Ed McBain

Kráska a zvíře

1

V městě Calusa na Floridě se rozloha pláží mění s ročními obdobími. Tam, kde byl v květnu široký pás čisťounkého, bílého písku, najdete v listopadu jen úzký proužek pokrytý mušlemi, chaluhami a pokrouceným naplaveným dřívím. Hurikánová sezóna je zde obávána nejen pro škody způsobené v obytných čtvrtích, ale i pro spoušť, již po sobě vždycky zanechá na převzácném pobřeží Mexického zálivu.

V Caluse vybíhá z pevniny pět mysů, ale jen tři z nich, Stone Crab Key, Sabal Key a Whispering Key, se táhnou v severojižním směru souběžně s pevninou. Flamingo Key a Lucy’s Key jsou položeny jako můstky, spojující pevninu nejprve se Sabal Key a pak se Stone Crab Key – který za divokých podzimních bouří utrpěl nejvíc, právě proto, že má nejméně co ztratit. Stone Crab je nejužší, jeho kdysi skvělé pláže již po desetiletí erodují vlivem vody i větru. V září byla dvouproudová silnice vedoucí středem mysu úplně zatopená, záliv na jedné straně a zátoka na druhé se spojily a projet se tudy dalo jen na loďce.

Sabal Beach byla nejméně postižena – snad proto, že přece jen existuje nějaký Bůh. Právě na Sabal Key byli představitelé zákona ochotni přimhouřit oko nad takzvaným nudismem. Ovšem nezavřeli oči úplně. Na Sabalu se ženám trpělo ráchat se ve vodě či dovádět na pláži nahoře bez. Ale jakmile by kdokoli, muž či žena, odhalil, byť na okamžik, třeba jen kousíček genitálií, okamžitě se na příjezdové cestě k pláži jakoby kouzlem zjevilo bílé policejní auto s modrým nápisem MĚSTO CALUSA na boku a uniformovaný strážce spravedlnosti, kráčející slavnostně po písku se skloněnou hlavou a pohledem upřeným k zemi (rozhodně ne na urážlivý ostrůvek pubického ochlupení), by provinilce zatkl a pronesl formuli známou již od roku 1913, kdy se Calusa stala městem.

Můj partner Frank, přesazený Newyorčan, neústupně trvá na tom, že to, jak policie interpretuje právě tento zákon, je jen dalším z řady důkazů o zaostalosti Calusy. Nahota je nahota, prohlašuje Frank, ať už částečná, nebo úplná. Calusa, dodává Frank, se snaží vypadat jako moderní město, kde se návštěvníkům pláží dovoluje užívat si sluníčka au naturel, jenže současně musí otcové města chlácholit puritánsky založené přistěhovalce z takových tmářských koutů světa, jako je Ohio, Indiána či Illinois. A proto, podle mínění mého světáckého partnera Franka Summervillea, řeší situaci kompromisem. Pochybuji, že by Frank vůbec věděl, kde Ohio, Indiána či Illinois leží. Někde tam nahoře. Nalevo od New Yorku. Ovšemže ví, že já sám pocházím z Illinois – že jsem se narodil v onom neuvěřitelně obyčejném a nudném maloměstě zvaném Chicago. Možná právě proto jsem takový trouba, že se spokojím s pohledem na ňadra vystavená slunečnímu svitu a děkuji Bohu za drobné radosti života. Já i Frank jsme advokáti. Také Dale O’Brienová je advokátka.

Dale je žena. A to je velmi mírně vyjádřeno. Je to žena s myslí ostrou jako břitva, schopná zdeptat a proměnit v nesouvisle blekotající uzlíčky nervů i ty nejtvrdší nepřátelské svědky v caluské soudní síni. Navíc je úžasně krásná, vysoká pět stop a devět palců, s rezavými vlasy (ona sama dává přednost označení rudohnědé), zelenýma očima barvy trávy a světlou pletí, jež navzdory babským plkům nikdy na slunci nezčervená jako rak, ale báječně, úžasně zhnědne.

Znal jsem ji od ledna, kdy jsme se poprvé setkali pracovně. Náš vztah přežil sezónní nájezd zimních turistů ze severu, jejich odjezd na počátku května, dusivé vedro a vlhkost letních měsíců i husté podzimní lijáky, jež téměř odplavily vše, co z pláží na Stone Crab ještě zbylo, avšak zázračně ušetřily pláže na Sabalu. Minulou noc jsme strávili spolu v mém pronajatém domě na pevnině, vzbudili jsme se v poledne a šli společně na oběd do restaurace, zvané Custerův poslední vzdor. Shodli jsme se, že je to prorocký název, protože ten restaurant určitě zkrachuje do konce měsíce, dá–li se míra jeho úspěšnosti měřit kvalitou rozplizlých vajíček á la Benedict. Teď jsme se procházeli po severním pobřeží Sabalu v jasném listopadovém sluníčku, vděční za vrtkavé rozmary hurikánu Gloria, za překrásné sobotní odpoledne, jaké v tuto roční dobu nebývá obvyklé.

Dale měla na sobě zelené bikiny, o odstín tmavší než její nádherné oči, nyní chráněné před sluncem obrovskými tmavými dioptrickými brýlemi. Já jsem si vzal bílé šortky. Neměl jsem v úmyslu chodit do vody, přestože na listopad bylo docela teplo – již ráno nás televizní hlasatelka naléhavě upozornila, že je celých sedmnáct stupňů; voda v zálivu však byla jen o dva stupně teplejší. Žil jsem v Caluse už dost dlouho na to, abych přijal způsob uvažování zdejších rodáků: jedenadvacátého září začíná podzim a po tomto datu lezou do vody jen takoví blázni, jako jsou lufťáci ze severu.

„Jsem prostě srab,“ řekla Dale.

„Ne, jsi moc statečná,“ oponoval jsem.

„Prosím tě, Matthew, kdybych v sobě měla jen špetku odvahy, sundala bych si horní díl plavek.“

„To nemá s odvahou nic společného,“ řekl jsem.

„A s čím tedy? No, nevadí, nic mi neříkej. Udělám to.“

„Tak to udělej.“

„Taky že jo. Jen mi dej ještě minutku.“

„Klidně si dej na čas.“

„Potřebuju jen minutku.“

„No dobře, dobře.“

„Já to vážně udělám, Matthew.“

„Já vím, že ano.“

„Ty mi nevěříš, ale já to udělám.“

„Věřím ti.“

„Ne, nevěříš.“

„Ale ano. Věř mi, že ti věřím.“

„Však uvidíš.“

„Všichni to uvidí.“

„Už mě zase strašíš.“

„Promiň,“ omluvil jsem se.

Kráčeli jsme těsně podle vody; je to nejlepší způsob, jak se vyhnout psím hovínkům. V Caluse se předpisy o pobíhání psů na plážích prosazují s poněkud menším důrazem než nařízení proti nudistům. Všude kolem nás poskakovala a funěla spousta neuvázaných psisek. Labradoři, vlčáci a jezevčíci, pudli, huskyové a kolie, špicové, basetové, beaglové, dobrmani a voříšci všeho druhu – hotový veterinární katalog psích odrůd. A všude kolem nás se také vyskytovala spousta odhalených ňader: prsy ve tvaru jablíček a jiné, tvarované jako broskve, ňadra o velikosti grapefruitů i švestek, ňadra v barvě vaječné skořápky i ňadra barvy mladé sladké kukuřice, některá pevná jako granátová jablka, jiná vrásčitá jako scvrklé blumy, byly zde prsy s bradavkami jako kakaové boby a s bradavkami jako třešničky – opravdová vegetariánská báseň složená z mamilárních proporcí.

„Když může ona, tak já taky,“ zašeptala Dale.

Hovořila o ženě bez podprsenky, která právě s cákáním vycházela z vody. Na sobě měla jen červené kalhotky od plavek, snažící se udatně zakrýt její vskutku obrovské dýňovité břicho a rozložité pozadí. Ňadra (zde zanechám všech potravinářských metafor) jí visela skoro až k pasu jako dva zasedlé vaky, nestoudně se klátící ve slunečním svitu. Když se zřítila na deku položenou asi metr od vln dotírajících na pobřeží, popadla své náležitosti do obou rukou, jako by měla radost, že je v oceánu neztratila.

„Udělám to,“ opakovala Dale.

„Tak to udělej.“

„Udělám.“

Opravdu si sáhla rukama dozadu, aby rozvázala šňůrky horního dílu plavek, když tu ji něco zarazilo. Neviděl jsem jí do očí, skrytých za slunečními brýlemi, ale zcela jasně hleděla směrem podél pláže. Ruce měla za zády, paže ohnuté v loktech, nehybné jako křídla elegantního vodního ptáka, který se právě chystá vzlétnout. Sledoval jsem její skrytý upřený pohled a uviděl tu nejnádhernější ženu, na jakou jsem kdy v životě pohlédl.

Zprvu jsem měl dojem, že je úplně nahá.

Pak jsem si uvědomil, že trojúhelníková tmavá skvrna pod pasem není pubické ochlupení stejné barvy jako dlouhé černé vlasy, padající jí na ramena, ale jen miniaturní polovina šňůrkových kalhotek od bikin. Nemohlo jí být víc než dvaadvacet, třiadvacet let, byla vysoká stejně jako Dale, s tělem tvarovaným do tak vzrušujících křivek, že ve srovnání s ní i Dale (která má zatraceně skvěle proporce) vypadala skoro hranatě. Na pláži, plné žen vystavujících těla opálená do nejrůznějších stupňů vedoucích k bronzové dokonalosti, se tato nově příchozí zdála být vyřezána z alabastru, bledá, běloskvoucí nádherná tvář, lemovaná záplavou ebenově černých vlasů, její téměř průsvitné odhalené prsy zářily ve slunečním žáru, široké boky svítily nad šňůrkami držícími na místě flíček bikin; ten třpytný zázrak vyvedený v černé a bílé barvě přicházel blíž a blíž, světle šedé oči v neuvěřitelně krásné tváři, závan vůně mimózy, když prošla kolem – a byla pryč. „Na tohle by měl existovat zákon,“ prohlásila Dale.

Žena, kterou jsme potkali na pláži, přišla v pondělí ve čtvrt na jedenáct do mé kanceláře. Měla na sobě přiléhavé modré džíny, bílé tričko, sandály a brýle proti slunci. Paže pod krátkými rukávy trička měla pokryté černými a modrými podlitinami, jemně utvářený nos zakrývala náplast. Když si sňala brýle, uviděl jsem, že má tmavé podlitiny na obou očích, jedno z nich napuchlo tak, že je téměř nedokázala otevřít. Rty měla oteklé a potlučené. Když je při mluvení pootevřela, uviděl jsem za nimi zející mezery po zubech. „Moje jméno Michelle Harperová,“ představila se, „omlouvejte, prosím, moji angličtinu.“

Její angličtina nesla nepochybné stopy francouzského přízvuku; mluvila tichým hlasem, který zněl příliš chraptivě na tak mladou ženu.

„Vás doporučila Sally Owenová.“

Přikývl jsem.

„Vy jste pro ni udělal rozvod,“ dodala.

„Ano, vzpomínám si.“

„Ona řekla, že vy víte, co mám dělat.“

„Co chcete, abych udělal?“

„Chci, aby vy jste mého muže zatkl.“

Sáhl jsem po žlutém bloku před sebou. Uchopil jsem tužku. „Jak se jmenuje?“ otázal jsem se.

„George Harper.“

„H–A–R–P–E–R?“

„Oui. Mais le,George, il est sans… pardon. George, on se píše bez s na konci – on je américain.“

„George Harper.“

„Oui, exactement.“

„Proč ho chcete dát zatknout?“

„Za to, co mi udělal. II a… on mi zlámal nos, vybouchal mi z pusy tři zuby… dents? Zuby?“

„Ano, zuby. Kdy se to stalo, paní Harperová?“

„Dnes v noci. Regardez,“ řekla a náhle si vytáhla tričko nad prsa.

Neměla podprsenku. Ňadra, která jsem v sobotu na pláži viděl odhalená a bez poskvrnky, byla nyní pokryta surovými černými a modrými podlitinami.

„On mi tohle udělal,“ řekla a tričko spustila.

„Zavolala jste policii?“

„Myslíte potom, když on odešel?“

„V kolik to bylo hodin?“

„Dvě hodiny.“

„Ve dvě hodiny ráno?“

„Oui. Já nevolala pro policii, já měla strach, že on přijde zpátky, já nevěděla, co dělat. A tak jsem po mojí snídani šla za Sally.“

„A to bylo v kolik hodin?“

„V devět. Já nevěděla, co dělat, vous comprenez? Ona mně pověděla, já musím najít advokáta. Říkala, že George je pryč, víte, a že nemám důkaz… důkaz?“

„Ano, důkaz.“

„Oui, že on mně to udělal. Ona říkala, nejdřív já musím najít advokáta.“

„Nu,“ podotkl jsem, „Sally je možná dobrá kosmetička, ale v právu se moc nevyzná. Měla jste zavolat policii okamžitě. Ale není pozdě, nebojte se. Já sice nejsem odborník na trestní právo, chápete…“

„Oui, ale Sally mně povídala…“

„A v každém případě – za daných okolností důkazy nepotřebujete. Vy rozhodně ne. Jestli jste mi pověděla pravdu, pak je to váš manžel, kdo bude potřebovat…“

„Ach, já řekla pravdu, bien súr.“

„Nemám důvod o tom pochybovat.“

Sáhl jsem do knihovny za sebou pro rejstřík čtyřsvazkového Zákoníku státu Florida, známého pod familiární zkratkou ZSF. Michelle se dívala, jak listuji stránkami; nejprve jsem hledal NAPADENÍ, potom UBLÍŽENÍ NA TĚLE a pak TÝRÁNÍ MANŽELA – MANŽELKY a na žlutou linkovanou stránku zápisníku jsem si poznamenával čísla svazků a kapitol. Potom jsem jí přečetl citaci z odstavce 901.15

„Strážce veřejného pořádku může provést zatčení i bez zatykače,“ četl jsem, „pokud má důvodné podezření, že se dotyčná osoba dopustila napadení svého manžela nebo manželky a strážce pořádku najde zjevné důkazy, že došlo k ublížení na těle.“ Vzhlédl jsem.

„O tom vskutku důkazy máme. A přinejmenším sto svědků vám může potvrdit, že ještě v sobotu jste takhle nevypadala.“

„Pardon?“ podivila se.

„Na severním konci Sabalu.“

„Ah, oui,“ přisvědčila.

„Takže máme důvod, aby byl zatčen i bez soudního příkazu, a zajdeme hned na policii, jen se ještě podívám…,“ listoval jsem zpátky k odstavci 784.03, kde je definice ,ublížení na těle‘. Přečetl jsem si ji nejprve potichu a pak jsem zvedl hlavu a zopakoval jí to nahlas. „Člověk se dopustil ublížení na těle, jestliže a) se úmyslně a záměrně dotkl jiné osoby nebo ji udeřil proti její vůli…“

„Ano, to udělal.“

„… nebo b) úmyslně způsobil jinému jednotlivci tělesnou újmu.“ Opět jsem vzhlédl. „Ublížení na těle je jenom přestupek, podívám se, kolik by za to mohl dostat.“

„Dostat?“

„Jaký trest.“

„Aha, oui.“

Zalistoval jsem zpátky k odstavci 775.082, kde se hovoří o trestu za přestupek prvního stupně. „Tady je to,“ řekl jsem. „Odnětí svobody nejvýš na jeden rok.“

„Jenom rok? Za to, co on mně udělal?“

„Podívejme se, jak je to s napadením,“ navrhl jsem a listoval zase dopředu až k odstavci 784.011. Mlčky jsem si jej přečetl a pak jsem pro ni zopakoval: „K napadení dojde, jestliže někdo slovem či činem úmyslně a v rozporu se zákonem ohrožuje jinou osobu…“

„Ano, on mě ohrožoval.“

„… s tím, že je očividně schopen své hrozby uskutečnit…“

„On je velice silný, George.“

„… a pokud tak činí způsobem, jenž v dotyčné druhé osobě vyvolává důvodné obavy, že k takovému násilí může skutečně okamžitě iojít.“

„On je monstre,“ prohlásila. „Un monstre véritable.“

„V každém případě,“ dodal jsem, „tohle je jenom přestupek druhého stupně. Když ho odsoudí pro obě obvinění, za napadení se mu trest svýší jen o šedesát dnů.“

„A potom, až on vyjde z vězení? Až projde celý rok? A šedesát dnů? Potom on mě zabije, ne?“

„Nu… nejprve se postarejme, aby ho zatkli, dobrá? A musíme zařídit všechno pro to, aby vám neubližoval, až ho propustí na kauci.“

„Co je to na kauci?“

„Až mu bude sděleno obvinění, může ho soudce propustit až do procesu…“

„Propustit?“

„Ano, jestliže složí finanční částku, kterou podle svého uvážení stanovení soud. To je pojistka, že se dostaví k procesu. Říká se tomu ,kauce‘. Určitě to existuje i ve Francii.“

„Ve Francii nejsou muži, co dělají takové věci,“ opáčila.

Vzpomněl jsem si, že Francie byla vlastí markýze de Sade, ale zdvořile jsem o tom pomlčel.

„Pojďte,“ vyzval jsem ji. „Dáme se do práce.“

Policejní stanice v Caluse je známa pod názvem Budova veřejné bezpečnosti. Můj partner Frank to označuje za další pokus města dodat úctyhodnosti úplně všemu pod sluncem. Není to prý nic než obyčejný, sprostý eufemismus. Frank tvrdí, že rýči se má říkat rýč a nazývat policejní stanici budovou veřejné bezpečnosti je totéž, jako označit popeláře za sanitárního inženýra.

Nicméně se to tak jmenuje – Budova veřejné bezpečnosti, a ta slova jsou vyvedena v diskrétní bílé barvě na nízké zídce před budovou. Vpravo od hnědých kovových vstupních dveří najdete i slova Policejní stanice, jsou však částečně zakryta křovím (jakoby na potvrzení teorie mého partnera). Budova je vystavěna z cihel různých odstínů hnědé barvy a architektonickou strohost průčelí narušují jen úzká okna, připomínající střílny v pevnostní zdi. V Caluse, kde v letních měsících panuje nesnesitelný žár, to není nic neobvyklého, protože velká okna zde znamenají jen vedro a záplavu oslňujícího světla.

Na stanici Michelle podala žalobu na svého manžela, George N. Harpera, žijícího s ní ve společné domácnosti v čísle popisném 1124 na Wingdale Way, který ji v neděli 15. listopadu ve 23.45 napadl a dopustil se na ní ublížení na zdraví s těmito následky: zlomil jí nos, udělal jí modřiny na obou očích, rozbil jí ret, vytloukl z úst tři zuby a způsobil jí pohmožděniny na pažích, na nohou a na prsou. Úředník, který její oznámení převzal, nás ujistil, že po jejím manželovi začnou okamžitě pátrat a dají nám vědět, až bude zadržen.

Deset minut poté jsme ze stanice odjeli zpátky k mé kanceláři, kde Michelle nechala na parkovišti svůj vůz – Volkswagen brouka nejistého roku výroby. Než vystoupila z mého auta, poděkovala mi: „Merci, monsieur, vous étes třes gentil.“ Ubezpečil jsem ji, že všechno bude v pořádku a že je jen otázkou času, kdy policie jejího muže zadrží a přivede k odpovědnosti za to, co napáchal. Když se začala vyptávat, co se stane, až ho propustí na kauci, vysvětlil jsem jí, že požádáme, aby soud vydal příslušný příkaz o omezení aktivit manžela s tyranskými sklony, kteréžto žádosti lze vyhovět, jestliže se schyluje k rozvodovému řízení nebo na dotyčného byla podána žaloba v trestní věci. Slíbil jsem jí, že jí zatelefonuji, jakmile se od policie něco dovím, a v každém případě se jí ozvu brzy ráno, jen abych věděl, jak se jí daří.

K tomu telefonátu jsem se už nedostal.

V úterý v sedm ráno mi zavolal domů detektiv Morris Bloom, aby mi sdělil, že na Whisper Key, asi třicet metrů od tamního pavilónu, bylo objeveno mrtvé tělo ženy, identifikované jako Michelle Harperová. Ruce a nohy měla spoutané drátěnými ramínky na šaty a jak se zdá, zemřela upálením.

2

Na prosektuře jsem nikdy předtím nebyl.

V biografu bývá vidět jen zřízenec, oblečený v bílém, který vytáhne zásuvku, a příbuzný zesnulého shlíží na mrtvolu; zatímco zřízenec jemně stáhne roušku z obličeje, příbuzný vzlykavě potvrdí nebožtíkovu totožnost, zřízenec zásuvku zase zavře a je to. Tak vypadá prosektura v biografu. V opravdovém životě tam najdete hrstku patologů v zelených operačních úborech potřísněných krví, kteří rozřezávají lebky nebo studují obsah žaludku, vyňatého z mrtvého těla. Prosektura – to jsou mrtvoly na chladných, ocelových operačních stolech, po nichž úzkými rýhami stéká krev do nádržky na konci; prosek tura znamená totální odhalení, lidská bytost se zde zjevuje co jatečně zvíře, tři libry mozků a šest liber srdcí; prosektura je pronikavý pach rozkládajícího se masa, mírně nasládlý pach, který jako by mi pronikal nejen do nozder, ale do každičkého póru v těle.

Michelle Harperová usilovně zápasila s drátěnými ramínky, svazujícími jí ruce a nohy, a s plameny, které ji stravovaly. Vypadá to jako protimluv, použít přídavné jméno ,ztuhlá‘ při popisu mrtvoly upáleného člověka, ale ona tak vypadala, její skelet byl celý zkroucený a ztuhlý v poloze, o níž by jeden nepředpokládal, že je ji lidské tělo schopno zaujmout. Zemřela v mukách; její tělo ta muka vyjadřovalo dokonaleji než jakákoli pitevní zpráva.

„Asi tři metry od ní jsme našli prázdný kanystr od benzínu,“ podotkl Bloom. „Teď je v laboratoři, uvidíme, jestli se na něm nedají najít nějaké otisky. Ať už to udělal kdokoli, musel ji tím polít opravdu důkladně.“

Morrie Bloom měřil šest stop a tři palce a teď, když přestal držet dietu, musel vážit nejmíň dvě stě třicet liber; byl to podsaditý chlap s přerostlými klouby na rukou, jaké mívají pouliční rváči, liščí tvář s nejednou zlomeným nosem, ježatým černým obočím a tmavohnědýma očima, které neustále vypadaly, jako by měl pláč na krajíčku, což je pro policajta nepříjemný handicap.

„Víte jistě, že je to ona?“ zeptal jsem se.

„Našli jsme v písku její šaty a kabelku, uvnitř byla peněženka a řidičák. To znamená, že se tam dopravila vlastní parou. Dámy si s sebou neberou kabelku, když je chce někdo někam odvléct. Pořád ještě pátráme po jejím manželovi, po tom Georgeovi N. Harperovi. Prý jste tu včera byl podat žalobu. Nemůžeme ho nikde najít, ani stopu po něm. Nevíte, co znamená to N? Nezmínila se o tom?“

„Ne. Proč? Je to důležité?“

„Jen jsem zvědavý,“ pokrčil Bloom rameny. „Nenapadá mě moc jmen, která začínají na N. Norman? Nathan? Nepřijdete ještě na nějaké? Aby začínalo na N?“

„Nelson,“ nadhodil jsem.

„Jo, Nelson, to bude ono,“ souhlasil Bloom.

Nedokázal jsem uvěřit, že vedeme takový rozhovor právě tady, nad zuhelnatělým a groteskně pokrouceným tělem Michelle Harperové na ocelovém stole, ze všech stran obklopeni rozřezanými mrtvolami a pachem smrti, který jsem cítil v nozdrách i v hrdle.

„Taky třeba Neil,“ podotkl Bloom.

„Ano, Neil.“

„V každém případě,“ prohlásil Bloom, „bych ho setsakra rád našel. Jak jsem četl v té žalobě…“

„Musíme o tom mluvit zrovna tady?“ otázal jsem se.

„Cože? Jo, vám vadí ten smrad. Já už jsem si asi zvykl. Trávím v márnicích spoustu času, víme? Když jsem začínal jako detektiv na Long Islandu, pořád jsem si myl ruce. Po návštěvě márnice jsem si umyl ruce třeba desetkrát nebo dvacetkrát, abych se toho smradu zba vil. Uvidíte, Matthew, dneska si budete mýt ruce v jednom kuse. Pojďte, půjdeme pryč.“

Usedli jsme na nízkou bílou zídku před nemocnicí. Sluníčko jasně svítilo, vzduch byl jako balzám, ale ten pach se tu vznášel pořád.

„Určitě na mě leze chřipka,“ postěžoval si Bloom a sáhl do kapsy pro kapesník. Vysmrkal se, znovu se vysmrkal a dodal: „Přestěhoval jsem se na Floridu, protože tady lidi na chřipku nestuňou. A mívám ji tady desetkrát častěji než předtím na severu. Zase to na mě leze.“ Uložil kapesník do kapsy. „Zavolal jsem vám, protože jste s ní včera přišel na stanici…“

„To souhlasí.“

„… podat žalobu.“

„Ano,“ přikývl jsem.

„Tak ona byla vaší klientkou, ano?“

„Ano, od včerejšího rána.“

„A předtím ne?“

„Ne.“

„Vy jste se s ní poprvé setkal až včera ráno?“

„Ano. Vlastně ne. Viděl jsem ji v sobotu na pláži.“

„Ale? A mluvili jste spolu o jejích potížích?“

„Ne, ne. Vůbec jsem netušil, kdo to je. Prostě přešla kolem po pláži.“

„Ale když za vámi včera přišla, vzpomněl jste si na ni, je to tak?“

„Ano. Byla to nádherná ženská, Morrie.“

„Jo.“ Potřásl hlavou. „To je právě to svinstvo, co? Podle té žaloby dostala opravdu pořádný výprask. A pak ji najdeme na pláži upálenou. Připadá vám to jako shoda okolností?“

„Ne.“

„Mně taky ne. Proto tak toužím vypátrat jejího báječného manžela. Když se někdo takhle ztratí z povrchu země, musí k tomu mít důvod, nemám pravdu?“

„To ano.“

„A vražda je moc dobrý důvod,“ dodal Bloom. Na chvíli se zamyslel. Pak pokračoval: „Já teď udělám to, Matthew, že až ten případ vypustím do novin a do televize, neprozradím jim, že ji v neděli někdo zmlátil, dobrá? Uvítal bych, kdybyste o tom taky pomlčel. Ať už ji zabil kdokoli – manžel, nebo někdo jiný –, nemůže o tom bití vědět nic, pokud jí to sám neudělal. A nechceme přece, aby si připravil alibi díky tomu, že se doví, že my o tom víme, no ne? Na vraždu bude mít alibi. Ale na ten výprask možná ne – pokud nedostane tip přímo od nás. Takže to bude naše malé tajemství, dobře? Nikomu ani slovo, že ji v neděli v noci někdo zmlátil.“

„Tak dobrá,“ souhlasil jsem.

„Fajn,“ řekl.

Podruhé mi zavolal až ve čtyři odpoledne; právě jsem měl poradu se svým partnerem Frankem. Někteří lidé tvrdí, že jsme si s Frankem podobní. Nepochybně jsou to tíž lidé, kteří prohlašují, že když spolu manželé žijí delší čas, začnou vypadat jako dvojčata. Nevěřím, že bych byl podobný své bývalé manželce, s níž jsem byl ženatý čtrnáct let, a taky jsem přesvědčen, že si s Frankem nejsme podobní ani trochu.

Já měřím šest stop a vážím sto devadesát liber. Frank je o dva a půl palce menší než já a o třicet liber lehčí. Pravda, oba máme tmavé vlasy a hnědé oči, ale Frank má kulatější obličej. Frank tvrdí, že na světě existují jen dva typy obličejů: prasečí a liščí. Sám sebe řadí k liščím tvářím a já prý mám prasečí. Žádné z těch označení se nijak nesnaží komentovat charakter či osobnost dotyčných, jejich účelem je prostě popsat skutečnost.

Měl jsem dojem, že se Frank, pochodující po kanceláři, chová dnes odpoledne zvlášť tvrdohlavě. Vykládal mi, že jedna věc je odvést mladou dámu na policii, aby tam podala žalobu, ale něco docela jiného prý je zaplést se do vyšetřování vraždy, což se mi prý podle Frankova mínění stává v poslední době tak často, až ho to zneklidňuje.

„Proč Bloom považoval za nutné pozvat dnes ráno do márnice právě tebe?“ vyptával se a rázoval po místnosti. „Proč potřeboval, aby sis tu mrtvolu prohlédl zrovna ty? Zařizujeme pro někoho úplně rutinní záležitost a hned nato se dovím, že si ve všeobecné nemocnici prohlížíš mrtvolu!“

„Myslíš, že jsem se na ni chtěl jít podívat?“

„Tak proč jsi tam šel?“

„Protože Michelle Harperová byla naše klientka…“

„Taková klientka,“ odsekl Frank a obrátil oči v sloup. „Ještě dvě takové klientky jako byla Michelle Harperová a můžeme jít do penze.

Bez ohledu na to, co si myslí většina lidí, Matthew, my tady vedeme podnik a tvůj čas je velmi cenný. A jestli ho chceš probendit tím, že budeš každou chvíli někam běhat prohlížet si mrtvé…“

V tu chvíli zvenku zavolala Cynthia.

Cynthia Huellenová je rodilá Floriďanka, má dlouhé blond vlasy a je skvěle opálená, na čemž pracuje s téměř fanatickým zanícením. Neuplyne jediný víkend, aby jej nestrávila na pláži nebo na člunu. Je jednoznačně nejkrásnější osobou u právnické firmy Summerville & Hope. Je jí pětadvacet a zaměstnáváme ji jako recepční. Neustále ji přemlouváme, aby té práce nechala a šla místo toho studovat práva. Má bakalářský titul z univerzity na jižní Floridě a my bychom ji okamžitě po promoci přijali do firmy. Cynthia se vždycky jen zašklebí a odmítne: „Se školou už se nechci otravovat.“ Je to jedna z nejmilejších mladých osob, které znám, a kromě toho je požehnána schopností myslet, vyrovnanou povahou a báječným smyslem pro humor. Nyní mi sdělila, že mě detektiv Bloom očekává na lince číslo šest. Stiskl jsem tlačítko na telefonu a pozdravil: „Nazdar, Morrie.“

„Ahoj, Matthew,“ ozval se. „Tak ho máme.“

„To je dobře,“ odvětil jsem a střelil pohledem na druhou stranu místnosti. Jakmile jsem vyslovil Bloomovo jméno, začal se Frank mračit. Stál s rukama v bok a upřeně mě pozoroval. „Kde jste ho našli?“

„Přišel k nám sám od sebe. Prý byl na pár dní v Miami a cestou zpátky se z rádia dověděl, co se stalo. Právě se mu chystám položit pár otázek, ale máme tu malou potíž.“

„Jakou potíž?“

„Nemá advokáta a chce, aby byl nějaký u výslechu. Navrhl jsem, že mu advokáta můžeme přidělit, ale on se bojí, že by to mohla být bouda. Tak mě napadlo… kdybyste měl čas… třeba byste sem mohl zaskočit, promluvit si s ním, a možná se mu budete zdát přijatelný. Jenom na ten výslech, Matthew. Jak budete postupovat dál, ať už ho obviníme, nebo ne, záleží docela a jenom na vás. Co vy na to?“

„Kdy chcete abych přišel?“

„Co nejdřív.“

Opět jsem pohlédl na Franka.

„Dejte mi deset minut,“ požádal jsem.

„Tak dobře. Nashle.“ Bloom zavěsil.

Odložil jsem sluchátko do vidlice. Frank mě pořád ještě upřeně zamračeně pozoroval.

„Co chtěl?“ zeptal se.

„Našli George Harpera. Morrie mě poprosil, abych ho zastupoval při výslechu.“

„Do prdele,“ zaklel Frank.

Nikdy mě nenapadlo, že by George N. Harper mohl být černoch. Sally Owenová, již naše firma před rokem zastupovala při rozvodovém řízení a kterou Michelle požádala o radu, než za mnou přišla, byla černoška – dokonce i v Caluse se najdou běloši, kteří mají černé přátele. Ani Michellina adresa na Wingdale Way ve mně nevyvolala žádné okamžité reminiscence. Wingdale Way leží v centru městské části obývané černochy, jíž řada postarších bělošských obyvatel stále říká ,barevná čtvrt‘ a zdvořilejší část caluského obyvatelstva ji nazývá ,Nové město‘. Prostě mě to vůbec nenapadlo.

