na terasu, nedokázal v Matthewovi vyvolat opravdu sváteční náladu.

Florida.

A na Floridě minulý měsíc asi tak touto dobou někdo brutálně zavraždil mladou ženu, právě když vycházela z filmového studia na Rancher Road. Nebylo snadné za tak nádherného dne myslet na krvavou vraždu. Daleko snazší bylo věnovat pozornost kulinárním lahůdkám, jež nabízel slavnostně vyzdobený stůl. Mnohem snazší bylo naslouchat štěbetání pěkně oblečených mužů a žen, kteří přišli rovnou z kostela hodovat na sluncem zalité terase, vzdálené necelých padesát stop od jiskřících vod zálivu, dotírajících jemně na bílý písek pláže, po níž se právě kolem loudalo děvče v černých bikinách a s hlavou zamyšleně svěšenou mezi rameny.

Raději si naložit plný talíř zastřenými vejci a klobásou, roastbeefem, krocanem, zelenými fazolkami dušenými na másle a opékanými bramborami. Raději usrkávat Bloody Mary a zapomenout v tomto malátném okamžiku na zavražděnou Prudence Ann Markhamovou i na jejího manžela, který je obviněn z vraždy, na to, že ten manžel je vaším klientem a že ho jaksi nepřirozeně rozzlobily otázky ohledně filmu, který Prudence natáčela. Zapomenout na to všechno, alespoň pro tuto chvíli. Je neděle jedenadvacátého prosince, čtyři dny před Vánoci, vy sedíte na sluníčku se svou rodinou (tedy, jak se to vezme, z právního hlediska už to rodina není), vaše dcera už zase vypráví (vlastně nepřetržitě pokračuje ve vyprávění už od pátku) o Thomasi Darrowovi mladším, o jejím Tommym, o největší lásce jejího mladého života.

„… ještě větší než on a on měří šest stop a dva palce. Teda, když jsem viděla, jak se z ničeho nic řítí na Tommyho, vyskočilo mi srdce až do pusy. Tommy už doběhl asi tak ke značce na třicátém yardu; míč držel v podpaží a běžel si pro touchdown; kdyby ho položil, Prescotti by vyhráli. Zbývalo půl minutky do konce a Prescotti prohrávali s Choate šest ku sedmi. Zdálo se, že má už před sebou volné pole, víte? Nikde nikdo, a najednou kde se vzal, tu se vzal tenhle pavián a mířil přímo k Tommymu. Říkám si, proboha, to je hotovej parní válec, ten Tommyho smajzne na placku, budou ho muset sesbírat po kouskách. Ale Tommy ho zahlíd koutkem oka a trochu se jako pootočil, vypadal přitom jako toreador, přísahám Bohu, je tak elegantní, a ten pavián po něm skočil, jenže padnul přímo na hubu a Tommy doběhl až k brance a vyskočil do výšky a praštil míčem o zem. V tom momentě vystřelili z pistole, a Prescotti vyhráli dvanáct sedm. Panebože, on je prostě úžasný!“

„Omluvíte mě na dvě minutky?“ zeptala se Susan.

„Zdá se ti, že moc mluvím?“ polekala se Joanna.

„Ne, ne, drahoušku. Jenom si odskočím na ‚dámy‘.“

Odložila ubrousek vedle talíře, políbila Joannu na temeno hlavy, nenápadně mrkla na Matthewa a odešla; růžová skládaná sukně jí vlála kolem nohou, kráčela dlouhými kroky, jako Joanna, proplétala se davem u švédského stolu, růžová skvrna ztrácející se v záplavě bílé a pastelově modré.

Matthew zůstal sám s dcerou.

„Říkáš, že je ze Severní Karolíny?“ prohodil.

„Z Chapel Hill,“ řekla Joanna. „Tati, myslíš, že to chutná tak, jak má?“

Nabídla mu sousto na vidličce. Matthew ochutnal kousek bramborové placky.

„Mhm,“ přikývl. „Proč? Co se ti nezdá?“

„Nevím, chutná to nějak divně. Možná jsem si tak zvykla na ty blafy u Simmsů, že mi už chutná divně úplně všechno. Tommy tvrdí, že náš školní kuchař určitě vařil ve vězení, protože tak dobře umí napodobit erární stravu.“

„Kolik je mu let?“ zeptal se Matthew.

„Tommymu, nebo kuchařovi?“ šklebila se Joanna.

„Samozřejmě, že kuchařovi,“ řekl Matthew.

„Tommymu je sedmnáct, ale je už ve druhém ročníku. Je hrozně chytrý, tati. Je vedoucím debatního kroužku a píše do školních novin – a kromě toho je zadákem mužstva Prescottky.“

„Co dělá jeho otec?“

„Profesora na filosofii na Severokarolínské universitě. Tommy ještě neví, co by chtěl dělat, myslí si, že by možná chtěl být lékařem.

Jako jeho matka. Ona je psychiatrická. Tommy říká, že vyrůstal s Platónem v jedné a s Freudem v druhé ruce.“

„Jak vypadá?“

„Tommy, nebo Freud?“

„Platón,“ řekl Matthew.

„No, tak počkej,“ uvažovala Joanna. „Má výrazné lícní kosti, krásná ústa, černé vlasy, nádherné hnědé oči; o tom, že měří šest stop a dva palce jsem už, myslím, mluvila, váží asi sto devadesát liber, pohybuje se jako tanečník a je úplně báječný. Tak vypadá.“

„Už se nemůžu dočkat, až ho uvidím,“ tvrdil Matthew.

„Myslela jsem, že byste s mámou… poslyš, já nevím, jak to s vámi dvěma vlastně je, a ani to nechci vědět, vlastně se bojím na to zeptat. Ale myslela jsem, že by bylo hezké, kdybyste mohli v březnu přijet na rodičovský den a poznat se s Tommym a s jeho rodiči. To by bylo fajn.“

„Zeptám se maminky,“ slíbil Matthew.

„Myslíš, že by to šlo?“

„Myslím, že ano.“

„Protože to by bylo super. Universita v Severní Karolíně má tou dobou jarní prázdniny, takže Tommyho táta bude určitě moct. Jde jen o to, jestli se jeho mámě podaří přizpůsobit kalendář návštěv svých pacientů, aby si někdo z nich nemyslel, že je zanedbává. Má jich strašně moc, samozřejmě, většinou jsou to černoši, ale je mezi nimi i spousta bílých pacientů.“

Matthew se na ni podíval.

„Tommy je černoch,“ dodala. „Já ti to neřekla?“

Vrátila se Susan.

„Nepřišla jsem o něco?“ Usedla a rozložila si ubrousek na klín.

„Teď je řada na mně,“ prohlásila Joanna a odsunula židli.

„Podívala ses na zákusky, mami? Myslím, že se dneska vážně přecpu jako zvíře.“ Svižně proběhla zasouvacími dveřmi, kolem švédského stolu a ztratila se v davu.

„Není ti něco?“ zeptala se Susan.

„Hádej, kdo přijde na večeři?“ řekl Matthew.

Do pěti hodin v neděli odpoledne si Henry stačil promluvit s pěti lidmi ze svého seznamu. Ještě včera zkusil zavolat do studia Anvil, kde narazil na namyšleného hovňouska, který se tvářil jako ředitel MGM a oznámil mu, že neví, kde ten úžasný film je, ale že docela určité není tady ve studiu Anvil, a že prý už toho má dost, jak sem pořád někdo leze a vyptává se, kde je. Henry by byl rád věděl, kdože se na ten film vyptával, ale Michael Andrews se o tom nijak nešířil.

V caluském seznamu nenašel žádného George Ticknora ani Mosleyho Jonese či Terrence Blaira, Alison Lewisovou, Alfreda Basilia nebo Marka Davidsona.

Zbývali tedy Jake Delaney, Ron Sterling, Betsy Knowlesová, Philippa Donnellyová a Margaret Diehlová.

Vytočil číslo, uvedené v seznamu u jména Jake Delaney, a nikdo se mu neozval. Zapsal si adresu domu na Fatback Key.

Vytočil číslo Rona Sterlinga a ozval se mu záznamník. Sdělil záznamníku, že ještě zavolá, a zapsal si adresu na Dvanácté ulici.

Zatelefonoval Betsy Knowlesové, vysvětlil jí, že film, který natáčela Prudence Ann Markhamová, financoval on, a smluvil si s ní schůzku na poledne.

Zavolal Philippu Donnellyovou a s ní si smluvil schůzku na dvě hodiny.

V caluském seznamu našel sedm Diehlů či Diehlových, ale nebyla tam ani jedna Margaret. Se šesti si promluvil. Nikdo z nich o Margaret Diehlové nikdy neslyšel. Jediný Diehl, kterému se nedovolal, byl muž jménem Burgess Diehl. Kdykoli vytočil číslo, uslyšel obsazovací tón. Zapsal si adresu na Timucuan Point Road a zkusil ještě jednou číslo Rona Sterlinga. Tentokrát se mu ozval Sterling osobně a Henry se s ním domluvil na čtvrtou hodinu.

Betsy Knowlesové bylo třiadvacet, měla smetanovou pleť posetou pihami a tělo, jehož krása by zastavila i útočícího nosorožce. Byla velmi šťastná, že se může setkat s producentem filmu Kočka v botách, a ujistila ho, že kdyby v budoucnu natáčel něco podobného, může s ní určitě počítat. Nedbale si přehodila nohu přes nohu a neustále si pohrávala s výstřihem. Také Henrymu nabídla mátový julep s čerstvou mátou z její zahrádky a vykládala, jak bylo úžasné pracovat s Jakem a Ronem i s těmi třemi ženami, Philippou, Alison a Connie. Tvrdila, že provozovat skupinový sex s lidmi, které člověk nikdy předtím neviděl, může být velmi úmorná, namáhavá práce, ale Prue prý s nimi všemi měla trpělivost a ona tedy nechápe, proč jí ostatní sarkasticky přezdívali La Directrice či dokonce Otto podle Otty Premingera, který prý býval na place vyloženě nesnesitelný.

Pověděla Henrymu jména členů tvůrčího štábu: Mark Davidson, kameraman; žije v Tampě.

Terrence Blair, osvětlovač; také z Tampy.

Alfred Basilio, zvukař; i on je z Tampy.

A George Ticknor s Mosem Jonesem – kulisáři; oba žijí v Tampě.

„Pracovala hodně s lidmi z Tampy,“ vykládala Betsy. „Alison je taky z Tampy.“

Proto Henry nemohl nikoho z nich najít v caluském telefonním seznamu.

„A kdo je to Connie?“ otázal se. „Její jméno, myslím, neznám.“

„Connie Reddingová,“ řekla Betsy. „Tedy… Constance.“

„Bydlí tady v Caluse?“

„Myslím, že ano.“

„Ale určitě to nevíte.“

„Ne. Moc hezká holka, doopravdy. Hrála hlavní roli, víte, ale byla tak milá. A tak krásná. Když říkám hlavní roli, myslím tím, že hrála ve většině hlavních scén, my jsme tam byly jen pro změnu, chápete.

Ona s Jakem předváděli ty nejdůležitější scény.“

„S Jakem Delaneyem,“ ujistil se Henry.

„Ne, přece s Jakem Barnesem,“ poučila ho Betsy. „Ne že bych jí záviděla. Taky jsem s ním hrála v jedné scéně, kde mi ten svůj obrovský klacek strkal do pusy. Málem jsem se udusila. Fuj.“

Andělsky se usmála.

„Snažil jsem se mu dovolat,“ řekl Henry. „Nevíte, jestli ještě pořád bydlí na té adrese na Fatback Key?“

„Myslím, že je teď v Mexiku,“ pravila Betsy.

V Mexiku, opakoval v duchu Henry.

„A co Margaret Diehlová?“ vyptával se. „Nevíte, kde bych ji našel?“

„Kdo?“

„Margareta Diehlová.“

„Žádnou Margaretu Diehlovou neznám. Tvrdila snad, že v tom filmu hraje taky?“

„Nu, já s ní ještě nemluvil. Jen jsem si myslel…“

„Protože jestli to tvrdí, tak lže. Spousta děvčat každému vykládá, že hrají ve filmu, a přitom to není pravda.“

„To ano,“ přikývl Henry. „Vlastně jsem k vám přišel, protože…“

„Jsem ráda, že jste přišel.“ Betsy se usmála, přehodila nohu přes nohu a zase ji přehodila zpátky.

„Napadlo mě… samozřejmě víte, co se stalo Prue.“

„Ach, ovšemže ano, bože, bála jsem se, že budu další na řadě.“

„Jak to myslíte?“

„Říkala jsem si, že je to třeba nějaký maniak, co nesnáší porno nebo tak. Když se ukázalo, že to udělal její manžel, ulevilo se mi.“

„Ano,“ přitakal Henry. „Ale napadlo mě, jestli jste patřila k jejím blízkým spolupracovníkům…“

„Nu, víte, v téhle práci jsou si všichni hodně blízcí,“ řekla Betsy.

„Chápete, kameru máte prakticky až uvnitř a tak.“

„Ano.“

„A Prue vždycky stála hned u toho, připravovala záběry, dbala na správné osvětlení, na expozici, aby všechno bylo ostré a podobně. Je to moc těsná spolupráce.“

„Určitě ano,“ souhlasil Henry. „Právě proto mě napadlo, jestli vám nepověděla, kam uložila ten film.“

„Ten film?“

„Ano. Negativ. Nebo pracovní kopii. Film.“

„Páni, to tedy ne. Je mi líto,“ omlouvala se Betsy. „Nechcete ještě trochu julepu?“

Philippa Donnellyová mu nabídla martini.

Také ji nesmírně potěšila příležitost setkat se s producentem filmu, v němž hrála. Byla to vysoká, štíhlá sedmadvacetiletá blondýnka s ňadry jako Dolly Partonová a ústy jako Carol Channingová. Když Henrymu otevřela, měla na sobě kimono a boty na vysokých podpatcích; okamžitě mu nabídla martini. V dalším průběhu jejich setkání nabyl dojmu, že by mu byla nabídla i Slunce, Měsíc a hvězdy, kdyby ji za tak štědré dary odměnil další rolí. Ale Henry myslel jen na obchod.

Také ona mu vyjmenovala všechny, kdo se podíleli na výrobě filmu, všechny ty zatracené lidi, které bude muset vypátrat někde v Tampě, pokud se mu tady nepodaří nic zjistit.

I ona mu potvrdila, že práce s Connie Reddingovou byla jako sen.

„Víte, byly tam scény, kde jsem si na ni měla lehnout, což může být trapné nebo dokonce odporné, pokud zrovna nejste lesba, což já, mimochodem, nejsem. Ale ona byla tak sladká… myslím doslova…

že to všechno byla pro mě opravdu radost.“

Henry by byl rád věděl, jestli ví, co znamená ‚doslova‘.

Usoudil, že možná ano.

Zeptal se jí, nezná-li nějakou Margaret Diehlovou.

Odvětila, že ne.

Pod druhém martini se otázal, jestli se Prue nezmínila o tom, kam ukládá natočený film. Philippa seděla na gauči; jednu nohu si nedbale přehodila přes opěradlo a střevíčkem na vysokém podpatku pohupovala ve vzduchu, kimono se jí nedopatřením rozvíralo a škvírou probleskovalo pubické ochlupení, o něco tmavší než její vlasy.

„Myslím, že na něm pracovala v Anvilu,“ odvětila Philippa.

„Tam, co ji zabili, víte?“

„Ano,“ přisvědčil Henry. „Jenže ten film tam není.“

„A kde tedy je?“ podivila se Philippa.

„To já nevím. Myslel jsem, že to snad víte vy.“

„Ne, já to taky nevím.“ Philippa potřásla hlavou. „Doufám, že se neztratil. Myslíte, že se ztratil? Protože se nám povedlo natočit některé úžasné scény. Třeba v jedné scéně to do mě Jake pere zezadu a já s Ronem…“

Ronu Sterlingovi bylo dvacet let.

Toužil být slavným filmovým hercem.

Pověděl Henrymu, že by se mohl stát novým Tomem Cruisem.

Nebo Seanem Permem. Nebo Juddem Nelsonem. Nebo Emiliem Estevezem.

Henry o těch lidech nikdy neslyšel.

Dále Henrymu pověděl, že svou roli v Kočce v botách považuje za radostnou a poučnou zkušenost, zvláště pak scény, v nichž účinkoval s Connie Reddingovou, i když ona většinu svých velkých scén samozřejmě natáčela s Jakem. Vyptával se, jestli by Henry, až bude film dál upravovat jakožto producent, nemohl trochu vypíchnout jeho roli, dát prostor některým super milostným scénám, které zahrál s Connie, na úkor scén, kde se předvádí jenom sex, protože on uvažuje o kariéře herce – milovníka, něco jako Rob Lowe. O tom Henry také nikdy neslyšel. Co je to za lidi?

Sterling také netušil, kde je ten film.

Domníval se, že jej Prue nechávala ve studiu Anvil, kde jej stříhala.

„Byla to náhodou hnusná potvora,“ tvrdil. „Jak dlouho si myslí, že člověku vydrží stát?“

A tak v pět hodin odpoledne, poté, co si včera promluvil s jedním z těch lidí a dnes s dalšími třemi, nasedl Henry do svého fordu, vyhledal v obchodním středisku telefonní automat – nechápal, proč je v Caluse taková nouze o telefonní budky, cožpak tady lidé netelefonují? – vytočil číslo Burgesse Diehla a opět se mu ozval obsazovací tón.

Cestou po Jedenačtyřicáté dálnici dospěl k názoru, že Constance Reddingová je určitě Margaret Diehlová. Jinak by musel najít šeky pro Constance Reddingovou. Asi pod tím jménem jenom vystupovala ve filmu. Constance Reddingová. Ale pod falešným jménem člověk těžko může vybírat šeky, takže si je musela dát vypisovat na své pravé jméno – Margaret Diehlová. A možná je spřízněná s Burgessem Diehlem z telefonního seznamu, který bydlí na adrese 3755 Timucuan Road.

Anebo taky ne.

V každém případě Henry usoudil, že mu neuškodí udělat si výlet na venkov, když je tak krásně.

„Neukousla ti kočka jazyk?“ vyptával se.

Neodpověděla. Ležela v koutě, úplně nahá, až na ty vysoké boty.

„Dobře ti tak,“ mínil, „po tom, cos s tím jazykem prováděla.“

Doširoka rozevřené oči, vystupující z hlavy.

„Nikdy mě nenapadlo, že jsi tak nadaná, kočičko.“

V ledovém, vlhkém tvárnicovém domku bylo ticho.

„Samozřejmě, to už je pryč, že ano? Už to nikdy neuděláš, že ne?“

Ticho.

„Napadlo mě, že tě na Boží hod ráno zavezu do Ananbergu a posadím tě na chodník. Myslíš, že se ti to bude zamlouvat, kočičko?

Posadím tě tam jako obyčejnou šlapku, možná ti na krk pověsím cedulku s nápisem Zhřešila jsem před očima našeho Pána. Jak by se ti to líbilo? Povědět celému světu, co vlastně jsi?“

Ticho.

„To by se hodilo, co myslíš? Zajet tam kolem půlnoci a vystavit tě tam uprostřed téže noci, kdy se narodil náš Pán, který zemřel pro tvoje hříchy, kočičko. Zemřel pro ně. Posadit tě na chodník, aby všichni viděli, aby pochopili, žes porušila boží přikázání tím nejohavnějším způsobem. Pěkně tě tam vystavit, kočičko. Nahou a zostuzenou v očích našeho Pána. Vystavit tě na chodník v centru města, hned vedle stoky. A hle, shromáždil bych všechny tvé milence, s nimiž ses radovala, všechny ty, kterés milovala, i ty, kterés nenáviděla; všechny bych je shromáždil kolem tebe a odhalil bych jim tvoji nahotu, aby ji viděli. Vystavil bych tě, kočičko.“

Upřeně na ni shlížel.

„Vidíš, co jsem si přinesl?“ Ukázal jí sekáček na maso.

Ticho.

„Pročež, ó nevěstko,“ zvolal, „slyš slovo Páně. Tak pravil Bůh. Za tvé nečisté skutky, za to, žes svou nahotu bezbožně vystavovala na odiv svým milencům a všem svým hnusným zbožňovatelům…“

Přejel prstem po ostré čepeli sekáčku.

„Budu tě nyní soudit,“ pokračoval, „jako bývají souzeny ženy, jež rozbořily posvátný manželský svazek, přelévajíce krev. I já ti dopřeji krve hněvu a žárlivosti.“

Pokývl hlavou.

„Potom konečně můj hněv dojde utišení,“ deklamoval, „má žárlivost se vytratí a já dojdu pokoje beze vší zloby.“

Opět pokývl hlavou.

Na tabuli stálo:

ORCHIDÁRIUM

Exotické orchideje

Bez jména. Nikde žádný Burgess Diehl jako v telefonním seznamu. Ale adresa souhlasila, i na sloupu pod cedulí viděl 3755

Timucuan Point Road. Z hlavní silnice tu odbočovala prašná cesta.

Henry také odbočil.

Byl nádherný den a mátový julep a martini ještě nepřestaly účinkovat. Cítil, že je šťasten, málem se dal do zpěvu, když projížděl podél hustého listoví, připomínajícího džungli. Cesta ubíhala podél velkého jezera. Vinula se v nesčetných zákrutech, plná výmolů, drncy-drncy. Asi po půl míli dojel Henry konečně k domu. No dobrá, pomyslel si. Támhle za domem jsou skleníky – exotické orchideje, že ano? Stojí u nich malý domek z tvárnic, asi kurník nebo co. Zatáhl za ruční brzdu, otočil klíčkem v zapalování a vystoupil z vozu.

Mířil právě k domu, když se otevřely dveře toho stavení z tvárnic.

Vyšel odtud nějaký muž. Vypadal jako farmář. Mohutný, vysoký, s rozložitými rameny a svalnatýma rukama. Henry ho odhadoval asi na čtyřicet let. Drsný obličej, světlé vlasy, na sobě montérky s laclem a zablácené pracovní boty. V pravici třímal zakrvácený sekáček na maso a v levé ruce nesl papírový sáček nasáklý krví. Kuřata, pomyslel si Henry. Nese si nedělní večeři. Šmik. Henrymu to přišlo málem k smíchu. Skoro se zasmál.

„Pane Diehle?“ zavolal.

Muž na něho zůstal zírat.

Modré oči. Nad nimi ježaté obočí. Obličej opálený, jako z hnědé kůže.

„Jsem Henry Gardella,“ představil se Henry.

Muž neodpověděl a upřeně na něho zíral.

„Hledám ženu jménem Margaret Diehlová. Zkouším k vám volat už od rána, tak mě napadlo, že sem zaskočím osobně.“ Usmál se.

„Neznáte ji náhodou?“

„Co jí chcete?“ otázal se muž.

„Vy jste ten pan Diehl, uvedený v seznamu?“

„Co jí chcete?“ opakoval ten člověk.

„Jestli je to ta, kterou hledám, financoval jsem jeden film a ona…“

Sotva ta slova vypustil z úst, tomu muži zaplály oči. Z úst se mu vydral zvuk bolesti, hněvu a utrpení. Upustil zakrvácený pytlík. A zvedl ruku se sekáčkem.

Prokristapána, on jde po mně! uvědomil si Henry.

Najednou už neměl pocit, že je tu něco k smíchu.

„Hej,“ zavolal, „poslyšte…“

Ale ten druhý se k němu blížil se sekáčkem nad hlavou a s hořícíma očima.

„Děvkaři!“ zařval. Henry se obrátil a dal se na útěk.

Běžel k jezeru.

Najednou vystřízlivěl.

Slyšel za sebou těžký dech pronásledovatele.

Pořád utíkal k jezeru.

Na břehu uviděl ležet něco dlouhého, zasedlého a…

Prudce se zastavil.

Kristepa…

Na rameno mu dopadla čísi ruka. Cítil, jak ho otáčí čelem vzad.

„Ne. Nedělejte to,“ řekl.

V úterý 23. prosince v deset dopoledne za Matthewem zašla Cynthia Huellenová a vyjádřila naději, že se letošní vánoční večírek nezvrhne tak, jako se to stalo loni. Cynthia Huellenová byla rodilá Floriďanka s dlouhými blond vlasy a skvěle opálená, na čemž pracovala s fanatickým zanícením. Neuplynul jediný víkend, který by Cynthia nestrávila na pláži nebo na člunu. Bylo jí pětadvacet a pracovala zde jako recepční. Byla jednoznačně nejkrásnější osobou u právnické firmy Summerville a Hope. Frank s Matthewem ji neustále přemlouvali, ať té práce nechá a jde místo toho studovat práva. Měla bakalářský titul z university na jižní Floridě a oni byli připraveni přijmout ji okamžitě po promoci do firmy. Cynthia se vždycky jen ušklíbla a odmítla: „Se školou se už nechci otravovat.“

Také se zřejmě nehodlala otravovat se zvrhlíky na večírku.

Matthew loni odešel dost brzy, takže netušil, jak moc se to později zvrhlo či nezvrhlo. Nyní se od Cynthie dověděl, že jinak usedlí a slušní páni advokáti (kromě Franka a Matthewa tu byli ještě čtyři) se napili maličko přes míru a během dlouhých odpoledních radovánek se jim podařilo příhodně zapomenout, že jsou (dva z nich) ženatí a že někteří z nich (zbývající dva) mají vážnou známost s děvčaty, s nimiž se Cynthia osobně zná. Není jí nijak proti mysli pěstovat na pracovišti kamarádské vztahy, ale ona a tři další dívky, které zde pracují, nemají rády, když je někdo nahání kolem stolu.

„Takže bys snad tu a tam mohl utrousit přátelskou radu, ono to pak vypadá docela trapně, ano?“ požádala ho.

Večírek měl začít ve čtyři odpoledne.

Matthew přislíbil, že roztrousí přátelské rady.

Deset minut před jedenáctou zabzučel interkom a Cynthia mu sdělila, že má na lince číslo pět paní Holmesovou ze společnosti Calusa Travel. „Chystáš se na výlet?“ vyzvídala.

„Neříkala, o co jde?“ zeptal se Matthew.

„Ne.“

„Vezmu si to.“ Udeřil do jednoho z tlačítek na spodku telefonu a zvedl sluchátko.

„Haló?“

„Pan Hope?“

„Ano?“

„Ginny Holmesová. Calusa Travel.“

„Ano, slečno Holmesová.“

„Paní Holmesová,“ opravila ho. „Omlouvám se, že vás takhle obtěžuju, ale nevím, kam mám poslat ten šek.“

„Jaký šek?“

„Měla jsem ho odeslat už včera odpoledne, jak jsem slíbila pánu Gordonovi…“

„Panu Gordonovi?“

„Ano, účetnímu od Prudent Company.“

„Prudent Company?“

„Ano. Od společnosti paní Markhamové. Ta refundace už opravdu měla odejít včera odpoledne, jenže pan Gordon mi zapomněl povědět, do které banky to mám poslat.“

„Je mi líto, paní Holmesová,“ omlouval se Matthew, „ale vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„Požádal mě, abych ho vystavila na společnost Prudent a poslala na účet do její banky. Jenže mi neřekl, která banka to je. A já jsem ten její šek deponovala v listopadu, takže se na něj už nemůžu podívat.“

„Její šek?“

„Ano, za letenky do Mexico City. A zálohu na hotel. Obávám se, že tu zálohu z Camino Reál už zpátky nedostanu. Měli přijet už prvního, víte, takže je už trochu pozdě na zrušení rezervace. Asi jsem jim měla poslat dálnopis hned, jak jsem se dočetla, že ji zabili a že je pan Markham ve vězení. Ale jak už jsem vysvětlila panu Gordonovi, opravdu jsem nevěděla, co mám dělat. Mám aspoň ty peníze za letenku, jen mi povězte, do které banky…“

„Paní Holmesová,“ přerušil ji Matthew. „Pořád ještě ne…“

„Jste přece Matthew Hope, že ano?“ zarazila se Ginny.