Vždycky jsem míval nejistý pocit při označení, jež černoši používají, když hovoří sami o sobě. Domnívám se, že takové slovo není o nic nepřesnější než označení člověka jako ,bílého‘ nebo ,žlutého‘ nebo ,rudého‘, ale až do tohoto úterního odpoledne jsem se nesetkal s takzvaným černochem, jehož pleť by měla jiný odstín než světle či tmavě hnědý. George N. Harper byl černý jako uhlí, černý jako půlnoc, černý jako smutek. George N. Harper byl ten nejčernější chlap, s jakým jsem se kdy v životě setkal. A největší. A nejošklivější.

Přecházel sem a tam, když jsem otevřel dveře a vstoupil do kapitánovy kanceláře v Budově veřejné bezpečnosti. Vrhl po mně rychlý, poplašený pohled; byl to mohutný řimbaba vysoký asi šest stop a čtyři palce a vážící nejmíň tři sta padesát liber. Měl na sobě modrý overal s laclem, modrou džínovou košili a vysoké pracovní boty z hnědé kůže. Rozložitá ramena, hrudník jako sud, podobaný obličej s širokánskými nozdrami a tlustými, temně rudými rty, afro účes a uslzené hnědé oči a když se otočil, sevřel pěsti. Překvapený neandrtálec.

„Pan Harper?“ otázal jsem se.

„Vy sté ten advokát?“ opáčil.

„Jsem Matthew Hope,“ představil jsem se a podal mu ruku. Nestiskl ji.

„Na co je mi advokát?“ otázal se. Upřeně pozoroval můj obličej.

„Pan Bloom říkal, že jste si vyžádal…“

„Já ji nezabil.“

„Nikdo netvrdí, že jste ji zabil.“

„Tak na co je mi advokát?“

„Máte právo na právního zástupce, pokud si ho budete přát. Nevysvětlil vám pan Bloom vaše práva?“

„Eh?“

„Pokud si přejete advokáta, máte ho mít. Nebo, když budete chtít, můžete odmítnout odpovídat na jakékoli otázky. Je to čistě na vás.“

„Vy sté policajtskej advokát?“

„Nevím, jak to myslíte.“

„Jeden z těch advokátů, co mi je nabízeli?“

„Ne, nepřidělil mě vám soud.“

„Myslíte, že potřebuju advokáta?“

„To záleží jenom na vás. Jestli máte něco společného s vraždou vaší ženy…“

„To nemám.“

„Víte to určitě?“

„Na tuty.“

„ Protože jestli ano…“

„Povidám, že ne.“

„Uvědomujete si, že cokoli řeknete policii, se může později použít ako důkaz, že ano? Jestli mi lžete, pane Harpere, pak vám radím, byste mlčel. Abyste jim neodpovídal na žádné otázky.“

„Já nelžu. Nezabil jsem ji.“

„Jste si tím na sto procent jistý?“

„Na sto procent.“

„Tak co chcete dělat?“

„Když nebudu vodpovídat, budou si myslet, že sem ji zabil.“

„To není jisté. Uvedu do záznamu, že tvrdíte, že jste nevinen, a odpovídáte na otázky jen z dobré vůle – jestli to tak chcete. Čekají na nás, tak co říkáte?“

„Jo, udělejte to takhle,“ souhlasil Harper.

Výslech (či pohovor, jak se tomu říká v jemnocitné Caluse) proběhl v Bloomově kanceláři, jež sousedí s kapitánovou. Kromě Blooma, Harpera a mne zde byl ještě jeden muž, obsluhující magnetofon značky Sony. Harper na přístroj pohlédl, pak se podíval na Blooma a zeptal se: „Vy to chcete nahrávat?“

„Ano,“ přisvědčil Bloom.

„Všecko, co řeknu?“

„Všechno. Vysvětlil vám váš právní zástupce, že se to může použít jako důkaz?“

„Jo, to mi řek. Vážně to můžou nahrávat?“ zeptal se mě.

„Pokud jim chcete odpovídat na otázky, musí existovat záznam o tom, co jste řekl.“

„No dobrá, řek bych že je to v pořádku,“ připustil Harper.

Muž u magnetofonu stiskl současně tlačítka PLAY a RECORD. Pronesl do mikrofonu několik slov na zkoušku, přehrál si je, potom přetočil pásku a znovu stiskl táž dvě tlačítka. Bloom přečetl znění Mirandova–Escobedova zákona a obdržel od Harpera výslovné potvrzení, že byl poučen o svých právech, že je s nimi srozuměn a že je ochoten odpovídat na kladené otázky.

„Detektive Bloome,“ prohlásil jsem, „chci, aby bylo jasně řečeno a zaznamenáno, že můj klient popírá, že by o vraždě své ženy cokoli věděl, že odpovídá na vaše otázky dobrovolně a chce s vámi spolupracovat.“

„Tedy je to zaznamenáno,“ potvrdil Bloom a výslech začal. „Pane Harpere, kdy jste naposledy viděl svoji ženu živou?“

„V sobotu v noci.“

„V kolik hodin v sobotu večer?“

„Kolem druhý.“

„Ráno?“

„Jo, šéfe.“

„Takže to bylo v neděli ráno?“

„Mně to přišlo jako v sobotu v noci.“

„Kde jste ji viděl?“

„Doma.“

„Můžete upřesnit adresu?“

„1124 Wingdale.“

„A tehdy jste ji naposled viděl naživu?“

„Jo, šéfe. Pak sem vodjel do Miami.“

„Ve dvě hodiny ráno?“

„Jo, šéfe.“

„Není to trochu divná doba na cestování?“

„Ne, šéfe. Chtěl sem vyrazit co nejdřív.“

„Proč jste jel do Miami?“

„Navštívit mámu. A taky sem vez náklad.“

„Jaký náklad?“

„Šrot. Kšeftuju se šrotem – kupuju a prodávám.“

„Tedy jste jel do Miami…“

„Prodat ňákej šrot. Jednomu chlápkovi, co s ním dělám kšefty.“

„Jak se jmenuje?“

„Lloyd Davis. Jenže se ukázalo, že sem tam jel zbytečně.“

„Jak to myslíte?“

„Lloyd byl pryč. Jeho žena fikala, že jel na víkend na cvičení se záložákama. To sou poviný cvičení, víte? Pro záložáky. Já byl s Lloydem v armádě v zámoří. Tam smě se seznámili.“

„A když jste za ním v neděli přijel, nebyl doma.“

„Ne, šéfe, to nebyl. A máma taky byla pryč. Sousedka mi řekla, že odjela do Georgie za mojí sestrou.“

„A to se stalo kdy, pane Harpere?“

„No, někdy brzo ráno. Musel sem tam ject tak šest hodin, řek bych, že bylo tak vosům, půl devátý. Tak ňák.“

„A co jste udělal, když jste zjistil, že ani pan Davis, ani vaše matka nejsou v Miami?“

„Šel sem se nasnídat.“

„Kam?“

„Už nevim, jak se to tam menuje. Taková malá jídelna u silnice.“

„Snídal jste sám?“

„Jo, šéfe.“

„A co pak?“

„Zavolal sem jednomu kámošovi z vojny. Dělá v Miami náborovýho seržanta.“

„A jak ten se jmenuje?“

„Ronnie Palmer.“

„ Zavolal jste mu…“

„Z ty jídelny, co sem snídal.“

„O čem jste mluvili?“

„No, znáte to, jen tak, jak se vede a tak.“

„A co potom?“

„Jel sem do Pompana.“

„Proč?“

„Řikal sem si, že když už sem v těch místech, udělám si vejlet. Je to jen kousek od Lauderdale.“

„Jak dlouho jste byl v Pompami?“

„No, jen sem se tam trochu porozhlídnul.“

„A potom?“

„Pokračoval sem na sever až do Věro Beach.“

„A tam jste jel proč?“

„Taky na vejlet.“

„Až do Věro Beach?“

„Neni to moc daleko.“

„Z Pompana to je nějakých sto mil na sever, ne?“

„To neni daleko.“

„Jak dlouho jste se tam zdržel?“

„Tak dvě hodinky, víc ne.“

„A dál?“

„Vrátil sem se do Miami.“

„A co jste tam dělal?“

„Dal sem si něco k jídlu a pak sem šel na pláž. Trochu se prospat. Bejval bych šel k mámě, ale ta byla pryč a já neměl klíče.“

„Takže jste spal na pláži.“

„Jo, šéfe.“

„V Miami.“

„Miami Beach, šéfe.“

„Byl jste na té pláži ve tři čtvrti na dvanáct v noci?“

„Spal sem na pláži celou noc, jo šéfe.“

„A byl jste tam i ve tři čtvrti na dvanáct?“

„Morrie,“ vložil jsem se do hovoru. „Myslím, že na tu otázku už odpověděl.“

„Chci si jen upřesnit čas, Matthew, jestli vám to nevadí,“ opáčil Bloom.

„Pane Harpere, jestli máte nějaké námitky…“

„Vůbec žádný. Byl sem na ty pláži i ve tři čtvrtě na dvanáct, jo, šéfe. Celou noc, jak sem řek.“

„Na Miami Beach – je to tak?“ otázal se Bloom.

„Jo, šéfe. Na Miami Beach.“

„Takže jste nebyl tady, v Caluse, je to tak?“

„Morrie,“ ozval jsem se, „přece vám řekl už nejmíň čtyřikrát…“

„Dobře, dobře,“ ustoupil Bloom a obrátil se zase k Harperovi. „Pane iarpere,“ pokračoval, „víte o tom, že vaše žena na vás v pondělí ráno ta policii podala žalobu, protože jste ji prý v sobotu 15. listopadu ve ři čtvrtě na dvanáct v noci fyzicky napadl?“

„Co?“ Harper se odvrátil od Blooma a pohlédl na mě.

„Víte o tom?“ opakoval Bloom.

„Ne. Šéfe. Vo tom nevim,“ odvětil Harper. „Jak bych… Co sté řikal, :e sem jí měl udělat?“

„V té žalobě stojí, že jste jí zlomil nos a…“

„Ne, šéfe, to není pravda.“

„Tu žalobu podala vaše žena.“

„Ne. Šéfe, to nemohla udělat. Ne, šéfe.“

„Pane Harpere, kdy jste odjel z Miami?“

„Dneska ráno.“

„V kolik hodin dnes ráno?“

„Mohlo bejt tak deset.“

„A když jste dorazil do Calusy, jel jste rovnou na policejní stanici, je :otak?“

„Rovnou.“

„Proč jste se nevrátil už včera? Váš obchodní partner byl pryč…“

„Lloyd neni můj vobchodní partner. Je to jen starej kámoš z vojny, se kterým kšeftuju, to je všecko.“

„Ale on byl pryč.“

„To jo.“

„A vaše matka taky.“

„To jo.“

„Tak proč jste zůstával v Miami? Proč jste se prostě neotočil a nekrátil se už včera ráno?“

„Myslel sem, že se Lloyd třeba vrátí.“

„A vrátil se?“

„Ne, šéfe.“

„Tak proč jste tam zůstal?“

„Řikal sem si, že by se moh vrátit.“

„Aha. Jak dlouho jste byl ženatý, pane Harpere?“

„V červnu by to byly dva roky.“

„Vaše žena byla cizinka…“

„Jo, šéfe.“

„Kde jste se s ní seznámil?“

„V Bonnu, v Německu. Sloužil sem v Bonnu u vojenský policie.“

„Kdy to bylo?“

„Myslíte, kdy smě se seznámili?“

„Ano.“

„Tenhle měsíc to byly dva roky. Poznal sem ji v listopadu a v červnu sem si ji vzal.“

„Brali jste se v Německu?“

„Ne, šéfe. Tady, v Caluse.“

„Jak byste popsal vaše manželství?“ otázal se Bloom.

„K smrti sem ji miloval,“ odpověděl Harper a najednou schoval obličej do dlaní a rozplakal se. V tichu kanceláře zněl jenom šum magnetofonové pásky, vytrvale zaznamenávající Harperovo hoře. Seděl na židli s tvrdým opěradlem, která se pro něho zdála být neúměrně malá, jeho mohutná ramena se třásla, z obrovitého hrudníku vycházely vzlyky, mocnýma rukama si zakrýval podobanou tvář a plakal. Bloom vyčkával. Zdálo se, že se Harper nikdy neutiší. Jeho vzlyky v prázdné místnosti zaznívaly jako steny raněného zvířete ukrytého na pasece hluboko v džungli, kde mu nic jiného nemůže ublížit a kde ho vidí jen měsíc. Potom konečně pláč ustal a on ze zadní kapsy vytáhl ušmudlaný kapesník, osušil si oči a vysmrkal se a zůstal nehybně sedět na židli, občas popotáhl a ramena měl svěšená, jako by z toho obrovského těla unikl všechen život i duch.

„Pane Harpere,“ oslovil ho Bloom jemně, „řekl jste, že jste v neděli ráno byl v Miami, potom jste odjel do Pompana a Věro Beach a ve stejný den jste se vrátil zpátky do Miami, je to tak správně?“

„Jo, šéfe.“ Hlavu měl stále sklopenou, jako by si důkladně prohlížel svoje vysoké pracovní boty.

„A viděl vás někdo, když jste byl na některém z těch míst?“

„Viděla mě hromada lidí.“

„Mohl by někdo s jistotou dosvědčit, že jste v tu dobu skutečně byl tam, kde tvrdíte, že jste byl?“

„Jen Lloydova žena a sousedka mojí mámy.“

„Ale to bylo v neděli ráno.“

„Jo, šéfe.“

„A co nedělní večer?“

„Ne, v neděli večer sem žádný známý nepotkal.“

„A co v pondělí?“

„Taky ne.“

„Vůbec nikoho?“

„Ne, šéfe.“

„Pane Harpere, víte určitě, že jste v neděli večer nebyl tady v Galuse? Víte jistě, že jste se sem nevrátil a…“

„Proti tomu musím protestovat, Morrie. Na to vám už odpověděl. V neděli večer byl v Miami, to už vám řekl.“

„Tak jak vysvětlíte tu žalobu, kterou na něj v pondělí ráno podala jeho žena?“

„Chcete snad vyslýchat i mě, Morrie? V tom případě byste mě snad měl poučit o mých právech.“

Bloom si povzdechl.

„Pane Harpere,“ zeptal se, „zabil jste svoji ženu Michelle Benois Harperovou?“

„Ne, šéfe. Nezabil,“ odvětil Harper.

„No dobře, mockrát vám děkuju. Chcete ještě něco dodat?“

„Já ji nezabil,“ pronesl Harper přímo do mikrofonu.

Dale a já jsme si navzájem nikdy neřekli ,miluju tě‘.

Vím, že Dale kdysi vášnivě milovala jednoho malíře, kterého poznala v Saň Francisku, kde pracovala jako advokátka. Také vím, že s ním prožila dva roky a že rozchod byl pro ni bolestný, protože k němu došlo po náhlém poznání, jež jako by popíralo vše, co až do té doby spolu sdíleli. V lednu, když jsme se poznali, o něm mluvívala hodně často. Teď už o něm nemluví vůbec. Ale také mi zatím neřekla, že mě miluje.

Pokud jde o mě, já jsem míval ve zvyku používat ta slova často, někdy upřímně, jindy ne. Je mi teď osmatřicet let a když jsem vyrůstal v Chicagu, neznal jsem výhody sexuálního života dnešních mladých lidí. Když mi bylo sedmnáct, šedesátá léta teprve začínala; ony shovívavé časy, jež následovaly, jsem propásl. Významnou část své pubertální energie jsem vyplýtval při horečnatém spřádání plánů na to, jak vyplenit poklady, ukryté v blůzce nadité k prasknutí – každý knoflík byl při tom odpůrcem o síle divize Vietcongu, bránící přístupovou cestu k Hanoji –, jak lstivě a pokud možno nepozorovaně vklouznout rukou na vnitřní stranu stehna až k vytouženým nylonovým kalhotkám pod pevností sukně, jak ukrýt před očima šokovaných spoluobčanů erekci, jež mi vzdouvala kalhoty, kdykoli mi do zorného pole vtančila dívka jen trochu příjemná na pohled (po pravdě řečeno, někdy na mě zapůsobily i ty ošklivé). Miloval jsem nohy, miloval jsem prsa, miloval jsem stehna, miloval jsem zadečky, miloval jsem dívky vše prostupující a vše zaplavující vášní. A na této nebezpečné cestě za nadějí uspokojení žádosti jsem zjistil, že slůvka ,miluju tě‘ někdy působí přímo zázračně. ,Miluju tě, Harriet, miluju tě, Jean, miluju tě, Heleně, miluju tě, Melisso.‘ Mé prsty mezitím zběsile lomcovaly zlomyslně nepoddajnými knoflíky a ďábelskými sponkami podprsenky, jež bezpochyby vymyslela nějaká šílená vynálezkyně. ,Miluju tě, Joyce, miluju tě, Louise, miluju tě, Alice, miluju tě, Roxanno!‘ Byly to časy podvazkových pásů a nylonových punčoch, jež brzy vyklidily pole ve prospěch punčocháčů (vyvinutých v bublající laboratoři téže šílené vědkyně); bože, to omámení, když jsem se skutečně dotkl některé z těchto tajemných součástí spodního prádla ve starém oldsmobilu mého otce, s okny zamlženými výpary cílevědomé mužské žádostivosti a odhodlaného ženského odporu. ,Miluju tě, Angelo, miluju tě, Shirley, miluju tě, Ming Toy, miluju tě – ať už jsi kdokoli!‘

Používal jsem ta slova jako znehodnocenou měnu na trhu bez poptávky.

Později jsem zjistil, když jsem se setkal se Susan – jež se později stala mou ženou – a skutečně se do ní zamiloval, že slůvka, která jsem až dosud považoval za ta nejlacinější z anglického jazyka, jsou ve skutečnosti nejnákladnějšími slovy ve všech jazycích. Nehovořím zde o alimentech, jež stále ještě vyplácím Susan každý měsíc, čtyřiadvacet tisíc dolarů ročně, kterážto částka se zvyšuje automaticky se stoupajícími životními náklady – ale kdo to počítá? Mluvím o bolesti, již vám způsobí totální odhalení, ztráta soukromí ve prospěch partnerského vztahu. Byli jsme dobrými partnery po pěknou řádku let; mnozí rozvedení manželé mívají sklony pomíjet ve vzpomínkách kdysi společně sdílené štěstí a pamatují si jen zlé časy. Ovšem v tom byl možná kámen úrazu. Stali jsme se partnery a přestali jsme být milenci. Ale i toto partnerství jsme dokázali udržet po celých čtrnáct let, společně jsme stvořili světlo mého žití, mou milovanou dceru Joannu, dlouhonohou, překrásnou, velmi podobnou své matce – Joannu, kterou k smrti zbožňuji a s níž smím trávit jen každý druhý víkend a polovinu jejích prázdnin.

Když se manželka stane pouhou partnerkou a ničím víc a když se náhle objeví jiná žena, zjevem z dávno minulých časů procházek ruku v ruce při měsíčku po Lake Shore Drive, probouzející vzpomínky na upachtěné pubertální milování na předních a zadních sedadlech automobilů, když do vašeho života opět vstoupí ,láska‘ s prudkostí, jež vás bodne do srdce jako blesk, roztínající půlnoční tmu, nu, tedy potom jde vaše partnerství do háje, manželství se rozpadne, manželství skončí. ,Miluju tě, Aggie‘ – tak se jmenovala, Agatha Hemmingsová, nyní je už také rozvedená a žije v Tampě. Tolik o onom ozónem vonícím blesku, který za sebou nenechal nic než zpustošenou krajinu.

Naše opatrnost – moje a Daleina – pokud jde o slůvka ,miluju tě‘ je tedy možná celkem pochopitelná. Nebo možná nemáme zapotřebí je vyslovovat nahlas. Pokud to, co spolu prožíváme, není láska (ať už to slovo znamená cokoli), je to přinejmenším přijatelná napodobenina. Hrozně rádi se vídáme. Když se sejdeme, štěbetáme a klevetíme jako straky – nejen o svém povolání, které náhodou sdílíme, ale úplně o čemkoli pod sluncem – a v Caluse ve státě Florida je spousta slunce. Kromě toho shledávám stále obtížnějším držet od ní ruce pryč. Toužím se jí dotýkat celou dobu, co jsme spolu. Je pro mě téměř nemožné, kdykoli jsem s ní – na veřejnosti a zejména v soukromí – abych neměl chuť navázat s ní nějaký ten fyzický kontakt.

Když jsem toho večera ležel s Dale v posteli, vyprávěl jsem jí o včerejším setkání s Michelle Harperovou, o její pozdější smrti (o čemž Dale četla v caluských novinách, ale nijak si to nespojila překrásnou ženou, kterou jsme v sobotu potkali na pláži), o výslechu jejího manžela a o tom, že ten chlap nemá žádné opravdové alibi na dobu, kdy Michelle někdo zmlátil a později ji zavraždil. Dale naslouchala – hrozně se mi líbí, když mi naslouchá a upírá na mě nádherné zelené oči – obrátila se na bok, aby si zapálila cigaretu, pokyvovala hlavou, vstřebávala, co jsem jí vykládal, a v bystrém právnickém mozku si již sumírovala případnou obhajobu pro Harpera. Vyfoukla sloup kouře (najednou jsem si uvědomil, že kouří trávu) a podotkla: „Kdyby to vážně udělal, nemyslíš, že by měl připravené –,“ a vtom zazvonil telefon.

Vždycky jsem litoval momentálního záchvatu nepříčetnosti, v němž jsem Morriemu Bloomovi dal telefonní číslo k Dale domů na Whisper Key. Teď zvedla telefon, okamžik naslouchala, utrousila „To je pro tebe, Matthew,“ podala mi sluchátko a zůstala sedět se zkříženýma nohama na posteli, zavřela oči a potahovala z marjánkové cigarety.

„Haló?“ ozval jsem se.

„Matthew, tady je Morrie. Omlouvám se, že vás ruším tak pozdě v noci…“

„Ne, to je v pořádku,“ ujistil jsem ho a Dale udělala obličej.

„Mám pár věcí, které byste měl vědět,“ vysvětloval. „Vzpomínáte si, jak jsem říkal, že jsme na pláži našli prázdný pětigalonový kanystr?“

„Ano?“

„Nu, poptali jsme se u benzínové pumpy, kam Harper jezdívá se svým náklaďákem a taky jeho žena tam jezdila s tím broukem. Je to hned za rohem od jejich domu. Napadlo nás, že to bude nejpravděpodobnější místo, a měli jsme štěstí. Jmenuje se to A&M Exxon a je to na křižovatce Wingdale a Pine Street. No a ten pumpař – černý chlápek, jmenuje se Harry Loomis – natočil v sobotu ráno Harperovi plnou nádrž, asi v sedm, o půl osmé, tak nějak. A taky Harperovi prodal prázdný dvacetigalonový kanystr na benzín. A naplnil mu ho. Stejný červený kanystr jsme našli na místě činu.“ Bloom zaváhal. „Matthew,“ pokračoval, „vzali jsme ho k nám, aby se podíval na ten kanystr, a on ho identifikoval jako ten, který v sobotu ráno prodal Harperovi.“

„Jak může někdo poznat jeden červený kanystr od…“

„To není všechno. Před deseti minutami mi volali z laboratoře – vlastně… vrátím se o trochu zpátky, ano? Vzpomínáte si, že než dnes odpoledne Harper odešel ze stanice, souhlasil s tím, že mu sejmeme otisky prstů, že? Byl jste u toho, když mu je ten chlapec v přízemí snímal.“

„Ano, vzpomínám si.“

„Nu, poslali jsme ty otisky do laboratoře, kde zpracovávali otisky sejmuté z kanystru, a před deseti minutami mi telefonovali. Otisky na kanystru jsou Harperovy. A, Matthew, na tom kanystru byly jen jedny otisky. Jen Harperovy, žádné jiné.“

„Chcete, abych vám poradil, Morrie? Tak poslyšte: Harper si nejdřív koupil kanystr na benzín…“

„A dal si ho naplnit, Matthew.“

„Ano, v sedm nebo o půl osmé v sobotu ráno. Pak se vrátil domů a strávil doma celý zbytek dne. Neexistuje nic, co by protiřečilo domněnce, že ten kanystr uložil v garáži nebo bůhví kde, předtím, než ve dvě hodiny v neděli ráno odjel do Miami. Jestli ten kanystr nechal doma, mohl ho kdokoli najít a použít…“

„Jsou na něm jeho otisky, Matthew.“

„Přirozeně, že ano. Když měl ten kanystr v ruce…“

„A co se stalo s Loomisovými otisky? S otisky chlápka, co mu ten kanystr prodal a naplnil?“

„Chcete snad tvrdit, Morrie, že Harper otřel pumpařovy otisky, potom spáchal vraždu a zapomněl odstranit své vlastní? Ale no tak, Morrie.“

„Lidi někdy zpanikaří, Matthew. Už jsem zažil případy, kdy vrah za sebou nechal usvědčující důkazy. Znal jsem chlapa, který uškrtil děvku, když s ní šoustal. Byl nahý, když to udělal, víte? A zapomněl tam svou košili s monogramem. Utekl odtamtud bosý, jenom v kalhotách, a zapomněl si vzít košili s monogramem R.D. – dodnes si ty iniciály pamatuju. Takže to není tak neobvyklé, Matthew. Dokonce i profíci někdy zpanikaří. A vražda není profesionální zločin, leda by to vzali do ruky poldové z oddělení vražd.“

„Jsou to všechno nepřímé důkazy, Morrie. Člověk si koupí kanystr, dá ho naplnit benzínem…“

„Mám svědka, který je v pondělí v noci viděl na pláži, Matthew.“

„Jakého svědka?“

„Je to rybář, kotvil kousek od břehu. Viděl, jak na pláži spolu zápasili běloška a černoch.“

„A identifikoval Harpera?“

„Skoro ano. Prý to byl velký černý chlap a pral se s nahou běloškou.“

„Ale identifikoval konkrétně Harpera?“

„Chystáme se přivézt Harpera sem. Předpokládám, že ho bude identifikovat.“

„A proč telefonujete mně, Morrie?“

„Protože pokud bude Harpera jednoznačně identifikovat, vzneseme proti Harperovi obvinění. Tedy, Matthew, já vím, že to není úplně nejjasnější případ…“

„Co tomu říká prokurátor?“

„Že pokud ten chlapík Harpera identifikuje, máme šanci mu to dokázat.“

„A když ne?“

„Pátráme dál. Ty otisky na kanystru, skutečnost, že ho koupil dva dny před vraždou, žaloba, kterou na něj jeho žena podala dva dny před smrtí – to by mohlo stačit k odsouzení, ale stejně pokračujeme v pátrání. Ovšem jestli ten chlap na vodě…“

„Říkal jste, že to je rybář?“

„Jo. Tvrdí, že viděl, jak se perou, a slyšel toho chlapa křičet její jméno. Jenže mu přesně nerozuměl, Matthew. Michelle není úplně běžné jméno.“

„Ne, to není. Pořád ještě nevím, proč jste mi zavolal.“

„Když budeme mít přesvědčivou identifikaci, prokurátor do toho půjde a my ho obviníme, Matthew. Tak jsem si říkal, že byste mohl při výslechu fungovat jako jeho zástupce. Tentokrát je to vážné, Matthew.“

„Já nejsem odborník na trestní právo, Morrie…“

„Já vím, že ne.“

„Ale víte zatraceně dobře, co mu tentokrát poradím. Jestli je to opravdu vážné.“

„Pokud ho ten chlap identifikuje, bude to hodně vážné.“

„Pak mu poradím, aby neodpovídal na žádné další otázky.“

„Myslel jsem si, že byste mu to poradil. Ale neměl by tady někdo být, aby mu to řekl?“

„Myslíte tím mě?“

„Nu, ano, vás, jestli chcete přijít. Podle zpropadeného Mirandova–Escobedova zákona musíme jmenovat advokáta, pokud o to obviněný požádá, jenže, jak víte, nám se tady na stanici advokáti jen tak neflákají – ten zákon má jen čelisti, ale bez zubů, rozumíte mi? A tak, když už toho člověka znáte a dnes odpoledne jste odvedl tak skvělou práci – mimochodem, omlouvám se, že jsem na vás tak dotíral…“

„To je v pořádku, Morrie.“

„Takže kdybyste mohl pokračovat tam, kde jste přestal. Nebylo by to špatné. Myslím, pro Harpera. Poněvadž jak to vidím, je v pořádným průšvihu a bude potřebovat tu nejlepší pomoc.“

„Kdy ho tam přivezete?“

„Pete Kenyon už vyrazil do Wingdale. Jestli Harper nezdrhl, měl by být zpátky během…“

„Myslíte, že by mohl zdrhnout?“

„Chcete, abych hádal? Ne, až tam Pete dorazí, najde ho doma. Ne, nemyslím, že se vypařil.“

„Tak kdy ho dopravíte k vám do města?“

„Řekl bych tak za pět minut, leda by dělal Peteovi potíže.“ Bloom se odmlčel. „Pete tam nejel sám, Matthew. Poslal jsem s ním dva vozy. Jestli Harper zabil svou ženu…“

„Jestli,“ zdůraznil jsem.

„Nu, já vím, právě to musíme dokázat. Ale pokud bude identifikace pozitivní, máme toho dost, abychom ho mohli obvinit, a taky ho obviníme. Chcete být u toho, Matthew?“

„Chtěl bych být tady,“ opáčil jsem. „Líbí se mi tady, kde jsem. Moc se mi tu líbí.“

Dale mi poslala polibek.

„Nu, je to jenom na vás,“ podotkl Bloom.

„Dokud nepřijdu, na nic se ho neptejte,“ varoval jsem ho.

„Jak bych mohl?“ zaprotestoval Bloom.

„Vy ne, ale hoši z prokuratury bývají pěkně mazaní.“

„Slibuju, na nic se nebudeme ptát.“

„A je vám jasné, že mu poradím, aby nevypovídal?“

„Jasně. Já bych udělal totéž.“ Bloom se odmlčel. „Tak přijedete?“

„Ano,“ odvětil jsem s povzdechem.

„Děkuju vám, Matthew.“ Bloom zavěsil.

Pohlédl jsem na Dale.

„Jednoho krásného dne,“ pronesla zasněně, „si koupím vibrátor v tělové barvě.“

3

Benny Weiss je možná opravdu nejlepší caluský odborník na trestní právo. Podle mého partnera Franka je to tak proto, že sám vypadá jako zločinec. Já nevím, jak takový zločinec vypadá. Jednou jsem prolistoval nějakou psychologickou příručku, kde byla řada fotografií; na některých byli schizofrenici a na jiných normální lidé jako Frank a já. Když ty fotky ukázali opravdovým schizofrenikům a požádali je, aby si vybrali obrázky, které se jim nejvíc zamlouvají, všichni bez rozdílu si vybrali obrázky schizofreniků. Nevím, co ten test měl vlastně prokázat.

Ovšem má–li Frank pravdu a Benny vypadá jako zločinec, pak je to možná důvod, proč tolik zločinců vyhledává jeho služby, když se dostanou do konfliktu se zákonem. Já osobně si myslím, že Benny vypadá jako kokršpaněl. Je to pomenší chlapík – hádám nanejvýš pět stop a osm palců – drobné postavy, s úzkým obličejem, oduševnělýma hnědýma očima a neuspořádanými hnědými vlasy, které si každé tři, čtyři minuty prohrábne rukou. Neustále kouří. Ve středu o půl jedenácté dopoledne seděl ve své kanceláři, kouřil a prohraboval se ve vlasech. Vypadal, jako by toho v noci moc nenaspal. To proto, že jsem ho v jedenáct večer vytáhl z postele a požádal ho, aby mě doprovodil do města, kde jistý Luther Jackson – ten rybář, co kotvil kousek od Whisper Key tu noc, kdy byla Michelle Harperová zavražděna – jednoznačně identifikoval George Harpera jako muže, jehož viděl, když s ní zápasil. Identifikoval ho mezi šesti muži, všechno to byli černoši, těch pět pracovalo u caluské policie. Státní zástupce Harpera vyslechl – vlastně pokusil se ho vyslechnout – krátce poté, co byl identifikován. Já i Benny jsme mu poradili, aby na nic neodpovídal.

V devět hodin ráno jsem Harpera doprovodil k soudu, k takzvanému prvnímu předběžnému slyšení, jež se obvykle koná následující ráno po zatčení, abych pro něho vyžádal propuštění na kauci. Od loňského listopadu, kdy Nejvyšší soud státu Florida vynesl příslušné rozhodnutí, mají právo na kauci i osoby obviněné z hrdelních zločinů. Ve zmíněném rozhodnutí se uvádí, že odmítnou propuštění na kauci lze jen v případě, kdy je po ruce jednoznačný důkaz, nebo v případě, že existuje velmi silná pravděpodobnost, že obviněný je pachatelem. Úkolem státního zástupce bylo prokázat, že důkazy, jež má k dispozici, samy o sobě stačí k tomu, aby byl obviněný shledán vinným. To, zda bude právo na kauci přiznáno či nikoli, záleželo zcela na úvaze soudu.

Okresní soudce, který měl slyšení řídit, mě okamžitě informoval, že budu muset svou věc přednést před oblastním soudcem, který později bude předsedat přelíčení s obžalovaným. Soudce oblastního soudu mě vyslechl a mohl klidně požadovat kauci v nesmyslné výši třeba půl miliónu dolarů, ale on raději moji žádost rovnou zamítl a jako důvod uvedl (což rozhodně nebylo jeho povinností), že se jedná o obzvlášť odporný zločin. George Harper byl převezen do okresního vězení, kde měl vyčkat rozhodnutí velké poroty, zda případ přijme k projednání, či jej zamítne. Velká porota se měla sejít příští pondělí, 23. listopadu.

„Dovol, abych ti vysvětlil něco o praktikách trestního práva,“ prohlásil Benny a potáhl z cigarety. „V trestním právu existuje pojem viny a neviny. Mohl bys namítnout, že podobné je to i v rozvodovém právu… Není to pro tebe moc choulostivé téma?“

„To tedy není,“ opáčil jsem.

„V tom případě bys mohl tvrdit, že při rozvodu – aspoň v řadě států Unie tomu tak je – se taky jedná o vinu a nevinu. Ale muž nebo žena, co žádá o rozvod, i když třeba jeden z nich porušil posvátné pouto manželství –,“ při těch slovech Benny, starý mládenec z přesvědčení, vzhlédl k nebesům a usmál se, „– se nenachází v žádném velkém nebezpečí, pokud člověk nepovažuje za nebezpečí nepříjemnou povinnost platit alimenty.“

„To by člověk mohl považovat za nebezpečí,“ poznamenal jsem.

„Nicméně, ať už na některé ze stran v rozvodovém řízení lpí sebevětší vina, nikdy jim nehrozí vězení nebo smrt v elektrickém křesle – což je v tomto státě nejvyšší trest za vraždu prvního stupně, z kteréhožto zločinu byl George N. Harper obviněn… Nevíš, co znamená to N?“

„Ne.“

„Tak, Matthew,“ pokračoval Benny, uhasil nedopalek cigarety a pročísl si rukou vlasy, jako by si chtěl z prstů otřít nikotinové skvrny, „určitě si vzpomínáš na Zásady profesionální etiky, podle kterých má advokát právo ujmout se obhajoby bez ohledu na to, co si on osobně myslí o vině nebo nevině obžalovaného… Kde jsi studoval?“

„Na Severozápadní univerzitě,“ odpověděl jsem.

„Takže Zásady určitě znáš.“

„Znám je.“

„A víš, že máš jako odborník právo ujmout se obhajoby, i kdyby ses domníval, že je obžalovaný vinen?“

„Ano.“

„V opačném případě by se samozřejmě mohlo stát, že by se nevinnému upřelo právo na kvalitní obhajobu, a v tom případě by šel celý náš právní systém do háje a v naší spravedlivé zemi by už nebyli žádní advokáti, ani zákon. Kde končí zákon, začíná tyranie – to je citát, tuším Oliver Wendell Holmes.“

„Co se mi to snažíš říct, Benny?“

Vzal si s z balíčku na stole další cigaretu, škrtl zápalkou, přidržel plamínek u konce cigarety a vyfoukl obrovský oblak dýmu. Potom, jako by na to zprvu zapomněl, hořící sirku sfoukl. „Tedy, Matthew,“ pokračoval, „jestliže přijmeš jako klienta člověka obviněného z trestného činu, pak, ať už věříš nebo nevěříš v jeho nevinu, jsi povinen – a to taky najdeš v Zásadách, Matthew – jsi povinen použít všech poctivých a čestných prostředků, jež připouštějí zákony této země, k sestavení obhajoby tak, aby dotyčná osoba nebyla připravena o svobodu nebo o život, pokud se tak nestane v důsledku řádně vedeného procesu. Domnívám se, že je to přesný citát, ale jestli si to chceš ověřit, mám Zásady tady.“

„Budu ti věřit.“

„Děkuji.“

„Co chceš vlastně říct, Benny?“

„Matthew, jsem opravdu rád, žes mě dneska v noci vytáhl z postele, opravdu ano. Strašně rád chodím na policejní stanici ve dvě ráno…“

„Bylo teprve jedenáct.“

„Já měl pocit, jako by byly dvě. Ale na tom nezáleží… kdo by potřeboval spát? Taky jsem si s potěšením vyslechl ty pitomce z prokuratury, vážně mi to udělalo radost, Matthew. Jenže, Matthew, Zásady mi sice dávají právo obhajovat i člověka, o jehož vině jsem přesvědčen, ale nečiní mě povinným převzít takovou obhajobu. Já jsem přesvědčený o tom, že George N. Harper je vinen. Během let jsem si vytvořil pravidlo, že nikdy neobhajuju nikoho, o kom si myslím, že je vinen. Proto jsem tak dobrý advokát na trestní případy. Jak bych nedosáhl tak vysokého procenta zproštění viny, když obhajuju jen nevinné?“

„Benny…“

„Taky jsem si vytvořil pravidlo, že nikdy neobhajuju člověka, který se mi nelíbí, i kdybych věřil, že je nevinný. George N. Harper se mi nijak zvlášť nezamlouvá – neptej se mě, proč. Takže, ačkoli jsem ti vděčný za tu příležitost vstát uprostřed noci a vláčet se neoholený do města, musím nicméně tvoji nabídku, abych v této věci Harper a zastupoval, odmítnout.“

„Benny, potřebuje dobrého právníka,“ naléhal jsem.

„Ty jsi přece dobrý advokát, Matthew.“

„O trestním právu toho vím hrozně málo.“

„Tak to nech na veřejném obhájci.“

„Já myslím, že je nevinný.“

„O úřadu veřejných obhájců,“ poznamenal Benny suše, „je také známo, že věří v nevinu obžalovaných.“

„O to nejde. Já přece vím, že někteří z nich jsou moc dobří, osobně se mi moc zamlouvá Dick Jorgesson, ale… zatraceně, Benny, mají tam tolik případů. Bojím se, aby ta jeho věc v té spoustě nezapadla.“

„Tak ho obhajuj sám,“ opáčil Benny prostě.

„Ani bych nevěděl, kde začít.“

„Začni tam, kde začne i státní zástupce,“ navrhl Benny a uhasil další cigaretu. „Bude se snažit prokázat nade vši pochybnost, že Harper opravdu svou ženu zavraždil. Bude shromažďovat všechno, co prokazuje, že měl k tomu prostředky, motiv a příležitost. Nevím, kdy ten případ přijde před soud, program je teď dost nabitý, mohlo by to trvat až do začátku příštího roku. Takže máš spoustu času opatřit si fakta, co dokazují, že neměl prostředky, motiv a příležitost. Jestli věříš v jeho nevinu, pak právě tohle musíš dokázat, Matthew. A musíš to prokázat natolik přesvědčivě, abys svého klienta uchránil před elektrickým křeslem.“

„Nevím, jestli to dokážu.“

„Pak možná tvoje víra v jeho nevinu není dost silná.“

„Myslím, že je, Benny.“

„Tak ten případ vezmi. A přesvědč porotu.“

„Ty mi nepomůžeš?“

„Já myslím, že je vinen,“ odtušil Benny prostě a vložil si do úst další cigaretu.

Existovalo několik dobrých důvodů, proč bych George N. Harpera obhajovat neměl.

Především nejsem odborník na trestní právo a bál jsem se, že mu víc uškodím než pomohu. V odstavci 782.04 ZSF stojí: „Jestliže někdo záměrně a v rozporu se zákonem usmrtí člověka po důkladné úvaze a s úmyslem způsobit mu smrt… dopustí se vraždy prvního stupně, což je hrdelní zločin, za nějž může být vyměřen trest podle odstavce 775.02.“ V odstavci pojednávajícím o trestech byl odkaz na jiný odstavec, nadepsaný SKUTEČNOSTI SVĚDČÍCÍ VE PROSPĚCH UDĚLENÍ TRESTU SMRTI; jako taková skutečnost zde byly uvedeny PŘITĚŽUJÍCÍ OKOLNOSTI. Pod podtitulkem ,Přitěžující okolnosti jsou vymezeny takto‘ se nacházel seznam, kde stálo: „Jedná se o hrdelní zločin zvláště odporný, surový či krutý“ a nakonec „Jedná se o chladnokrevnou, předem uváženou vraždu, pro niž neexistuje ani náznak právního či morálního ospravedlnění.“

Kdyby se státnímu zástupci podařilo prokázat, že Harper skutečně spoutal své ženě ruce a nohy drátěnými ramínky, pak ji polil benzínem a zapálil, nepochybně by se jednalo o ,chladnokrevný, předem uvážený zločin‘, který byl zároveň ,zvláště odporný, surový či krutý‘. Harperovi hrozila smrt na elektrickém křesle, a přestože mě výslovně požádal, abych ho zastupoval, přemýšlel jsem, zda by nebylo poctivější vyžádat si od soudu právníka, který má s podobnými věcmi více zkušeností.

Za druhé jsem podobně jako Benny Weiss ani já neměl Harpera moc v lásce. Snažil jsem se vysvětlit si tuto ničím nepodloženou antipatii. Byl to snad důsledek přežívajících předsudků, vycházejících z časů mého dětství v Chicagu, kde bílí a černí byli vzájemně odděleni, jako by mezi nimi někdo natáhl ostnatý drát? To jsem si nemyslel. Svoji první lekci v toleranci jsem dostal, když mně bylo sedmnáct a honil jsem holky bez rozdílu vyznání, barvy pleti či vzezření. Na střední škole se mnou chodila na angličtinu překrásná černá holka a já ji jednou večer pozval do kina, potom na zmrzlinový koktejl a nakonec jsem ji zatáhl do tátova víceúčelového oldsmobilu, zavezl jsem ji na opuštěnou ulici blízko fotbalového hřiště, zahrnul ji polibky a osvědčenými slůvky ,miluju tě‘ (jmenovala se Ofélie Blairová; ,miluju tě, Ofélie,‘ a šmátral jsem rukou pod sukní) a prosil jsem ji, aby mi to dovolila, protože jsem to ještě nikdy v životě nedělal s černou dívkou.

Nezáleželo na tom, že jsem to ještě nedělal ani s bílou dívkou. Tohle jsem považoval za svůj hlavní argument: ona byla černá a já bílý. Ach, jak skvělé dobrodružství nás čeká, jestli mi dovolí stáhnout jí kalhotky a roztáhnout nohy; novodobý Stanley, zkoumající Afriku. Vůbec mě nenapadlo, že ji tím vlastně redukuji na anonymního jedince, že ji připravuji o její jedinečnou identitu dívky jménem Ofélie, když ji přiřazuji ke všem ostatním černoškám světa a toužím po ní jen proto, že je černá, ne proto, že je to právě ona, o jejíž osobnosti jsem se vůbec nepokoušel cokoli se dovědět. Byl jsem konsternován, když si urovnala sukni, ňadra skryla do podprsenky, zapnula si blůzku a velmi jemným hlasem mě požádala, abych ji laskavě odvezl domů. Nejmíň tucetkrát jsem ji potom zval na schůzku a ona mě vždycky zdvořile odmítla. Učil jsem se. A během let jsem se poučil o mnohém. Ne, že bych byl úplně barvoslepý (to se od žádného bělocha nedá očekávat), ale také si nevytvářím mínění o lidech jen podle náhodných zkušeností či podle barvy jejich pleti a raději se vždycky snažím pod povrchovou skořápkou objevit skutečného člověka.

Tak proč jsem neměl rád George Harpera?

Možná proto, že byl tak strašně ošklivý. Já sám jsem nikdy žádnou soutěž krásy nevyhrál, ale Harperovy rozměry, jeho strašlivá, obrovitá postava, hrbící se jako gorila, hrozba – ano, hrozba – čišící mu z očí, z jeho postoje a z mohutných rukou na konci mocných paží, jeho zjevná síla pračlověka a děsivý pohled, před nímž jsem vždycky mimoděk couval, kdykoli jsme spolu byli sami v jedné místnosti, to vše na mě působilo tak, že jsem bezmála věřil, že je schopen se na mně dopustit téhož zločinu, z nějž byl obviněn v případě své ženy. A přece, pokud pro mě nebyla důležitá barva jeho pleti, proč by měl být překážkou jeho fyzický vzhled? Což je korektní průběh procesu určen jen krasavcům tohoto světa? Neměl snad Harper právo na stejně poctivou a čestnou obhajobu, jaké by se dostalo třeba Robertu Redfordovi? Nebo jsem si snad v skrytu duše připouštěl, že je vinen, a hledal jsem jen výmluvu, abych ho nemusel obhajovat, čímž bych ho již předem připravil o právo na život či na svobodu, aniž by se mu dostalo řádného procesu v souladu se zákony této země? Ne, byl nevinný. Byl jsem o tom přesvědčen každou částečkou svého těla. Zatracená práce, byl přece nevinný. Měl bych ho obhajovat. Musím ho obhajovat.

Byl tu ale ještě jeden důvod, proč bych ho měl odmítnout. Nehledě na moji nezkušenost, nehledě na moji averzi vůči němu, nehledě na sobeckost posledního z těchto důvodů, byl zde přesto všechno ještě jeden skutečný a platný důvod, proč bych z toho měl vycouvat. Chtěl jsem jet na dovolenou.

Ano, i to bylo sobecké, přiznávám to.

Nebo snad ne úplně sobecké, když si uvědomíte, že Dale si chtěla vzít dovolenou ve stejném termínu a že jsme si oba dovolenou naplánovali na dobu Joanniných prázdnin na Den díkůvzdání s tím, že všichni tři pojedeme do Mexika.

Připravovali jsme tu cestu celé měsíce, poradili jsme se s nejlepší cestovní kanceláří v Caluse (není to nic nóbl, ale přesto jediná slušná firma ve městě) a od dneška za devět dní, v pátek 27. listopadu, jsme hodlali odjet do Puerto Vallarta na čtyřdenní návštěvu k Samuelu Thornovi, oblastnímu soudci ve výslužbě, do vily, kterou si před rokem pořídil. Potom jsme měli v úmyslu zajet do Mexico City a v sobotu 5. prosince se vrátit domů. Pravda, šlo jen o devět dnů. A jestli se proces nebude konat před Novým rokem, jak předpokládal Benny, pak by devět promarněných dnů nemělo znamenat vážnou ztrátu.

Až na to, že státní zástupce těchto dnů nepochybně využije ke shromažďování důkazů, s jejichž pomocí, jak doufá, dostane Harpera na elektrické křeslo. Počítal jsem s tím, že Dale zprávu o zrušení dovolené přijme jako dospělý člověk. Ale Joanně bylo nedávno teprve čtrnáct let, už si naplánovala, že napíše ročníkovou práci na téma ,Mexické dobrodružství‘, a koupila si nové plavky, jež bude nosit u bazénu v hotelu Camino Reál, kde hodlala předvádět prsa, jež jí po dlouhém čekání narůstala hrozivým tempem – hrozivým alespoň pro otce, jenž byl připraven odehnat holí každého uhrovitého výrostka, který by si troufl nepokrytě na ně zírat. Když se mně a Dale v těch plavkách předvedla, podotkl jsem trochu rozpačitě, že, hm, jsou trochu moc odvážné, že, pro někoho, komu je teprve čtrnáct. Joanna mě usadila se svou obvyklou přímostí: „Měls vidět ty, co jsem si nekoupila, táti.“ A bylo po dohadech. Ale jak jsem jí měl vysvětlit, že chci zrušit náš výlet do Mexika, abych mohl obhajovat člověka, kterého nemám rád, muže obviněného, že zavraždil svou ženu obzvlášť strašným způsobem, muže, o němž jsem měl pocit, že je nevinen („Nikdy nedej na pocity,“ varoval mě Benny, než jsem odešel z jeho kanceláře. „Musíš vědět!“), přestože všechno nasvědčovalo tomu, že je docela určitě vinen?

Ještě v pátek jsem nebyl rozhodnut, zda George N. Harpera budu obhajovat (o což mě sám požádal), nebo mu poradím, aby si našel jiného právního zástupce, který bude ochoten jeho případ převzít, či aby požádal úřad veřejného obhájce o přidělení advokáta. Joanna měla ten víkend trávit se svojí matkou, ale moje bývalá žena mi na poslední chvíli zatelefonovala, jestli by mi nevadilo vzít si Joannu na dva víkendy po sobě, protože ona, Susan, je pozvaná na sobotní fotbalový zápas týmu Bay Bucs v Tampě a hodlají tam s Arthurem strávit celý víkend a vrátí se až v neděli pozdě večer – tak tedy by mi to nevadilo?

Nikdy mi nevadí, mohu–li být se svojí dcerou dva víkendy po sobě. Chtěl bych dceru vídat každý den. Taky mi nevadí Susanina očividná potřeba svěřovat se mi, s kterým z příhodných starých mládenců se právě schází a pravděpodobně i spí. Začátkem roku prožila krátkou, leč nepochybně bouřlivou aférku s mužem jménem Georgie Poole – údajně nejbohatším člověkem v Caluse, starým mládencem ve věku něco přes čtyřicet let, o němž se šuškalo, že si potrpí na krásky z televizních komedií, a proto tak často létá do Los Angeles. Do března jejich románek vychladl, načež mě Susan promptně informovala, že navázala vztah s velmi milým člověkem jménem Arthur Butler – právě s tím, s nímž nyní hodlala jet na víkend do Tampy.

V jednom ze svých jasnějších okamžiků Susan vtipně podotkla, že jí to Butler udělal, a to dokonce velmi dobře, a prý se tomu věnuje docela pravidelně. Nevím, proč mi Susan pořád připomíná, že je pro muže přitažlivá – věděl jsem to, když jsem si ji bral, stejně jako když jsem se s ní rozváděl. (Také nechápu, proč se tolik rozvedených žen věnuje obchodu realitami – i moje bývalá žena se na to dala.) Přál bych si, aby si svoje avantýry nechávala pro sebe. Dokud tím neubližuje mé dceři – jak se říká, dokud nezačne plašit koně –, je mi opravdu úplně jedno, jak se svým životem nakládá. Mám ovšem námitky proti pokrytectví.

Susan se chystala jet s Arthurem Butlerem na víkend do Tampy užít si fotbalový zápas a určitě i rozličné sportování za zavřenými dveřmi pokoje. Podle jejího mínění to byl zcela přijatelný postup. Ovšem dcera, jakmile jsem ji v pátek po vyučování vyzvedl, mi oznámila: „Máma mě nechce pustit do Mexika, pokud s námi pojede Dale.“

Nejprve musím vysvětlit, že Joanna má blond vlasy, modré oči, dlouhé nohy a je to jednoznačně nejkrásnější dítě v Caluse – možná i v celém státě Florida, ba dokonce snad i na celém světě. Také byste měli o Joanně vědět, že absolutně zbožňuje Dale. To, jak si ji Dale podmanila, mě dokonale překvapilo. Předtím totiž Joanna mívala ve zvyku roznést na kopytech každou ženskou, již jsem si jí dovolil představit.

Nu, a teď mi sdělila, že má milovaná exmanželka jí nedovolí odjet do Mexika, pokud nás tam bude doprovázet Dale.

„Proč ne?“ otázal jsem se.

„Prý jsem jí byla svěřena do péče.“

„To vím. Co to má společného…“

„Prý je odpovědná za moji morální bezúhonnost.“

„To je redundance.“

„Eh?“

„Bezúhonnost je potvrzením morálních kvalit člověka. Myslí tím tvá matka, že je odpovědná za tvé morální kvality?“

„To je fuk, co tím myslí, prostě mně nedovolí jet, táti.“

„A chceš opravdu jet?“

„Děláš si legraci? Chystám se na to už kolik měsíců!“

„To já taky. Radši jí zavolám.“

„Myslím, že už odjela do Tampy,“ podotkla Joanna.

„Stejně to zkusím.“

Ještě do Tampy neodjela. Když jsem jí zatelefonoval do domu, který kdysi býval i mým domovem, balila. „Co má být?“ otázala se tónem, jaký používá matka, když dítě přiběhne do kuchyně právě ve chvíli, kdy se v troubě peče nákyp.

„To mi řekni ty,“ opáčil jsem.

„A, to má být nějaká hádanka?“

„Ne, výslech. Co to má být s Joannou?“

„A copak je s Joannou?“

„Zakázalas jí jet se mnou do Mexika?“

„A jo, o to tedy jde.“

„Jo, o to jde, Susan.“

„Jestli se chceš zeptat na něco ohledně rodičovské péče, měl bys zavolat mému právníkovi. Mám teď napilno a…“

„Nehodlám mluvit s nějakým pokryteckým podvodníkem…“

„Eliota McLaughlina určitě potěší, až se doví, že o něm mluvíš jako o pokryteckém podvodníkovi.“

„Však on už to ví. Tohle nemá nic společného se svěřením do péče, Susan. Měla jsi Joannu o Velikonocích a bude s tebou taky na Vánoce. A se mnou bude na Den díkůvzdání. A pojede se mnou do Mexika a bašta.“

„Ne, pokud s vámi pojede ta zrzka.“

„Jestli tou zrzkou…“

„Víš moc dobře, koho tím myslím.“

„Mluvíš o Dale O’Brienové?“

„Aha, tak se tedy jmenuje? A já si vždycky myslela, že Dale je mužské jméno.“

„Susan, nech toho.“

„Čeho mám nechat?“

„Těch keců o Dale.“

„Doufám, že takhle nemluvíš před Joannou. Stačí, že…“

„Snažím se ti vysvětlit, že podle zákona nemáš šanci mi zabránit, abych ji s sebou vzal, kam budu chtít!“

„Ne? A co ti říká narušování morální výchovy mladistvé osoby?“

„Nebuď směšná.“

„Hodláš odjet se čtrnáctiletým dítětem do Mexika, kde budeš žít v hříchu s…“

„Žít v hříchu? Ale Susan, přece už není středo –“

„A jak bys to nazval, Matthew? Budeš bydlet v jednom domě s Joannou a s tou, jak se jmenuje…“

„Jmenuje se Dale O’Brienová.“

„Jak mi pověděla Joanna, jedete tam na čtyři dny, že? Joanna má strávit čtyři dny v útulné vilce Sama Thorna, zatímco ty budeš v ložnici naproti přes chodbu o sto šest souložit s tou zrzkou…“

„Co dělám v soukromí, nijak nesouvisí…“

„Spíš bych řekla, že to děláš veřejně.“

„V té vile jsou čtyři ložnice. Joanna bude mít svůj vlastní…“

„To je od Sama opravdu laskavé, že tobě a tvojí poběhlici poskytuje takový komfort.“

„Ty vážně žiješ ještě ve středověku! Výraz poběhlice jsem neslyšel už…“

„A jak bys ji nazval ty, Matthew?“

„Jakpak ty říkáš Arthuru Butlerovi?“

„S Arthurem Butlerem to je čistě mezi…“

„Kde s ním budeš o víkendu spát?“

„Do toho ti nic není, kde budeme spát. Kromě toho, Joanna s námi nebude.“

„Kdo to řekl?“

„Cože?“

„Ptám se, kdo řekl, že s vámi Joanna nebude?“

„Co to má znamenat?“

„To znamená, že ti ji okamžitě přivezu domů. Zpátky do tvé péče, drahoušku. Abys mohla chránit její morální kvality.“

„Cože?“

„Povídám…“

„Slíbil jsi, že si ji vezmeš na víkend.“

„To bylo, ještě než jsi začala s tím nesmyslem o Mexiku. Zůstaneš ještě pár minut doma? Nerad bych, aby se Joanna vracela do prázdného domu. Nevypadalo by to dobře, až oficiálně zpochybním tvou způsobilost o ni pečovat.“

„Cože?“

„Tak já ti to vyložím po lopatě, Susan. Za prvé – jsme rozvedení. Nelíbí se mi, když mě zatahuješ do svého soukromého života, a zatraceně bych si přál, aby sis takové věci nechávala pro sebe. Za druhé – nelíbí se mi, když na sebe řveme po telefonu. I hněv je jistou formou intimního vztahu a já si žádné intimnosti s tebou nepřeju. A konečně, můžeš si vybrat: buď se mnou Joanna podle plánu pojede příští týden do Mexika, nebo ti ji přivezu okamžitě, jakmile zavěsím, a ty se můžeš rozhodnout, jestli s ní zůstaneš o víkendu doma, anebo ji s sebou vezmeš do Tampy, kde budeš žít v hříchu – jak to sama nazýváš – s člověkem jménem Arthur Butler. Něco takového by soud mohl shledat nepatřičným, když se jedná o ženu, které byla svěřena do péče čtrnáctiletá dcera.“

„To je vydírání,“ obvinila mě Susan.

„Ať je to, co chce, jak mi odpovíš? Pojede se mnou do Mexika, anebo s tebou do Tampy? Nebo snad zůstaneš o víkendu tady v Caluse? Tvůj přítel určitě najde někoho, kdo mu pomůže se zbavit těch lístků na fotbal…“

„Ty hajzle.“

„Rozhodni se, Susan.“

„Vezmi ji do Mexika.“

„Děkuji.“

„Hnusnej hajzle.“ Zavěsila.

Cítil jsem se, jako bych právě uspěl s obhajobou před nejvyšším soudem.

K mému podivu a překvapení to byla právě dcera Joanna, kdo mi pomohl se rozhodnout ohledně případu George N. Harpera. Na zprávu, že její matka ,přehodnotila‘ svůj postoj k výletu do Mexika, reagovala s nelíčeným nadšením, ale okamžitě potom upadla do mlčenlivé nálady, z čehož jsem vyrozuměl, že má na srdci něco mnohem důležitějšího. Během let jsem pochopil, že když Joanna o něčem přemýšlí, nemá smysl se jí vyptávat. Když mi to bude chtít povědět a požádat mě o radu nebo bude–li potřebovat utěšit, nakonec mi všechno poví; občas k tomu dojde docela nečekaně. Tak tomu bylo i tentokrát po večeři.

V Caluse někdy večer teploty klesají děsivým tempem – často i v nejteplejších měsících. Listopad nepatří k nejlepším měsícům, ačkoli jsme si v několika posledních týdnech užívali příjemných teplot a slunečného počasí, zatímco Frankovi krajané v New Yorku trpěli v mrazech. Ten večer bylo v domě chladno. Zapálil jsem jedno z těch umělých polen, co se prodávají v drugstoru, a nalíval jsem si koňak, když tu Joanna bez úvodu prohlásila: „Myslíš, že je Heather coura?“

Na okamžik jsem měl potíže rozpomenout se, kdo je vlastně Heather. Ode dne, kdy Joanna začala chodit do mateřské školky, se v našem domě vyskytovala celá řada děvčat se skvělými, moderními jmény jako Kim, Darcy, Greer, Alyce (psáno s ypsilon), Candace, Erica, Stacey, Crystal a ano, také Heather. Občas jsem si říkal, kam se poděla všechna ta krásná, staromódní jména jako Mary, Jean, Joan, Nancy, Alice (psáno s měkkým i) a Betty.

„Heather?“ opakoval jsem.

„Jo, Heather.“

Mlhavě jsem si vzpomínal na podsaditou maličkou dívenku s myšími hnědými vlásky a tmavohnědýma očima, která – alespoň ve věku šesti let – mívala znepokojující zvyk se rozplakat, kdykoli u nás měla zůstat přes noc. Nedokázal jsem si nikterak spojit tohle vzlykající skvrně s představou, již vyvolával výraz, kterého Joanna použila. Coura, to je přece ženská, postávající někde na nároží ve Frankově milovaném New Yorku; pohupuje saténovou kabelkou, má na sobě sukni s rozparkem až k boku, mrká na kolemjdoucí a vyptává se jich, jestli si nechtějí trochu užít.

„Všichni o ní říkají, že je coura,“ dodala Joanna.

„Kdo všichni?“ otázal jsem se.

„Prostě všichni.“

Podle Joannina slovníku ,všichni‘ znamená všechny holky z osmé třídy.

„A ty si to taky myslíš?“

„No, možná že si trochu zahrává, ale komu na tom záleží? Dělá to tak každý.“

,Zahrávat si‘ znamená podle Joanny navazovat intimní vztahy s příslušníky opačného pohlaví, a když říká ,každý‘, znamená to několik předčasně vyspělých děvčat.

„Já ne,“ dodala honem a usmála se, ale hned zase rychle zvážněla. „Nejde o to,“ pokračovala, „jestli je, nebo není coura. Chci říct, že se mi nelíbí, že to o ní říkají, když to nevědí jistě.“

„Jste dobré kamarádky?“

„Ne, nejsme si moc blízké.“

„Ale kamarádka to je?“

„Ne, ani kamarádka, opravdu. Chci říct… známe se, a když ji potkám, řekneme si ahoj, to je všechno. Víš táti, není to moc příjemná holka. Je tlustá a… no, trochu hloupá na takovou školu, jako je St. Mark. Je dost těžké se tam dostat, i když to není Bedloeova škola. A to, jak mluví… teda… docela sprostě, víc než ostatní holky. V St. Mark je docela normální mluvit sprostě – hovno, do prdele, kurva a tak, víš? Ale Heather to vážně přehání, jako by tím chtěla dokázat, že už je dospělá, víš, jak to myslím?“

Pomalu jsem se vzpamatovával z té série vulgárních výrazů, jež moje dcera utrousila jako by nic.

„Táti?“ ozvala se Joanna.

„Hm.“

„Víš, jak to myslím?“

„Jistě…“

„Prostě se trochu vytahuje, rozumíš?“

„Aha.“

„Ale to neznamená, že je coura, nebo jo?“

„Nejspíš ne.“

„Chci říct, i když si trochu zahrává. Což vlastně nikdo úplně jistě neví.“

„Co je to ,trochu‘?“

„No, když chodí s víc než jedním klukem. Tedy nastálo. Možná se dvěma nebo tréma. Nebo i se čtyřma.“

„Aha.“ Měl jsem strach zeptat se, kolik by bylo ,hodně‘.

„Táti? Není ti něco?“

„Jsem v pořádku,“ ujistil jsem ji.

„No, a všichni teď na ni koukají skrz prsty, jako by byla nějakej… vyvrhel? Tak se tomu říká?“

„Tak.“

„Jo, vyvrhel. Přece i když není tak skvělá jako jiný holky a mluví často sprostě a vůbec, stejně to není důvod, aby se k ní chovaly, jako kdyby neexistovala, no ne? Nebo aby o ní po straně říkaly, že je coura. Někdy jí to řeknou i do očí. Garland jí to dneska do očí řekla, že je coura.“

„Garland.“

„Jo, Garland McGregorová. Znáš přece Garland, jednou u nás spala.“

„Jasně, Garland.“

„Ta si takhle zahrávala, dokonce když jí bylo třináct. Myslím Garland. S tím klukem od Bedloeů. Je pravda, že byl skvělej. Dneska jsem se málem rozbrečela, když se to stalo…, když jí Garland řekla do očí, že je coura. Ona přece taky něco cítí, ne? Myslím Heather. Má taky svoje city, že jo?“

„Ano, holčičko, určitě má taky svoje city,“ přisvědčil jsem.

„Tak já za ní v pondělí zajdu a řeknu jí, aby si nic nedělala z toho, co ty krávy o ní říkají.“

„Tak dobře,“ souhlasil jsem.