„Ano.“

„Předpokládala jsem… četla jsem v novinách, že zastupujete pana Markhama, takže mě automaticky napadlo, že máte na starosti i pozůstalost paní Markhamové.“

„Ne, to nemám,“ řekl Matthew.

„A kdo ji má na starosti, nevíte? Když telefonoval pan Gordon, říkal, že zjišťuje nějaké věci pro právníky kvůli pozůstalosti. Nevíte, kde se s nimi můžu spojit? Nebo s panem Gordonem? Opravdu bych už chtěla ten šek pustit z hlavy.“

„Je mi líto, ale nemůžu vám pomoct,“ omlouval se Matthew.

„Neznáte Harolda Gordona?“ naléhala. „Účetního?“

„Ne, to jméno mi nic neříká.“

„Mohl byste se na to zeptat pana Markhama, až s ním budete mluvit? Ve které bance měla účet?“

„Určitě se ho zeptám,“ slíbil Matthew a sáhl po tužce. „Říkáte, že se jednalo o cestu, kterou chtěli Markhamovi podniknout prvního ledna?“

„Ne, prvního prosince,“ opravila ho Ginny.

„Povězte mi o té cestě, kterou jste si plánovali,“ požádal Matthew.

Seděli spolu v Markhamově cele. U stěny hned za mřížovanými dveřmi bylo bílé porcelánové umyvadlo se dvěma kohoutky. Přímo vedle stála bílá porcelánová záchodová mísa a v místě, kde přiléhala ke stěně, na ní ležela role toaletního papíru. Nějaký bývalý vězeň nakreslil na zeď kalendář a přeškrtal všechny dny, které zde strávil, velkými X. Markham už zde prožil skoro měsíc. Teď seděl na špinavé matraci z molitanu, na pryčně, připevněné ke stěně naproti umyvadlu. Sepjaté ruce měl svěšené mezi koleny.

Povzdechl si, podíval se na Matthewa a řekl: „Kdo vám prozradil, že jsme chtěli zdrhnout?“

Matthew zamrkal.

„Zdrhnout?“

Nikdo mu neprozradil, že Markham a jeho žena měli v plánu zdrhnout. To byla pro něho novinka. Rozhodl se využít příležitosti.

„Povězte mi o tom,“ navrhl. „Chtěli jste odjet prvního prosince do Mexico City, je to tak?“

„Když už to víte…“

„Chcete se dostat na elektrické křeslo?“ prohodil Matthew.

Ticho.

„Tak mluvte.“

Pořád ticho.

„No dobrá, tak si to strčte za klobouk.“ Matthew přistoupil ke dveřím cely. „Můžete mě pustit ven?“ zavolal do chodby.

„Jenom klid,“ řekl Markham.

„Ne, žádný klid,“ oponoval Matthew. „Buď mi vysvětlíte, co to všechno znamená, anebo jdu pryč.“

„No dobře, dobře, jen se uklidněte,“ chlácholil ho Markham.

„Poslouchám,“ řekl Matthew.

„To napadlo ji,“ začal Markham.

„Prue?“

„Ano. Vzít ten film a utéct. Dokončit ho v Mexiku, když se jí tam podaří najít potřebné vybavení a…“

„Proč v Mexiku?“

„Myslela si, že se tam za námi Gardella nepožene.“

„Gardella? Jaký Gardella?“

„Henry Gardella. Člověk, který ten film financoval.“

„Myslel jsem, že jste povídal…“

„No jo, dobře…“

„Nic není dobře. Tvrdil jste, že nevíte, kdo ten film platí. Tvrdil jste, že o tom filmu nevíte vůbec nic. A teď…“

„Jo, dobře…“

„Ještě jednou řeknete…“

„Omlouvám se,“ řekl Markham.

„Jestli jsem dobře slyšel, tedy měla v úmyslu uprchnout do Mexika s filmem, který financoval ten Gardella…“

„Správně.“

„Ale proč?“

„Protože by z něj získala sto procent, a ne jenom deset.“

„To byl její předpokládaný podíl? Deset procent?“

„Z obratu,“ zdůraznil Markham. „Počítala, že ten film jenom v kinech vynese nějakých osm devět miliónů. A k tomu ještě bůhví kolik za videokazety. Prue to udělala celé sama. Nechápala, proč by měl největší kus koláče shrábnout Gardella.“

„Jenže on do toho vrazil peníze…“

„Mizernejch sto pětasedmdesát tisíc,“ namítl Markham.

V Matthewových kruzích se sto pětasedmdesát tisíc dolarů nepovažovalo za mizerné peníze.

„Ani jí všechno nevyplatil. Do chvíle, kdy ji zabili, dostala jenom sto pět tisíc.“

Jenom sto pět tisíc, pomyslel si Matthew.

„Chtěla ten film použít jako záruku,“ vykládal Markham. „Až bychom přijeli do Mexika. Aby měla co předvést, až bude žádat o půjčku na dokončení. Potom by si našla distributora, který by dostal podíl ze zisku, ale rozhodně ne tak velký, jaký by musela nechat Gardellovi, kdyby…“

„Kde toho Gardellu najdu? Bydlí tady v Caluse?“

„V Miami. Proč ho potřebujete?“

„Protože vás ještě pořád hodlám uchránit před elektrickým křeslem. Jestli Gardella přišel na to, že se vaše žena chystá s tím filmem zmizet…“

„Nemohl se dovědět. O tom Mexiku jsme věděli jen my tři.“

„Jak to, tři? Hergot, co mi ještě tajíte?“

„Já, Prue a Jake.“

„Jaký Jake?“

„Delaney. Hrál v tom filmu. On má styky. Odjel do Mexika rozhlédnout se, kde by se dala sehnat ta půjčka.“

„Proč tam nejela ona sama? Nebo vy?“

„Povídám vám, že Jake má styky.“

„Jaké styky člověk potřebuje…“

„No, to víte.“

„Ne, nevím.“

„Zná lidi, kteří… chápete… kteří ne vždycky postupují v souladu se zákonem.“

„Myslíte darebáky?“

„Nu, ano, asi by se to tak dalo říct.“

„Proč jste potřebovali peníze od lidí, kteří se zabývají nezákonnou činností?“

„Nu, protože jinde bychom je sháněli obtížně.“

„Proč?“

„Vzhledem k tomu, o jaký film se jedná.“

Matthew se na něho zahleděl.

Najednou mu svitlo.

„Vaše žena točila pornografický film?“

Markham přikývl.

„Co je zač ten Gardella?“ chtěl vědět Matthew. „Mafián?“

„Ne, ne.“

„Ale provádí nezákonnou činnost.“

„Ne. Má divadlo v Miami. Je to docela legitimní obchodník.“

„A taky financuje pornofilmy,“ doplnil Matthew.

„Inu, na tom se dají vydělat obrovské peníze,“ vysvětloval Markham.

„Proč jste mi tohle všechno neřekl hned na začátku?“

„Myslel jsem…“

„Vaše žena porušila zákon. Je velice pravděpodobné, že její vražda…“

„Já si to nemyslím.“

„Kde je ten Jake Delaney? Vrátil se už do Calusy?“

„Neslyšel jsem o něm. Myslím, že je ještě na jihu.“

„Ví, že je vaše žena mrtvá?“

„Nevím.“

„Nemohl ji zabít on? A potom teprve odjet do Mexika?“

„Ne. Odjel už patnáctého.“

Matthew mu pohlédl přímo do očí.

„Zabil jste ji vy?“ zeptal se.

Stejnou otázku mu položil už při prvním setkání.

„Ne,“ odvětil Markham.

Stejná odpověď.

„Jak mám vědět, že je to pravda? Tvrdíte, že by ten film vynesl osm devět miliónů – s videokazetami ještě víc. Jak mám…?“

„Miloval jsem ji. Proč bych ji zabíjel? Byla to pro nás možnost dostat se nahoru. To pitomý hodinářství…“ Potřásl hlavou. „Prue na filmařině vydělávala pár šestáků. Dokonce i ten film, za který dostala cenu – kolik byste řekl, že jí vynesl? Deset tisíc? Patnáct? Mysleli jsme… kdyby se nám tohle povedlo, byl by to opravdový začátek, chápete? Mohla by točit další takové filmy a vydělali bychom celé jmění. Proč bych ji tedy zabíjel?“

„Třeba jste chtěl všechny ty peníze.“

„To ne,“ řekl Markham. „Ne. Miloval jsem ji.“

„Proč jste mi tohle všechno neřekl hned? Když jste ji tak strašně miloval a nezabil jste ji…“

„Říkal jsem si, že o tom filmu nemusíte nic vědět.“

„Nenapadlo vás, že to může mít vztah k případu, co?“

„Nechtěl jsem, aby se to prozradilo.“

„Proč?“

„Nu, ten film… má velkou cenu.“

„Ano, to jste už říkal. Osm až devět miliónů dolarů.“

„Spíš víc.“

„Takže jste se rozhodl, že ho před svým advokátem zatajíte.“

„Přece nemá s tou vraždou nic společného.“

„To vůbec nemůžete vědět! Proč jste mi zatajil tak důležitou…“

„Protože… myslel jsem… myslel jsem, že kdyby Jake sehnal ty peníze… tak… po procesu… až byste mě dostal ven… bych jel za ním. A provedli bychom to přesně podle plánu. Dokončili bychom film, našli distributora…“

„Bez Prue.“

„Ano, bez ní. Sehnali bychom si někoho, kdo by to dokončil.

Sestříhal, nebo co se s tím ještě musí udělat. Měli jsme negativ, v tom nebyla žádná potíž, Prue si dala pozor, aby jí ho z laboratoře určitě poslali. Takže až by zjistili, že jsem nevinný…“

„Odvezl Delaney ten film s sebou do Mexika?“

„Nu… neodvezl.“

„Chtěli jste ho přece použít jako záruku.“

„Ano, až by našel ty správné lidi. Potom bychom za ním přijeli.“

„Chtěli jste ten film odvézt s sebou?“

„Ano. To byl náš plán.“

„Takže víte, kde je,“ konstatoval Matthew.

Markham neodpověděl.

„Víte, kde je ten film?“ zeptal se Matthew.

Žádná odpověď.

„Tak víte to?“

Markham přikývl.

„Kde je?“ chtěl vědět Matthew.

Svůj Karmann Ghia nechal stát na štěrkovaném parkovišti před nízkou, bíle omítnutou budovou, v jejíž původně hladké fasádě nyní zářil asi tucet červeně natřených dveří. Na parkovišti stálo šest žlutozelených dodávek se jménem firmy – Franklinova skladovací a stěhovací společnost – a s logem, představujícím človíčka v pumpkách, který pouští draka. Pod jeho přezkovými holínkami se skvěl nápis: FRANKLIN! RYCHLÝ JAKO BLESK! Z oken kanceláře na konci budovy duněl rock. Matthew přešel přes štěrkem pokryté prostranství, otevřel červené dveře umístěné mezi okny a ocitl se uprostřed vánoční oslavy v plném proudu.

Uviděl přinejmenším dva tucty děvčat, jejichž odění sice poněkud zaostávalo za elegancí modelů, jež byly k vidění na Sněhovém bále, ale přesto se i zde předváděly dlouhé večerní šaty a střevíce na vysokých podpatcích. Muži v místnosti, zhruba jeden na dvě dívky, byli oblečeni velmi různorodě. Někteří ve sportovních oblecích, jiní měli na sobě sportovní saka a další přišli v modrých džínách a v košilích s krátkými rukávy – vypadali, jako by právě vystoupili z kamionu po absolvování dlouhé štreky až odněkud z Maine. Na nazdobeném vánočním stromku blikala zelená a žlutá světla; žádná jiná – zjevně na počest firemních barev. Na stropě visely zelené a rudé stuhy, natažené z rohu do rohu. Na všech zdech viseli papíroví Santa Clausové. Na jedné stěně se skvěl stejný človíček, jakého viděl namalovaného na dodávkách venku; v pumpkách, holínkách, s drakem. V koutě kanceláře zřídili bar, kolem nějž se shromáždila většina účastníků večírku. Štědře si nalévali z nevyčerpatelných alkoholových zásob.

Když Matthew vstoupil, rozezněl se nade dveřmi zvonek. Byl to div, že jej v tom rámusu vůbec někdo zaslechl, ale přece jen k němu od baru zamířila dáma v těsné zelené sukni a červené blůzce. „A hele, posila,“ řekla.

Přitočila se k němu bleskově, vysoké podpatky vyťukávaly své klapy klap, na štědrých ústech zářil široký úsměv, za ucho si zastrčila rudý ibiškový květ a světlé vlasy si sčesala dozadu. Bledá pleť, zardělé líce. Byla štíhlá, vysoká, pohybovala se graciézně, jako by tančila. Dlouhé, pěkně tvarované nohy a pod nabíranou rudou halenkou pevná ňadra. Mohlo jí být něco přes třicet let. Napadlo ho, že už má asi trochu upito.

„Ať jste kdokoli, pojďte dál,“ uvítala ho. „Máme tu nedostatek pohledných mužských.“ Podala mu ruku. „Marcie Franklinová,“

představila se. „Já to tady vedu.“

„Matthew Hope.“ Potřásl jí rukou.

„Příbuzný Harryho?“ zareagovala ihned.

„Ano. Já jsem jednou ve školním představení hrál Larryho Slada.“

„No ne,“ podivila se. „Vzdělanec! Povězte mi, jaký je váš názor na Bergmana?“

„Myslíte Ingmara?“

„Páni, já se asi zamiluju,“ zvolala. „Jsem v Caluse teprve šest měsíců, přijela jsem z New Yorku převzít firmu, když táta umřel. A tolik se mi stýská po inteligentní konverzaci, že už jsem málem zavolala na linku důvěry. Jste ženatý?“

„Rozvedený.“

„To je dobře. Páni, vás snad přinesl sám Santa Claus.“

Matthew se usmál.

„Myslím to vážně,“ ujišťovala ho. „Všichni chlapi, s kterými jsem si v tomhle městě někam vyšla, nemluví o ničem jiném než o fotbale.

Zeptám se třeba: Jak se ti líbí Ginger a Fred? a oni, že si na staré muzikály nepotrpí. Já vyhrknu: Fellini, Fellini, a oni že italské jídlo je nanic, leda tak ještě pizza. Začnu o Polibku pavouci ženy a oni prý, že tu dámu neznají. Chodíte do kina?“

„Ano.“

„Nešel byste dnes večer do kina se mnou? Rozmyslete si to, nečiňte žádná ukvapená rozhodnutí, kterých byste později mohl litovat. Příští měsíc mi bude třiatřicet, mám ráda vysoké, tmavovlasé a tmavooké muže, jsem citlivá a inteligentní a někteří lidi tvrdí, že jsem nádherná. Mám ráda drahé restaurace, krásné automobily, Beethovena a…“

„To zní jako inzerát ve Village Voice,“ přerušil ji Matthew.

„Pane bože, já jsem se vážně zamilovala. On zná Village Voice.

Nejste snad taky z New Yorku?“

„Odtamtud je můj partner. Pořád o tom mluví.“

„A odkud jste vy?“

„Z Chicaga.“

„Škoda,“ usmála se.

Stále se držela jeho ruky. Očima mu jezdila po tváři, prohlížela si ústa, oči, zase ústa. V očích se jí odrážely zelené a žluté záblesky světýlek z vánočního stromku.

Také on bloudil pohledem po její tváři…

Blik, žlutá, blik, zelená…

Oválný bledý obličej, oranžová rtěnka. Vystouplé lícní kosti, jako modelka…

Blik, žlutá…

Prohlížel si ji.

Bílé zuby v širokém úsměvu.

No nazdar, pomyslel si.

Jen opatrně.

„Pojďte se něčeho napít,“ vybídla ho a za ruku ho vedla k baru.

„Jimmy,“ oslovila jednoho muže v košili s krátkými rukávy, „namíchej panu Hopeovi drink. Co pijete, Matthew?“

„Tedy… dám si… jenom trochu ginu… s ledem,“ koktal Matthew.

Co se to děje? divil se v duchu.

„Jeden gin s ledem pro Matthewa,“ zopakovala a pustila mu ruku.

Opět si trochu povytáhla blůzku přes prsa. „Jsem tak ráda, že jsem vás poznala, Matthew.“ Znovu se usmála. Zeširoka. Svůdně. „Veselé Vánoce.“

„Veselé Vánoce,“ popřál jí Matthew a vzal si skleničku, kterou mu Jimmy podával přes bar. „Díky. Na zdraví,“ řekl Marcii.

„Dopijte to,“ navrhla, „a pojďte si se mnou zatančit. Lucille!“

zahalekala na někoho na opačné straně místnosti. „Dej tam něco romantického! Matthew si se mnou chce zatančit!“

Hudba náhle ustala. Hluk hovoru teď zazníval silněji. Po krátké přestávce, snad minutové, během níž bylo slyšet jen hlasy, smích a cinkot ledu ve sklínkách, se roztočila nová kazeta. Pomalá, mírná melodie. Opatrně, opakoval si v duchu.

„Jdeme na to,“ prohlásila Marcie a vtiskla se mu do náručí.

Ještě pořád držel v ruce skleničku.

Přitiskla se k němu.

Málem skleničku rozlil.

Zakormidloval s ní k jednomu stolu. Sklínku svíral v pravé ruce za jejími zády; naslepo ji postavil na stůl. Přitiskla se ještě těsněji. Na parket se hrnuli další tanečníci, vytvořila se tlačenice plná erotického napětí. Opatrně, opakoval si. Opatrně.

„Tak jsem si myslel…,“ začal.

„Já taky,“ přerušila ho. „Ach, Matthew, kdybyste věděl, na co myslím.“

„Nemohli bychom si tu někde promluvit? Tady je trochu hlučno.“

„O čem chceš mluvit, Matthew?“

„O skladování.“

„Ach, bože, skladování,“ protáhla. „Jsou přece Vánoce, Matthew, nemluvme o skladování. Do háje se skladováním. Mluvme o líbání.

Zarejduj se mnou pod jmelí, Matthew.“

„Vážně, mohli bychom…“

„Nemluvme vážně, Matthew, vždyť jsme se sotva poznali.“

„Není tu někde…“

„Ale jistěže je tu někde,“ opáčila. Vyvinula se mu z náručí, vzala ho za pravou ruku, levou si popotáhla vršek blůzy a vedla ho ke dveřím vedle baru. Levou rukou je otevřela a zavedla ho do menší kanceláře. Zavřela za nimi dveře. A okamžitě ho políbila.

„Bože,“ zašeptala, opět se k němu přitiskla a políbila ho ještě jednou.

Vzpomněl si, co slíbil Susan.

Že už ji nikdy nepodvede.

Marcie mu rejdila jazykem v ústech.

„Poslyš,“ vyvinul se jí a snažil se udržet si ji od těla, „musíme…

opravdu si o něčem musíme promluvit.“

„O čem tak bychom měli právě v tuhle chvíli mluvit?“ zajímala se.

Držela ho kolem krku.

„Jsem advokát,“ vysvětloval.

„No a?“ podivila se. „Tak mě žaluj.“

A opět se k němu přitiskla klínem.

„Já… jsem tady v zastoupení jednoho klienta,“ koktal.

„To určitě,“ řekla.

„Něco si u vás uložil.“

„Uložil?“

„Film.“

„To by mě nepřekvapilo.“ Vzala jeho obličej do dlaní a opět k němu přiblížila rty.

Odtáhl se.

„Můžeme si nejdřív promluvit?“ požádal.

Celý se třásl.

„Prosím,“ naléhal.

„Jenom tři minuty,“ upozornila ho. Vzala ho za ruku a odvedla ho k pohovce u protější stěny. Sedla si. Upjatě si položila ruce do klína.

Blůza jí znovu začala klouzat dolů. Nepovytáhla si ji výš přes prsa.

Usedl vedle ní. „Tak mluv,“ vybídla ho.

„Prudence Ann Markhamová,“ začal. „Od Prudent Company.“

„Co s ní má být?“

„Její manžel mi pověděl, že tu měla pronajatou schránku.“

„No a?“ podivila se Marcie.

„Měla?“

„To je ta zavražděná, že?“

„Ano.“

„Ano. Měla tu pronajatou schránku,“ přisvědčila.

„Její manžel tvrdí, že prý klimatizovanou.“

„Všechny jsou klimatizované,“ ujistila ho Marcie.

„Podle manžela k ní dostala jen jeden klíč.“

„Každému dávám jen jeden klíč. Nevím, co si tu kdo ukládá, a neptám se na to. Co já vím, třeba se za těmi červenými dvířky skrývá polovina kokainu z celé Floridy. Dávám jenom jeden klíč. Když někomu dáš dva klíče, znamená to, že jsou pro dva lidi. Dva lidi – dvojí riziko maléru.“ Ušklíbla se. „To platí i o nás, Matthew. Je to malér, Matthew. Od první minuty. Zažils to už někdy? Tak bleskový zásah vášně? Hrozně moc se snažím na tebe nesahat, Matthew. Zažil jsi to už někdy?“

Snažil se rozpomenout.

Nebylo to takhle v začátcích jeho vztahu s Aggie, dávno, dávno tomu, kdy poprvé v životě podvodně porušil dohodu? Právě takováhle okamžitá reakce. Pohledy do očí, dotyky rukou. A teď se Susan uzavřel novou smlouvu; tedy, jak se to vezme, ale smlouva to je. A přece tu teď sedí se ženou, kterou poznal před deseti minutami, a myslí na to, že by jí nejradši strhl tu blůzičku, co jí zakrývá prsa.

Najednou si vzpomněl na všechny své krásné sliby Susan.

„Udělal bys to? Podvedl bys mě?“

„Ne. Nikdy.“

Napadlo ho, že je možná opravdu jen ničemný, záletný parchant.

Hele, zabrzdi, napomenul se v duchu. Nejsem přece ženatý!

Tak proč tu sedí a cítí se provinile?

Jsem v maléru, pomyslel si. Ve velkém maléru.

Měla pravdu.

„Tak už nechme toho mluvení,“ navrhla. A co bude, až toho necháme, strachoval se. „Existuje nějaký univerzální klíč?“ zeptal se.

„Existuje.“

„Mohl bych se podívat do schránky, kterou si pronajala?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože není tvoje. Jenom ti, kdo mají klíč…“

„Můžu si vyžádat povolení k prohlídce,“ nadhodil Matthew.

„Tak si ho vyžádej.“

„Obhajuji člověka obviněného z vraždy.“

„A já zase hájím právo na soukromí.“

„Jsi snad taky právnička?“

„Nedělej chytrýho, Matthew. Máš ještě dvě minuty.“

„Ale kdo to měří?“

„Já.“

„Marcie, v té schránce je možná něco…“

„Ne, nic tam není,“ zavrtěla hlavou.

„Jak to myslíš?“

„Někdo ji vybral.“

„Jak to víš?“

„Viděla jsem tu dodávku.“

„Jakou dodávku? Kdy?“

„Tu noc, kdy ji zabili.“ Matthew se na ni podíval.

„Tu noc, kdy ji zabili, sem přijela nějaká dodávka?“

„Ano. Nějaký muž tu schránku otevřel, všechno vybral a uložil to do auta.“

„Co to bylo za dodávku?“

„Taková menší, co se v ní vozí zboží.“

„Tys ho při tom viděla?“

„Viděla.“

„Kde jsi při tom byla.“

„Pracovala jsem v téhle kanceláři.“

„Kolik bylo hodin?“

„Kolem půlnoci, asi tak nějak. Pracuju jako kat, Matthew.“

„To já taky.“

Jejich pohledy se opět setkaly.

Sepjala ruce v klíně.

Její ústa.

„Jak ten člověk vypadal?“ vyptával se.

„Velký blonďák v montérkách.“

„Blonďák?“

„Blonďák.“

„Poznala bys ho, kdybys ho uviděla znovu?“

„Jasně. Ještě máš minutu, Matthew.“

„Ty dveře si otevřel klíčem?“

„Klíčem.“

„Ten musel patřit Prue,“ přemýšlel Matthew nahlas.

„Je mi fuk, čí byl.“ Marcie pokrčila rameny, čímž ohrozila stabilitu blůzky.

„Říkáš, že dáváš jenom jeden klíč…“

„To není všechno, co dávám, Matthew. Čtyřicet vteřin.“

„Takže byl její. Proč jsi nezavolala policii?“

„Kvůli čemu? Že si někdo něco vyzvedl ze schránky? Je to snad zločin?“

„Jestliže právě někdo zabil…“

„Já žádnou vraždu neviděla, Matthew. Viděla jsem jen člověka, který vybíral schránku. Třicet vteřin.“

„A naložil její obsah do dodávky.“

„Tak, jaká byla ta dodávka?“

„Bílá.“

„Jaká značka?“

„To nevím. Asi to byl nějaký muzikant.“

„Muzikant? Povídalas, že měl montérky.“

„Třeba hraje na venkovských bálech. Dvacet vteřin.“

„Jak tě napadlo, že to byl muzikant?“

„Kvůli tomu, co měl napsáno na dveřích auta. Růžovými písmeny.“

„Co tam měl napsáno?“

„Deset vteřin.“

„Co tam bylo napsáno?“

„Orchestrárium. Devět…“

„Orches…“

„Osm. Správně, orchestrárium.“

„Ještě něco?“

„Jenom to.“

„To nedává žádný smysl.“

„Šest.“

„Nebylo tam žádné jméno nebo co? Jenom…“

„Orchestrárium. Pět…“

„Marcie…“

„Čtyři…“

„Máš přece jenom trochu vypito…“

„Ne, nemám. Tři…“

„A já se musím vrátit do…“

„Dvě…“

„… kanceláře.“

„Jedna,“ dokončila. „A teď mě honem polib, než umřu.“

„Marcie…“

„Tvrdils, že nejsi ženatý…“

„To nejsem.“

„Jsi snad gay?“

„Ne.“

„Tak mě polib. Vím, že to chceš.“

„Chci.“

„Tak to udělej.“

Doširoka rozevřené zelené oči.

„Prosím,“ zašeptala.

Bože, ta ústa.

„Polib mě,“ naléhala.

„Je rni líto,“ omluvil se.

Vstala a rázně vykročila ke dveřím.

„Mně taky,“ prohlásila. „Zlomils mi srdce, víš to? Znám tě jenom pitomých patnáct minut, a zlomils mi srdce.“

Pohlédl na ni.

Dlouze, pevně, zamyšleně.

„Marcie…,“ začal.

„Ach, jdi k čertu, vrať se do své kanceláře,“ vyhrkla a zakryla si obličej rukama.

Ještě chvíli se na ni díval, potom otevřel dveře, proklouzl jimi a hned je za sebou zavřel.

11

Byl Štědrý den.

Tick s Mosem už od pondělka osobně prověřovali všechny lidi jménem Dill, které našli v caluském telefonním seznamu – bylo jich celkem osm – ale zatím bez úspěchu. Byli oba vyčerpaní. Mose mínil, že by si měli někam vyrazit a opít se. Bylo jedenáct hodin dopoledne. Tick trval na tom, že musí najít Margaretu Dillovou.

Navrhl, aby ještě jednou zašli za Amber Wilsonovou. Mose prohodil, že třeba Amber Wilsonová bude mít chuť vyrazit si a opít se s nimi, a do háje s Margaret Dillovou. Mose neměl buňky pro obchod. Mose si na rozdíl od Ticka neuvědomoval, jak velké peníze by se na tom filmu daly vydělat, kdyby jej našli.