„Nemyslíš, že je to správné? Víš táto, já ji vlastně nemám ráda. A myslím… no… myslím, že je vážně coura, jak o ní říkají.“

„Ale jistě to nevíš, že?“

„Ne, nevím.“

„Ani ostatní to nevědí určitě.“

„Ne, táti, nevědí to určitě.“

„Tak tedy ano, to, co chceš udělat, je správné.“

„Jo, taky myslím,“ přikývla Joanna.

Mezitím jsem se už rozhodl, že se pokusím hájit George N. Harpera.

4

V odstavci 905.17 Floridského zákoníku, stanovícím, kdo smí být přítomen zasedání velké poroty, se jasně uvádí: „Zasedání velké poroty smí být přítomen jenom vyslýchaný svědek, státní zástupce a jeho asistenti, soudem jmenovaní asistenti podle odstavce 27.18, soudní zapisovatel a tlumočník.“

Na první pohled to vypadá jako závažné znevýhodnění obviněného, ale není tomu tak. Pokud se rozhodne, nemusí vypovídat, a je–li vyzván k výpovědi a rozhodne–li se výzvy uposlechnout, musí být znovu poučen o svých právech a může kdykoli výslech přerušit a poradit se se svým právním zástupcem, který čeká za dveřmi uzavřené soudní síně.

V pondělí 23. listopadu ráno jsem čekal na chodbě soudní budovy, zatímco George Harper uvnitř naslouchal svědectví patologa, který provedl pitvu Michelle Harperové, pumpaře, který mu nejprve prodal prázdný pětigalonový kanystr a potom mu jej naplnil benzínem, technika z laboratoře, který z kanystru sňal Harperovy otisky prstů, policejního úředníka, který pod přísahou vypověděl, že v pondělí 16. listopadu ráno zaznamenal žalobu vznesenou Michelle Harperovou, a rybáře, který jednoznačně identifikoval Harpera jako muže, jehož téže noci viděl na pláži na Whisper Key zápasit s bílou ženou. Harper ani jednou nevyšel ze síně, aby mě požádal o pomoc či o radu; to proto, že jsem mu poradil, aby odmítl odpovídat na jakékoli otázky.

Velká porota naslouchala státnímu zástupci a jeho svědkům až do čtvrt na jedenáct a potom opustila síň, aby se poradila o verdiktu. Když za mnou Harper přišel na chodbu, zeptal jsem se: „Tak jak to šlo?“

„Chtěj mě usmažit,“ opáčil.

„No, uvidíme. Ještě nevíme, jak se rozhodnou.“

„Kolik mě to všecko bude stát?“ vyptával se.

„S tím si budeme dělat starosti později.“

„Já nejsem žádnej boháč. Nechci vám bejt zavázanej na celej život.“

„Slibuju, že nebudete.“

„A co ten druhej advokát, co sté řikal, že ho pro mě chcete sehnat? Kolik ten mi napočítá?“

„Nejprve ho musíme najít.“

„Musíte mu říct, že nejsem bohatej.“

„To mu určitě povím.“

Ve čtvrt na dvanáct porota předala soudu dokument podepsaný předsedou poroty, požadující, aby státní zástupce zahájil soudní stíhání pro vraždu prvního stupně. George Harpera převezli zpátky do okresní věznice a já šel navštívit advokáta Jamese Willoughbyho, odborníka na trestní právo, který původně pracoval v úřadu státního zástupce, než nastoupil do firmy Peterson, Pauling a Merrit, známé v Caluse pod přezdívkou Petr, Pavel a Mařka.

Willoughbymu bylo něco málo přes čtyřicet let, měl liščí obličej, modré oči, prohnaný a mazaný prý byl jako pověstný lišák, jenž přelstil havrana, a údajně právě on – potvrdí–li se pravdivost spekulací caluské právnické komunity – jednoho dne vystřídá Bennyho Weisse na čelném místě mezi zdejšími experty na trestní právo. Na rozdíl od Bennyho mohl Willoughby při každé obhajobě důsledně využívat důvěrné znalosti postupů, jimiž se úřad státního zástupce – jeho bývalý zaměstnavatel – řídil při přípravě obžaloby, a cenu těchto interních informací zdvojnásobovala jeho neutuchající snaha pokořit svého bývalého šéfa (toho hajzla zkurvenýho, jak ho Willoughby s chutí označoval), kdykoli se mu k tomu naskytla příležitost. Willoughby tvrdil, že právě státní zástupce zbrzdil jeho kariéru ve státní službě z obavy, že by ho Willoughby jednou mohl porazit ve volbách. Willoughby dotíral na úřad státního zástupce s neodbytností teriéra pronásledujícího krysu. Nic mu nečinilo větší radost, než obrátit naruby případ, pečlivě připravený kterýmkoli žalobcem, jemuž ,ten hajzl zkurvenej‘ přihrál nějakou tu vraždu, žhářství, ozbrojenou loupež, vloupání anebo třeba jen obyčejné plivání na ulici. Willoughby byl přesně tím, koho jsem potřeboval.

„Ale nepřeju si, abys to nějak zmrvil,“ varoval mě okamžitě.

„Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, že tu obhajobu s tebou vezmu, když mi slíbíš, že tvoje úloha bude jen omezená. Nechci prohrát s tím hajzlem zkurveným jen proto, že nějakej fachman na kšefty s nemovitostma –“

„Nedělám jen nemovitosti.“

„Vaše firma dělá spoustu kšeftů s nemovitostma.“

„Ale taky děláme –“

„Děláte taky vraždy?“

„Ne, ale –“

„Obhajoba skončila,“ prohlásil Willoughby, rozpřáhl ruce a usmál se – připadal mi trochu jako upír. „Jde mi o to, Matthew, že si sice vážím tvých odborných schopností ve všech ostatních oblastech právní vědy, ale nemůžu si dovolit, aby ses mi pletl pod nohama, když jde o lidský život.“

„Právě proto jsem s tím šel za tebou,“ odsekl jsem. „Nepotřebuju, abys mě poučoval…“

„Promiň, neměl jsem v úmyslu tě poučovat.“

„Velmi dobře si uvědomuju své omezené znalosti.“

„Výborně. Jenom si pamatuj, že jsme na mým písečku.“

„To si uvědomuju,“ přisvědčil jsem. „Vlastně, pokud ten případ vezmeš a jestli bude můj klient souhlasit, úplně z toho vycouvám.“

„Ne, ne,“ oponoval Willoughby.

„Proč ne?“

„Nu, podle toho, jak jsi mi to vylíčil, je ten chlap dočista bez peněz a –“

„Ne, to jsem neřekl. Je výdělečně činný. Má obchod se šrotem.“

„Může si dovolit služby nejlepšího odborníka na trestní právo v Caluse?“

„Nejlepší v Caluse je Benny Weiss.“

„To od tebe nebylo hezké, Matthew. Jestli je Benny takový pašák, tak jdi za Bennym.“

„Odmítl mě.“

„A pročpak, smím–li vědět?“

„Myslí si, že je Harper vinen.“

„No a co? Promiň, Matthew, ale to je hotová amatérština. Komu záleží na tom, jestli je ten chlap vinen nebo ne? Buď jsi gladiátor, anebo nejsi. Buď jsi ochoten vlézt do arény a riskovat svou pověst – i v případě, že svému klientovi nevěříš –, anebo budeš jen tloustnout a lenivět a ten hajzl zkurvenej bude posílat čím dál tím víc lidí do kriminálu nebo na křeslo. Je mi úplně jedno, jestli třeba tisíc lidí vidělo, jak ten chlápek svou ženu vykuchal řeznickým nožem –“

„Byla upálená.“

„A komu na tom sejde, co se jí stalo? Jestli ji probodli, zastřelili, uškrtili, pověsili, komu na tom záleží? Celá zábava spočívá v tom, že musíš přesvědčit porotu, že to v žádném případě a za žádných okolností nemohl spáchat tvůj klient. V tom je celá ta legrace, Matthew.“

Těžko jsem si dokázal dát dohromady snahu o záchranu Harperova života s představou nespoutané zábavy, ale nic jsem neřekl. Potřeboval jsem Willoughbyho a on to věděl.

„Ale abych odpověděl na tvou otázku,“ pokračoval, „důvod…“

„Zapomněl jsem, na co jsem se ptal,“ přiznal jsem se.

„Vlastně ses ptal, na co tě budu potřebovat. Tak tedy, budu tě potřebovat, protože tvůj žebrácký klient nemá na to, aby mi zaplatil obvyklý honorář.“

„Jestli je to pro tebe taková zábava,“ podotkl jsem, „pak by měl možná poslat účet on tobě.“

„Tohle taky nebylo hezké, Matthew. Ty třeba jsi ochotný udělat ze své kanceláře dobročinnou organizaci –“

„Měl by sis někdy promluvit s mým partnerem.“

„Dívá se na to stejně jako já? Jde o to, že porota rozhodla, aby se pokračovalo ve stíhání. Jakmile bude Harper oficiálně obžalovaný, budeme mít dva tři týdny na sdělení stanoviska obhajoby. Samozřejmě, že hodláme prokázat nevinu a vyžádáme si přelíčení před porotou. Vzhledem k tomu, jak je teď soud přetížený, nezačne proces dřív než někdy začátkem roku. A jde o to, Matthew, že bych si normálně nemohl dovolit vynakládat čas a energii na opravdu agresivní obhajobu, pokud bych nemohl čekat honorář odpovídající mému úsilí. Jelikož jde vlastně o tvůj případ, předpokládám, že budeš ochotný vykonat všechny nezbytné přípravy –“

„ No, počkej chvíli…“

„Samozřejmě, že pod mým vedením. Povím ti, co potřebujeme, a ty za tím půjdeš. Souhlasíš?“

„Inu…“

„Na tom se musíme shodnout, Matthew. Jinak se mnou nepočítej. Netvrdím, že musíš všechno oběhat sám. Můžeš si najmout vyšetřovatele, aby ti vypátrali svědky. Můžeš pověřit nějakého poskoka u vás v kanceláři, aby zaznamenal výpovědi – tedy, samozřejmě, pokud se nerozhodneš udělat to všechno sám. V tom případě bys to měl brát jako jistou formu zácviku.“

„Pěkně děkuju,“ poznamenal jsem.

„Svůj skromný honorář vypočítám podle hodin, které do toho vložím před začátkem procesu, plus čas strávený u soudu.“

„Jak dlouho myslíš, že to potrvá?“

„Soud? Obyčejná vražda? Tak týden, deset dnů.“

„Kolik si počítáš za hodinu, Jime?“

„Určitě totéž, co ty.“

„Nemyslím, že by si to Harper mohl dovolit.“

„Tak si najdi jiného šampióna,“ opáčil Willoughby.

„Udělám s tebou dohodu,“ navrhl jsem. „Když ho z toho –“

„Žádnou dohodu,“ přerušil mě Willoughby. „Nejde o veřejnou sbírku, ale o případ vraždy.“ Pohlédl na hodinky. „V poledne někoho čekám,“ podotkl. „Tak domluveno? Tvoje firma se postará o přípravy – pod mým vedením – a já povedu vlastní proces. Dostanu obvyklou hodinovou sazbu za čas, který tomu věnuju před začátkem procesu, a za celou dobu, kterou prosedím u soudu. Není to tak spravedlivé?“

„Mám snad na výběr?“

„Ve městě jsou i jiní advokáti,“ opáčil Willoughby suše. „Třeba ne tak dobří, jako Benny Weiss…“

„No dobře, dobře…,“ ustoupil jsem.

„Tak fajn,“ prohlásil. „A teď, s čím bys měl začít.“

„Začít? Vždyť ho ještě ani neobžalovali.“

„Však na to dojde, tak proč bychom si neudělali před státním zástupcem náskok? Žádný krok nebude zbytečný, věř mi, Matthew. Každá škvíra, kterou se nám podaří prošťourat, bude stát za tu námahu. Obžaloba bude nepochybně spočívat na tom, že a) Michelle Harperová si přišla oficiálně stěžovat na policii, že ji manžel večer před vraždou ztloukl, b) Harper si dva dny před vraždou koupil pětigalonový kanystr plný benzínu, c) na kanystru našli jeho otisky prstů a d) někdo ho identifikoval jako muže, kterého viděl tu noc, kdy došlo k vraždě, zápasit na pláži s jeho ženou. Jsem si jistý, že mu ten pumpař určitě kanystr prodal a naplnil. Neměl důvod o tom lhát. Jenže jak to, že na něm nejsou jeho otisky, ale Harperovy ano? Promluv si s ním Matthew, zjisti všechny podrobnosti, co s tím kanystrem dělal, jak ho naplnil a tak. Promluv si taky s Harperem, zjisti, jestli si ten kanystr vzal s sebou do Miami, nebo ne. Pokud ano, pak jsme v maléru, protože to znamená, že ten kanystr měl u sebe; že se nepovaloval někde, kde k němu měl každý přístup. Otisky prstů udělají na porotce vždycky dojem, Matthew. Čtou moc detektivek a chodí často do kina. Tak vyjeď po tom kanystru, zjisti, kde se vzal, kam se poděl a kolik lidí k němu mohlo mít přístup, než se objevil na pláži, kde našli tu mrtvolu.“

Pohlédl jsem na něho a povzdechl jsem si.

„Pokud jde o toho rybáře, jak se sakra jmenuje…“

„Luther Jackson.“

„Je to běloch, nebo černoch?“

„Běloch.“

„Na tom nesejde. Opravdu na té pláží viděl Harpera? Nemůžeme třeba prokázat, že ta identifikace není důvěryhodná? To je první člověk, s kterým potřebuješ mluvit, Matthew.“

„Dobrá.“ Opět jsem si povzdechl.

„A teď ta Michelle,“ pokračoval Willoughby, „která nám už bohužel nic nepoví. Vypověděla, že ji manžel zpráskal do modra. Ale jak víme, že to tak opravdu bylo?“

„No, přišla za mnou do kanceláře…“

„Ano. A tys ji odvedl na policii. Ale kdo kromě Michelle – která je teď mrtvá – nám potvrdí, že to tak bylo? Jak víme, že ji nezmlátil někdo jiný? Kdo ji případně druhý den taky zavraždil?“

„Šla se poradit se sousedkou,“ vysvětloval jsem. „Ta sousedka ji poslala za mnou.“

„Když jí Michelle vyložila, co se stalo, je to tak?“

„Tak.“

„Slyšela to jen z Michelliných úst, od nikoho jiného. Zajdi za tou sousedkou – jak se vlastně jmenuje?“

„Sally Owenová.“

„Správně, Sally Owenová. Zajdi si s ní promluvit, zjisti, co přesně jí Michelle řekla tehdy v pondělí ráno potom, co ji manžel údajně zbil. Možná jí Michelle pověděla něco, co ještě nevíme.“

„V pořádku,“ souhlasil jsem.

„Ale nejdřív najdi toho Luthera Jacksona a vyptej se ho, co na té pláži viděl a slyšel. Tenhle chlap je pro obžalobu největší hvězda, Matthew. Bez něho můžou celou žalobu spláchnout do záchodu.“

„Dobře,“ přikývl jsem.

„To je všechno, co se týče vyvrácení bodů obžaloby,“ pokračoval Willoughby. „Ale to je jen polovina bitvy. Náš případ závisí výhradně na alibi. Harper tvrdí, že byl v Miami – s krátkým výletem do Pompana a na Věro Beach – někdy od neděle ráno až do úterního rána. No dobře, jestli byl vážně v neděli v noci v Miami, pak nemohl být zde a mlátit ženu, jak ona vypověděla. A jestli byl doopravdy v Miami i v pondělí v noci, pak s ní nemohl být na pláži, kde ho údajně viděl Luther Jackson. Kdyby měl alibi, máme to v suchu. Promluv s ním, Matthew, vypláchni mu z mozku všechno, na co si dokáže vzpomenout, pokud jde o dobu, co strávil na východním pobřeží. Najdi třeba chlápka, který ho v neděli večer viděl čůrat z mola do vody, nebo ženskou, co s ním v pondělí v noci vlezla do postele. Šťourej všude kolem, hledej fakta a hledej lidi – zejména lidi –, protože potřebujeme prokázat, že se nemohl tady dostat do maléru, když byl ve skutečnosti úplně jinde. Pochopil jsi to?“

„Pochopil,“ přisvědčil jsem.

„Tak jo.“ Willoughby se usmál a podal mi ruku. „Hodně štěstí,“ popřál mi.

Měl jsem pocit, jako bych si potřásal rukou s ďáblem.

***

Úřad státního zástupce má ze zákona povinnost sdělit obhajobě jména a adresy všech svědků, jež hodlá během procesu vyslechnout. Přestože jsem se hodlal pustit do práce předčasně, neměl jsem důvod se domnívat, že by mi dělali nějaké potíže. Ať už si Willoughby myslí cokoli, nikdo z advokátů ve městě nevěří, že by Skye Bannister – tímto nešťastným jménem je postižen náš státní zástupce – byl čímkoli jiným, než spravedlivým a slušným člověkem, který přísahal, že bude respektovat zákony státu. Na můj dotaz mi jeden člověk z Bannisterovy kanceláře neprodleně sdělil jméno člunu Luthera Jacksona i přístaviště, kde kotví, a nádavkem mi nadiktoval jména a adresy Lloyda Davise a Harperovy matky v Miami. Překvapilo mě, že než zavěsil, popřál mi hodně štěstí. Dnes mi všichni přáli hodně štěstí. Začal jsem mít pocit, že je možná budu potřebovat.

Do přístaviště Sandy Pass jsem se dostal až odpoledne, chvíli před jednou hodinou. Pokusil jsem se tam předem zavolat, ale zdálo se, že muž, který zvedl telefon, má jakési pochybnosti o tom; zda Jacksonovi před mým příchodem může předat můj vzkaz. Řekl, že se pokusí, a podle mých zkušeností, když někdo tvrdí, že se pokusí, má v úmyslu právě odejít na oběd. Ale člun (jmenoval se Lutherovo kladivo, nejspíš to souviselo s listinou, přibitou roku 1517 na vrata kostela Všech svatých ve Wittenbergu) skutečně kotvil u jednoho z můstků a na prodloužené zádi seděl nějaký muž, nejspíš sám Luther Jackson osobně, a spravoval rybářskou síť. Když jsem se přiblížil, vzhlédl.

„Pan Jackson?“ otázal jsem se.

„Jo,“ odvětil.

„Matthew Hope. Zaštupuju George Harpera, to je ten muž, kterého jste…“

„Pojďte na palubu,“ vyzval mě a zvedl se z podřepu. Odhadoval jsem ho na nějakých šedesát až sedmdesát let, tvář měl zbrázděnou sluncem, větrem a mořem, baňatý, žilnatý nos, modré, jako křemen tvrdé oči zapadlé hluboko v ošlehaném obličeji. Nepodal mi ruku. Namísto toho se natáhl pro dýmku, odloženou na záďovém nosníku, vyklepal ji o bok lodi, nacpal a ve chvíli, kdy jsem vstoupil na palubu, si ji právě zapaloval.

„Esli sté přišel proto, že si myslíte, že sem ho neviděl,“ prohlásil, „tak sem ho viděl, a tim to končí.“

„O tom bych si chtěl promluvit,“ odvětil jsem.

„Budete jen mařit čas.“

„Je to můj čas,“ podotkl jsem.

„A můj taky. Už sem dneska ráno proseděl dvě hodiny s velkou porotou. Nechce se mi proflákat další dvě hodiny s várna.“

„Pane Jacksone,“ upozornil jsem ho, „jde o lidský život.“

„Nebudu se nijak rozmejšlet, esli de vo to, co sem viděl nebo neviděl. Už sem to vykládal policajtům a pak velký porotě. Nemá cenu znova vopakovat, co už sem řek.“

„Až na to, že když vás předvoláme, abyste vypovídal, musíte nám povědět, co hodláte soudu sdělit.“

„Kdo to řek?“

„To říká zákon, pane Jacksone. Který v této zemi ochraňuje nevinné.“

„Ten váš chlápek nejni nevinej,“ opáčil Jackson. „Viděl sem ho a slyšel sem ho. Je to na tuty ten, co ji zabil.“

„Nicméně, můžete mi povědět, co se domníváte, že jste tu noc viděl a slyšel?“

„Nejde vo to, co se domnívám, pane Hope. Já to vim.“

„A co tedy přesně víte?“

„Když mě chcete předvolávat, tak na co to potřebujete teď slyšet?“

„Pane Jacksone, už jsme vyplýtvali víc času sporem o to, jestli si můžeme promluvit, než bychom potřebovali na to vlastní mluvení.“

„No, to asi jo,“ připustil.

„Tak co? Musím to z vás páčit? Já jsem povoláním advokát, ne zubař.“

Jackson se usmál.

„Tak fajn,“ souhlasil. „Co chcete vědět?“

„Chci vědět, co jste viděl a slyšel v noci šestnáctého. Nejdřív mi povězte, kolik bylo hodin.“

„Kolem desátý.“

„Kde jste byl?“

„Kotvil sem zrovna naproti pláži.“

„UWhisperKey?“

„Jo. Slyšel sem, že sou na mělčinách lososi. Spustil sem kotvu a vyhodil přes bok dvě šňůry.“

„Jaká byla noc?“

„Byl úplněk, esli tim myslíte, že sem nemoh vidět na pláž. Ověřte si to v novinách. Uvidíte, že tu noc byl úplněk.“

„Jak daleko od břehu jste kotvil?“

„Hned za mělčinou. Tak dvacet stop vod břehu. Víc ne.“

„A říkáte, že jste na pláž jasně viděl?“

„Tak jako vidim teďka vás.“

„Co jste přesně viděl, pane Jacksone?“

„Černocha a bělošku. Běželi po pláži. Ta běloška byla nahá.“

„Jak vypadala?“

„Dlouhý černý vlasy, kůže bílá jak měsíc.“

„A ten muž?“

„Velkej, mohutnej. A černej. Nejčernější negr, jakýho sem v životě viděl.“

Vštípil jsem si do paměti, že až Jackson přijde vypovídat, musím s ním trochu probrat jeho vztah vůči ,negrům‘. Také jsem se hodlal otázat Morrieho Blooma na odstíny barvy tváří pěti policistů, kteří při identifikaci stáli v řadě společně s Harperem – byl někdo z nich tak černý jako on?

„Viděl jste tomu člověku do tváře?“ zeptal jsem se.

„Jasně že viděl.“

„Ze vzdálenosti dvaceti stop?“

„Mám dobrý voči, pane Hope. Když dokážu na tři sta yardů zahlídnout hejno ryb, musím sakra rozeznat i lidskej vobličej z dvaceti stop vod břehu.“

„Jaké měl vlasy?“

„Stejný jako Harper.“

„A barva očí?“

„Voči sem neviděl. Věčina negrů má hnědý voči, jako Harper.“

„Říkáte, že ten muž byl velký…“

„Jako Harper.“

„Jak byste řekl, že byl vysoký?“

„Jako Harper.“

„Kolik myslíte, že vážil?“

„Stejně jako Harper.“

„Takže vůbec nepochybujete o tom, že jste na pláži viděl George Harpera?“

„Vůbec ne.“

„A viděl jste ho tedy někdy kolem desáté hodiny?“

„Tak ňák. Jeho a tu ženskou, voba dva. Nejdřív sem si vším ty ženský, že byla nahatá. Negra člověk ve tmě těžko zahlídne, to víte,“ uchechtl se. Nic jsem na to neřekl, ale opět jsem si umínil, že až budeme zaznamenávat jeho výpověď, musím se ho přeptat, jak že to je s těmi negry, co je člověk ve tmě špatně vidí.

„Oni prostě přišli po pláži, nebo jak to bylo?“ zeptal jsem se.

„Přiběhli po pláži. Ta ženská běžela první a Harper za ní.“

„Nesla něco v ruce?“

„Nic sem neviděl.“

„Žádnou kabelku nebo tak něco?“

„Byla nahatá,“ řekl Jackson a pokývl hlavou. „Ty velký kozy se jen blejskaly v měsíčnim světle.“

Pamatoval jsem si, že policie našla v písku Michellinu kabelku, že ji vlastně identifikovali podle řidičského průkazu v peněžence. Právě pro tu kabelku Morrie soudil, že přišla na pláž dobrovolně. „Upustila snad kabelku u pavilónu, než začala utíkat před vrahem?“

„A co on? On něco nesl?“

„Kdo? Harper?“

„Ten muž, kterého jste viděl za ní utíkat.“

„Ne. Nic sem neviděl.“

„Jak dlouho už jste byl na vodě, když jste ty lidi uviděl, pane Jacksone?“

„Pár hodin. Vyrazil sem vocaď kolem půl sedmý, počitám, že až na Whisper mi to trvalo tak čtyrycet minut. Dejme tomu, že sem tam byl, s vyhozenejma šňůrama, tak vod půl vosmý.“

„To by bylo dvě a půl hodiny.“

„Jak říkám, pár hodin.“

„Byl příliv, nebo odliv?“

„Příliv. Při odlivu bych s mým ponorem nemoh sedět dvacet stop vod břehu. Koukněte se do novin, esli mi nevěříte. Byl příliv a úplněk.“

„Co jste dělal ty dvě a půl hodiny?“

„Chytal ryby. Co myslíte, že sem dělal? Sem přece rybář.“

„Chytil jste něco?“

„Jo. Ne tolik, kolik sem počítal, ale pár sem jich dostal.“

„Co jste dělal, když jste právě neměl na udici rybu?“

„Dal sem si pár pivek, aby mi to lip uteklo. Rybáři sou zvyklí bejt na vodě sami.“

„Kolik pivek?“

„Jen pár. Esli myslíte, že sem byl nalitej, pane Hope, tak na to zapomeňte. Žádnej rybář z Calusy mě eště nedostal pod stůl.“

„Tak kolik jste měl těch piv?“

„Vypil sem dva balíky po šesti.“

„Dvanáct piv?“

„Víceméně.“

„Tak jak, pane Jacksone? Více, nebo méně?“

„Možná sem načal třetí balík, ale jen sem s nim začal. Na vodě se toho moc dělat nedá, když neberou.“

„Takže během těch dvou a půl hodiny, co uplynuly, než jste uviděl na pláži toho muže a tu ženu, jste vypil něco mezi dvanácti a osmnácti pivy.“

„To neznamená, že sem byl nalitej.“

„Taky to nikdo netvrdí. Viděl jste na pláži oheň?“

„Ne. Žádnej voheň sem neviděl.“

„Ale viděl jste, jak spolu ten muž a žena zápasili?“

„Jo. Popad ji za ruku a porazil ji. Vypadalo to, jako by ji fackoval – neviděl sem moc dobře, když se spolu váleli v písku. Ale slyšel sem ty facky a taky sem slyšel, jak huláká její jméno.“

„Jaké jméno jste slyšel?“

„Michelle.“

„Co jste ještě slyšel?“

„Nadával jí, že je ničemná děvka. Že přej dycky byla děvka a že děvkám se nedá věřit.“

„To všechno jste slyšel z člunu?“

„Jo. Foukalo od východu, koukněte se do novin. Východní vítr, příliv, úplněk.“

„Co říkala ta zena?“

„Nic. Jenom fňukala, zatímco ji řezal.“

„A co pak?“

„Pak ji vodtáh.“

„Táhl ji po písku?“

„Jo. Měl sem dojem, že za ruce. Měla je u sebe a voň ji za ně táhnul.“

„Co jste udělal vy?“

„To samý.“

„Jak to myslíte?“

„Vodtáhnul sem.“

„Proč?“

„Ryby nebraly; nemělo smysl se tady flákat. Výtah sem kotvu a jel sem pryč.“

„Neohlásil jste na policii, co jste viděl?“

„Ne, až pak, když sem se doslech vo ty vraždě.“

„Kdy to bylo?“

„Někdy v úterý. Slyšel sem to v rádiu. Napadlo mě, že to možná souvisí s tim, co sem v pondělí v noci viděl na pláži.“

„Ale neviděl jste na pláži žádný oheň?“

„Ne.“

„Ani když jste pozoroval ty lidi, ani když jste odplouval, je to tak?“

„Ne. Stejně sem plul na jih. Voni mířili na sever, k pavilónu – tam našli tu mrtvolu, víte.“

„Pane Jacksone, chci, abyste přišel za mnou do kanceláře a pod přísahou tam zopakoval všechno, co jste mi právě řekl. Namítáte něco proti podepsané výpovědi?“

„Vůbec nic. Jenže tomu chlápkovi to stejně nepomůže. Viděl sem ho na ty pláži, slyšel sem, jak jí nadává a jak ji fackuje, a viděl sem, jak ji táhnul po písku. Viděl sem Harpera, nikoho jinýho, a vodpřísáhnu to třeba na celou hromadu Biblí.“

„Děkuji vám, pane Jacksone,“ řekl jsem.

„A za co?“ opáčil.

Sally Owenové jsem zatelefonoval z kanceláře v přístavišti a zastihl jsem ji mezi zákaznicemi v salónu krásy, kde pracovala. Upozornila mě, že někoho čeká ve dvě hodiny, a chtěla vědět, jestli bych mohl přijít o půl třetí, do té doby prý by mohla být hotová. Jak se ukázalo, když jsem dorazil deset minut po půl třetí, ještě se věnovala své zákaznici.

Sally byla pěkná černoška, asi třicetiletá. V práci nosila těsné kalhoty, sandály s vysokými podpatky a bílou pracovní halenu, splývající přes kalhoty jako minisukně. Vlasy měla upravené ve stylu afro, slavném díky Angele Davisové, a její rubínové náušnice by se hodily spíš na večírek v centru města, než do poněkud sterilního prostředí jejího pracoviště. Měla obchod v Novém městě, caluské černé čtvrti, nedaleko místa, kde kdysi žila Michelle se svým manželem. Sally mi nabídla židli a já se díval, jak stáčí vlasy zákaznice do úzkých loken, jež ve filmu ,Desítka‘ proslavila Bo Dereková.

Zena, jíž se věnovala, byla nanejvýš ,šestka‘, pokud trváte na tom, známkovat ženy pouze podle vzhledu. Dale ten film nesnášela. Po jeho zhlédnutí se mě zeptala, jak by se mi zamlouvalo, kdyby mě někdo hodnotil číselným systémem. Tvrdila, že režisér Blake Edwards je v hloubi duše hnusný mužský šovinista. Odpověděl jsem jí, že mně ten film nepřipadá moc zábavný, ale Bo Dereková je určitě krásná. Na to Dale naprosto překvapivě obrátila a zeptala se mě – stydlivě a maličko vyzývavě – jakou známku bych dal jí, kdyby na to přišlo. Našlapoval jsem velmi zlehýnka (ve skutečnosti jsme ovšem leželi v Daleině posteli) a odpověděl jsem, že jenom podle vzhledu bych jí určitě dal dvacítku a k tomu ještě jednu za čistotu mysli. „Lháři,“ řekla Dale, ale přitulila se ke mně.

Lokýnky byly hotové jen z poloviny, když za mnou Sally přišla. „Neřekla mi, že chce tohle,“ vysvětlovala. „Potrvá to ještě nejmíň hodinu. Nechci vás nechat čekat, radši si promluvíme hned.“

Poodešli jsme do kouta, stranou od křesel, sušiček na vlasy a umyvadel. Stolek mezi námi byl zavalen starými čísly časopisů Vogue, Harper’s Bazaar a Ebony. Sally mi nabídla cigaretu a jednu zapálila sobě.

„Tak,“ řekla. „To je teda věc, co?“

Okamžitě jsem si uvědomil, že má výjimečně krásné oči světlé, jantarové barvy a hladkou, světle hnědou pleť. Levé oko jí maličko ujíždělo stranou; ne že by vyloženě šilhala, ale propůjčovalo to její tváři jaksi rozostřený, zamžený výraz, jenž mi kupodivu připadal docela sexy. Byla to dobře stavěná žena, vysoká asi pět stop a šest palců. Usedla s nohou přes nohu a ty rubínové náušnice najednou přesně ladily se střevíci na vysokých podpatcích.

„Člověk se s někým zná a najednou se stane tohle.“ Potřásla hlavou a potáhla z cigarety.

„Jak dobře jste ji znala?“ otázal jsem se.