Ale nejdřív museli najít Amber Wilsonovou.

Vydali se opět do jejího nevlídného obydlí v Newtownu a její řečná sousedka, velká tlustá černoška, co vypadala jako teta Jemina – dokonce měla na hlavě červený šátek – jim sdělila, že Amber neviděla už od včerejšího rána. Slyšela, že si s někým vyjela na člunu. Tick pochopil, že si ji nějací rybáři vzali s sebou jako společnici. Zeptal se sousedky, jestli neví, na kterém člunu si mohla vyjet, a sousedka mu pověděla, že obvykle jezdí na člunech společnosti Opus Charters, sídlící u Hyatt Street. Tick s Mosem jí poděkovali a vydali se do Hyatt Street.

Opus Charters pronajímali všechno, od rybářských člunů až po jachty. Majitel jménem Charlie Oppenheimer jim sdělil, že Amber se dvěma dalšími děvčaty vyplula včera na šestatřicetistopém člunu Grand Banks s nějakými muži z Clearwateru. Kapitán člunu se Charliemu zmínil, že mají namířeno do Venice a že zůstanou na člunu i přes noc – jsou tam klimatizované kabiny, v nichž se pohodlně vyspí šest osob. Charlie čekal, že se vrátí někdy během odpoledne. Tohle všechno jim vysvětlil, protože měl za to, že Tick s Mosem mají zájem podniknout podobný výlet. Teprve později ho napadlo, že jsou možná od policie. Ta myšlenka mu nedala spát po celou noc, kdy čekal, až komínem přifrčí Santa Claus.

Ve dvě hodiny Tick s Mosem seděli v Hyatt baru s vyhlídkou na Mexický záliv.

Mose si dal mimosa koktejl a Tick si z něho utahoval, že je to pití pro teplouše. On si dal nápoj zvaný Banána Dynamite, sestávající z několika druhů rumu s kapkou banánového džusu. Na hladině zálivu se to jen hemžilo odvážnými plavci. Byl krásný, jasný den a vál příznivý, stálý vítr, bez náhlých poryvů.

„Dneska už Connie nenajdeme,“ soudil Mose. „Chtěl bych se vrátit do Tampy. Nechci zůstat o Vánocích v tomhle všivým maloměstě.“

„Napadlo mě,“ opáčil Tick, „že jestli ji dneska nenajdeme, můžeme se vrátit a zavolat těm dvěma holkám, co jsme se s nima seznámili před měsícem.“

„Jo, Revlon,“ vzpomněl si Mose.

„Pořád mám telefonní číslo na tu blondýnu,“ řekl Tick.

„Jak se vlastně jmenovala?“ zeptal se Mose.

„Ráchel,“ odvětil Tick.

„Ne, ta zrzka. Revlon.“

„Gwen,“ připomněl mu Tick.

„Jo, Gwen,“ přikývl Mose. „To je nápad. Zavoláme jím.“

„Ale je Štědrý den. Možná už něco mají.“

„Za pokus to stojí,“ prohlásil Mose. „Můžeme jim zavolat hned a domluvit se.“

„Nejdřív zkusíme najít Connie.“

„Být na místě Connie a mít ty prachy, co dostala za natáčení, už bych je touhle dobou utrácel v New Yorku.“

„Tolik zase nedostala,“ namítl Tick.

„Jak můžeš vědět, kolik dostala?“

„Jenom odhaduju. Tak dvě kila denně?“

„V New Yorku je to na Vánoce bezvadný,“ řekl Mose. „Na Floridě o Vánocích chcíp pes.“

„To musí být oni.“ Tick šťouchl do Moseho.

U hráze přistával člun. Na břeh vyskočili dva muži v havajských košilích a chopili se provazů. Třetí muž ve stejné košili jim rukama ukazoval směr.

„Támhle je Amber,“ upozorňoval Tick.

Stála na přídi, žlutá sukně jí vlála ve větru a odhalovala dlouhou linii nohou. Jednou rukou si přidržovala na hlavě slaměný klobouk.

V druhé ruce držela plážovou tašku – tu, do níž si uložila sto padesát babek, které jí Tick vyplatil za informaci o neexistující ženě.

„Jdeme,“ zavelel Tick.

Pohlédl na účet, položil na pult několik bankovek a odsunul stoličku.

Na nábřeží se muži s děvčaty objímali a líbali na rozloučenou. Tři dívky. Dvě bílé. Třetí, Amber, se mohla za bělošku vydávat. Děvčata se rozloučila jen zamáváním a rozešla se. Ty dvě bílé dívky zamířily k baru, kde snad doufaly sehnat ještě nějaký kšeft. Když míjely Ticka s Mosem, okleply si je pohledem. Amber kráčela směrem k dřevěnému chodníku, který vedl na prostranství před hotelem. Tick s Mosem ji dohonili a srovnali s ní krok.

„Ahoj, Amber,“ oslovil ji Tick.

„Ale, ale,“ podivila se Amber.

„V Caluse žádná Margaret Dillová nebydlí,“ zamířil Mose přímo k věci.

„Musí tu bydlet,“ namítla Amber nevzrušeně. „Jake povídal, že bydlí tady.“

„Kde tady?“ zajímal se Tick. „Hergot, prověřili jsme v seznamu každého, kdo se jmenuje Dill.“

„Třeba v seznamu není.“

„Jake vám určitě pověděl ještě něco,“ naléhal Tick.

„Vůbec nic. Jenom jméno. Margaret Dillová. Nebo Meg. Zaplatili jste si, a můžete si vybrat.“

Došli na prostranství a stáli pod stříškou před vchodem do hotelu.

Pohlédla k Jedenačtyřicáté. Mose si umínil, že ty negerský potvoře zláme pazouru, jestli zkusí nastoupit do taxíku dřív, než jim poví, co potřebují vědět.

„Víte určitě, že říkal Dillová?“

„Dillová. Dillová,“ opakovala Amber. „Margaret Dillová.“

Otočila se k poslíčkovi v livreji, který právě vyšel z hotelu. „Myslíte, že tady někde seženu taxík?“ otázala se. „Nebo bych si ho měla radši zavolat?“

„Každých pět minut tady nějaký projede,“ ujišťoval ji poslíček.

„Já už tady stojím pět minut.“

Poslíček pokrčil rameny. Amber opět pohlédla směrem k Jedenačtyřicáté.

„Zamyslete se,“ naléhal Tick. „Možná řekl ještě něco. Třeba jestli bydlí na pevnině nebo na některém z poloostrovů nebo…“

„Neříkal nic, jen její jméno.“

„Margaret Dillová,“ opakoval Tick.

„Kolikrát to ještě chcete slyšet?“ čertila se Amber. „Margaret Dillová, správně. Dillová. Dillová.“

Nakonec na to kápl trumbera Mose. Nevyrostl nadarmo v počestném státě Georgii.

„Nechcete snad říct Dealová?“ zeptal se.

„Právě tak to říkám, Dillová,“ opáčila. „Správně.“

„Jako dealer?“

„Diller, jasně. Přesně tak. Margaret Dillová.“

Neuměj ani pořádně mluvit, říkal si v duchu Mose.

Pod hlavičkou ORCHESTRY A HUDEBNÍ SKUPINY caluské Zlaté stránky uváděly třináct názvů: Ambrose Herb a jeho orchestr

BALLARD JOE A ORCHESTR

HRAJEME KE VŠEM PŘÍLEŽITOSTEM

* SETKÁNÍ V KLUBECH *

* SVATBY * VEČÍRKY *

Zkušení profesionálové

Caluský symfonický orchestr

Condon Richard & The Commissioners Jazz Band

ESTIES MARTY ORCHESTRA

svatební hostiny – country taneční zábavy domácí večírky – koktejlové trio – sólový varhaník FRANCO BOBBY – ZÁBAVA

specialisté na všechny styly

Svatby, koktejlové večírky, taneční večírky King Ronnie a jeho Big Band

Špičkový swingový orchestr z Floridy Milé písně od Roxanny

JEDINÁ SÓLISTKA ZASTANE CELÝ ORCHESTR

VEČÍRKY

LAHODNÉ MELODIE ROXANNE DAVIESOVÁ

MUSIC MAKERS

PRODUKCE STYLOVÉ ZÁBAVY

Zábavní agentura

Kurt Meyers – poradce v záležitostech zábavy SEARS JOHNNY – HUDEBNÍ STUDIO

Tampská symfonická společnost

BUL WADDELL A JEHO GRAMOFON

Jazz – Rock – Současná hudba

Warren Chambers si zhluboka povzdechl.

Štědrý den.

Zkuste shánět muzikanta na Štědrý den.

Poprvé od pátečního Joannina příjezdu zůstali spolu sami.

Byl Štědrý den, tři hodiny odpoledne, a zdobili spolu stromek v domě, kde kdysi Matthew bydlel se Susan a se svou dcerou, která se vydala s dárky za kamarádkami v ulici. Měli puštěné rádio a poslouchali koledy. Všechno se zdálo být v nejlepším pořádku. Jako za starých časů. Ale všechno bylo v nepořádku.

O včerejším setkání s Marcií se zatím nezmínil.

A nikdo z nich dosud také nepromluvil o tom, že se Joanna zřejmě zamilovala až po uši do černého chlapce jménem Thomas Darrow mladší.

Matthew si nebyl jist, jestli se mu na kterékoli z těchto dvou témat chce mluvit.

Vzpomněl si na vzrušený telefonický rozhovor, který vedl se svou dcerou, když se dověděla, že ji chce Susan poslat do Simmsovy akademie:

„Prý to tam pro mě bude dobré. Tvrdí, že u svatého Marka klesá úroveň. Říkala… tohle se ti nebude líbit, tati.“

„Povídej.“

„Říkala, že na naši školu infiltruje příliš mnoho černých dětí.

Takhle to říkala.“

A za necelých deset minut následoval další vzrušený hovor: „Máma říkala – myslím, když mluvila o té infiltraci – říkala néco o ‚negrech‘. Protože do školy přijali dvě černá děcka.“

„Báječné,“ konstatoval tehdy Matthew. Z jeho bývalé ženy, původem z Chicaga, stát Illinois, se stává floridský buran.

Upustil vánoční ozdobu. Poskočila na koberci a jako zázrakem se nerozbila. Zvedl ji a podíval se na hodinky.

„Čeká snad na tebe taxík?“ divila se Susan.

„Doufal jsem, že mi touhle dobou zavolá Warren. Dal jsem mu číslo… pro všechny případy.“

„Warren?“ opakovala.

„Chambers,“ vysvětloval. „Soukromý detektiv, co pro mě pracuje.“

Zaváhal.

Zdálo se, že tohle je ta pravá chvíle.

„Je to černoch,“ dodal.

„A je schopný?“ zeptala se Susan.

„Moc,“ ujistil ji Matthew.

Myslel na to, má-li se jí přiznat, že včera líbal Marcii Franklinovou s velkou chutí. A že se dnes rozhodoval, jestli by neměl Marcii Franklinové zatelefonovat. Přemýšlel, jestli tehdy, když mluvila o těch dvou černošských žácích, přijatých do školy sv.

Marka, opravdu použila slovo ‚negři‘. Přemýšlel, jestli má chuť se s ní pohádat. Jestli odsud nechce vypadnout.

„Susan,“ začal a zhluboka se nadechl.

„Nevím, co si o tom mám myslet,“ řekla.

Má žena, čtenářka myšlenek, pomyslel si. Vlastně pardon, má bývalá žena.

„Mluvíme oba o Tommym?“

„O kom jiném?“ odtušila Susan. „Co si o tom myslíš ty?“

„Je jí čtrnáct,“ poznamenal. „Přejde ji to.“

„A když ne?“

„Tak co?“

„Na to se ptám já tebe, Matthew. Neházej to na mě.“

„Kdysi dávno, než jsem poznal tebe, jsem chodil s černou dívkou jménem Ophelia Blairová. Bylo to na střední škole. Chodila se mnou na angličtinu. Ophelia Blairová.“

„To má být zpověď?“ zajímala se Susan.

V jejím hlase zazněl ostrý podtón. Možná i ona má chuť se pohádat.

„Byla to nádherná, překrásná holka. Jen jednou se mnou šla na rande. Hodně jsme se líbali, snažil jsem se jí stáhnout kalhotky, vykládal jsem jí, jak ji miluju…“

„Matthew, já opravdu…“

„Přemlouval jsem ji, aby mi dala, protože jsem to ještě nikdy nedělal s černou holkou.“

„Jestli tím chceš naznačit, že Joanna…“

„Nech mě domluvit, ano?“

„Ne, jestli si myslíš, že Joanna a ten kluk…“

„Tohle nemá s Joannou nic společného!“

„Tak proč o tom mluvíš? A ušetři mě, prosím, těch pubertálních výrazů. Aby mi dala…“

„Zatracená věc, byl jsem přece puberťák! Tehdy jsem to ještě nedělal ani s bílou holkou, vůbec s nikým! Jde o to…“

„Ano, Matthew, pověz mi, o co jde.“

„Jde o to, že jsem ji připravil o její jedinečnost, Susan. Pro mě byla jenom černošským děvčetem. Ona se ale považovala za Ophelii Blairovou. Nikdy už se mnou na rande nešla.“

„To je konec příběhu?“

„To je konec.“

„Díky bohu. Namíchal bys mi martini, prosím?“

Zamířil k baru, vzal láhev Beefeateru a láhev vermutu; namíchal plný šejkr velmi suchého a velmi studeného martini. Donesl jí skleničku na pohovku, kde seděla se zakloněnou hlavou a zkoumala, jestli nepřehlédli ve výzdobě stromku nějaká hluchá místa.

„Díky.“ Pozvedla sklenici. „Veselé Vánoce.“

„Veselé Vánoce,“ zopakoval. „Budeme se hádat?“

„Myslím, že už jsme se pohádali.“ Usrkla ze sklínky.