„Dost dobře. Jako se sousedkou jsem s ní vycházela lip než s většinou ostatních. Bydlela ve stejné ulici, jen o tři domy dál, víte. Jediná běloška v celé čtvrti.“

„A tak jste ji znala? Jako sousedku?“

„Nu, i jako kamarádku. Myslím, že jsme byly kamarádky. Do jisté míry.“

„Do jaké míry?“

„Byla to běloška a já jsem černá. V tomhle městě není moc bílých a černých, kteří by spolu doopravdy kamarádili, nemyslíte?“

„A vy jste ji považovala za opravdovou kamarádku?“

„Řekněme, že jsem pro ni byla někdo, komu se mohla vyplakat na rameni.“

„Jak to?“

„Vždycky, když ten její King Kong začal řádit, přišla za mnou.“

„King Kong?“

„George. Její manžel.“

„Jak začal řádit?“

„No… když se do ní pustil, víte?“

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím, že je to hotové zvíře.“

„Chcete tím říct, že na ni žárlil?“

„To je moc mírně řečeno. Koukejte, srovnejte si to sám. Když se taková ženská, jako byla Michelle, provdá za opičáka, skončí to tak, že on nakonec bude věřit všemu, čemu se mu zachce uvěřit. Není to tak?“

„Nevím, jestli vám dobře rozumím. Čemu konkrétně věřil?“

„Byl blázen, to je všechno.“

„Jak to, blázen?“

„Nu,“ uvažovala Sally, „řekněme, že byl přehnaně citlivý na každého chlapa, na kterého se náhodou podívala.“

„A dívala se po jiných mužích?“

„Ne, ne. Michelle byla čistá jako lilie. To všechno existovalo jen v té jeho palici, chápete?“

„Říkáte, že ji obviňoval…“

„Nu, obviňoval je možná moc silné slovo.“

„A jak byste to nazvala?“

„Řekněme, že ji podezíral, že věnuje trochu moc pozornosti jiným mužům.“

„To vám pověděla ona?“

„Vždycky za mnou přišla celá ubrečená a stěžovala si, jak ji pořád dusí.“

„Aha. Tak ona se vám svěřovala, ano?“

„Ano, svěřovala.“

„Jak často se to stávalo?“

„A co?“

„Že vám vyprávěla, jak ji obviňuje…“

„No, on ji neobviňoval.“

„Sally,“ prohlásil jsem, „nějak tomu pořád nejsem schopný porozumět. Obviňoval Harper svoji ženu, že věnuje trochu moc pozornosti jiným mužům, nebo ne?“

„Říkala, že ji z toho podezírá, to ano.“

„A dělal jí kvůli tomu scény?“

„Ano.“

„To znamená, že ji obviňoval, ne?“

„Když tomu tak chcete říkat…“ Sally pokrčila rameny.

„Jak často se to stávalo?“

„Chcete to vědět přesně?“

„Prosím vás.“

„Stalo se to nejmíň třikrát nebo čtyřikrát.“

„Nejméně třikrát nebo čtyřikrát přišla k vám domů…“

„Ano.“

„Uplakaná…“

„Tak.“

„A svěřovala se vám, že ji manžel obviňuje, že si trochu moc všímá cizích mužů.“

„Tak to povídala.“

„Byla jste někdy svědkem něčeho takového?“

„Čeho takového?“

„Že by se Michelle zajímala o cizí muže?“

„Ne, ne. Jak jsem už řekla, on si to všechno vymyslel.“

„Stýkala jste se s nimi někdy společensky?“

„No jistěže.“

„Ale nikdy jste si nevšimla, že by se Michelle chovala jinak než jako vzorná manželka.“

„Správně.“

„Jak se při takových příležitostech choval Harper?“

„Jako obyčejně.“

„To znamená jak?“

„Každé slovo z něj člověk musel tahat. Občas k nám s Michelle přišli a on celý večer tiše seděl, jako by se něčím užíral. Víte, i když to byl třeba menší večírek, kde se sešlo šest sedm lidí, prostě tam jen seděl a s nikým ani nepromluvil. Všechno to štosoval v sobě, víte? Řeknu vám, vůbec mě nepřekvapilo, že ji zabil. Takoví, co si všechno schovávají tam uvnitř, nakonec vždycky úplně nečekaně vybouchnou.“

„Připadal vám jako násilník?“

„Nu, však ji taky zmlátil, ne?“

„O tom svědčí jen Michellina výpověď.“

„O čem to mluvíte?“

„Když za vámi v pondělí ráno přišla, pověděla vám, že ji manžel fyzicky ublížil.“

„A mě to nepřekvapilo; to vám tedy řeknu.“

„Nepřekvapilo vás, že vám o tom pověděla?“

„Ne. Že ji nakonec začal mlátit. Ona se toho bála už dlouho. Že jí jednou nějak ublíží, až zase dostane záchvat žárlivosti.“

„To vám taky pověděla?“

„Ano, že jí jednou určitě ublíží. Vlastně…,“ potřásla hlavou.

„Ano?“

„Měla strach, že ji zabije.“

„Kdy vám tohle řekla?“

„O Halloweenu. Vzpomínám si na to, protože když zaklepala, myslela jsem, že jsou to nějaké maškary. Ale byla to zase Michelle, celá ubrečená, a vykládala, že Kong dostal další záchvat zuřivosti; že na ni ječel a vyhrožoval jí…“

„Vyhrožoval?“

„Ano. Prý jestli se někdy jen koukne na nějakého mužského, srovná ji jednou provždycky.“

„A ona si to vysvětlila tak, že by ji zabil?“

„Tak mi to pověděla.“

„Že by ji zabil?“

„Nebo nějak zmrzačil. Tehdy v pondělí ráno, když přišla, měla na prsou samé modřiny, zlomený nos, vyražené zuby. To jí udělal, aby už pro muže nebyla přitažlivá.“

„Aha. Ale vy jste to všechno slyšela jen od Michelle, správně?“

„Správně.“

„Což je pouze svědectví z doslechu.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že jste ve skutečnosti – a na veřejnosti – neviděla ani neslyšela nic, co by naznačovalo, že je Harper doopravdy žárlivec. Nebo že by mohl být schopen tak brutálního násilí.“

„Když chlap mlátí svou ženu, obvykle si k tomu nepozve houf svědků, pane Hope.“

„Toho jsem si vědom.“

Na okamžik jsem se odmlčel. Sally to pochopila tak, že náš rozhovor skončil. Uhasila cigaretu a vzhlédla k hodinám. Adeptka na desetibodové hodnocení na opačné straně místnosti začínala být nepokojná.

„Jak dlouho jste Michelle znala?“ otázal jsem se.

„Od té doby, co se vzali.“

„To bylo asi před půldruhým rokem, je to tak?“

„Ano. Asi tak dlouho jsem ji znala.“

„Byla jste jim na svatbě?“

„Ne, vlastně jsme se seznámily až potom.“

„Tu svatbu měli tady v Caluse?“

„Jo. Pak byla velká hostina. U nich doma. Auta parkovala po celé ulici.“

„Ale vás nepozvali.“

„Ne. Já a Kong jsme spolu nikdy moc nevycházeli a jak už jsem řekla, tehdy jsem ještě neznala Michelle.“

Opět pohlédla na hodiny.

„Ještě pár otázek,“ požádal jsem.

„No dobře, ale moje zákaznice už je dost neklidná.“

„Jedné věci pořád nerozumím.“

„A jaké?“

„Jestli je to tak, jak říkáte, že Harper Michelle v minulosti několikrát vyhrožoval –“

„To tedy vyhrožoval.“

„Proč si myslíte, že tentokrát ty hrozby přerostly do opravdového yzického násilí?“

„Na to se zeptejte jeho,“ poradila mi Sally. „Ale nemyslím, že by vám to k něčemu bylo. Kong není chlap, který by vám otevřel srdce i duši.“

Přemýšlel jsem o tom, jak nám George Harper při výslechu v Blootnově kanceláři otevřeně a zřejmě i pravdivě řekl: „K smrti jsem ji miloval.“ Vzpomněl jsem si, jak ihned poté propukl v pláč, ukryl obličej v obrovských dlaních a vzlykal, jako by mu mělo puknout srdce.

Poděkoval jsem Sally, že mi věnovala tolik času, a vykročil jsem z obchodu do slunečního jasu, od nějž bolely oči.

5

Můj partner Frank pevně věří ve svůj vlastní paragraf Murphyho zákona, jenž praví, že může–li se stát cokoli nepříjemného právě ve chvíli, kdy se člověk chystá odjet na dovolenou, pak se to určitě stane. Například vaše zdravá kočka – či v tomto případě Daleina zdravá kočka – náhle dostane teplotu, o níž vás veterinář ujistí, že není u koček přehnaně vysoká, nicméně si vyžaduje soubor testů za účelem zjištění příčin. Za normálních okolností – jak řekl veterinář Dale a ona mi to později opakovala do telefonu – by ta teplota mohla být důsledkem nedávné rvačky s jinou kočkou nebo třeba se psem anebo, protože jsme v Caluse, třeba s mývalem. Avšak Dale trvala na tom, že Sassafras je hrozně přívětivá, nikdy na jinou kočku ani neprskne, natož aby se porvala. Nicméně Sassafras byla nyní v péči zvěrolékaře a Dale tam zítra zavolá, aby zjistila, co se děje. A zítra je úterý, dva dny před Dnem díkůvzdání, tři dny před naším zamýšleným odjezdem do Mexika, a ona prý doufá, že to nebude nic vážného, protože by nepřenesla přes srdce, kdyby tu měla svou kočičku nechat nemocnou a odjet na dovolenou.

To se stalo v pondělí v jedenáct hodin večer.

V úterý ráno kolem osmé z reproduktoru na caluském letišti zachrastila zpráva, že moje letadlo, které mělo o půl deváté odletět do Miami, má zpoždění a odletí až v devět hodin. Pro přespolní bývá často těžké pochopit, jak obtížné je někdy letět z Calusy do Miami, když je to jen 165 mil. Do našeho nevelkého města létají čtyři velké společnosti, ovšem tři z nich – Delta, Pan Am a United – odtud vůbec nelétají do Miami. Eastern Airlines tam létají pětkrát denně a jen jeden z těchto letů, ve 21.48, je přímý. V ostatních případech se musí přestupovat v Tampě nebo v Orlandu. Snazší je letět se společností Sluneční koráb (jíž můj partner Frank, zvyklý na dokonale organizovanou kyvadlovou dopravu mezi New Yorkem, Bostonem a Washingtonem, D.C., přezdívá Sluneční kocábka), miniaturní leteckou společností, jež každý den v týdnu provozuje tři lety do Miami a zpět. Trvá to hodinu a dvacet pět minut, pokud se letí na čas. Tentokrát můj ranní let namísto v 8.30 odstartoval až v 9.20, a plně tak potvrdil – pokud je takové potvrzení vůbec zapotřebí – platnost Murphyho a Summervillova zákona.

Do Miami jsem dorazil něco po jedenácté, hodinu po původně předpokládaném příletu, a okamžitě jsem zatelefonoval k nám do kanceláře. Cynthia Huellenová mě informovala, že státní zástupce podal na Harpera žalobu (rozhodně nemařil čas, ten hajzl zkurvenej) a že Karl Jennings z naší kanceláře předstoupil před téhož soudce, který už jednou zamítl Harperovu žádost o propuštění na kauci. Podle očekávání ji zamítl i tentokrát a rozhodl, že za dva a půl týdne máme soudu sdělit, co hodláme ve své obhajobě prokázat. Taxikář, do jehož vozu jsem nasedl na letišti, se v Miami nevyznal ani z poloviny tak dobře jako v Havaně. Trvalo mu celou hodinu, než našel adresu, již jsem mu pečlivě hůlkovým písmem napsal na kus papíru, a pak ještě deset minut sháněl drobné v potravinách, ob dvě čísla od domu, kde bydlel a provozoval svůj obchod Lloyd Davis. Bylo už čtvrt na jednu, když se mi konečně podařilo z taxíku vystoupit.

Davis měl malý domek z dřevěných desek natřených nazeleno. Trávník před domem byl místy vylysaný a posetý čímsi, co zřejmě opadalo z hromady šrotu navalené k boční stěně a táhnoucí se až na dvorek za domem. Válely se tu halabala na sebe naházené součástky automobilů, topných těles a ledniček, láhve, zahradní nábytek, instalatérské součástky a vůbec se zdálo, že Davis má všechno, na co si vzpomenete. Na rozpadající se verandě seděl pes nejistého původu a drbal se za uchem. Když jsem vystoupal po schodech a zamířil ke skleněným dveřím, sotva na mě pohlédl.

Někde v domě hrál gramofon – Billie Holidayová zpívala blues. Nikde žádný zvonek. Jemně jsem zaklepal na dřevěný rám, obklopující potlučené sklo ve výplni dveří. Žádná odpověď. Zaklepal jsem ještě jednou a zavolal jsem: „Haló!“

„Kdo je?“ ozval se ženský hlas.

„Hledám Lloyda Davise,“ odvětil jsem.

Billiin hlas nasadil vysoký tón, pomazlil se s ním a zase sklouzl do hloubky.

„Haló?“ opakoval jsem.

„Počkejte minutku,“ odpověděla ta žena uvnitř.

Deska dohrála. Slyšel jsem zvuk jehly přeskakující po posledních drážkách, nekonečné klapání a pak ticho. Čekal jsem. Náhle se za zasklenými dveřmi objevila žena, již jsem odhadl asi na třicet let; byla oblečená do zašlé hedvábné róby, s rozježenými vlasy, a podezíravě si mě prohlížela.

„Jdete kvůli tomu mopedu?“

„Ne, to ne.“

„Aha…“

„Jsem právní zástupce George Harpera,“ vysvětlil jsem jí. „Rád bych mluvil s panem Davisem, jestli to je možné. Je doma?“

„Je vzadu, v garáži,“ odpověděla žena. „Jsem jeho manželka.“

„Nevadí vám, když tam za ním zajdu?“

„Proč by mělo?“

„A mohl bych vám nejdřív položit několik otázek?“

„O čem?“

„O tom, jak vás patnáctého navštívil pan Harper.“

„Aha,“ zamumlala.

Neotevřela skleněné dveře. Zůstala stát za nimi, jako mlžná postava, částečně se ztrácející v přítmí uvnitř.

„Byl tady?“

„Byl.“

„A hledal vašeho muže?“

„Jo, sháněl Lloyda.“

„Nevzpomínáte si, kolik bylo hodin?“

„Přišel někdy ráno.“

„Přesněji byste to nevěděla?“

„Myslím, že tak v osm. O půl deváté. Tak nějak.“

„Jak dlouho se zdržel?“

„Jen pět minut. Povídal, že chce mluvit s Lloydem, a já mu řekla, že Lloyd odjel k armádě.“

„Neřekl, kdy se vrátí?“

„To ne. Jen poděkoval a šel pryč.“

„Děkuju vám, paní Davisová.“

Neodpověděla. Jednu chvíli tam stála a pak zmizela stejně náhle, jako se předtím objevila. Cestou dozadu ke garáži jsem slyšel, jak znovu začala hrát deska s Billií Holidayovou.

Lloydu Davisovi jsem hádal něco pod třicet let. Měřil asi šest stop a vážil okolo dvou set liber. Měl na sobě modré džíny a bílou košili. Hruď a svaly se mu nadouvaly, když vláčel z jedné strany garáže na druhou kamna značky Franklin. Přestože železná kamna byla očividně velmi těžká, pohyboval se lehce, jako zadák probíjející se neúčinnou obranou soupeře, opatrně se proplétal mezi harampádím na podlaze garáže a s odfouknutím postavil kamna do kouta. Potom se otočil ke mně; překvapilo mě, že se z ničeho nic usmál. Na pohledném obličeji se leskla vrstvička potu, zdůrazňující výrazné lícní kosti a téměř patricijský nos. Jeho pleť byla stejně tmavá jako Harperova, barvy hořké čokolády, a oči jako řecké olivy. V širokém úsměvu ukázal stejnoměrné, bělostné zuby.

„To vy jste nám telefonoval?“ zeptal se.

„Cože?“

„Kvůli tomu mopedu?“

„Ne,“ odvětil jsem. „Jmenuju se Matthew Hope. Jsem právní zástupce George Harpera.“

„Aha. No, tak dobrej den. Já jsem Lloyd Davis. Rád vás poznávám.“ Podal mi ruku a pevně stiskl moji dlaň. „Nedáte si pivo? Umírám tady žízní.“

„Děkuju, já nebudu,“ omluvil jsem se.

Přešel přes garáž ke třem starým lednicím, postaveným vedle sebe u protější stěny. Neomylně otevřel dveře jediné z nich, která byla zapojena, a sáhl dovnitř pro plechovku s pivem. Garáž byla zaneřáděná stejným haraburdím, jaké jsem viděl už na příjezdové cestě a částečně i na trávníku před domem: staré sekačky na trávu, zažloutlé záchodové mísy, kanálky, okapové roury, lampová stínidla, bridžové stolky, rádia, měděné trubky, mosazné spojky, bicykly s koly i bez kol, kolečkové brusle, keramické hrnce, jeden psací stroj, souprava omlácených kožených kufrů, stojací lampa s kovovým podstavcem a vůbec krámy všeho druhu, jež bych nedokázal vyjmenovat ani za měsíc, a všem těm věcem se nedostávalo místa ani na podlaze, ani v regálech, kde se válela spousta papírových krabic, obsahujících všechno možné, od starých časopisů přes korálky a upomínkové popelníčky až po – alespoň v jednom případě – cosi, co vypadalo jako kupa bezcenných špinavých hadrů.

„Myslel jsem, že si jdete pro ten moped,“ vysvětloval. „Volal před deseti minutama, přej slyšel, že mám na prodej slušnej starší moped. A taky že jo.“ Utrhl uzávěr plechovky s pivem, zvedl ji k ústům a zhluboka se napil. „Ááá… tohle jsem potřeboval,“ ulevil si. Opatrně postavil plechovku na jakousi převrácenou sádrovou sochu lva, lachtana nebo možná Venuše Milóské. Bylo těžké rozeznat, co to je, protože tomu chyběla hlava a všechny končetiny. „Tak Georgie se dostal do průšvihu, co?“ poznamenal.

„Vypadá to tak.“

„Jestli to správně chápu, chce použít Miami jako alibi, je to tak? Tvrdí, že když se to stalo, byl tady v Miami.“

„No, on tady přece byl, nebo snad ne?“

„Byl tu před tejdnem v neděli ráno, to jo. Mluvil s Leonou – to je moje žena – a pak odešel. Nevím, kde byl potom.“

„Ale vy jste se s ním neviděl, že?“

„Ne. Byl jsem u záložáků. Potřebuju výcvikový hodiny, víte, abych si udržel hodnost a plat. Šestnáct hodin měsíčně plus dva tejdny vcelku ročně, většinou někdy v létě. Zdržuje mě to vod práce, ale co se dá dělat? V každým případě s tím už v lednu skončím.“

„S čím přesně obchodujete, pane Davisi?“

„Tady to je nepřetržitej výprodej starejch krámů,“ vysvětloval Davis. „Starý dědulové zbožňujou výprodeje haraburdí. Máj pocit, že získali něco zadarmo, chápete? Každou sobotu a neděli se jich tu sejde tolik, jako bych ty věci rozdával. Nemaj co dělat, a tak se tu přehrabujou a hledaj kus plechu na vyspravení auťáku. Na Den díkůvzdání budu mít taky otevříno – určitě bude dobrej kšeft.“

„Věděl jste, že pan Harper patnáctého přijede?“

„Ne.“

„Nezatelefonoval vám předem?“

„To voň nikdy nedělá. Naloží náklaďák a přijede se podívat, jestli bych nekoupil nějaký železo. Tady v okolí od něj kupuje ještě pár dalších lidí, ale já jsem jeho hlavní vodběratel.“

„Neznáte náhodou ty ostatní?“

„To ne. Georgie není moc sdílnej, co se obchodu týče. Koneckonců to platí i v jinejch ohledech. Určitě nechcete pivo?“ otázal se a znovu uchopil plechovku.

„Děkuju, nechci.“ Zaváhal jsem a pak jsem se otázal: „Býval takový i v Německu?“

„Jakej?“

„Nesdílný.“

„No jistě. Až na ty momenty, kdy se rozhod zmlátit nějakýho chudáka, co se ožral při víkendovým opušťáku. Do Bonnu jezdila spousta vojáků, v Německu máme ještě hromadu jednotek. Jezdili tam na víkend, ožrali se a začali výt na měsíc. Georgie je hrozně rád mlátil. Je tak trochu parchant, náš Georgie. Nepřekvapilo mě, že to s ním takhle dopadlo.“

„Mluvíte o tom, co se stalo Michelle?“

„Jo, jasně. Vo čem jiným? Když si vzpomenu, jak do těch vojclů mlátil obuchem… nepřekvapilo mě to. Víc vám neřeknu.“

„Když říkáte, že je mlátil obuchem…“

„No, ti chlapi byli většinou ožrali… Chci říct, že nikomu nechtěli ubližovat, chápete? No dobrá, sem tam jsme chytli nějakýho kluka, když čůral do Rýna nebo si začal s německou holkou, protože si myslel, že je to kurva, a ukázalo se, že je to nějaký děvče ze spořádaný rodiny, chápete? Ale stejně ti kluci na opušťáku byli většinou neškodný. A Georgie s nima zacházel, jako by právě někoho zamordovali sekerou. Kolik jen těch pitomců seřezal…“

Davis tu větu nedořekl. Přitáhl si plechovku a usrkával z ní.

„Znal jste Michelle už v Bonnu?“ otázal jsem se.

„Jasně, tam jsem ji poznal.“

„Kde přesně?“

„Přece v Bonnu, zrovna jste se ptal…“

„Ano, ale kde? Za jakých okolností?“

„No, jednou jsme, Georgie a já, šli společně na rande. Splašil jsem jednu bílou kočičku, co zpívala v kabaretu – poslyšte, nevykládejte to Leoně, jo?“ zamrkal na mě. „Byl jsem už tehdy ženatej, ale taky jsem byl moc a moc daleko od domova. Byl jste někdy daleko od domova?“

„Příležitostně.“

„Takže víte, jaký to je,“ usmál se Davis.

„Takže jste si vyrazili společně na rande…“

„Jo, a zašli jsme do takový hospůdky u Kennedyho mostu – znáte to v Bonnu?“

„Ne.“

„No prostě tam jsem poprvé uviděl Michelle. Jen tu jedinou noc a tím to skončilo.“

„Jak je to možné?“

„Co jako?“

„Jestli jste s Harperem byli přátelé…“

„No jo, ale… znáte to. Každej chce bejt se svou kočičkou sám, nemám pravdu?“

„Co vlastně dělala v Bonnu? Myslel jsem, že byla Francouzka.“

„Její táta je Francouz a matka Němka. Původně žili v Paříži a do Bonnu se přestěhovali, když jí bylo – už si přesně nevzpomenu, jak to říkala, snad třináct, čtrnáct, tak nějak. Když jsem ji poznal, mohlo jí bejt tak devatenáct.“

„A tehdy jste ji viděl naposled? Tu noc?“

„Ne, ne. Viděli jsme se potom tady, ve Státech, když ho sem přijela hledat.“

„Ona hledala Harpera?“

„Tak. Ze všeho nejdřív přijela sem, ke mně. Počkejte, vlastně ne. Nejdřív šla za jeho mámou, protože si myslela, že bydlí u ní. Teprve potom přišla sem. To já sem jí dal jeho caluskou adresu.“

„Kdy to bylo, pane Davisi?“

„Před půldruhým rokem, možná o něco dřív.“

„Předtím, než se vzali?“

„No samozřejmě. Proto sem přece přijela, víte? Hledala ho, protože si ho chtěla vzít. Byla do něj blázen.“

„Ale on do ní taky, nemám pravdu?“

„Jo? To teda dával divně najevo. Když smě dostali rozkaz a věděli smě, že se vracíme do Států, odjel a ani jí nebrnknul.“

„Jakto myslíte?“

„Vůbec jí nezavolal, nic, prostě si spakoval ranec a byl pryč.“

„Jak to můžete vědět?“

„Sám mi to řek.“

„Že jí nezavolal?“

„Že nemá v úmyslu jí volat. Přej je to pěkná bílá čičinka, ale to už je teď za ním a on se teď vrátí domů a najde si něco voduševnělýho. Přesně tak to řek.“

„Myslel tím něco určitého?“

„He?“

„Když říkal ,něco oduševnělého‘…“

„Ne, ne, myslel prostě všeobecně černošský holky,“ zazubil se Davis.

„Ale ona se za ním přesto vydala.“

„To teda jo. Byla pěkně vytrvalá, tahle Michelle.“ Opět se usmál. „Když ho nenašla v Miami, odjela rovnou do Calusy a zahnala ho do kouta jako krysu. Že přej ho miluje a chce si ho vzít a buď přej si ji vezme, anebo vona skočí do oceánu.“

„Kdo vám to vyprávěl?“

„Vona.“

„Takže jste se s ní setkal i potom, co odjela z Miami?“

„No jasně. Byl jsem jim na svatbě. Šel jsem za svědka.“

„A kdy vám Michelle pověděla tuhle historku o tom, že se utopí, když se s ní neožení?“

„To už si nevzpomínám. Jednou, když jsem u nich byl na návštěvě. Dělala si z toho legraci, víte, mluvila o tom, jak zahákovat chlapa, kterej se nechce nechat chytit. Georgie se tomu taky smál. Byla to jen legrace.“

„Aha. Takže jste se s nimi stýkal i po svatbě, je to tak?“

„Občas. Myslíte společensky? Jenom občas. Obchodně se vídám s Georgiem zhruba každej měsíc, vždycky, když přiveze plný auto zboží.“

„Když dovolíte, rád bych si to urovnal,“ řekl jsem. „Harper odjel z Německa a ani Michelle nezatelefonoval, poté, co spolu prožili vášnivý románek…“

„Správně.“

„Ona sem přijela za ním a naléhala, aby si ji vzal, nebo se utopí.“

„Tak to bylo.“

„Neměla nějaký malér?“

„Jak to myslíte?“

„Nebyla třeba těhotná?“

„Ne. Proč myslíte, že byla těhotná?“

„Když ženská pronásleduje amerického vojáka až sem a vyhrožuje mu, že když si ji nevezme, ona skočí do vody… Připadá mi to zvláštní, pane Davisi.“

„Ať je to zvláštní, nebo ne, těhotná nebyla.“

„To víte určitě.“

„To vím naprosto určitě. Byl jsem na svatbě, ta se konala asi šest měsíců potom, co přifrčela z Bonnu. Ženská v šestým měsíci by neoblíkla tak těsný šaty, jaký měla na sobě ona, aby se přitom nepoznalo, že je v tom.“

„To měla na sobě? Těsné šaty?“

„Z bílýho saténu,“ přisvědčil Davis a pokývl hlavou. „Vypadala nádherně. Opravdová krasavice. Pámbu ví, co na Georgiem viděla.“

„A co byste řekl, že na něm mohla vidět?“

„Kdo ví?“ Davis potřásl hlavou. „Je to vážně škoda,“ prohlásil. „Byla to milá ženská. A řeknu vám, pane Hope, i když je Georgie můj kámoš, přeju mu, aby ho za to usmažili. Aby ho na elektrický křeslo přivázali pořádně ztuha, pustili do něj osm miliónů voltů a usmažili ho na škvarek.“

Matku George Harpera jsem našel v baptistickém kostele ve stejné černošské čtvrti. Nejprve jsem zašel k ní domů a jeden soused mi pověděl, kde by mohla být. Kromě ní nebyl v kostele nikdo. Seděla na skládací židli asi ve třetí řadě od oltáře, hlavu skloněnou, ruce sepjaté k modlitbě. Nechtělo se mi ji vyrušovat, ale přišel jsem kvůli jejímu synovi a mé poslání bylo naléhavé.

„Paní Harperová,“ oslovil jsem ji.

Vzhlédla, zamrkala, setřásla zamyšlení a zdálo se, že ji překvapuje, že se v černošském kostele setkává s bělochem.

„Jmenuju se Matthew Hope,“ představil jsem se. „Jsem právní zástupce vašeho syna.“

Bylo jí asi necelých sedmdesát, pleť měla stejně tmavou jako její syn, ve tváři zastřený, unavený výraz, její oči se na mě upíraly s podezíravostí vypěstovanou staletími otroctví a ještě přiživenou dalším stoletím odepírání rovnoprávnosti. Ty její oči se mě nehlasně ptaly, proč si její syn nemohl najít černého advokáta.

„Ano, pane Hope?“ řekla. Mluvila téměř šeptem, což odpovídalo její křehké postavě, oblečené do tmavého, odřeného kabátu.

„Rád bych si s vámi promluvil, jestli je to možné.“

„Posaďte se, prosím,“ vybídla mě.

Usedl jsem vedle ní. Podlouhlým oknem za oltářem proudila do budovy zář odpoledního slunce.

„Paní Harperová,“ začal jsem, „váš syn se dostal do vážných potíží. Byl obviněn z vraždy své manželky.“

„Ano, já vím.“

„Chci se vás zeptat na několik věcí. Vaše odpovědi by nám mohly pomoct při –“

„Nebyla sem v Miami, když tu byl,“ přerušila mě. „Jesli se ptáte na tohle, tak sem tu nebyla. Jela sem k nemocný dceři do Georgie. Je nemocná i teď, ale nemohla sem tam zůstat, když je George podezřelej z takový věci.“

„Myslíte si, že to udělal, paní Harperová?“

„Ne, pane, nemyslím. Neznám na světě mírnějšího člověka, než je můj George. Miloval to děvče k smrti, nedotk by se jí ani prstem.“

„Paní Harperová, váš syn vypověděl, že v neděli přišel k vám domů…“

„Ano, to je pravda.“

„A nějaká sousedka mu pověděla, že jste v Georgii.“

„Taky sem tam byla.“

„Která sousedka to mohl být?“

„Paní Boothová odvedle.“

„Můžete mi, prosím vás, povědět její celé jméno?“

„Alicia Boothová.“

„A její adresu?“

„837, McEwen Road.“

„Řekla vám, že tu byl váš syn?“

„Řekla.“

„Kdy vám to řekla?“

„Když sem se vrátila domu.“

„A to bylo kdy?“

„Ve středu. Jakmile sem se dověděla, že mýho chlapce zavřeli.“

„Pověděla vám tedy, že tady byl v neděli patnáctého?“

„Přesně tak mi to řekla.“

„Rád bych si s ní promluvil, než se vrátím do Calúsy. Nevíte, jestli bývá přes den doma? Nebo chodí do práce?“

„Je ji štyryadevadesát a je slepá,“ vysvětlila mi paní Harperová. „Určitě ji najdete doma.“

„Paní Harperová, jak jsem pochopil, vaše snacha přijela sem do Miami a sháněla se po vašem synovi, je to tak? Mluvím teď o době předtím, než se vzali, tedy asi před půldruhým rokem… vzpomínáte si?“

„Vzpomínám.“

„Opravdu za vámi přišla?“

„Ano.“

„Kdy to přesně bylo?“

„George propustili z armády v lednu a v červnu se brali. Takže to muselo bejt někdy na jaře, v březnu, v dubnu, tak nějak. Pamatuju si, že měla na sobě kabát. V Miami málokdy vidíte někoho v kabátě, ani v největší zimě. Ale ona ho měla. Byla nabalená, jako by přijela do vánice.“

„Můžete mi podrobně povědět všechno, na co si z té návštěvy vzpomínáte?“

Jak si paní Harperová vzpomněla, právě se vrátila domů z návštěvy u přítelkyně – ano, muselo to být v dubnu, protože si vzpomíná, že s přítelkyní rozmlouvaly o květinové výzdobě oltáře, kterou chystaly na velikonoční pondělí, takže to muselo být někdy před Velikonocemi. Právě si odložila klobouk na věšák v hale, když uslyšela, jak někdo klepe na dveře. Otevřela a za dveřmi stála ta nádherná žena, nejkrásnější, jakou kdy v životě viděla, ať už by to byla běloška, nebo černoška. Představila se jako Michelle Benoitová a že prý hledá George Harpera, nebydlí tady George Harper?