„Mluvím o tom, Susan…“

„Já vím, mluvíš o tom, že Thomas Darrow mladší je možná velmi jedinečný jedinec…“

„Podle Joanny to tak je.“

„Jo, fajn. Jedinečný jedinec, který je čistě náhodou černoch.“

„Což tě mrzí.“

„Ano. Mrzí mě to.“

„Proč?“

„Matthew, nech si ty hloupé otázky. Joanně je čtrnáct. Nemá zapotřebí čelit problémům, se kterými si často neporadí ani dospělí.“

„Někteří dospělí je dokážou vyřešit jako nic.“

„To jistě.“

„Susan, musím se tě na něco zeptat. Když ses rozhodla vzít Joannu ze školy u svatého Marka… Použila jsi výrazu ‚negři‘ v souvislosti s…“

„Nic takového jsem v životě nevyslovila!“ rozhořčila se Susan.

„Ani tehdy, když jsi mluvila o dvou černých dětech, které…“

„Nikdy! Co tě to sakra popadlo?“

„Joarma tvrdí, žes to řekla.“

„Joanna lhala.“

„Řekla mi…“

„Řekla by ti cokoli, jen aby tam nemusela jet! Jak sis vůbec mohl myslet…?“

„A potom, když jsme si volali, jsi tvrdila, že ji chceš vzít z té školy, protože je tam plno podřadných studentů.“

„Taky že ano. Podívej se, jak to tam vypadá teď. Líbilo by se ti, kdyby Joanna ještě pořád…?“

„Myslelas tím černošské studenty, Susan?“

„Nemyslela.“

„Tenkrát, když jsme si telefonovali, jsi řekla: Jsme na Floridě. Jak jsi to myslela, Susan?“

„Jsme snad u soudu?“ odsekla. „Jestli ano, pak žádám, aby byl přítomen můj právní zástupce.“

„Nemyslelas to tak, že černí studenti na Floridě jsou podřadní…“

„Na ten rozhovor si už nevzpomínám a nevím, jak jsem to myslela. Jestli to byl jeden z našich obvyklých hovorů, pravděpodobně jsme jeden na druhého řvali…“

„Tak jako teď,“ doplnil Matthew.

„Tys začal,“ obvinila ho.

Nastalo hluboké, osudové ticho.

„Požádám ji, aby s ním přestala chodit,“ prohlásila Susan.

„Chtěl bych, abys to nedělala.“

„Myslím, že si neuvědomuje, jaké problémy…“

„Je tak šťastná, jak jsem ji ještě…“

„Ale já ne!“ vykřikla Susan. „Když jen pomyslím…“

Odmlčela se uprostřed věty.

„Na co?“ vyzvídal Matthew.

Susan zavrtěla hlavou.

„Určitě se líbají,“ poznamenal, „jestli ti…“

„Přestaň!“

Další odmlka, ještě delší než předtím.

„Omluvám se,“ řekla. „Ale mluvil jsi o mé dceři.“

„Je to taky moje dcera,“ namítl.

„Když víš, jaké mi to dělá starosti…“

„Myslím, že by byla hrozná chyba, kdybys…“

„Nechceš s tím přestat, prosím tě?“ okřikla ho. „Nechápeš, že…?

Ty to nechápeš? Jak vůbec můžeš naznačovat, že Joanna s tím klukem…?“

„Jsou to děcka, Susan! Co si hergot myslíš, že dělají? Objímají se, hladí se, dokonce…“

„Drž hubu, sakra!“ zaječela a vychrstla mu do obličeje obsah sklenice.

V rádiu začal sbor zpívat ‚Tichou noc‘.

Vytáhl kapesník a osušil si tvář. Celou košili měl zmáčenou.

Podíval se na ni, jako by se divil, proč je tak mokrá. Upřeně zíral na vlastní košili. Rozhodl se, že jí poví, s kým se včera líbal. A těšil se na to.

Zazvonil telefon.

Hlásky z rádia oznamovaly světu, že všude je klid a jasno tak.

Telefon zvonil.

Susan vstala a zašla do kuchyně. Strhla sluchátko s přístroje na stěně. „Haló,“ ohlásila se ledovým hlasem. Naslouchala. „Okamžik, prosím.“ Vrátila se do pokoje.

„Pro tebe,“ oznámila. „Warren Chambers. A potom, prosím, odejdi.“

Stačilo jen to, že ho líbala.

To bylo ze začátku.

Na začátku filmu.

Ta opravdová pohádka, již četl jako dítě, byla o tom, jak zemřel starý mlynář a odkázal svůj mlýn nejstaršímu synovi, prostřednímu synovi odkázal osla a nejmladšímu kocoura. Nejmladší syn se jmenoval Tom. Tom měl za to, že jediné, co se dá s kocourem podniknout, je udělat z něho paštiku a kůži prodat. Jenže kocour začal mluvit, vysvětlil mu, že potřebuje jen vysoké boty, klobouk s pérem a menší vak, a udělá z Torna boháče. Tak mu Tom ty věci opatřil a kocour – s pomocí nejrůznějších lží a fíglů – přesvědčil krále, že Tom je markýz nebo co, možná baron nebo hrabě, je to už dávno, co tu pohádku četl. Král si nechal namluvit, že je Tom boháč, a nakonec se Tom oženil s královskou dcerou a žil šťastně až do smrti.

To byla pohádka.

V tom filmu…

Byla jsi děvkou mnoha milenců…

V tom filmu se jistý negr, kterého právě propustili z vězení, seznámí s děvkou, obleče ji do červených vysokých bot a do krásných šatů a ona pak, spolu s jinými dvěma děvčaty a jedním bílým mladíkem, s pomocí lží a podvodů zařídí, že se z negra stane boháč a z děvky filmová hvězda.

Meg.

Filmová hvězda.

Stačil jenom začátek filmu.

Tehdy ho jenom líbala. Líbala negra. Otevřenými ústy ho líbala na ústa, slibovala mu diamanty a zlato, jenom mi kup ty boty, drahouši, jejich rty se k sobě tiskly, a pěkný klobouk s pérem a hedvábné prádlo, líbala ho otevřenými ústy, stáhla si blůzku, ukázala mu prsa.

Zasázel jsem ušlechtilou révu; jak se mohla zvrhnout v neblahý plevel?

A později v tom filmu…

Co všechno dělala s tím negrem i s těmi třemi, s těmi ženami a s tím bílým chlapcem, co všechno s nimi dělala.

Ten negr mu vadil nejvíc.

I kdyby ses vydrhla ledkem, omývala mýdlem, v mých očích jsi navždy nečistá.

Seděl v obývacím pokoji, zíral na stíny, míhající se na plátně, díval se na ně znovu, znovu a znovu.

Přivedl jsem tě do země hojnosti, opakoval si v duchu, abys užila ovoce a dobrých plodů, ale tys pošpinila mou zemi a zneuctila mé dědictví po předcích.

„Myslím, že nemáš pravdu,“ prohlásil Tick. „Myslím, že přece jenom chtěla říct Dillová.“

„Ne, určitě je to Dealová,“ trval na svém Mose. „Vím, jak mluvěj negři. Říkala Dealová.“

„Tak jak je možné, že jsme obvolali všechny zatracený Dealy v telefonním seznamu, dohromady jedenáct Dealů, a žádný z nich nikdy o Margaretě Dealové neslyšel? To je omyl, Mose.“

„Není to omyl,“ oponoval Mose.

„Projdeme si ty Dilly ještě jednou,“ navrhl Tick. „Třeba jsme některého vynechali.“

„Povídám, že je to Dealová!“

„Kde je ten seznam?“ zeptal se Tick.

„To je plýtvání časem, probírat znovu ty Dilly.“

„Když jsme probírali Dealy, bylo to taky plýtvání časem.“

„Žádná Margaret Dillová není. Na těch číslech, kam jsme volali, nikdo Margaretu Dillovou nezná.“

„Třeba jsme někoho vynechali. Kde je ten seznam?“

Otevřel opět telefonní seznam na stránce, začínající jménem Dieckmann. Na konci stálo: Diners Club/Carte Blanche.

„Kontroluj to podle našeho seznamu,“ přikázal.

„Povídám, že je máme všechny.“

„Stejně je zkontroluj,“ naléhal Tick a začal číst.

„Dill Abner.“

„Mám.“

„Dill Bernard.“

„Souhlasí.“

„Dill Evan.“

„Souhlasí.“

„Dill Roger.“

„Jo.“

„Dillová Rosalie.“

„Mhm.“

„Dill Samuel.“

„Ano.“

„Dill Thomas.“

Mose si povzdechl.

„Máš to? Dill Thomas?“

„Mám.“

„Dill Victor.“

„Jo. To jsou všichni,“ hlásil Mose.

„To jsou všichni,“ potvrdil Tick.

Začal obracet stránku, aby se podíval na Dealy, pro případ, že by některého z nich přehlédli, už už se ji chystal otočit, když mu pohled padl na úplně první jméno, Dieckmann Frank. Zaváhal, přelétl pohledem několik dalších jmen na stránce; nejprve ho udeřilo do očí jedno z nich a potom celá šestice:

Diehl Andrew

Diehl Bertram

Diehl Burgess

Diehl Candace

Diehl Carl

Diehl Joseph

Diehl Randolph

„Ale, ale, ale,“ poznamenal k Mosemu.

Bylo už skoro šest. Necelé čtyři bloky od Warrenovy kanceláře na rohu Rossovy a Cameronovy odzváněl kostelní zvon celou hodinu o tři minuty předčasně. Matthew pohlédl na hodinky. I Warren pohlédl na hodinky.

„Pod hlavičkou Orchestry a hudební skupiny je třináct jmen,“

řekl. „Zatím jsem mluvil jen s osmi.“

„Osobně, nebo po telefonu?“

„Se třemi osobně, s ostatními po telefonu. Byl to tak trochu tanec mezi vejci, Matthew, protože jsem nemohl jen tak vybafnout: Hele, nevybrali jste náhodou schránku té paní, co ji v listopadu zabili?

Takže jsem jim vykládal, že si chci najmout dodávku na přepravu hudebních nástrojů a slyšel jsem, že oni takové auto mají a jestli by mně ho nepůjčili na Silvestra, že bych si s ním zajel jenom do Sarasoty. Nikdo z nich žádnou dodávku nemá – aspoň nikdo z těch, se kterými jsem mluvil.“

„Tak co podnikneme dál?“ zeptal se Matthew.

„Asi to necháme na zítřek, ačkoli pochybuju, že bychom na Boží hod měli víc štěstí.“

„S kterými jste už mluvil?“

„Tady se podívejte.“ Warren rozevřel telefonní seznam na Zlatých stránkách, prolistoval nemocnice, obchodní domy a optiky, až našel stránku s označením Orchestry a hudební skupiny.

„Nedíval jste se pod hlavičku Hudba?“

„Ne,“ přiznal Warren. „Hergot, to mě mělo napadnout.“

Začal listovat zpátky, ale Matthew ho zarazil. „Počkejte chvíli.“

Poslední údaj v rubrice Orchestry a hudební skupiny byl: BILL WADDELL A JEHO GRAMOFON

Jazz – Rock – Současná hudba

A pod tím následoval další nadpis:

ORCHIDEJE, PĚSTITELÉ

Elite Orchids, Inc.

Franco, orchidejová farma

Grahamovy orchideje

Green, orchideje

Michaelovy orchideje

Orchidárium

„To bude ono,“ prohlásil Matthew.

Tick řídil.

Mose si stěžoval.

„Měli jsme zavolat,“ tvrdil.

„Jasně. S telefonem jsme už měli spoustu štěstí,“ uzemnil ho Tick.

„Ti dva poslední chlapi nebyli moc rádi, že nás vidí zrovna na štědrý den.“

„Ať se jdou vycpat,“ prohlásil Tick. „Jak je ta adresa?“

„Třicet sedm padesát pět.“

„Dávej pozor na příští poštovní schránku; povíš mi, co je tam napsáno.“

Když se blížili ke schránce na pravé straně silnice, zpomalil.

„Třicet šest čtyřicet tři,“ hlásil Mose.

„Už jsme skoro tam,“ mínil Tick. „Tentokrát nech mluvit jenom mě, jasný?“

„Posledně jsi taky mluvil jenom ty,“ namítl Mose.

„Ne, tys jim začal vykládat, že hledáme děvče, co s námi točilo film.“

„No a? Co je na tom?“

„Mysleli si, že lžeme. To je na tom.“

Za nimi se obloha zbarvila do ruda.

„Nádherný západ slunce,“ poznamenal Tick.

„Radši bych byl zpátky v Tampě,“ odtušil Mose.

„Nejdřív najdeme Connie,“ trval na svém Tick. „Nebo Margaret.

Nebo jak se sakra jmenuje.“

Vůz ujížděl východním směrem po Timucuan Point Road.

Tahle scéna…

Ten negr si rozepíná poklopec. Meg klečí na kolenou. Vzhlíží k němu a usmívá se jako andílek. Žjůůůů, vzdychne.

Film je bez zvuku. Musí jim odezírat ze rtů. Teď už to ale zná zpaměti.

Vezmi si ho, vybízí ji on.

Tohle všechno? diví se ona.

Pro začátek, odtuší on a usměje se.

Sedí ve ztemnělém obývacím pokoji, na podlaze vedle křesla má položenou brokovnici. Jestli za ní ještě někdo přijde, čeká na něho boží hněv. Právě teď má chuť popadnout brokovnici a sestřelit toho negra z plátna. Odstřelit ho do pekel a zatracení. Potom budete prosit o slitování…

Dívá se na něho.

Chutná jako kakao, škádlí ho.

A opět ho vezme do úst.

Zvedne hlavu.

Říká mu ‚zlato‘.

A zase ho má v ústech.

Mhmmm, vrní.

Zvedne hlavu.

Bude to stříkat bíle? vyptává se.

Úsměvy.

A znovu.

Mhmmm.

Vyndá ho z pusy. A prohlíží si ho. Obdivuje ho. Zakoulí očima.

Olízne ho. Zavře oči. Mhmmmm. Znovu ho bere do úst. Moudře mluví ústa spravedlivých; vzpurný jazyk budiž vyříznut. Hladí ho rukou. A rty.

Nepřestávej, prosí ji.

A ona mumlá něco v odpověď.

Tak, kočičko.

Ona sténá.

Nepřestávej, kočičko.

Mhmmm.

Už, vyhrkne.

Sníh, bílý jako bavlna, jako jinovatka, jako popel.

Holčičko, holčičko, hladí ji černýma rukama v rudých vlasech.

Mhmmm, zavrní ona.

A zase oči v sloup.

Líbí se ti to, kočičko?

Mhmmmm.

„Tady je,“ zvolal Tick.

„Určitě je to ono,“ přitakal Mose.

Krčili se u domu pod oknem a třípalcovou mezerou pod zataženou žaluzií nahlíželi dovnitř. Viděli, jak Jake Delaney stříká Connie do úst.

Na film se díval nějaký muž.

Velký, světlovlasý muž v montérkách.

S očima upřenýma na plátno.

Jako v transu.

Na plátně…

Myslíš, že ho dokážeš znovu postavit?

Proč bychom to nezkusili, zlato?

Oba ta slova znali zpaměti.

Pomalý, vášnivý úsměv.

Proč bychom to nezkusili, zlato?

Tuhle scénu natáčeli až příští den, ale na plátně se zdálo, že následuje bezprostředně po výstřiku. Jake tím pádem vypadal jako superman, kterému se podaří v mžiku dosáhnout další erekce. Connie ho dráždila špičkou jazyka a rty, hladila si jím tváře a zavřená oční víčka, vzala jej mezi prsa, třela si jej o zadeček, sevřela jej dlaněmi, jemně za něj tahala, potom tahala silněji, zase povolila, zakoulela zelenýma očima, opět ten pomalý, erotický úsměv, znovu pomalé hlazení rukou, náhle se k němu sklonila, jazyk jí vystřelil z úst a pak na něj nasedla, doširoka se mu otevřela – to byl záběr zblízka – a opět s něj sklouzla a dala se do toho ústy, pohrávala si s ním, dráždila jej ve snaze vybičovat Jakea tak, aby se opět změnil v lidský buchar; to všechno za pouhých šedesát vteřin, jenže o den později.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Mose.

„No co, půjdeme mu říct, aby nám vrátil náš film,“ rozhodl Tick.

Jakmile se ozvalo klepání na dveře, sáhl po brokovnici.

Vypnul promítačku.

„Kdo je?“ zavolal.

„Pane Diehle?“

Mužský hlas.

Všichni jste zhřešili proti mně.

„Co chcete?“ zeptal se.

„Pane Diehle, chceme si s vámi promluvit o tom filmu.“

Pozvedl zbraň a namířil ji na dveře.

„Pojďte dál,“ vybídl je. „Je otevřeno.“

U tabule s nápisem Orchidárium odbočili doprava. V Matthewově voze ujížděli po cestě plné výmolů. Matthew řídil, Warren seděl vedle něho, v malém autě měl kolena až pod bradou. Obloha na západě se zbarvila do fialová, tady nad pozemkem kolem jezera už byla tmavší, černomodrá, rychle se snášela noc. Tichá, svatá noc.

Za pět hodin začnou Vánoce.

Uviděli před sebou dům.

Všude tma.

Za domem se ukázaly další dvě budovy s oblými střechami.

„To budou skleníky,“ poznamenal Warren.

Matthew přikývl.

Po straně, šikmo ke skleníkům, stál domek z tvárnic.

Z jezera bylo slyšet nějaké zvuky. Jako když sebou něco mlátí ve vodě.

Vpředu, kam svítily reflektory auta, se otevřely dveře malého stavení.

Ve dveřích se objevila postava muže. Stál k nim zády.

Něco táhl ven.

„Hej, tady zastavte,“ zvolal Warren.

Matthew zastavil.

Muž ve dveřích se ohlédl. Jenom otočil hlavu. Ruce měl ještě natažené před sebou, stál v předklonu, něco v nich držel. V záři reflektorů se mihly blond vlasy. Warren už vystupoval z auta. Muž to, co táhl ze dveří, upustil. Matthew vystoupil na své straně z vozu.

Muž sáhl pro něco za dveře. Když se znovu otočil – tentokrát celým tělem – měl v rukou brokovnici.

„K zemi!“ zařval Warren a Matthew sebou plácl na břicho právě v okamžiku, kdy do černomodré noci žlutě zablýskl výstřel z brokovnice. Warren se rozběhl k neznámému muži. V ruce držel pistoli.

„Zahoďte to,“ zavolal Warren a muž vystřelil podruhé.

Warren hbitě uskočil, zázračně se vyhnul ráně a opět se otočil čelem k neznámému. Tentokrát svíral pistoli v obou rukou, jak mívají policisté ve zvyku. „Stůj!“ zahulákal, ale muž se vrhl proti němu a mával nad hlavou brokovnicí, kterou držel za hlaveň jako kyj, pažba mu svištěla kolem hlavy, ale zatím nezasáhla nic než noční vzduch.

Warren vystřelil.

První ranou zasáhl útočníka do ramene.

Muž běžel dál.

Tentokrát vypálil Warren níž, zasáhl ho do pravé nohy a srazil ho k zemi.

Muž se zmítal v prachu a sténal bolestí.

Warren k němu přistoupil.

„Tak co?“ zeptal se, popadaje dech. „Máte dost?“

Útočník padl na tvář.

„Bingo,“ vydechl Warren.

Matthew vykročil ke stavení z tvárnic. Warren klekl vedle omdlelého útočníka, pokývl hlavou a pak zasunul pistoli zpátky do ramenního pouzdra. Matthew pokračoval směrem k malé budově.

Reflektory auta osvětlovaly otevřené dveře.

Matthew shlédl na zem mezi dveřmi.

„Ježíšikriste.“ Otočil se.

Warren se rozběhl za ním.

„Co?“

„Ježíšikriste,“ opakoval Matthew.

Warren shlédl na rozervané, zmrzačené tělo v červených vysokých botách a s věncem orchidejí rudých jako krev kolem krku.

Na okamžik se mu v pohledu mihla prudká bolest, ale to bylo vše.

Přišla a odezněla, opět byl policistou, který takové – a mnohem horší – věci viděl už mnohokrát.

Matthew něco podobného v životě neviděl.

Matthew se předklonil a zvracel na cestu.

12

Výslech proběhl v Diehlově nemocničním pokoji u Samaritánů.

Kromě zapisovatele a Burgesse Diehla byl přítomen také prokurátor Skye Bannister, jeho zástupce Arthur Haggerty, detektiv Morris Bloom od caluské policie, detektiv Ralph Sears z úřadu okresního šerifa a advokát Matthew Hope.

„Nahrávejte,“ přikázal Haggerty zapisovateli.

Datum, čas, místo, přítomné osoby; Haggerty odrecitoval do mikrofonu všechny základní informace. Když Diehlovi přečetl varování ve smyslu Mirandova-Escobedova zákona, Diehl odtušil: „Nepotřebuju advokáta.“

„A chápete, že i v nepřítomnosti právního zástupce máte právo kdykoli výslech zastavit?“

„Chápu.“

„I kdybyste se později rozhodl, že si přece jenom chcete promluvit s advokátem, máte právo výslech kdykoli přerušit. Rozumíte?“

„Ano, rozumím.“

„Protože tady jsme v Americe,“ podotkl Skye Bannister.

„Tak dobře,“ pokračoval Haggerty. „Pane Diehle, než začnu s výslechem, chcete nám něco sdělit? Jestli nám chcete povědět vlastními slovy…“

A on jim to pověděl.

Věděl jsem o tom filmu, samozřejmě; věděl jsem, že pomáhá při natáčení filmu. Jenom jsem nevěděl, co je to za film.

S tou ženskou pracovala už jednou, asi před rokem a půl. Natáčela něco o zneužívání dětí a Meg v tu dobu pracovala ve školce. Meg to s dětmi umí. Náš Pán nám nikdy nedopřál vlastní děti, ale ona se věnovala těm dětem ve školce, dnem i nocí, z celého srdce. Tam se s tou ženskou setkala poprvé. Když se natáčely scény ve školce.

A pak mi pověděla, myslím Meg, že ta ženská natáčí další naučný film a prý potřebuje, aby jí pomohla s kostýmy. Meg to umí i s jehlou a nití. Řekla, že to potrvá jen od konce září do začátku listopadu, prý dobrá příležitost vydělat si trochu peněz navíc.

To mi řekla, ano.

Chci zdůraznit, že mi nikdy předtím nezalhala, ani přede mnou nic netajila.

Jenže potom jsem našel ty šeky.

Čtyři šeky, každý na patnáct set dolarů. První s datem prvního října, poslední ze čtyřiadvacátého října. Ještě je nedeponovala, asi se ještě nerozmyslela, kde je má deponovat, abych o těch penězích nevěděl. Ležely v horní zásuvce jejího sekretáře, až vzadu, pod kalhotkami. Už ani nevím, co jsem v té zásuvce s kalhotkami hledal.

Odkud máš tolik peněz, vyptával jsem se, jakou prací vyděláváš takové peníze? Na těch šecích stálo jenom: Za služby. Za jaké služby, chtěl jsem vědět. Kdes k tomu přišla, naléhal jsem, za co jsou ty šeky? Co znamená: Za služby?

Ona na to, že v jejích zásuvkách nemám co hledat, prý co tam má, je její soukromá věc. Povídám, za jaké služby ti ta společnost Prudent platí patnáct set dolarů? Tvrdila, že prý přece vím, že pracuje pro tu paní, co natáčí naučné filmy, prý připravuju pro ni kostýmy, vždyť jsem ti to už vysvětlila. Dělám garderobiérku. Proto jsem pět dnů v týdnu pryč z domova, ty nikdy neposloucháš, co ti povídám, pořád máš plno práce kolem orchidejí.

Namítl jsem, že to je spousta peněz za trochu šití. A ona na to, že filmové společnosti platí spoustu peněz, protože film, to je velký byznys.

Řekl jsem, že bych se chtěl podívat, jak ten film natáčejí, ale tvrdila, že to nejde, prý jsou uzavřená společnost. Vykládala, že režisérka, ta, co jí platí za kostýmy, je hrozně temperamentní dáma a nepřeje si, aby se u natáčení potloukali cizí lidé. Tomu se prý říká uzavřená společnost. Pak mě políbila a nabádala mě, ať si z toho nic nedělám, že pátého listopadu skončí s natáčením, což bylo o něco víc než za týden, a pak prý už bude pořád doma a budeme mít spoustu peněz, které si přivydělala.

Nevím, kde dlela její ústa, když mě ten večer políbila.

O Halloweenu – to bylo čtyři dny potom, co mi vykládala, jak připravuje kostýmy – mi přišla povědět, že budou natáčet noční scénu, prý je to velká scéna s maškarním plesem, takže tam zůstane celou noc. Povídám, no jistě, v pořádku. Ale jel jsem za ní. Ona jela volkswagenem na Fatback Key a já za ní v dodávce; držel jsem se zpátky, aby mě neviděla. Chtěl jsem vidět, co vlastně dělá za těch patnáct set dolarů týdně.

Po tom, co jsem tu noc viděl, bych je byl zabil všechny hned a na místě. Neboť všichni národové okusili bouřlivého vína jejího smilnění, králové se s ní spouštěli a obchodníci bohatli štědrostí jejích omamných darů. A uslyšel jsem hlas shůry: „Odstup od ní, lide můj, zřekni se jejích hříchů a nestihne tě morová rána. Neb její hříchy volají až do nebes a Bůh nezapomene na její zločiny.“ A spatřil jsem bestii vystoupit z nitra země, měla rohy jako beran a promlouvala dračím hlasem. I uviděl jsem tři duchy nečisté v podobě žabí vycházet z dračí tlamy, z tlamy netvorovy, z úst falešného proroka. Mohl jsem je zabít všechny, Bůh mi odpusť.

A přesto…

Odpusť i jim, neb oni nevědí, co činí.

Jenže…

Falešný prorok, ten ví.

Ta ženská, chápete. Ta světlovlasá ženská jim říkala, co mají dělat. A oni uctívali draka, který vdechl bestii sílu. Ona věděla.

Tu noc jsem ji sledoval až domů.

Tehdy jsem ani nevěděl, jak se jmenuje.

Prudence Ann Markhamová.

Ani jsem neznal její jméno.

Tehdy jsem ji sledoval poprvé.

S natáčením skončili pátého listopadu, přesně, jak to Meg předpověděla. Prý už si nemám dělat starosti. Teď už bude každý den doma, nebude už nikam chodit přešívat kostýmy, ach ne, Kočička v botách bude teď pěkně doma.

Pořád jsem sledoval Prudence Ann Markhamovou.

Protože jsem si uvědomil…

Je to film.

Lidi se na něj budou dívat. Uvidí Meg nahou, nestoudnou, páchající ohavnosti s tím netvorem i s ostatními, s těmi třemi ženami a s mladým chlapcem. Zatím jsem nevěděl, co udělám s Meg, tehdy jsem ještě neměl žádný plán, jenom jsem věděl, že musím získat ten film, nedovolit, aby ten film někdo viděl, ujistit se, že nikdo neuvidí, co nechci, aby viděli; nebylo by správné, aby to viděli, náš Pán nikdy nezamýšlel, aby se dívali na takové věci. Musel jsem dostat ten film, zničit ho, spálit ho.

Pracovala na něm ve studiu na Rancher Road. Každý večer si zajela vyzvednout plechovky s filmem ze schránky, odvezla je do studia, a když skončila, každou noc je zavezla zpátky do schránky.

Měla od té schránky klíč.

Uvědomil jsem si, že potřebuju ten klíč.