Paní Harperová slyšela Michellin francouzský přízvuk a napadlo ji, že je to asi nějaká Georgeova známá ze zámoří, ale neměla v úmyslu jí prozradit, kde syna najde, jelikož jí bylo jasné, že ta ženská na prahu, třesoucí se zimou při patnácti stupních, a přitom zachumlaná do pláště, která se vyptává na George Harpera, znamená jenom problémy. George se tou dobou už odstěhoval do Calusy a rozjel tam svůj obchod se šrotem. Řekl prý matce, že na tom hodlá zbohatnout – to byl teda nápad. Ale ona určitě nehodlala této zvláštní krasavici s francouzským přízvukem prozradit, kde George najde, přinejmenším dokud si sama s Georgem nepromluví. Telefonovali si každou sobotu za sníženou víkendovou sazbu. Rozhodla se, že Georgeovi zavolá hned nazítří – teď si vzpomíná, že se Michelle u jejích dveří musela objevit v pátek, protože ona chtěla synovi zavolat hned druhý den a zeptat se ho, jestli udělala dobře, když té cizí ženské neprozradila jeho adresu.

Michelle se pak zeptala – a to ji překvapilo –, jestli paní Harperová neví, kde by našla muže jménem Lloyd Davis, Georgeova přítele, s nímž se prý Michelle také poznala v Bonnu. Paní Harperová začala mít dojem, že jde o nějaký malér, do něhož je zapleten kromě George i Lloyd, o němž věděla, že sloužil s jejím synem u vojenské policie v Německu, a kterého by poznala, kdyby ho potkala na ulici, ale určitě by s ním nemluvila. Netušila, kde Lloyd bydlí, věděla jen, že je ženatý a žije se svou ženou někde v této části města, ale nevěděla, kde přesně. A v žádném případě nehodlala Lloydovu adresu prozradit, i kdyby ji znala, stejně jako neměla v úmyslu nějaké ženské, co nosí maléry, poradit, kde by našla George.

„Byla sem k ní zdvořilá,“ ujistila mě paní Harperová. „Ale řekla sem jí, aby to zkusila v samoobsluze nebo v nějaký hospodě a zeptala se tam, jestli nevědí, kde bydlí Lloyd Davis, protože já to nevím.“

„O jaký malér podle vás mohlo jít?“ otázal jsem se.

„To sem nevěděla, pane Hope. Věděla sem jen, že se tahle kráska objevila v mým domě uprostřed negerský čtvrti, vyptávala se na mýho syna, a to muselo znamenat potíže – bělošský potíže. Ukázalo se, že sem se mejlila, ale to sem v tu chvíli netušila.“

„Jak to, že jste se mýlila?“

„No, nevěděla sem, že je do ní George zamilovanej. Netušila sem, jak rád ji uvidí.“

Pohlédl jsem na ni.

„Říkáte, že ji rád viděl…“

„Byl celej bez sebe radostí. Volala sem mu na druhej den, víte, v sobotu, jako vždycky, a řekla sem mu, že se u mě zastavila nějaká Michelle a vyptávala se, kde ho najde a tak. To vám povidám, nikdy před tím sem ho nezažila tak rozrušenýho. Pořád se mě po telefonu vyptával – jak Michelle vypadala, co měla na sobě, jesli přej se vostříhala, jak to měla v plánu, když s ní mluvil posledně, a jesli nenechala nějaký číslo, kde by ji moh zastihnout…“

„Neříkal, kdy to asi bylo?“

„Copak?“

„Kdy ji viděl naposledy?“

„Ne, nevzpomínám si, že by vo tom mluvil. Ale páni, ten byl tak rozjetej, když zjistil, že přijela do Států. Řekla sem mu, že se ptala taky po Lloydovi, a on na to, že přej Lloydovi zavolá, hned jak domluví se mnou. Vůbec se nemoh dočkat, až tam zatelefonuje, ani se mě nezeptal na moje regma, kerý mě tou dobou hrozně trápilo.“

„Víte, jestli panu Davisovi volal?“

„No, myslím, že jo, ale nic mu to nebylo platný.“

„Jak to myslíte?“

„Nakonec se s ní sešel až za dva tejdny, když přijela do Calusy.“

„Takže ho hledala dva týdny, je to tak?“

„Skoro.“

„Tomu nerozumím. Pan Davis mi pověděl, že jí dal adresu vašeho syna v Caluse.“

„No, to já nevím. Vím jenom, že za dva tejdny potom mi zavolal, říkal, že je Michelle u něj a že ji požádal o ruku a ona přej souhlasí.“

„Aha.“

„Měli moc pěknou svatbu. Michelle byla nevěsta jako vobrázek. Vzpomínám si, že měla šaty z bílýho saténu. To vám povidám, pane Hope, moc se mi to nezamlouvalo, že si můj syn vzal bílou ženskou, věděla sem, že si tím koleduje o malér. Ale řekla bych, že to nakonec nebylo tak špatný – aspoň sem nikdy neslyšela, že by si stěžoval. Až doteďka to bylo v pořádku. A teď ji někdo zabil, obviňujou z toho mýho chlapce, a to není správný. Nemoh ji zabít, pane Hope. Hrozně ji miloval.“

*

Jen tak tak jsem stihl letadlo do Calusy o půl třetí.

Od paní Harperové jsem se vydal rovnou k její sousedce, na niž mi dala adresu, k paní Boothové, a ta mi potvrdila, že George Harper opravdu zaskočil do domu své matky v tu neděli, kdy tam měl být i podle své výpovědi. Jelikož byla paní Boothová slepá, opatrně jsem se jí vyptal, proč ví tak jistě, že to byl Harper, a ona mě informovala, že ho znala už jako kluka a jeho hlas a pach prý pozná kdykoli a kdekoli. Až do té chvíle jsem netušil, že slepci dokážou rozeznat lidi podle pachu. Poděkoval jsem jí, že mi věnovala tolik času, a odjel jsem odtamtud s přesvědčením, že až bude třeba přesně popsat, kde všude Harper v Miami byl, najdeme v ní spolehlivou svědkyni.

Samozřejmě, nešlo o to, kde byl v neděli patnáctého ráno, ale spíš kde byl týž den ve tři čtvrti na dvanáct v noci, kdy Michelle někdo brutálně zmlátil, a kde strávil celé pondělí, kdy ona byla v Caluse zavražděna. Do okresní věznice jsem dorazil až pár minut před čtvrtou. Strážný ze mě neměl žádnou radost a celou cestu k Harperově cele mi vykládal, že jsem měl předem zatelefonovat, protože tohle není žádnej hotel.

Harper měl na sobě vězeňský oděv, který se příliš nelišil od jeho oblečení v den, kdy jsme se potkali poprvé. Tmavomodré kalhoty, bleděmodrá košile, černé ponožky. Namísto vysokých hnědých pracovních bot mu okres poskytl pár černých střevíců, které s ostatními součástmi oděvu kontrastovaly jako nepatřičně slavnostní obuv – v takových lakýrkách by člověk mohl jít na každoroční Sněženkový ples. Vyskočil na nohy, jakmile strážný odemkl, a vpustil mě dovnitř. Zdálo se, že i strop je pro něho příliš nízký a stěny příliš těsné. Opět jsem ucítil hrozivé fluidum, jež z něho prýštilo, a až mě zamrazilo, když jsem uslyšel, jak za mnou žalářník otočil klíčem v zámku. Chodbou se vzdalovaly jeho kroky, klapající na dlážděné podlaze. Zůstali jsme s Harperem sami.

„Požádal sem toho zasranýho bachaře, aby zavolal k vám do kanceláře,“ prohlásil naštvaně. „Třikrát tam volal a třikrát mu řekli, že sté vodjel z města a eště sté se nevrátil. Kde sté sakra byl, čoveče? Myslel sem, že sté můj zástupce.“

„Byl jsem v Miami,“ odpověděl jsem. „Musel jsem si promluvit s lidmi, které budeme potřebovat jako svědky, až ten případ přijde před soud.“

„S jakejma lidma?“

„S Lloydem Davisem a s jeho ženou. Taky s vaší matkou a s tou paní odvedle, s paní Boothovou.“

„Proč sté je votravoval?“

„Abych si ověřil, jestli jste opravdu byl v Miami tehdy, kdy říkáte, že jste tam byl.“

„Byl sem tam.“

„Teď už to vím. Přinejmenším vím, kde jste byl asi hodinu nebo tak nějak. Potíž je s tím zbývajícím časem.“

„Řek sem vám, kde sem byl. Pompano, Věro Beach a zase zpátky do…“

„Ale nemáte svědky.“

„Nevěděl sem, že někdo zamorduje mou ženu. Kdybych to věděl, určitě bych se vyptal každýho na ty zatracený silnici, jak se jmenuje a kde bydlí.“

„Kde jste tu neděli obědval?“

„V Pompami.“

„Pamatujete si, jak se to tam jmenovalo?“

„Ne. Byl sem v Pompami prvně.“

„A co večeře?“

„V Miami.“

„Kde?“

„V takový malý jídelně.“

„Nevzpomínáte si, jak se jmenovala?“

„Ne.“

„A víte, kde to je?“

„Někde v centru.“

„Poznal byste ji, kdybyste ji znova uviděl?“

„Vypadala jako všecky vostatní.“

„Vzpomínáte si, jak vypadal ten, kdo vás obsluhoval?“

„Jed sem u pultu.“

„A jak vypadal člověk za pultem?“

„To si nepamatuju.“

„Byl to muž?“

„Myslím, že jo.“

„Běloch, černoch?“

„Já nevím. Dal sem si hamburger, frity a colu. Zaplatil sem mu a šel sem pryč.“

„Na pláž?“

„Tak.“

„Spát.“

„Jasně.“

„A spal jste na pláži celou noc.“

„Tak to bylo.“

„A v Miami jste zůstal celé pondělí.“

„Jo.“

„Proč?“

„Už sem řek. Myslel sem, že se Lloyd třeba vrátí.“

„Loyd mi řekl, že v Miami a okolí obchodujete i s jinými lidmi.“

„Jo, je tam pár takovejch.“

„Nezkusil jste za někým z nich v pondělí zajít?“

„Ne.“

„Přestože jste měl plný vůz zboží, které jste nemohl prodat Lloydovi?“

„Lloyd nebyl doma.“

„To vím. Ale nezkusil jste štěstí u jiných zákazníků?“

„To zboží bylo pro Lloyda jako dělaný.“

„Obchodujete obvykle i v neděli?“

„Určitě sem věděl, že tam Lloyda v neděli chytím. O víkendu mívá nejlepší kšefty.“

„Jenže on tam nebyl.“

„Ne, nebyl.“

„Ani jste mu předem nezavolal…“

„To nebylo nutný. V neděli ho dycky zastihnu.“

„Než jste v sobotu vyrazil na cestu, nabral jste do auta benzín, je to tak?“

„Správně.“

„U pumpy A&M Exxon, někdy v sedm nebo o půl osmé v sobotu ráno.“

„Jo.“

„A taky jste si koupil pětigalonový kanystr a dal jste si ho naplnit benzínem.“

„To ano.“

„Prodal vám to Harry Loomis.“

„Harry mi prodal kanystr a nalil do něj benzín, to je fakt.“

„Pracoval v rukavicích?“

„Cože?“

„V rukavicích. Měl pan Loomis rukavice, když vzal ten kanystr do ruky?“

„Proč by někdo tady v Caluse nosil rukavice?“

„Pumpaři občas…“

„Nevzpomínám si, že by měl rukavice, to ne, šéfe.“

„Otřel ten kanystr, než vám ho podal?“

„To si nepamatuju.“

„Co jste s tím kanystrem udělal, pane Harpere?“

„Hodil sem ho dozadu na náklaďák.“

„Vzal jste si ho s sebou do Miami?“

„Ne, šéfe.“

„Co jste s ním udělal?“

„Dal sem ho do garáže.“

„Proč?“

„Potřeboval sem ho tam.“

„A na co?“

„Kvůli benzínu do sekačky na trávu.“

„Tak proto jste si nakoupil ten benzín? Do sekačky?“

„Jo, šéfe.“

„Proč jste tak naléhavě musel kupovat benzín do sekačky v den, kdy jste se chystal ještě to ráno odjet do Miami?“

„Nic naléhavýho na tom nebylo. Prostě sem bral benzín, tak sem si rovnou koupil i kanystr a nechal si ho naplnit.“

„Co se stalo se starým kanystrem.“

„Začal týct, tak sem ho vyhodil.“

„Kdy jste ho vyhodil?“

„Když sem přišel na to, že teče.“

„A to bylo ještě před vaším odjezdem do Miami?“

„Asi dva, tri dny předtím. Po celej garáži byl rozteklej benzín. Musel sem to vytřít, abysme nevyhořeli.“

„A kam jste ho vyhodil?“

„Do popelnice.“

„Kdy k vám jezdí popeláři?“

„V pondělí a ve čtvrtek.“

„Tedy, pokud jste ho vyhodil dva až tři dny před odjezdem do Miami, pak ho popeláři ve čtvrtek odvezli.“

„Řek bych, že jo.“

„A říkáte, že jste v sobotu ráno uložil do garáže ten nový kanystr plný benzínu.“

„To sem udělal.“

„Kam do garáže?“

„Do regálu nad pracovním stolem.“

„Víte určitě, že jste si ten kanystr nevězí s sebou do Miami?“

„Docela určitě.“

„Tak dobrá, promluvme si teď trochu o Bonnu, ano? Tam jste se seznámil se svou paní, je to tak?“

„Mhm.“

„Jak jste se seznámili?“

„V jedny hospodě.“

„A pak jste se začali scházet?“

„Nojo.“

„A vy jste se do ní zamiloval, ano?“

„Jo, šéfe.“

„Tak proč jste jí ani nezavolal, když jste z Bonnu odjížděl?“

„Cože?“

„LloydDavis…“

„Den před odjezdem sem jí volal nejmíň desetkrát nebo dvacetkrát. Pořád sem chtěl, aby si mě vzala, a ona…“

Potřásl hlavou.

„Vy jste ji požádal o ruku už v Bonnu?“

„Jo. Nejmíň stokrát. Tisíckrát.“

„A ona?“

„Že přej si to musí rozmyslet.“

„A zřejmě si to nakonec rozmyslela.“

„Co tím chcete říct?“

„Že sem za vámi o tři měsíce později přijela.“

„To je fakt.“

„A řekla vám, že se utopí, když si ji nevezmete.“

Poprvé od chvíle, kdy jsem ho poznal, se Harper usmál. Ten úsměv úplně změnil jeho tvář. Neexistovalo nic, co by ho mohlo učinit krásným nebo aspoň maličko přitažlivým, ale tím úsměvem mu zjasněly oči a z mohutného, hrozivého hromotluka se náhle změnil v nesmírně lidskou bytost.

„Jo,“ odvětil, potěšen tou vzpomínkou, „to mi říkala Michelle pořád. Kdybych přej si ji nevzal, šla by se utopit.“

„Měla k takovým hrozbám nějaký důvod?“

„No, to byla jen legrace, víte?“

„Nebyla náhodou těhotná?“

„Těhotná? Michelle? To ne, šéfe.“

„Stýkal jste se s ní v Bonnu sexuálně?“

„Myslím, že vám do toho nic není, pane Hope.“

„Možná že ne. Ale jestli vás máme uchránit před elektrickým křeslem…“

„Až do svatby sem se Michelle nedotk ani prstem.“

„Aha.“

„Je to pravda. Líbali smě se a objímali, ale nikdy to nezašlo dál. Když sem si Michelle bral, byla panna. Musel sem ji všecko naučit, jako dítě. Přisámbůh, pane Hope, v Bonnu mezi náma vůbec nic nebylo.“

„Jak jste se díval na její chování vůči jiným mužům.“

„Jakejm jinejm mužům? Michelle neměla nikoho jinýho než mě. Byla to dobrá manželka, pane Hope. A jesli někdo tvrdí něco jinýho, tak lže.“

„Ale vy jste na ni přece žárlil, není to tak?“

„Neměl sem důvod bejt žárlívej. Proč bych měl bejt žárlívej na ženskou, která byla jako manželka bezvadná?“

„Nedocházelo mezi vámi k hádkám kvůli jejímu nekorektnímu chovám?“

„Já vám nerozumím, jaký nekorent… nebo jak sté to říkal.“

„Neměl jste dojem, že se trochu moc zajímá o jiné muže?“

„To ne. Protože se nezajímala, to je jednoduchý. Měla mě ráda, pane Htope. Když se ženská do někoho zblázní, tak si nevšímá…“

„Ona tedy do vás byla zblázněná i půldruhého roku po svatbě?“

„Jo, šéfe.“

„Neměli jste spolu žádné problémy?“

„No, nebylo to už úplně stejný jako dřív, ale…“

„Co tím myslíte?“

„Však víte, když se dva lidi vezmou… Sté ženatej, pane Hope?“

„Býval jsem.“

„Tak to znáte. Věci se změněj, to je všecko. To neznamená, že se už nemaj rádi, znamená to jen, že to, co mezi sebou máj, ať už je to co :hce, není stejný jako na začátku.“

„A cože se to mezi vámi změnilo?“

„No, takový soukromý drobnosti, pane Hope. To nemá nic společnýho s tím, jesli sem Michelle zabil, nebo ne. Vůbec nic. Určitě smě neměli žádný potíže, kvůli kterejm bych ji zabil. To vůbec ne.“

„Jaké soukromé drobnosti se mezi vámi pokazily?“

„Soukromý znamená soukromý. O tom se nemluví ani s farářem, ani s doktorem a řek bych, že ani s advokátem ne.“

„Jednalo se o něco, co by možná bylo dobré probrat s farářem nebo s doktorem?“

„Šlo o soukromý věci, pane Hope, a hotovo. Zapomeňte na to.“

„No dobrá, promluvme si o vaší vojenské službě v zámoří. Vy jste byl u vojenské policie, že?“

„Mhm.“

„Míval jste ve zvyku se chovat k zadrženým krutě?“

„Ne, šéfe.“

„Nemlátil jste opilce obuškem?“

„Ne, šéfe.“

„Nikdy jste nezbil vojáka, který…“

„Nikdy.“

„Mám k dispozici výpovědi v opačném smyslu, pane Harpere.“

„Od koho?“

„Od Sally Owenové a Lloyda Davise. Jediné, na čem se, jak se zdá, všichni shodujete, je skutečnost, že jste v neděli patnáctého ráno byl v Miami. Kromě toho…“

„Taky že sem tam byl.“

„Ale jinak…“

„Nevím, co a proč vám kdo nalhal o mně a o Michelle; o tom, jaká byla a jakej sem já. S naším manželstvím nebylo nic v nepořádku. Měli smě se rádi, vážili smě si jeden druhýho a jesli někdo tvrdí, že to tak nebylo, tak zkrátka a dobře lže. A teď bych chtěl vědět, pane Hope, proč mě nechtěj pustit. Proto sem se vás snažil celej den zastihnout, zatímco vy sté v Miami vobíhal lidi a poslouchal lži o mně a o Michelle. Chci vědět, jak mě dostanete ven. Ten zasranej bachař povídal, že soud bude až někdy v lednu nebo co. To tady mám celou tu dobu dřepět? Proč sté se mnou dneska ráno poslali k soudu toho cucáka? Věděl sem hned, že se od takovýho kluka soudce nenechá ukecat, aby mě pustil na kauci. Proč mě nedostanete ven, čoveče, to bych rád věděl?“

„Nemůžu udělat vůbec nic, abych vás dostal ven,“ opáčil jsem. „Zákon neklade soudu za povinnost stanovit kauci. Ve vašem případě ji zamítli, protože to, co se stalo, považuje soud za zvlášť brutální zločin. Proto by vás mohli posadit na elektrické křeslo, pane Harpere. Protože se jedná o zločin zvlášť ,odporný, surový či krutý‘. Cituju přesně příslušné ustanovení o přitěžujících okolnostech, které umožňují vynesení rozsudku smrti. Proto bych byl rád, kdybyste znovu uvážil všechno, co jste mi řekl, a jestli něco z toho nebyla pravda –“

„Všecko je to pravda.“

„Potom všichni ostatní lžou. Znáte člověka jménem Luther Jackson?“

„Ne, šéfe.“

„Tvrdí, že vás viděl na pláži s Michelle tu noc, kdy byla zavražděna.“

„To se mejlí.“

„Další lhář, ano? Sally Owenová lže, Lloyd Davis lže, Luther…“

„Třeba si to jen špatně pamatujou. Kromě toho, Sally mě nikdy neměla ráda a Lloyd je jen chlápek, s kterým obchoduju. To mi něco připomíná, pane Hope. Kolik přesně mě to bude stát?“

„Ještě jsem neměl čas to pořádně probrat s mým partnerem,“ přiznal jsem. „Už jsem vám řekl…“

„Tak já bych teda chtěl, abyste to co nejdřív udělal,“ přerušil mě Harper. „Nemá cenu utýct z křesla jen proto, abych pak celej život makal na vyplacení bandy advokátů.“

„Pane Harpere, nejprve se zabývejme tím hlavním, dobře?“

„Co se mě tejče, tak hlavní je tohle. A chci to od vás písemně, jasný? Až budete vědět, kolik mám zaplatit, chci to písemně. Nerad bych, abyste to pak změnil.“

„Dám vám to písemně.“ Zhluboka jsem si povzdechl.

„Tak jo,“ přikývl Harper.

Napadlo mě, že když někomu dělají větší starosti výdaje na právní pomoc než to, že by mohl přijít o život, musí být určitě nevinný jako lilium. Ale proč se v tom případě jeho výpověď tak zásadně lišila od výpovědí Lloyda Davise a Sally Owenové…

„Řekl jste, že vás Sally nikdy neměla ráda. Co proti vám má?“

„Její manžel je můj kámoš. Teda bejvalej manžel. Když se rozváděli, držel sem s ním. Nikdy mi to nezapomněla. A nezapomene.“

„Kde je teď? Ten její bývalý muž?“

„Přece tady v Caluse. Má kšeft s chlastem, myslím, že je to na rohu Vine a Druhý ulice. Druhý nebo Třetí.“

„Nejmenuje se Andrew?“ vzpomínal jsem. „Je křestním jménem Andrew?“

„Správně. Andrew Owen.“

„Co znamená to N ve vašem jménu?“

„Cože?“

„To N. Uprostřed vašeho jména.“

„Nat. Pojmenovali mě po Natu Turnérovi. Co to má s čím společnýho?“

„Nesnáším záhady,“ řekl jsem.

Bylo už skoro pět, když jsem vstoupil do obchodu s lihovinami, který vlastnil i provozoval Andrew Owen. Když jsem vešel, stál právě u pokladny s vytaženou zásuvkou. V regálech za ním se rýsovaly dlouhé řady láhví whisky nejrůznějších hnědých odstínů. On sám měl pleť tmavě mahagonové barvy. Byl vysoký skoro jako já, ale mnohem rozložitější. Mohutný chlap s obrovskýma rukama, jimiž zručně vybíral ze zásuvky peníze a na vršku pokladny skládal do úhledných hromádek dolarovky, pětidolarovky, desetidolarovky a sem tam nějakou tu dvacku. Konečně vzhlédl.

„Co se děje?“ zeptal se. „Zrovna se chytám zavřít.“

„Jsem Matthew Hope,“ představil jsem se. „Zaštupuju –“

„Hope,“ zopakoval. Podíval se na mě pozorněji, přikývl a obešel pult. Došel ke dveřím, zamkl je a otočil na nich zavěšenou ceduli tak, aby skrze skleněnou výplň bylo zvenku vidět nápis ZAVŘENO. Přes rameno prohodil: „Vás si pamatuju. Vy jste ten advokát, co vymoh Sally tak vysoký odškodný.“

„Nebylo tak vysoké,“ namítl jsem. Myslel jsem na to, co ze mě vyrazila moje bývalá žena pod vedením toho pokrytce a podvodníka Eliota McLaughlina.

„Tam, odkud pocházím, je dům a tři sta babek měsíčně víc než dost,“ tvrdil Owen a vrátil se zpátky k pultu. „Tak o co jde tentokrát? Už zase začíná? Platím jí přesně každý měsíc, všechno do puntíku. Co teda…“

„O vaše rozvodové uspořádání teď vůbec nejde.“

„Tak o co?“

„Váš přítel George Harper byl obviněn z vraždy své manželky. Jsem jeho právník…“

„Jo, viděl jsem to v televizi,“ vzpomněl si Owen.

„Zaštupuju ho.“

„Řek bych, že moh dopadnout i hůř. Vzhledem k tomu, co jste dokázal pro Sally, byste nemusel ani Georgeovi posloužit špatně.“

„Je to váš přítel, že ano?“

„Řek bych, že se to tak dá říct.“

„Jak jinak byste to řekl?“

„Ale jo, je to přítel.“

„Jak dobrý přítel?“

„Jakž takž. Chodívali jsme spolu často na ryby. Byl na mě slušnej, když začal ten průšvih se Sally. Znamená to, že je to dobrej přítel? Myslím, že jo, Kdo ví? Poslední dobou jsme trochu ztratili kontakt, ale řek bych, že jsme přátelé.“

„Čím to, že se vaše přátelství změnilo?“

„Ničím. Kdo říká, že se změnilo? Pořád je to můj přítel, jasný? Prostě, lidi jsou pořád v pohybu, člověče, chápete? V pohybu.“

„Jak vám vyjadřoval svou podporu při rozvodu?“

„Byl po ruce, abych se mu moh vybrečet na rameni,“ odvětil Owen.

Skoro týmiž slovy popsala jeho bývalá manželka svůj vztah k Michelle.

„Mohl byste to trochu rozvést?“

„Jistě, proč ne? Jen bych si přál, abyste se mě byl na tohle zeptal, když jsme se rozváděli; třeba bych z toho vyváznul lip, než jen s poslední košilí. Já jsem Sally hrozně miloval. To ona se chtěla rozvést, já ne. Šel jsem se k Georgeovi vybrečet a on mě poslouchal. George umí naslouchat. Je to kámoš do nepohody.“

„Kdy to bylo?“

„Skoro přesně před rokem. Vy jste pro ni zařizoval rozvod, a nemůžete si vzpomenout, kdy to bylo?“

„Snažil jsem se… V té době se už přátelila s Michelle, že?“

„To jistě.“

„Byly dobré kamarádky?“

„Myslím, že jo.“

„Tak dobré, že by se jí Michelle mohla i svěřovat?“

„Člověče, já měl svých starostí dost, abych se ještě zajímal, jestli se Michelle nesvěřuje my ženě.“

Někdo zacloumal klikou u dveří.

„Je zavřeno!“ zahulákal Owen. „Přečtěte si ceduli! Zavřeno!“ Zavrtěl hlavou a dodal: „Zatracený kořalové. Vždycky se přihrnou na poslední chvíli. Na ceduli stojí, že mám zavřeno, tak co máj co cloumat klikou?“ Opět pohlédl ke dveřím a zahulákal: „Máme zavřeno! Jděte domů! Vypadněte!“ Opět potřásl hlavou a potichu zabručel: „Zatracený kořalové.“ A pak nahlas: „Tak takhle to bylo.“

„Mluvil s vámi někdy Harper o Michelle?“

„Ne.“

„Neměl jste dojem, že je žárlivý?“

„Ne.“

„Jakpak ona se chovala v přítomnosti cizích mužů?“

„Bezvadně.“

„Neflirtovala s nimi občas?“

„Ne.“

„Zažil jste, že by se někdy na veřejnosti pohádali?“

„Ne.“

„A nestalo se vám někdy, že jste přišel domů a našel ji ve vašem domě celou uplakanou? Jak mluví s vaší ženou?“

„Ne.“

„O čem Harper mluvil, když jste jezdili na ryby?“

„My jsme nikam nejezdili. Chodili jsme chytat z mostu.“

„Večer?“

„Obvykle večer. Někdy o víkendech. Neznám most, na kterým by aspoň půl tuctu negrů nechytalo ryby.“

Čekal na moji reakci a zdálo se, že je zklamán, když z mé tváře nic nevyčetl.

„Tak o čem jste na těch rybách mluvili?“

„Myslíte před rozvodem, nebo po něm?“

„Před ním.“

„O všem možným. George je ten nejukecanější chlap, jakýho znám. Vždycky do mě hučel celou noc. Historky z vojny a historky o jeho obchodě a co se mu přihodilo jako klukovi v Miami, všechno možný. Pořád mluvil.“

„Vaše žena o něm nemá takový dojem.“

„Jenže on takovej byl. Pan Ukecanej. Poslyšte, Sally je největší mrcha ve vesmíru a její dojmy nejsou vždycky úplně přesný, chápete? Jediný, o co se Sally zajímá, je její maličkost a ten dva palce dlouhej majeteček, co má mezi nohama. George Harper by moh klidně pronýst čtyřdenní projev v Senátu a ani by si toho nevšimla. Sally se zajímá jen a výlučně o Sally, tečka.“

„Ovšem zdá se, že si dělala starosti o Michelle a naslouchala jí, kdykoli za ní přišla domů…“

„To je břemeno všech černošek,“ prohlásil Owen a opět pátral v mé tváři po nějaké reakci.

„Nu, pro Michelle to muselo být obtížné, nemyslíte?“ namítl jsem. „Cizinka, běloška, provdaná za černocha. Asi v Caluse neměla moc přátel…“

„Nikdy jsem neslyšel, že by Michelle měla nějaký těžkosti. Nevím, co vám Sally nakecala, ale já bych jí nevěřil ani slovo. Nevyjela po vás?“

„Ne, pokud jsem si všiml, tak ne.“

„Nepřehodila si nohu přes nohu, až jí sukně vylezla přes zadek?“

„Ne.“

„A nevystrkovala na vás kozičky?“

„Ne.“

„Tak už asi stárne,“ usoudil Owen.

„Co si myslíte o Lloydu Davisovi?“ otázal jsem se.

„KdojeLloydDavis?“

„Myslel jsem, že jste se s ním třeba někdy setkal. Byl Harperovi na svatbě za svědka…“

„Já tam nebyl.“

„A zřejmě se s Harperovými občas společensky stýkal.“

„No jo, Davis, takovej velkej, černej negr, jako já, že jo?“

Neodpověděl jsem.

„Už si vzpomínám.“ Owen se usmál, jako by se mu podařilo dosáhnout nějakého tajného vítězství.

„Povídejte mi ještě o Harperovi,“ požádal jsem.

„A co chcete vědět?“ Owen vzdychl. „Mám za sebou těžkej den, člověče, chci jít domů.“

„Domníváte se, že je to násilník?“

„Ne. Právě naopak. Mírnej. Jako beránek. Vyloženě trpěl, když musel rybě vytáhnout háček z huby. Říkával, že ryba cejtí stejně jako my.“

„Myslíte si, že svou ženu zabil?“

„Ani náhodou.“

Můj partner Frank byl ještě v kanceláři, když jsem se tam před šestou hodinou objevil. Moje dohoda s Willoughbym se mu od počátku nezamlouvala a nelíbila se mu ani teď.

„My dva bychom měli být partneři,“ vykládal. „Neměls právo jednat s ním za mými zády.“

„Neměl jsem v úmyslu tě nějak převézt,“ namítl jsem.

„Ne? Neporadil ses se mnou a šels za tím náfukou, zatíženým komplexem vendety jako hrom, a uzavřel jsi s ním dohodu, podle které odmakáš sám všechnu dřinu, zatímco on bude slavný – ovšem pokud se mu ten případ podaří vyhrát, o čemž pochybuju, protože Harper je nejspíš vinen.“

„Já o jeho vině přesvědčený nejsem.“

„A kdo nám asi vynahradí naše ztráty, Matthew?“

„Jaké ztráty?“

„Ztráty, co utrpíme, když budeš běhat po celém městě a dělat za Willoughbyho jeho práci. Ztratíme přece tvůj čas, Matthew. K těm ztrátám už patří i to, že jsi dnes byl v Miamí, mimo kancelář, a celý den tu vyzváněl telefon jak o božím těle. Abraham Lincoln řekl: ,Právníkovým zbožím jsou jeho čas a jeho rady.‘ My tady u firmy Summerville a Hope prodáváme náš čas, Matthew, tvůj a můj; za to dostáváme peníze. Tak mi laskavě vysvětli, jak nahradíš ztrátu příjmů, které bys za normálních okolností mohl ve svém čase vydělat, kdybys nebyl posedlý –“

„Já nejsem posedlý, Franku.“

„A jak bys to tedy nazval?“

„Tak podívej,“ naježil jsem se, „už o tom nechci mluvit, dobře? Jestli tě to tak obtěžuje, zřeknu se svého podílu po dobu, co –“

„A tomu říkáš nebýt posedlý, co?“

„Do hajzlu, ať už jsem co jsem, už o tom nebudeme mluvit, jasný?“

„Jasný, no dobře,“ přisvědčil Frank. „Já teď půjdu domů. Poctíš nás zítra ráno svou přítomností, nebo máš nějaké naléhavé záležitosti, které si vyžádají tvou přítomnost jinde?“

„Budu tady,“ odvětil jsem.

„To je pro mě veliká čest. Když budeš mít čas, podívej se na tu hromadu vzkazů, co ti Cynthia nanosila na stůl. Dobrou noc, Matthew.“

Když odcházel, napadlo mě, že po celá ta léta, co spolu vedeme praxi, jsme se až dodnes nijak zvlášť nepohádali. Zašel jsem do své kanceláře a na stole jsem objevil tu slibovanou hromadu vzkazů, které mi tam Cynthia nakupila. Vytáhl jsem z pod stolu aktovku a bez okolků jsem do ní všechny vzkazy nacpal. Musí počkat, až se vrátím domů. Zítra je taky den. Ale bylo tu ještě něco, co jsem si chtěl ověřit, než odejdu.

Ve skříních kolem Cynthiina hnízda v recepci jsem našel složku, kterou jsem hledal, a odnesl si ji do kanceláře. Začínalo se doopravdy stmívat. Rozsvítil jsem stolní lampu, otevřel spodní zásuvku a vytáhl z ní láhev whisky; mám ji tam pro příliš rozrušené klienty – což se vztahuje prakticky na všechny, kdo na mě přijdou chrlit své stesky. Já se v kancelářích firmy Summerville a Hope dotknu whisky jen málokdy, raději nasávám ve volném čase, pomaloučku a nijak moc, ačkoli moje bývalá žena Susan si pořád stěžovala, že po martini s beefeaterem bývám nalíznutý, hrozný a namazaný (to jsou přesně její slova), kdykoli si dám víc než jednu skleničku. Ve skutečnosti, při vší úctě k Susan, to byla právě ona, kdo mě uváděl do podobných stavů. Vytáhl jsem z dolní zásuvky také jednu ze sklenic, které tam Cynthia přechovává pro případ hrozících hysterických záchvatů, nalil jsem si na dva palce skotské a otevřel spis o rozvodu Sally Owenové.

Navštívila nás loni v říjnu se stížností na svého manžela Andrewa N. Owena (už zase N, pomyslel jsem si, copak to asi znamená tentokrát – Nicholas, Norris, Newton či Nathaniel?), který ji opustil kvůli ženě jménem Kitty Reynoldsová, jež tou dobou měla byt na Lucy’s Key, nad krámkem, který vlastnila v exkluzivním nákupním centru na Lucy’s Circle. Žena, již Sally obvinila, že jí ukradla manžela, zde byla popsána jako světlovlasá pětatřicetiletá běloška.

Zavřel jsem složku.

Najednou na mě padla hrozná únava.

6

S Kitty Reynoldsovou, jejíž jméno jsem objevil ve spisu o rozvodu Sally Owenové, jsem se setkal až ve středu odpoledne ve čtyři hodiny. Pocit viny mě přikoval k židli za psacím stolem v kanceláři. Pocit viny a také Frankův zachmuřený pohled. Pocit viny a spousta neodbytných povinností, jež bylo třeba vykonat pro bezpočet různých klientů, než v pátek odjedu na devítidenní dovolenou, která skončí až příští sobotu, avšak tak jako tak mě vzdálí od povinností až do pondělí 7. prosince.

Jako první mi toho rána zatelefonoval klient jménem Mark Portieri.

„Marku,“ pozdravil jsem ho, „jak se máte?“

„Je to na prd,“ odpověděl.

„Copak se stalo?“

„Potřebuju novou závěť.“

„Už zase?“ podivil jsem se. „A proč?“

„Abych měl jistotu, že nedostane ani niklák.“

„Kdo?“ zeptal jsem se.

„Janie.“

Janie byla jeho někdejší manželka. Firma Summerville a Hope zastupovala Marka při rozvodu před pouhými šesti měsíci a potom také pro něho sepsala novou závěť, jež vylučovala bývalou manželku z řad obmyšlených osob.

„Ale ona přece už v té závěti není jmenovaná,“ namítl jsem.

„To vím. Ale stejně… Chci, aby tam bylo výslovně uvedeno, že až umřu, nedostane ona ani halíř.“

„Takový dodatek je zbytečný,“ vysvětloval jsem. „Pokud není jmenovaná…“

„Chci to tam mít.“

„Marku,“ přemlouval jsem ho, „nejste přece povinen cokoli své bývalé manželce odkázat. Když není v závěti, nemá vůbec žádný nárok –“

„Až tu závěť budou nahlas číst,“ naléhal, „až se všichni sejdou a budou ji číst nahlas, chci aby to tam zaznělo. Chci, aby tam stálo:, A mé bývalé manželce Jane Portieriové neodkazuji vůbec nic!‘“

„Tak dobrá,“ povzdechl jsem si. Představoval si scénu jako z Hollywoodu, kdy se celá rodina shromáždí v nějaké zaprášené kanceláři a naslouchá obstarožnímu advokátovi, jak nahlas předčítá závěť. Ve skutečném životě bývají obmyšlené osoby o tom, že zdědily balík peněz, dům na Bermudách nebo akvárium se zlatou rybičkou, informovány telefonicky či poštou. „Ale promyslete si, co jsem vám řekl, ano? Nechci, abyste zbytečně vyhazoval peníze za právní úkony, když opravdu všechno je odpovídajícím způsobem –“

„Chci tu závěť změnit, Matthew!“ zahulákal a zavěsil.

Ozvala se Cynthia, že přišel jakýsi Abner Fieldston – to jméno jsem si zapamatoval ze včerejších vzkazů – čeká venku a jestli prý bych na něj neměl chvíli času. Požádal jsem ji, ať ho uvede. Nástěnné hodiny ukazovaly půl desáté.

Fieldston byl asi pětasedmdesátiletý černoch. Pověděl mi, že se narodil v jednom malém městě na Mississippi v době, kdy úřady ještě nevedly statistická data o černoších. Řekl mi, že nemá rodný list. „Žiju už takovejch let,“ vykládal, „a ani nemám rodnej list. Můžete mi sehnat rodnej list?“

„Ne, pokud žádný neexistuje.“

„Tak co mám dělat?“

„Nu, jsou jiné způsoby, jak můžete prokázat údaje o svém narození a obdržet ekvivalent rodného listu.“

„Vopravdu?“ Bezzubá ústa se mu roztáhla v širokém úsměvu.

„Žije ještě vaše matka nebo otec?“

„To ne.“ Úsměv zmizel.

„A nemáte staršího bratra nebo sestru, kteří by věděli, kolikátého –“

„Sem jedináček.“

„A co nějaké tety nebo strýcové, kteří by mohli vědět, kdy a kde jste se narodil?“

„Teta Mercy byla přímo u porodu,“ zvolal. „Pomáhala my mámě jako porodní bába.“

„Je ještě naživu?“

„No jistě.“

„A kolik jí je let, pane Fieldstone?“

„Devadesát vosům.“

„Je ještě zdravé mysli?“

„ Vostrá jako břitva,“ ujistil mě.

„Povězte mi tedy její jméno a adresu,“ požádal jsem. „Zařídím, aby jí poslali formulář k prohlášení.“

„Znamená to, že budu živej i podle zákona?“ opět se usmál. „Vy jste přece živý podle zákona celou dobu,“ ujistil jsem ho a také jsem se usmál.

Ve čtvrt na jedenáct jsem začal odpovídat na telefonáty, které se tu nahromadily od včerejška. Jako prvnímu jsem zavolal klientovi jménem Hal Ashton, rozenému Harold Ashkenazy, členu herecké asociace, který vystupoval v kabaretu Svíčkový klub v představení Nejlepší čas tvého života. Přede dvěma dny při závěrečných oponách zakopl ve tmě o barovou stoličku a zlomil si klíční kost. Chtěl vědět, jestli může žalovat majitele podniku.

„Kterého podniku?“ otázal jsem se. „Svíčkového klubu, nebo Nickova saloonu na Pacific Street?“

„Hele, jak víte, jak se ten bar jmenuje?“ zeptal se potěšené. „Vy jste to představení viděl?“

„Já jsem v něm hrál,“ opáčil jsem.

„Co? Jak to myslíte?“

„Ve škole.“

„Děláte si šoufky?“

„Copak by si herec mohl utahovat z kolegy?“

„Koho jste hrál?“

„Blicka. Toho poldu z mravnostního.“

„To je ten natvrdlej!“ zvolal Hal.

„Někdo přece musí hrát i natvrdlé,“ ujistil jsem ho.

„Tak můžu je žalovat, nebo ne?“ chtěl vědět, zapomínaje na moji kratičkou, leč skvělou hereckou kariéru.

„Zdá se že jde o odškodné za újmu utrpěnou při zaměstnání,“ uvažoval jsem. „Máte tužku?“

„Spusťte.“

„Zavolejte tomuhle člověku,“ řekl jsem, „a povězte mu, že vás na něho odkazuju já. Je to advokát, specialista na tyhle případy.“

„Odškodné, jo?“ Zdálo se, že je Hal zklamán. Pak si zapsal jméno, které jsem mu nadiktoval.

Jakmile jsem zavěsil, ozvala se Cynthia.

„Vaše dcera na lince číslo pět,“ hlásila.

Ťukl jsem na tlačítko.

„Ahoj, holčičko,“ zahlaholil jsem.

„Táti, musím si pospíšit, protože volám ze školy. Máma chce vědět, jestli si mám sbalit věci, ještě než zítra půjdu k tobě, anebo až potom.“

„Jak to myslíš, až potom?“

„Slíbila jsem jí, že se po krocanovi vrátím ještě na chvíli domů. Půjde to? Protože pojedu do Mexika a celých devět dní ji neuvidím.“

„Jistě, to je v pořádku. Ale radši se sbal ještě předtím, ano? V kolik hodin jsi jí řekla, že přijdeš domů?“

„Někdy po večeři. Je to tak dobře?“

„Výborně.“

„Tak fajn, taťko.“ Zavěsila.

Málokdy mi říká taťko. Udiveně jsem pohlédl na sluchátko, stiskl vidlici, abych dostal oznamovací tón, a pak – jelikož mi moje dceruška připomněla zítřejší oslavy – jsem zavolal Dale O’Brienové do kanceláří firmy Blackstone, Harris, Gerstein, Garfield a Pollock.

„Blackstone, Harris, Gerstein, Garfield a Pollock,“ ozvala se recepční.

„Dale O’Brienovou, prosím,“ požádal jsem.

„Smím jí povědět, kdo volá?“

„Matthew Hope.“

Čekal jsem.

„Haló, pane Hope?“ ozval se ženský hlas. „Tady je Cathy, sekretářka slečny O’Brienové. Je mi líto, ale zrovna má jednání. Mám jí vyřídit, aby se vám ozvala?“

Zvedl jsem hlavu, abych viděl na hodiny na zdi. Bylo teprve deset hodin a deset minut.

„Odcházím asi v poledne,“ odpověděl jsem. „Můžete ji, prosím vás, požádat, ať mi do té doby zavolá?“

„Ano, pane.“

„Děkuju.“ Zavěsil jsem.

Dale zavolala o dvacet minut později.

„Ahoj,“ ozvala se. „Jak to jde?“

„Hrozně.“

„Chudinko,“ politovala mě. „Počkej, až uvidíš, jakého jsem koupila krocana.“

Dale s mojí dcerou trvaly na tom – proti mému přání, abychom zítra hodili za hlavu všechny kuchyňské povinnosti –, že připraví tradiční večeři na Den díkůvzdání, včetně krocana s nádivkou a s opékanými bramborami, domácí klikvovou omáčkou (co je špatného na omáčce z konzervy? divil jsem se), s fazolkami a mohutným jahodovým koláčem, nemluvě o celeru, olivách, doma pečeném chlebu a jiných vybraných pochoutkách, jež měly předcházet hlavnímu chodu či jej doprovázet. Namítal jsem, že bychom se stejně dobře poměli i v restauraci, zvlášť když je třeba se ještě postarat o takové drobnosti, jako je balení na cestu. Na to mi bylo navýsost pohoršeným tónem sděleno, že ony budou mít sbaleno dávno předtím, než se pustí do vaření, že to prostě chtějí takhle udělat a že se s tím tedy budu muset smířit, protože pámbu ví, co budeme jíst v Mexiku. Stravování v Mexiku patřilo k našim největším starostem. Navštívil jsem Jamieho Phelpse, našeho rodinného lékaře, jemuž jsem jednou pomáhal v situaci, z níž se vyklubal můj první kontakt s případem vraždy, a on nám předepsal nějaký Vibramycin, který jsme měli užívat každé ráno jako prevenci, a další lék, zvaný Lomotil – ten jsme měli užít, jen kdyby nás opravdu dostihla Montezumova pomsta. Přesto nám to pořád leželo v hlavě. Při myšlence na hrůzostrašnou chorobu jsem si najednou vzpomněl na Daleinu kočku.

„Jak se má Sassafras?“ zeptal jsem se.

„Báječně,“ ubezpečila mě Dale. „Nemá hlísty, to už zjistili, a ta horečka už úplně zmizela.“

„Zase jedna malá životní záhada. Kdy tě dnes večer uvidím?“

„Zůstaneš u mě přes noc nebo tak něco?“

„Ano.“

„Tak proč nepřijdeš rovnou z práce?“

„To ne, chci se nejdřív sbalit. Řekněme tak k osmé hodině, ano?“

„Budu tě čekat.“

Hned jak jsem zavěsil, opět volala Cynthia.

„Poctivý Abe na pětce,“ oznámila mi.

Zvedl jsem sluchátko.

„Ahoj, Abe,“ pozdravil jsem. „Proč si rovnou nepořídíme přímou linku?“

Abe Pollock byl jedním z členů právnické firmy Blackstone, Harris, Gerstein, Garfield a Pollock, která měla nejdelší jméno ze všech firem ve městě a kde čistě náhodou také pracovala Dale. Vůbec netušil, že sem právě ukončil hovor s Dale, a tak ho můj úvod pochopitelně mátl.

„My už jsme spolu dneska mluvili?“ podivil se.

„To je jen taková legrace,“ vysvětloval jsem.

„Nezkoušej se mnou vtipkovat před obědem,“ požádal mě. „Co si to vymejšlí ten tvůj nemožnej klient?“

„Který klient?“

„Ten, co si najal firmu Okay Contracting, aby mu chodila barák.“

„Okay totiž není tak docela oukej,“ odvětil jsem.

„Co to znamená?“

„Najal si je před půl rokem, Abe. Část práce není dodnes hotová to, co udělali, udělali hrozně. Tvůj klient teď žádá o zaplacení a ať se propadnu, jestli to připustím, pokud –“

„Měj přece srdce, Matthew,“ prosil Abe. „Schulz chce jenom polovinu ceny.“

„Není příbuzný s tím druhým slavným gangsterem?“

„Co? S kým?“

„S Dutchem Schulzem,“ řekl jsem.

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„To byl velký chicagský gangster,“ poučil jsem ho.

„A ty jsi ještě větší chicagský gangster,“ odsekl Abe. „Pověz svýmu klientovi, ať zaplatí polovičku, jo? Abych se toho Schulze aspoň na chvíli zbavil.“

„Nedostane ani floka, Abe, dokud ta práce nebude hotová a dokud všechno neopraví ke spokojenosti mého klienta.“

„Měj přece srdce, Matthew,“ naléhal Abe.

„Tak tedy já ty prachy, co má dostat, vezmu k sobě do zástavy. Jak se ti to zamlouvá?“

„Ty neznáš Conrada Schulze.“

„Ale znám jeho práci.“

„Dovol aspoň, abych to vzal do zástavy já, dobře? To mu bude připadat jistější.“

„Výborně.“

„Cože?“

„Řekl jsem , výborně‘. Můžeš je vzít do zástavy.“

„To je zázrak,“ prohlásil Abe.

„Příští týden nebudu v kanceláři, ale zařídím, abys ten šek dostal.“

„Kampak jedeš?“ vyptával se Abe.

„Do Mexika.“

„Tak se mi zdá, že příští týden jedou všichni advokáti z Calusy do Mexika,“ podotkl Abe a přísahal bych, že to řekl potměšile.

„Jedeme tam jenom dva,“ opáčil jsem.

„No, tak se tam měj dobře. A hlavně si, prosím tě, ani na okamžik nedělej starosti o nás, kteří se tady budeme starat o chod právnické profese, zatímco ty si budeš skotačit na sluníčku.“

„Taky že ne,“ ujistil jsem ho.

„Slibuješ mi to? Nechtěl bych, aby ti výčitky svědomí pokazily prázdniny.“

„Slibuju, Abe. Rád jsem si s tebou popovídal, ale…“

„Pošli ten šek,“ připomněl mi a zavěsil.

To odpoledne jsem obědval s třemi investory z Calusy, jež naše firma zastupovala. Vlastnili společně parcelu na Sabal Key, kde chtěli vystavět sto sedmdesát bytových jednotek. Majitel sousední parcely chtěl na svém pozemku vybudovat dalších sto deset jednotek. Avšak kvůli nesrovnalostem v předpisech o územním plánování byla situace taková, že pokud by moji klienti a jejich soused své parcely spojili, směli by na společném pozemku – v rámci restrikcí daných zákonem – postavit tři sta jednotek, zatímco kdyby stavěli každý zvlášť, bylo to jen dvě stě osmdesát jednotek. V jednotě je síla a také dva milióny dolarů navíc pro celý spolek za oněch dvacet dodatečných bytů, jež se měly prodávat po sto tisících. Moji tři investoři si přáli vytvořit se sousedem společný podnik a ode mě chtěli, abych jim s ním a s jeho právníkem smluvil schůzku.

Ti tři byli pěkní tvrďasové s jediným cílem – vydělávat peníze; byli odhodláni nahromadit jmění, i kdyby kvůli tomu museli vyrábět zvratky z umělé hmoty. (Na světě jsou výrobci zvratků a výrobci snů, říkává rád můj partner Frank, aniž by tím myslel něco určitého.) Vůbec je nenapadlo, že dalších dvacet bytů naflákaných na jejich a sousedově pozemku – přestože to zákon povoluje, pokud se jim podaří provést plánovanou fúzi – povede jen k tomu, že ta čtvrť bude plná domů stěsnaných jeden vedle druhého, čemuž se Calusa tak zoufale snaží vyhnout. Šlo prostě jen o prachy a krása Sabal Key ať jde k čertu.

Do kanceláře jsem se vrátil až skoro ve tři hodiny. Vyřídil jsem telefonáty, jež se tu nahromadily za mé nepřítomnosti, a pak jsem brnkl Karlu Jenningsovi a požádal ho, aby za mnou na okamžik přišel.

Karlovi je sedmadvacet, nedávno – tedy před rokem – promoval na Harvardu a rozhodl se provozovat své povolání na jihu, kde, jak známo, je snadný život a báječná bavlna. Jako nejmladší člen firmy často vnesl do obtížného případu nový pohled, jehož muži středního věku, jako jsme Frank a já, naneštěstí někdy nejsou schopni. Ano, středního věku. A možná, chce–li to někdo vyjádřit přesněji, dokonce už za zenitem. Je mi osmatřicet a předpokládám, že bych se mohl dožít nějakých sedmdesáti, pětasedmdesáti let. Osmatřicet je polovina ze sedmdesáti šesti, takže to vidíte: za zenitem. Karl se do práce vždycky oblékal jako na pohřeb – tento styl oblékání zdědil po svém otci, jenž byl v Bostonu bankéřem. Po něm též zdědil ježaté světlé vlasy, politováníhodný orlí nos a velmi slabé, hnědé oči, zvětšené tlustými skly brýlí s obroučkami ze želvoviny. Mluvil se stopami nezaměnitelného dialektu, jaký si člověk obvykle spojuje s představami o rodině Kennedyových. Cynthia mu přidrzle říkala ,Předseda správní rady‘.

Pověděl jsem Karlovi, jak jsme se dohodli s Abe Pollockem, a požádal jsem ho, aby dohlédl na to, že náš klient pro Abea, jakožto právního zástupce společnosti Okay Contracting, vystaví šek na částku, jež bude převedena na Abeův zástavní účet. Karl slíbil, že to zařídí hned v pondělí ráno, až se vrátí po prodlouženém víkendu do kanceláře. Dale jsem mu sdělil, že potřebuji, aby si během mé nepřítomnosti promluvil s s jistým Harrym Loomisem od pumpy A&M Exxon na rohu ulic Wingdale a Pine. Chtěl jsem, aby z Loomise vytáhl všechno, co si pamatuje ohledně toho rána, kdy k němu George Harper přijel s náklaďákem pro benzín, a především všechno o tom, jak mu prodal pětigalonový kanystr a naplnil jej benzínem.

„Nejvíc se potřebuju dovědět, proč na tom kanystru nebyly jeho otisky prstů,“ vysvětloval jsem. „Harper má za to, že na sobě neměl rukavice, a nevzpomíná si, jestli Loomis ten kanystr otřel. Zjisti to.“

„Dobře,“ přikývl Karl. „Ještě něco?“

„Dal jsem Cynthii číslo do Puerto Vallarta, kde budu k zastižení. Ovšem jen do pondělí večer. V úterý už budeme v Mexico City, v hotelu Camino Real – tam má Cynthia taky číslo.“

„V pořádku,“ potvrdil Karl.

„To je všechno,“ usoudil jsem.

„Užij si to,“ popřál mi Karl.

Potom jsem zvedl sluchátko a zavolal Kitty Reynoldsové do práce. Sdělil jsem jí, že zastupuji muže obviněného z vraždy, a zeptal jsem se, zda bychom se mohli ještě to odpoledne někde sejít. Řekla, abych přijel třeba hned, a já dorazil na Lucy’s Circle ani ne za dvacet minut. Dalších deset minut mi trvalo najít místo na parkování, takže až ve čtyři hodiny jsem se zastavil na chodníku před obchůdkem paní Reynoldsové a prohlédl si vývěsní štít nad přeplněným výkladem.

Circle, jak je toto místo v Caluse důvěrně nazýváno, je opravdový kruh, uvnitř vyplněný dosti velkým parkem a na okrajích lemovaný restauracemi, zlatnictvími, obchody s upomínkovými předměty, také je tu fotograf, květinářství, optika a pošta, několik obchůdků se starožitnostmi, tři umělecké galerie, obchod se sýry, dva obchody s pánskou a pět s dámskou obuví, půl tuctu krámků s dámským oblečením, holičství, pár bufetů, troje pánské oděvy, krámek s čokoládou, zmrzlinářský stánek, obchod s moderním nábytkem, lékárna, levné zboží, prodejna pohlednic, prodejna pomerančů a grapefruitů, jež jste mohli poslat méně šťastným přátelům v Torontu nebo v Minnesotě, obchod se zavazadly, obchod s nábytkem ze sekvojového dřeva, speciální prodejna náušnic a diskotéka, kde každou středu večer dávali takzvaný Tělostroj – nejnovější caluský trhák – což bylo představení, při němž několik mužů předvádělo krotký striptýz. Vstup byl pouze pro ženy.

Nápis nad výkladní skříní hlásal, že toto je KITTINO NÁROŽÍ. Hned mě napadlo, že je to nevhodné pojmenování, už proto, že obchod nestál na rohu – přestože i na Circlu bylo pár rohů, kolem nichž se sem valil provoz z vedlejších ulic –, ale uprostřed bloku, stísněný mezi obuvnictvím a galerií.

Když jsem vešel a zavřel za sebou dveře, byla uvnitř jen jedna žena. Docela jistě to byla blondýna a vypadala na nějakých pětatřicet, vysoká asi pět stop a šest palců a mohla mít dobrých sto dvacet liber. Na sobě měla jeden z nápadných výtvorů, vystavených ve výloze, jakousi saténovou splácaninu s rozparkem až k boku a s hlubokým výstřihem odhalujícím skvostná ňadra, hrozící protrhnout tenoučkou látku. Na okamžik jsem měl dojem, že jsem se ocitl v caluském klubu Alyce, kde dámičky ve sporém odění tančily na stolech před mužskými návštěvníky a za pár dolarů, jež jim dotyčný zastrčil za kalhotky, jim agresivně nastrkovaly rozkroky před roztoužené obličeje.

„Slečna Reynoldsová?“ oslovil jsem ji.

„Ano?“

„Jsem Matthew Hope. Před chvílí jsem telefonoval…“

„Ano, těší mě, pane Hope.“ Zamířila ke mně, podala mi ruku a usmála se a pod tenoučkým oděvem se jí vlnila každá křivka těla.

Ty šaty byly pastelově modré, o maličko světlejší než její oči. Její oční stíny měly kouřově našedlou barvu, s níž skvěle ladilo zbarvení perlového náhrdelníku. Na rtech rozevřených k úsměvu se elegantně vyjímala rtěnka barvy granátového jablka. Zavlhlou dlaní mi jemně stiskla ruku. Kolem ní se vznášela prchavá vůně pižmového parfému.

„Do telefonu jste říkal…“

„Ano, zaštupuju člověka obviněného z vraždy a byl bych vděčný za vaši pomoc.“

„Ale jak vám mám pomoct?“ podivila se a pustila moji ruku.

„Ten muž se jmenuje George Harper.“

„Ano?“

„Je přítelem Andrewa Owena.“

„Ano?“ opakovala.

Měl jsem naléhavý pocit, že jí žádné z těch jmen nic neříká. Nepředpokládal jsem, že by znala Harpera. Ale potom, co jsem si přečetl ve spise Sally Owenové…

„Andrew Owen,“ opakoval jsem.

„Měla bych snad někoho z nich znát?“ otázala se.

„Myslel jsem, že byste mohla znát pana Owena.“

„Je mi líto, neznám ho.“

„Je to černoch a má na rohu Vine Street a Třetí ulice obchod s alkoholem.“

„Lituju, ale…“

„Slečno Reynoldsová, loni jsem při rozvodu zastupoval jistou Sally Owenovou, tehdejší Owenovu ženu.“ Odmlčel jsem se. Výraz její tváře ani v nejmenším nenaznačoval, že by jí to něco říkalo. „Paní Owenová vás při té příležitosti uvedla jako svědkyni.“

„Mě?“ Vykulila na mě oči.

„Jste přece Kitty Reynoldsová, že ano?“

„To jsem.“

„A bydlíte v bytě nad tímto obchodem, že?“

„To ne, bydlím na Flamingo Key.“

„Bydlela jste někdy tady nad obchodem?“

„Posledního půl roku ne.“

„A před rokem?“

„To ano.“

„Tehdy právě začal ten rozvod. Loni v říjnu.“

„A vy tvrdíte, že mě paní Owenová uvedla jako…“

„Vypověděla, že ji její manžel opustil a odstěhoval se sem k vám.“

„To je nesmysl.“

„To nám pověděla.“

„Tak proč mě ne…? Chci říct, jestli došlo k soudu nebo k přelíčení, či jak se to jmenuje, proč mě nepředvolali jako svědkyni?“

„Dosáhli jsme dohody dřív, než se to dostalo před soud. Nebylo nutné…“

„V každém případě je to nesmysl. Co je to za ženskou? Jak o mně mohla něco takového říct? Že jsem žila s černochem? Jediný černoch, kterého znám, je můj zahradník!“

„Pochopil jsem dobře, že nejste vdaná, slečno Reynoldsová? Byla jste…“

„Ano, už šest let jsem rozvedená.“

„Tedy jste byla rozvedená i před dvěma lety, kdy, jak tvrdila paní Owenová…“

„To přece neznamená, že jsem znala jejího muže! Nikdy jsem o něm ani neslyšela, dokud jste se o něm nezmínil.“

„Takže tu s vámi nežil?“

„Samozřejmě, že ne! A kromě toho, co to má společného s m –“

Náhle se odmlčela.

To, jak se náhle přerušila v půli věty, jak ji nechala nedořečenou, zakončenou tou hláskou ,m‘, mě tak trochu zatahalo za uši. Chtěla říci něco víc, snad ,s mým vztahem k Andrewovi‘? Nebo k někomu jinému? A pak mě napadlo, že to je možná úplně jinak, že to ,m‘ je ve skutečnosti počáteční hláskou jména – Michelle.

„Co jste chtěla říct?“

„Už jsem řekla všechno.“

„Ne, přece jste se zarazila.“

„Říkal jste, že zastupujete…“

„Ano?“

„Nějakého George Harpera?“

„Ano.“

„Tak co to má společného s… s tím, co říkáte, že se stalo?“

„Stalo se, že jeho ženu někdo zavraždil.“

„Ano, a jak to tedy souvisí s vašimi otázkami o tom… jak se jmenuje?“

„Andrew Owen. Slečno Reynoldsová, co jste to chtěla říci?“

„Už jsem řekla…“

„Myslím, že jste měla na jazyku jméno ,Michelle‘.“

„Neznám nikoho, kdo by se tak jmenoval.“

„Ale právě to jméno jste chtěla vyslovit, že? Chtěla jste se zeptat: ,Co to má společného s Michelle?‘“

„Tedy já opravdu nevím, jak můžete vědět, co jsem chtěla říct. Vy umíte číst myšlenky, pane Hope?“

„Znala jste snad Michelle Harperovou?“

„Ne.“

„Víte to jistě?“

„Docela určitě.“

„A George Harpera neznáte?“

„Ne.“

„Vraťme se ještě na okamžik k Andrewovi Owenovi.“

„Ne, nikam už se nevrátíme. Támhle jsou dveře a koukejte vypadnout, ano, pane Hope?“

„Slečno Reynoldsdvá…“

„Než zavolám policii,“ dodala.

„To jistě,“ řekl jsem a vyšel jsem ven.

Najednou jsem měl pocit, že mi na tom světě úplně všichni lžou – včetně mého klienta.

A přemýšlel jsem proč.

7

Massachusettský guvernér William Bradford vydal roku 1621 dekret, ustanovující 13. prosinec jako den oslav a modliteb na znamení vděčnosti kolonistů za první úrodu kukuřice, již sklidili od svého přistání v Plymouth Rocku. Indiáni pozvaní na oslavu přinesli darem zvěřinu a divoké krocany, jež pak ženy nosily na stůl společně s rybami, husami a kachnami, které dodali lovci z řad kolonistů. Samozřejmě měli i spoustu kukuřičného chleba, koláče, vepřové s fazolemi a kukuřicí, ořechy a dýni vařenou v javorovém sirupu. Kolonisté a jejich indiánští hosté strávili tři dny při modlitbách, zpěvu a. oslavách. Tak vypadal první Den díkůvzdání v Americe.

V této části Floridy se indiánským kmenům jménem Calusa a Timucua nedařilo tak dobře jako jejich severním sousedům. První běloch, kterého Indiáni potkali, byl španělský dobyvatel jménem Juan Ponce de Leon, který zde přistál u břehů zálivu v roce 1513 krátce po výzkumné cestě podél atlantického pobřeží, během níž dal Floridě název a jménem Španělska zabral všechna území, na něž vstoupil. Zde na západním břehu narazil na tvrdý odpor ze strany Indiánů a byl donucen odplout zpět na Portoriko bez zlata, kvůli němuž sem připlul. Svůj slib, že se vrátí, dodržel až o osm let později, v roce 1521, a uvítal ho pouze otrávený šíp, který ukončil jeho život i sny o zářivém bohatství a věčném mládí. (Kdyby byl ještě naživu, nejspíš by se připojil k mým třem investorům v jejich zamýšleném plenění přírodních krás na Sabal Key).

Avšak de Leon nebyl posledním Španělem u břehů Floridy. V roce 1539 přistál jeho krajan Hernando de Soto v místě, které se nyní jmenuje Stone Crab Key, pátraje po zlatě, jež sem přivedlo i jeho předchůdce – pokladu, o jehož existenci Indiáni zřejmě neměli ani ponětí. Strhl se krutý, krvavý boj, v němž Španělé dostali tak na pamětnou, že Španělsko všechny další zlatokopecké výpravy ke zdejším břehům zálivu odvolalo. Nicméně se nepodařilo zabránit tomu, aby na Floridu přicházeli další a další běloši, kteří s sebou přinášeli rozmanitá požehnání civilizace, jako neštovice a syfilis (neboli španělskou, francouzskou či anglickou chorobu – podle toho, odkud pocházel ten, kdo ji takto označoval), a odváželi odtud mnohem cennější zboží než zlato, jež neustále bez úspěchu hledali – mladá, silná těla caluských a timucuanských bojovníků.