Musím mít ten klíč, abych mohl film zničit.

Zničit ten film.

Sledoval jsem ji každý den od skladu až k jejímu domu na Pompano Way. Sledoval jsem ji. A oni vzývali draka, který vdechl sílu bestii. Musel jsem zničit ten film. Musel jsem zničit draka, jenž byl odpovědný za ten film, za to, čím se stala Meg.

Ještě jsem nevěděl, co udělám s Meg.

To mě napadlo až později.

Nejsem hlupák. Nejsem hloupý člověk. Věděl jsem, že tu ženu musím zabít, abych získal ten film, který každý večer vozila do studia, musím jí odebrat klíč od schránky, kde jsou možná i další filmy, a zračit je. Ale jak by posloužilo božím záměrům, kdybych současně zničil i sám sebe? Ne, ne, já nejsem hlupák.

Byla vdaná, to jsem se mezitím dověděl; v tom domě na Pompano Way jsem viděl jejího manžela, věděl jsem, že je vdaná. Co je to za muže, že nechá svou ženu provádět takové věci? Rozsévat po zemi takovou špínu? A tak mě to napadlo; uvědomil jsem si, že tím zabiju dvě mouchy jednou ranou, vlastně tři, když počítám i ten film.

Zničím manžela i jeho ženu a zničím i ten film.

Desátého listopadu jsem se vloupal do jejich domu, pozoroval jsem dům, dokud oba neodešli, věděl jsem, že uvnitř nikdo není.

Ukradl jsem jeho šaty a nůž. Taky jiné věci, aby nevěděli, o co mně vlastně šlo. Ukradl jsem i nějaké její oblečení, ještě ho mám, je v Megině sekretáři, kde mívala svoje věci, než jsem je spálil. Občas si ty ženské šaty prohlížím. Dívám se na ně. Snažím se pochopit, co to bylo za ženu, že mohla provádět takové věci. Dívám se na ty šaty a divím se. Pořád se divím.

Po tom vloupání jsem nějaký čas počkal. Chtěl jsem počkat asi týden, aby si to někdo nedal dohromady. Pak jsem se rozhodl, že bude lépe počkat celých deset dnů. Sledoval jsem ji do studia. Venku jsem na ni počkal. Vyšla ven, muselo být tak dvacet minut před jedenáctou, tak nějak. Byl jsem s ní hotov za necelou minutu. Oblékl jsem si na to ty šaty – jeho šaty. Byly celé zakrvácené a špinavé.

Vzal jsem hliníkovou skříňku s plechovkami filmu a s pásky a taky její zápisník a klíče. Z Rancher Road ke mně domů to netrvalo víc než deset minut. Dalších deset minut na osprchování a převlečení do mých šatů – mezitím jsem už zamkl Meg do domku s generátorem, i když jsem ještě nevěděl, co s ní udělám. Zkrvavené šaty a nůž jsem uložil do plastového pytle na odpadky. Z domova jsem odešel asi tak kolem jedenácté, asi za patnáct minut jsem dorazil na Pompano Way – přijel jsem tam někdy ve čtvrt na dvanáct. Na zahrádce za dómem jsem do záhonku zahrabal zakrvácené oblečení a nůž. Potom jsem zajel k té schránce, otevřel si jejím klíčem a vzal jsem, co jsem našel uvnitř. Tam jsem mohl být tak o půlnoci. Vybral jsem z té schránky všechno.

Viděl jsem ten film mockrát.

Pořád se na něj dívám.

Nikdy v životě jsem neviděl, co jsem viděl v tom filmu.

Lidi by se neměli dívat na takové filmy.

Jednoho dne ho spálím.

Neboť zlo shoří v ohni pekelném.

„Pane Diehle,“ promluvil Haggerty, „ukážu vám polaroidovou fotografii, kterou pořídili vyšetřovatelé z šerifovy kanceláře v čísle 3755 na Timucuan Point Road dnes večer. Je to vaše žena Margaret Diehlová?“

„Země vyvrhne hříšníky,“ blábolil Diehl, „a ti, kdo nectí zákon, budou vyhlazeni.“

„Pane? Je na té fotografii, kterou zde vidíte, na té fotografii s ženou v červených botách… je to vaše žena Margaret Diehlová?“

„Neboť muž je pánem ženy tak, jako je Kristus pánem církve,“

pravil Diehl.

„Je to vaše žena, pane?“

„A proto, tak jako je církev podřízena Kristu, nechť se i ženy ve všem podřizují svým mužům.“

„Pane Diehle, můžete nám povědět, co se stalo vaší ženě? Té ženě na fotografii? Je to vaše manželka?“

„Cože?“

„Vaše manželka. Je tohle vaše manželka?“

„Byla to má manželka.“

„Byla? Chcete říct, že už není vaší ženou, protože je mrtvá?“

„Mrtvá? Ne, to ne.“

„Pane… ta žena na fotografii. Má amputované ruce…“

„Ano, já vím.“

„To vy jste jí uřízl ruce? A znetvořil prsa?“

„Ano.“

„Takže, pane Diehle… zabil jste svou ženu Margaret?“

„Ne. Zabil? Ne, ne. Chtěl jsem ji dnes v noci vystavit. Na ulici. U

stoky.“

„Položit její mrtvolu na ulici?“

„Jí vystavit na ulici. Aby všichni viděli její hanbu. Neboť je hanba i mluvit o věcech, jež jsou páchány potají.“

„Ale vaše žena je mrtvá, pane. Úřední lékař…“

„Ne, pane.“

„Pane Diehle, policejní lékař zjistil, že byla mrtvá už nějaký…“

„A s kým jsem tedy mluvil? Nerozmlouvej s blázny, neb oni zhrdnou moudrostí tvých slov.“

„Uřízl jste jí ruce, pane Diehle?“

„Prsty.“

„Prosím?“

„Začal jsem s prsty. Abych ji potrestal za to, co prováděla svýma rukama. Neb kde vidíš jaké zlo v mých rukou? Vztáhneš-li ruku, odvrátím od tebe oči…“

„Pane Diehle…“

„Modli se sebevíc, neuslyším tvých modliteb. Máš ruce pokryté krví.“

„Když říkáte, že jste začal s prsty…“

„To je lež.“

„Prosím?“

„Nejdřív jsem ji ostříhal. Celou. Po celém těle. Na hlavě i dole…

všude.“

Ticho.

Haggerty se otočil k Bannisterovi.

„Skye? Nechcete to převzít?“

„Pane Diehle,“ začal Bannister. „Jsem Skye Bannister, státní zástupce. Nevím, jestli vám můžu nějak pomoct, abyste se vyjádřil trochu jasněji. Jestli tomu správně rozumím, uřízl jste manželce prsty, potom paže…“

„Nejdřív vlasy.“

„Potom prsty…“

„Ne, potom jazyk. Vyřízl jsem jí jazyk. Než nikdo nedokáže zkrotit jazyk. Je nepoddajný a plný jedu. Jazyk, toť oheň, toť svět plný nepravosti. A jazyk je jeden z údů; zaplaví tělo špínou, vnese oheň v řádný běh věcí, a nakonec shoří v plamenech pekla.“

„Vyřízl jste jí jazyk…“

„Nechť žena naučí se mlčet a podrobovat se.“

„Potom prsty a ruce… paže…“

„Vlastníma rukama předloží Pánu zápalnou oběť, tuk a srdce, a srdci bude odpuštěno v odměnu za oběť, již přinesl Pánu. Dnes večer ji uvidí, až ji vystavím u stoky. Uvidí ji nahou, děvku, až na ty boty.

Zašil jsem jí ústa nylonovou plachtařskou nití, aby jimi už nikdy nemohla dělat takové věci. Dole jsem ji taky zašil. Protože děvka, toť pekelná propast.“

Skye Bannister vzdychl.

Byl Štědrý večer, půl dvanácté v noci, na parkovišti před nemocnicí poblikával do hvězdnaté noci zeleně a červeně vánoční strom.

„Pane Diehle,“ řekl, „chcete ke své výpovědi ještě něco dodat?“

„Něco najdete ještě ve vodě,“ poznamenal Diehl.

„Prosím?“

„Oč odpornější, špinavější je ten, kdo pije nepravost jako vodu?“

„Pane Diehle, chcete na své výpovědi něco změnit nebo opravit…“

„Nic,“ prohlásil Diehl. „Nechci změnit nic na tom, co jsem vykonal.“

Bannister pohlédl na hodinky.

„Výslech ukončen ve dvacet tři hodin jedenatřicet minut,“ řekl do mikrofonu a prohodil k zapisovateli: „Končíme.“

Vyšli z Diehlova pokoje.

Na chodbě Bannister poznamenal: „Meeseho lidi měli pravdu.“

„Cože?“ nechápal Matthew.

„Ta komise federálního prokurátora pro pornografii. Měla pravdu.

Pornografie vede k násilí.“ Matthew neodpověděl.

Na Boží hod ráno uvažoval, co by měl podniknout.

Markhamovi oznámil, že obvinění, vznesené proti němu, bylo staženo. Je svobodný. Může pokračovat ve svém zatraceném životě, jak jednou řekl.

„A co ten film?“ zajímal se Markham.

„Co s ním má být?“ podivil se Matthew.

„Kdy ho dostanu zpátky?“

„Určitě ho budou potřebovat při procesu s Diehlem,“ mínil Matthew. „Jako důkaz ohledně motivu.“

„A co po procesu? Počítal jsem s tím filmem…“

„Na to se musíte zeptat Bannistera.“

„Bannistera? Co ten s tím má sakra…“

„Možná ho bude chtít spálit,“ řekl Matthew.

A teď, chvíli před desátou na Boží hod dopoledne, přemýšlel, co bude dělat. Od včerejšího večera, kdy ho vykázala ze svého domu, se mu Susan neozvala. Původně chtěl Vánoce strávit s ní a s Joannou.

Rozbalovat společně dárky. Jako za starých časů. Zvedl telefon a vytočil její číslo.

Vzala to Joanna.

„Ahoj, tati,“ pozdravila. „Veselé Vánoce.“

„Veselé Vánoce, zlato.“

„Máma říkala, že dneska nepřijdeš.“

„Ale?“

„Co se stalo?“

„Nu… přesně nevím,“ přiznal.

„Vy dva v tom máte zmatek,“ mínila Joanna.

„To jistě,“ souhlasil Matthew. Potom zaváhal. „Joanno… kdyby tě někdo nutil, abys přestala chodit s Thomasem…“

„Kdo by mě nutil?“

„Nu, kdokoli…“

„Neumím si představit, kdo…“

„Zlato… nikdo nemá právo cenzurovat tvou mysl ani tvé srdce.“

„He?“ vyjevila se.

„Pamatuj si to.“

„Jasně že jo. Mám ti dát mámu?“

„Ano, prosím.“ Doufal, že to řekl dost jasně.

Když Susan přišla k telefonu, bylo to opravdu jako za starých časů. V minulosti vždycky čekal, zda se mu v ten který den ozve Susan čarodějnice nebo Susan opuštěná. O Vánocích by spíš čekal opuštěnou. Avšak místo toho uslyšel…

„Matthew, myslím, že bys sem dnes neměl chodit, co ty na to?

Včera večer jsem o tom všem moc přemýšlela a zdá se mi, že bychom se hnali do něčeho, na co ani jeden z nás zatím není připravený. Ta včerejší hádka mi až moc připomněla bolavou minulost a upřímně řečeno, nechce se mi opakovat to celé znovu.

Vím, že se těšíš na Joannu, jsou přece Vánoce, ale třeba si můžete vyměnit dárky až zítra a zůstat spolu celý den. Myslím, že by pro ni bylo horší, kdybychom všichni tři strávili celý den spolu, vzhledem k tomu, jak nejisté klima mezi námi vládne. Nemyslíš?“

„Jistě,“ přisvědčil.

„Takže,“ řekla.

„Takže,“ opakoval.

Nastalo dlouhé ticho.

Konečně promluvila: „Matthew, nemyslíš…“

Odmlčela se.

A pokračovala lítostivým tónem: „Matthew, nemyslíš, že mám pravdu? Chci říct, k čemu je… á, do hajzlu, já prostě nevím.“

„Já taky ne,“ přiznal.

„Nepočkáme nějaký čas?“

„Určitě.“

Další odmlka.

„Já Joanně nic říkat nebudu,“ slíbila.

„O čem?“

„O jejím příteli.“

„Aha.“

„Taky s tím trochu počkám.“

„Dobrá,“ souhlasil Matthew.

„Takže,“ prohodila znovu.

„Takže,“ opakoval Matthew.

„Veselé Vánoce,“ popřála mu.

„Veselé Vánoce,“ opětoval její přání.

Ve sluchátku to cvaklo.

Odložil je do vidlice.

Zamířil do obývacího pokoje.

Namíchal si martini. Deset hodin dopoledne.

Zazvonil telefon.

Susan, napadlo ho. Rozmyslela si to.

Nebo Joanna. Tonoucí v slzách.

Přistoupil ke kuchyňské lince a zvedl sluchátko.

„Haló,“ ohlásil se.

„Matthew?“

Ženský hlas.

„Ano?“

„Tady je Marcie Franklinová.“

„Ale? Ahoj,“ zaradoval se.

„Veselé Vánoce,“ popřála mu.

„Veselé Vánoce.“

„Chci se omluvit za to, jak jsem se tuhle chovala. Asi jsem byla trochu stříklá. Normálně nejsem taková nestyda.“

Ticho.

„To jsem ráda, že mám správné číslo,“ poznamenala. „Našla jsem ho v loňském seznamu.“

A zase ticho.

„No,“ dodala, „chápu, že máš asi napilno, jsou Vánoce, jenom jsem chtěla…“

„Nemáš čas zajít se mnou na oběd?“ otázal se.

„Už jsem se bála, že se mě na to nezeptáš.“

KONEC

Document Outline

Ed McBain

KOČKA V BOTÁCH

Matthew Hope 07

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

KONEC