V roce 1621, kdy běloši a Indiáni v Massachusetts společně oslavovali na palouku u stolů plných jídla a pití, už byli Calusané a Timucuanové bezmála vyhubeni. Na přelomu století jich na pobřeží, které obývali po celé dva tisíce let, zbývaly necelé tři stovky. Na severu, v Georgii a Alabamě, měli zase obávaní Creekové potíže s Brity, kteří se snažili za každou cenu zbavit své pozemky jakýchkoli nároků ze strany Indiánů. Když byli zatlačeni k jihu (kde byli známi pod jménem Seminolové – což v jejich jazyce znamenalo odpadlíci či uprchlíci), nebyli jim zdecimovaní caluští a timucuanští starousedlíci schopni klást vážnější odpor. Na indiánském území se střetli Indiáni s Indiány – a Indiáni zvítězili. S Calusany a Timucuany byl konec, ale dny Seminolů již také byly sečteny.

Americkým územím se Florida stala až roku 1822, kdy ji vláda odkoupila od Španělska. O čtrnáct let později zahájila na naléhám netrpělivých usídlenců proti Indiánům boj s cílem vytlačit je z tohoto území – bylo to jakési ,konečné řešení‘, podobné tomu, jež v jiné civilizované zemi proběhlo o sto let později. Tato válka proti Seminolům, jak bývá nazývána, skončila v roce 1842 – tři roky předtím, než se Florida stala sedmadvacátým státem Unie. Tou dobou už ti ze Seminolů, kteří nebyli zmasakrováni, odešli do rezervací v Oklahomě, kde možná dnes jejich potomci oslavují Den díkůvzdání společně s ostatními opravdovými Američany.

Můj partner Frank se domnívá, že jednoho dne archeologové vykopou fosílii, která nade vši pochybnost prokáže, že prvními lidskými bytostmi na americké půdě byli Rusové, kteří přešli ze Sibiře na Aljašku v dobách, kdy Beringová úžina byla ještě přehrazena pevninou. Frank tvrdí, že v důsledku tohoto velevýznamného nálezu Rusko okamžitě vznese nároky na vlastnictví celého území Spojených států, a tím rozpoutá spletitou právnickou bitvu, jež potrvá celá staletí a zajistí obživu všem advokátům po obou stranách Železné opony. Kromě toho by takový archeologický nález nejspíš zažehnal jakékoli obavy z jaderného napadení, protože by se přece Rusům nechtělo zničit zemi, která je po právu jejich dědictvím. Třeba má Frank pravdu. A možná by to měl povědět Seminolům.

Na Den díkůvzdání bylo zataženo, chladno, šedivo – tedy skvělé počasí pro někoho, kdo se chystal zítra ráno odjet za sluncem do Mexika. Susan přivezla moji dceru v deset hodin dopoledne. Tou dobou už jsme byli s Dale po snídani, uklidili jsme kuchyňský stůl a začali jsme vytahovat z lednice suroviny, z nichž chtěly s Joannou vyrobit naši odpolední hostinu. Joanna si přinesla kufr, vhodný spíš pro měsíční zájezd do Evropy než na devítidenní výlet do země za jižní hranicí USA. Když jsem se divil, proč je tak těžký, pokrčila rameny a řekla: „Vždycky si s sebou vozím cestovní žehličku.“ Susan, která zahlédla v kuchyni Dale – sklánějící se nad kuchařkou a současně zbavující krocana zbytků opeření – k mému překvapení poznamenala: „Je docela hezká, Matthew.“ Načež se rychle odebrala k mercedesu (dostala jej v rámci vyrovnání při rozvodu), parkujícímu u chodníku. Dale objala Joannu a Joanna objala ji a pak mě obě vystrnadily z kuchyně, tvrdíce, že příliš mnoho kuchařů je pro polévku hrob.

Odebral jsem se do pokojíku, kde jsem si zřídil pracovnu, a zavolal Jimovi Willoughbymu do jeho domu na Stone Crab. Když jsem mu podal hlášení o všem, co se mi podařilo (či spíše nepodařilo) zjistit, a postěžoval si, že mám dojem, jako by mi všichni lhali, hned chtěl vědět, co mě k tomu vede.

„Nu, zdá se mi, že si jejich výpovědi protiřečí,“ vysvětloval jsem.

„To nemusí nutně znamenat, že lžou,“ namítl Willoughby. „A kromě toho, Matthew, chtěl bych, aby sis zapamatoval jednu důležitou věc: nováčci v oboru trestního práva se často do případu nechtěně zapletou, když se pokoušejí vypátrat skutečného vraha, jelikož věří, že jejich klient byl obviněn neprávem. To však není naše práce. My máme za úkol jenom dokázat, že náš klient je nevinný, a tím to končí. Nezáleží nám na tom, kdo to doopravdy udělal, Matthew. To je věc policajtů. Jakmile našeho člověka osvobodíme, necháme pátrání po maniakovi v ulicích na nich, chápeš?“

„Nemyslím, že by se ty dvě věci navzájem vylučovaly,“ namítl jsem.

„Nesnaž se pátrat po vrahovi,“ opakoval Willoughby naléhavě. „Raději hledej lidi, které bychom mohli postavit na stanoviště svědků, aby rozbili tvrzení obžaloby, že je náš klient vinen nade vši pochybnost. Nic jiného nepotřebujeme – jenom předvést nějaké svědky, kteří svým svědectvím vyvolají důvodnou pochybnost. To je všechno, co chceme. Chceme vědět, kde Harper byl a co dělal v době, kdy byla zabita jeho žena. Nechápu, proč ses zajímal o všechny ty pitomosti, kde se s ní seznámil a kdy a kde se vzali. Opravdu nechápu, jak by se nás to mohlo týkat, Matthew. Kdyby ses držel –“

„Napadlo mě, že bychom tak mohli dokázat, že ji opravdu miloval.“

„Člověk přece může ráno svou ženu zbožňovat a odpoledne jí podříznout krk. To je smutná životní pravda.“

„Proč mi ti lidi lžou, Jime?“

„Jestli ti lžou, což samozřejmě nevíš určitě. Třeba je klame paměť – to se klidně může stát, když se jich vyptáváš na události staré rok nebo dva, na které by ses vůbec neměl vyptávat. Anebo mají nějaké vlastní kostlivce ve skříních a –“

„Právě to si začínám myslet,“ přerušil jsem ho.

„Není tvým úkolem starat se o cizí kostry,“ trval na svém Willoughby. „Nesejde mi na tom, jestli Qwen Harris –“

„Davis.“

„Jestli Davis šukal Kitty Foyleovou a –“

„Reynoldsovou.“

„A třeba i tucet Cíňanek v caluském opiovém doupěti – které, pokud vím, tady vůbec neexistuje. Zajímá mě jen to, kde George Harper strávil celou neděli a pondělí, zatímco jí někdo způsobil otřes mozku a pak ji upálil. Tohle se chci dovědět. Jestli mi seženeš někoho, muže nebo ženu, kdo potvrdí, že skutečně viděl George Harpera v Miami v neděli večer ve tři čtvrtě na dvanáct, znamená to, že nemohl v Caluse seřezat svou ženu do modra. A tím bude vyřízená první část obžaloby – ten údajný výprask, který podle nich souvisí s pozdější vraždou. A když najdeme někoho, kdo dosvědčí, že v pondělí strávil s Georgem Harperem celý den, pak si může žalobce svůj případ strčit za klobouk, Matthew, a bude mi fuk, kolik Harperových kanystrů našli na místě činu a kolik na nich bylo jeho otisků prstů. Člověk nemůže být současně na dvou místech, to je Newtonův zákon nebo čí. Podaří–li se nám dokázat, kde Harper byl – a já doufám, proboha, že nebyl tady v Caluse – pak to máme v suchu. Takže, Matthew, soustřeď se na to, co se snažíme dokázat, a přestaň hledat kostlivce ve skříních, dobře?“

„Pokud tam nějaké kostry jsou, měli bychom o nich vědět,“ namítl jsem.

„A proč?“

„Protože státní zástupce se pustí od podlahy do každého svědka, kterého přivedeme, a pokud ty kostry mají cokoli společného s Georgem Harperem, tak by se mi sakra nelíbilo nechat se jimi překvapit.“

„O tohle se postarám, až bude čas, dobře?“

„Ne, Jime,“ odporoval jsem. „To není dobře. Nepřeju si žádná překvapení.“

„A jaká překvapení bys očekával?“

„To nevím. Ale když mi lidi začnou lhát –“

„Už jsem řekl, že to může být jenom –“

„A nebo taky ne.“

„Matthew, je Den díkůvzdání, z Tampy přijede na krocaní hostinu bratr s manželkou a to mi jako malér pro dnešek docela stačí. Nepotřebuju, abys se mnou mluvil jako advokát amatér z televizního seriálu.“

„Jenže já jsem amatér,“ opáčil jsem.

„Tak musíš změnit roli,“ odsekl Willoughby. „Leda bys chtěl, aby příště místo krocana upekli tvýho klienta.“

„Víš, že to nechci.“

„Tak měj ke mně důvěru. Mám v tomhle ohledu mnohem víc zkušeností.“

Kdykoli mě někdo požádá, abych k němu měl důvěru, obvykle se začnu obávat nejhoršího. Poslouchal jsem, jak mě Willoughby znovu důrazně nabádá, abych po návratu z Mexika považoval za jediný předmět svého zájmu pátrání po tom, kde a jak George Harper strávil neděli a pondělí, kdy, jak tvrdil, byl v Miami.

„Tak dobrá,“ přikývl jsem.

„Dobrá?“

„Dobrá.“

„Jde ti to dobře, Matthew,“ povzbudil mě. „Jen nesmíš pro stromy ztrácet ze zřetele les.“

„To jsou řečičky,“ odsekl jsem.

„Cože?“

„Nadá,“ odvětil jsem. „Zajdu za tebou, až se vrátím.“

„Jo, to udělej. Měj se hezky, Matthew.“

Jedna z věcí, které se mi na Dale líbí, je to, jak je nepředvídatelná.

A další je její spontánnost.

Předešlé noci jsme se milovali (měl jsem dojem, že dlouho a uspokojivě), až jsme nakonec ve dvě hodiny ráno usnuli, když jsme si předtím slíbili, že během oněch devíti dnů v Mexiku spolu musíme strávit mnoho takových vášnivých chvil. Nyní byl Den díkůvzdání, čtyři hodiny odpoledne, tedy od té chvíle uplynulo sotva čtrnáct hodin. Právě jsme spořádali hostinu, která by dozajista stačila k nasycení všech obyvatel státu Kansas. Umyl jsem a utřel všechny hrnce a pánve, naskládal na hromadu talíře a mísy, všechny odpadky jsem nasypal do pytle a vynesl před dům, pak jsem odvezl Joannu k její matce a vymámil jsem ze Susan slib, že ji ke mně přiveze nejpozději v devět. Když jsem zaparkoval vůz na příjezdové cestě před domem, cítil jsem se unavený, trochu ospalý a toužil jsem chvilku si zdřímnout, než se pustím do balení. V poledne vysvitlo slunce a teploměr váhavě vystoupal k sedmnácti stupňům, což zas nebylo takové teplo, aby měl člověk chuť povalovat se jen tak v plavečkách u bazénu – ale právě tam a v takovém odění se Dale vyskytovala.

„Ahoj,“ zavolala.

„Ahoj.“

„Dovezls ji v pořádku domů?“

„Jo.“

„Kdy se vrátí?“

„V devět.“

„V devět,“ opakovala Dale.

Ve způsobu, jak to po mně zopakovala, jsem měl vycítit varování či snad příslib. Ale pořád mi ještě nic nedocházelo.

„Co bys teď chtěl dělat?“ zeptala se.

„Zdřímnout si,“ odpověděl jsem. „Co ty?“

„Chtěla bych trochu trénovat.“

„Trénovat?“

„Na mexické pláže.“

Vlasy měla vzadu stažené zelenou stuhou. Neviděl jsem jí do očí; měla je ukryté za brýlemi proti slunci. Ležela pokojně na zádech, naprosto uvolněně, byla skvěle opálená a hebký bronzový odstín jejího těla kontrastoval s bílými plavkami. Na zemi vedle lehátka se válely bílé sandály.

„Co chceš trénovat na mexické pláže?“ podivil jsem se.

„To, co dělají zdejší dámy na severním konci Sabalu,“ prohlásila.

Pořád ještě jsem jí neviděl do očí. Na rtech jí pohrával mírný úsměv.

„Jen to zkus udělat v Mexiku a skončíš v kriminále,“ varoval jsem ji.

„Myslela jsem, že Puerto Vallarta je hrozně šik a je to tam skoro jako v Evropě.“

„Taky je tam spousta katolíků,“ namítl jsem.

„Ti jsou i ve Francii a v Itálii. Francouzské a italské dámy si taky svlékají podprsenky, Matthew.“

„Jestli si v Mexiku sundáš podprsenku, nebudou tě považovat za dámu.“

„Copak třeba Liz Taylorová nechodí v Mexiku nahoře bez?“

„O tom pochybuju.“

„Um,“ zamyslela se. Na chvíli se odmlčela. Pak řekla: „Tak musím trénovat na zdejší pláže. Až se vrátíme z Mexika.“

Pohlédl jsem na ni.

„Proč si nesedneš?“ zeptala se. „Posaď se, Matthew.“

Usedl jsem do protějšího lehátka. Dívala se na mne, stále se usmívala, posadila se zpříma, pak se natáhla pro sandály, nasadila si jeden a pak druhý a najednou vstala a napřímila se. Ty sandály přidaly její již tak dost vysoké postavě ještě dva palce výšky. Vzala za stuhu, svazující jí účes, zatáhla za ni jako za šňůru od padáku a rozpustila si narezlé vlasy, jež se jí volně rozprostřely kolem ramen. Zatřásla jimi. Pak si sňala brýle a položila je na lehátko. Uviděl jsem jí do očí.

„Řekni mi, jestli to dělám dobře,“ požádala. Pak se náhle otočila a odkráčela ode mě na opačnou stranu bazénu, kde nízké mangrovy a vyšší australské borovice bránily výhledu na zátoku. Všude kolem nás bydleli lidé, ale majitelka, od níž jsem si dům pronajal, byla známa pod přezdívkou Sheena, královna džungle, protože na svém pozemku vysázela více stromů a keřů, než kolik je jich k vidění na celých šesti akrech caluského Parku Agnes Lorrimerové. Ať už měla Dale v plánu cokoli, měla k tomu zaručené soukromí, jaké by nenalezla na žádné z caluských pláží. Náhle jsem si uvědomil, že jsem plně probuzený.

Na opačném konci bazénu se otočila a dala si ruce v bok. „Myslím, že bych měla jít úplně nevinně,“ uvažovala, „asi takhle,“ dodala a začala se vlnit směrem ke mně asi tak nevinně, jako kdysi Dálila k Samsonovi, s rukama v bok, vysoké podpatky sandálů klapaly na dlaždicích z páleného jílu kolem bazénu, její ňadra, spoutaná nepatrnými proužky horního dílu plavek, se mírně natřásala při každém kroku. Pocítil jsem v džínách mírný, vyloženě pubertální náznak pohybu.

„A pak, víš,“ pokračovala, „bych prostě jen sáhla dozadu…,“ stále zvolna a neúprosně kráčela ke mně, klapajíc podpatky. Nad bílým kousíčkem látky, zastírajícím její nepochopitelně blonďaté ochlupení v rozkroku, se mírně klenulo břicho, ruce měla dozadu, ohnuté v loktech. „A jen bych tak trošičku zatáhla za tu šňůrku a nechala je… Jů!“ zavýskla a jakoby překvapeně shlédla na svá ňadra, jež se prudce osvobodila z nepatrné podprsenky. „Dělám to správně?“ chtěla vědět.

Asi deset stop ode mne zůstala nehnutě stát, zhruba v polovině délky bazénu, a opět si založila ruce do pasu. Jeden bok vysunula vpřed. V místech, jichž se slunce dosud nedotklo, měla prsy úplně bílé a bradavky na nich kupodivu vzpřímené. Zůstala tak nehnutě stát po dobu, jež mi připadala nekonečně dlouhá, a pak opět vykročila směrem ke mně tím pomalým, mučivým tempem, nespouštějíc ze mě oči. Ruce jí sklesly podél boků o něco níž a palce se zahákly za pevně staženou šňůru kalhotek.

„A pak,“ pokračovala, „kdybych našla odvahu a dokázala potlačit svůj přirozený strach z policie, nu, potom bych mohla, víš, pomaloučku si trochu níž stáhnout kalhotky, Matthew, jen tolik (a začala je stahovat), aby byl vidět okraj těch blonďatých chloupků, víš, asi takhle, Matthew (a stáhla si je přesně tak, jak řekla), abys viděl krajíček mojí…“

Zazvonil telefon.

„Do prdele,“ zaklela Dale.

Telefon nepřestával zvonit.

Stála tam s palci za šňůrou kalhotek, s nataženými prsty, jež vytvářely trojúhelník, lemující druhý trojúhelník, tvořený předním dílem kalhotek, nad jehož horním okrajem maličko vykukoval nepatrný kousek světlých chloupků, jinak ukrytých pod ním.

„Nezvedej to,“ zašeptala.

„Mohla by to být Joanna,“ řekl jsem.

„Určitě je to ten tvůj zatracenej kámoš Bloom.“

A byl to můj zatracenej kámoš Bloom.

„Matthew,“ ozval se, „stala se hrozná věc. Doufám, že sedíte.“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Váš klient nám útek.“

„Cože?“

„Harper. Uprchl z vězení.“

„Co?“

„Ukrad šerifovo auto, zaparkovaný za barákem, srazil policajta a bůhví, kde teď je, Matthew. Poslal jsem výzvu, teda VP, nikdy si nezvyknu, jak tomu tady říkají. Znamená to všeobecné pátrání – takže po něm budou pást všichni poldové ve státě. Ale nemyslím, že by si ten šerifův auťák nechal dýl, než bude muset. Matthew? Slyšíte mě?“

„Slyším,“ přisvědčil jsem.

Když jsme přijeli do Puerto Vallarta, pršelo. Byl to tropický lijavec, na jaký jsme v Caluse zvyklí v letních měsících. Když jsme ráno odjížděli z Calusy, jasně tam svítilo sluníčko. Můj partner Frank tvrdí, že má déšť rád. Taky tvrdí, že má rád sníh. Říká, že to pořád stejné počasí v Caluse by člověka mohlo dohnat k šílenství, a to navzdory skutečnosti, že tam prožil už bůhví kolik hurikánových sezón. Frankovi by se líbil ten déšť a vítr, který nás bičoval skrze okna džípu, když nás Sam Thorn odvážel z letiště.

Sam měl na sobě žlutý klobouk a plášť do deště, jaký by lépe slušel nějakému rybáři z Cap Code než vysloužilému oblastnímu soudci, ale bylo zřejmě, že se ve zdejším prostředí vyzná, a byl z nás všech jediný vhodně oblečen na divokou jízdu do jeho vily. My ostatní jsme měli na sobě to, co jsme si oblékli v Caluse za slunečného rána. Nikdo z nás nečekal, že vystoupíme z letadla rovnou doprostřed zatraceného tajfunu. Dale cestovala v modrých džínách a zeleném tričku, ladícím s barvou jejích očí, dlouhé rezavé vlasy jí divoce vlály ve větru, měla mokrý obličej a brýle poseté kapičkami vody. Joanna, aby se jí vyrovnala a také dala najevo, jak ji zbožňuje, se oblékla stejně – do modrých džin a zelené košile, dokonce měla na krku stejný medailónek jako Dale. Světlé vlasy si svázala do ohonu. Neustále přivírala oči před větrem a deštěm. Já jsem si také vzal džíny a sportovní košili s rozhalenkou a vyhrnul jsem si rukávy. Košile se promočila, ještě než jsme vyjeli z letiště na silnici vinoucí se podél pobřeží, kde to od Pacifiku foukalo mnohem ostřeji.

Sam nám vysvětlil, že něco takového je v Puerto Vallarta v listopadu nanejvýš nezvyklé. Prý zdejší průměrné srážky v listopadu nepřesahují třetinu palce a bývá zde průměrná teplota šestadvacet stupňů. Vykládal, že to deštivé a chladné počasí trvá již několik dnů. Prý je to opravdu velmi neobvyklé. Samovi je kolem pětašedesáti, je vysoký, štíhlý, s nosem ostrým jako sekyra, s inteligentníma modrýma očima a sněhobílou kšticí, díky níž jaksi vypadá mladší, než doopravdy je. Při hovoru pečlivě vyslovoval, jak lze očekávat od bývalého soudce, opatrně vážil slova, jako by vysvětloval porotě její povinnosti, mluvil odměřeně, přesně, jako sama spravedlnost.

Vila, kterou si koupil (či spíše pronajal na devětadevadesát let, jelikož v Mexiku cizinci nesmějí vlastnit nemovitosti), stála celých šest větrných, deštivých, hnusných mil od středu města, na samém vrcholku kopce nad pláží Mismaloya. Jeli jsme tam patnáct minut, ale připadalo nám to jako hodina. „Tak, tady to je,“ prohlásil Sam konečně a my vystoupili z džípu a prošli vraty z kovaného železa, od nichž napravo byla do zdi zasazena dlaždice s nápisem CASA ESPINA.

„Espina znamená španělsky thorn, tedy trn,“ vysvětlil Sam a hned nato z plných plic zaječel: „Carlosi! Ven acá!“

Carlos byl polovinou manželské dvojice, jež žila v domě; Sam je nedávno najal a, jak mi šeptem svěřil, hned je zase vyrazí, jakmile sežene někoho, kdo by se na tu práci hodil lip. Carlos neuměl anglicky ani slovo. Doklopýtal k nám po schodech, vedoucích podél vily přes celou výšku jejích tří pater. Na posledním schodu málem uklouzl a jen tak tak udržel rovnováhu, a podle mého mínění tak dozajista odvrátil nebezpečí, že se zřítí na dálnici pod domem či na pláž za dálnicí. Vila stála téměř na vrcholku hory a vedla k ní jen prašná cesta; tu sice lijáky v posledních dnech téměř odplavily, vysvětloval Sam, ale díky ní prý může prožívat důchod v soukromí a samotě. Carlos se vyškrábal do džípu a začal vykládat naše zavazadla na dlážděnou plochu před železnými vraty. V lijáku jsme zahájili opatrný sestup po kamenných schodech ke vstupním dveřím, vedoucím do nejvyššího podlaží domu.

„Ty dveře jsou staré dvě stě let,“ upozornil nás Sam, „to znamená skoro stejně jako já.“

Vešli jsme za ním do místnosti s výhledem, který mi doslova vzal dech. Nacházeli jsme se v jídelním podlaží r Sam tomu říkal el comedor. Sestávalo z rozsáhlého prostoru s terasou, vlastní jídelnou a kuchyní po levé straně. Podlahu pokrývaly dlaždice s temně zelenou glazurou stejné barvy jako Daleiny oči. Byly poskládány poněkud nepravidelně, takže vypadaly jako vzdouvající se mořská hladina, obklopená kovaným zábradlím, sahajícím do výše pasu, jež vymezovalo rozlohu terasy a vyvolávalo pocit bezpečí při pohledu na rozervaný svah pod domem a na skutečný oceán v dálce. Výhled byl opravdu překrásný. Po levé straně široký oblouk písečné pláže a na něm rybářské loďky, kvůli dešti otočené dnem vzhůru, a polapáš s rákosovými došky. Z pláže vybíhal poloostrov, kde, jak nám Sam vysvětlil, společnost, která zde natáčela film ,Noc v Iguaně‘, zbudovala funkcionalistický dům, který později vzal za své při scéně s požárem. „Tehdy to všechno začalo,“ vykládal Sam. „Za to, jak Puerto Vallarta vypadá dnes, poděkujte Elizabeth Taylorové a Richardu Burtonovi.“

Kolem trosek Iguany se vinula dálnice, o kus dál mizící v džunglí porostlých horách, jež se táhly až do nedohledna. Každý vrchol vypadal jako slabší ozvěna svého předchůdce. Napravo od pláže a od dálnice vedoucí podle ní se rozkládal samotný Tichý oceán, dnes bouřlivý a vzdutý, sahající, kam až oko dohlédlo, nejspíš až do Číny, u pobřeží označkovaný párem obrovských balvanů, o nichž Sam hovořil jako o los arcos – říkalo se jim tak pro jejich zaoblení. A pak se náhle na obzoru objevila duha.

„Táti, koukej,“ zašeptala Joanna vedle mě a vzala mě za ruku.

„Přinesli jste dobré počasí,“ zašklebil se Sam. „Dáme si něco k pití. Toni už by měla každou chvíli přijet z města.“

Toni byla devatenáctiletá Svědka, skoro stejně vysoká jako Sam, s vlasy světlejšími, než má moje dcera, v tričku bez podprsenky a v pytlovitých kalhotách v pase stažených šňůrou. A soudě dle toho, jak Sama objala, sotva vpadla do domu a odložila celou náruč balíčků, bylo zřejmě, že s ním zde žije jako jeho družka. Když jsme se představovali, všem nám energicky potřásla rukou a pak se omluvila (jen na chviličku, jo?) a s plnýma rukama nákupů z města odběhla po schodech do velké ložnice pod obývákem, jež se nacházela ve stejném podlaží jako část domu určená hostům a měla také v přední části otevřenou terasu.

„Měli byste vidět naši postel,“ podotkl Sam jako správný soudce, který neponechává žádný prostor ke spekulacím. „Je kulatá, jako měl ten Playboy z Chicaga.“

Seděli jsme na terase před obývacím pokojem, usrkávali margaritas, připravené a podávané Carlosem a jeho ženou Marií, kteří podle mého zvládali obsluhu znamenitě; přemýšlel jsem, proč je chce Sam vyhodit.

„Toni umí šest jazyků,“ pochlubil se Sam.

K šesti jazykům, jež uměla, patřila švédština (samozřejmě), angličtina, francouzština, italština, španělština a trochu i portugalština. Když se k nám vrátila, měla na sobě jedny ze šatů, jež si koupila ve městě; byla to kreace z bílé krajky se spoustou otvorů, které nikterak nezastíraly, že je pod nimi úplně nahá. Byla bosá (Je to tak lepší, aspoň člověk neuklouzne na dlaždicích, vysvětlila nám) a v ruce si nesla sandály, které si chtěla obout, až půjdeme večer do města na večeři. „Už jsem zamluvila stůl na devátou hodinu,“ oznámila Samovi, jenž toto sdělení jako správný soudce přijal čistě nezávazně. Chvíli po čtvrté hodině odpoledne jsme pochopili, že během té ,chviličky‘ strávené v ložnici se Toni stačila osprchovat, umýt si vlasy šampónem, pečlivě se nalíčit a obléci se do – jak sama říkala – ,svatebních šatů‘. Poněkud tajemně nám oznámila, že ještě musí někam zaskočit, ale že se do sedmi vrátí a potom bychom třeba mohli jet všichni společně do města, trochu se projít a třeba i nakupovat (Já tady hrozně ráda nakupuju, zakoulela velkýma modrýma očima), a potom si dáme večeři v La Concha, což, jak nás ujistila a Sam to potvrdil, je nejlepší restaurace ve městě. Letmo políbila Sama na tvář, řekla: „Tak se uvidíme, jo?“ a odběhla po dlážděných schodech, v ruce se jí bimbaly sandály, na chviličku se nám před očima mihly její dlouhé nohy a zmizela nám nahoře. O chvíli později jsme zvenku uslyšeli startující motor auta.

„K smrti ji miluju,“ řekl Sam a já si vzpomněl na George Harpera, jenž vyslovil přesně táž slova při výslechu, a náhle jsem se cítil velmi provinile.

Na stropě naší koupelny byli dva pavouci, velcí jako padesátipesové mince. Chtěl jsem je zabít sprejem, ale Dale mi vysvětlila, že tady byli dřív než my a mají právo na svůj kousek místa. Pojmenovala je Ike a Mike. Pokaždé, když jsem vstoupil do koupelny, přesvědčil jsem se, že jsou tam, kde mají být. Zřejmě se vůbec nehýbali. Nikdy nespřádali sítě. Prostě tam jen tak seděli. Divil jsem se, z čeho žijí.

Hned prvního rána v Casa Espina jsem začal chápat, proč má Sam v úmyslu vyhodit manžele, kteří mu sloužili. Všichni jsme byli vzhůru a docela čilí už o půl osmé, ale Carlos a Maria přišli do kuchyně uvařit snídani až skoro v devět. Maria tvrdila, že nepochopila (ačkoli jí Toni vydala instrukce v perfektní španělštině), kdy chceme ráno jíst. Samotné jídlo ale za to čekání stálo. Čerstvě vymačkaná šťáva z pomerančů, nakrájená papaya, vejce se slaninou, jakou jsem ještě nikdy neochutnal, křupavou a jen nepatrně slanou, a silná černá káva, jíž jsme si až po okraj nalévali keramické hrnky, které Sam koupil posledně v Guadalajaře.

V Casa Espina nebyla žádná televize. Ani telefon. Když nás Sam zval, ujistil mě, že se nám bude možno dovolat do hotelu Garza Blanca – vzdáleného od domu asi míli nebo dvě, u silnice, vedoucí do města – kde samozřejmě mají telefony a odkud k nám hoteliér s radosti vyšle posla se vzkazem. Dal jsem telefonní číslo Cynthii, ale nepočítal jsem s tím, že by volala, leda ve skutečně naléhavém případě. Sam nám vysvětlil, že si sice mohl dát zavést telefon, ale raději to neudělal.

„To, co se mi tu nejvíc líbí, je ten naprostý klid,“ vykládal. „Nic ho neruší, leda byste považovali za vyrušování, když každé ráno přesně v devět proletí podél terasy hejno zelených papoušků. Když si jen vzpomenu, Matthew, jak mi v Caluse každých deset minut zvonil ten zatracený telefon. Jsem šťastný, že jsem tomu všemu unikl. Nikdy se už nevrátím.“

I já byl šťasten, že jsem tomu unikl. Avšak na rozdíl od Sama jsem se musel pátého prosince vrátit.

V neděli ráno nás Sam probudil už v sedm hodin a oznámil nám, že si dáme časnou snídani a pak pojedeme lodí do Yalapy. To je pláž, kam se jinak než člunem jet nedá. Jsou to prý asi dvě hodiny cesty. Nasedli jsme do člunu – vlastně to byl přívoz – v devět hodin a do Yalapy jsme dopluli před obědem, který jsme si dali v plážové restauraci zvané Rogelio, kde se jakýsi potulný kramář pokusil Dale prodat abalonskou mušli, úplně stejnou jako ta, kterou si už předtím v Puerto Vallarta koupila o čtyřicet pesos levněji. Po obědě jsem na pláži potkal muže, který mi náhle připomněl, co mě čeká po návratu do Calusy.

Přiloudal se se svojí ženou po pláži a rozložili si deku vedle nás. Byla to ta nejhubenější ženská, jakou jsem kdy viděl, jenže naproti tomu měla obrovité prsy, přetékající přes vršek hnědých plavek, skoro stejně tmavých, jako její opálená pleť. Měla černé vlasy a když se pohodlně uvelebila na dece, usmála se. I její muž se usmál a po chvíli jsme si začali povídat. Vyprávěl, že předtím, než před osmi lety odjel do Mexika, pracoval v reklamní kanceláři v New Yorku. Pak byl obviněn, že jedné noci v záchvatu vzteku zabil svou ženu, a po procesu, který se vlekl téměř dva měsíce, byl osvobozen. Řekl, že krátce poté odešel ze zaměstnání, prodal všechny pozemské statky a odstěhoval se sem, do Yalapy, se svou bývalou sekretářkou – nynější manželkou, jež se teď vedle něho usmívala na dece a jejíž ohromná prsa přetékala přes plavky – a tady společně nalezli štěstí, jaké nikdy dřív nepoznali. Když mi o tom vykládal, pomrkával očima, chvěla se mu ústa a já z něho cítil tak hlubokou a patetickou osamělost, až jsem se málem rozbrečel. Když od přívozu zazněl signál k odjezdu, potřásli jsme si rukama. Spolu s Dale a s dcerou jsem se brodil k motorovému člunu, a když jsme nastupovali, vzpomněl jsem si na George Harpera, který uprchl z vězení a ukradl šerifovo auto, a přemýšlel jsem, jakýpak druh osamění asi právě pociťuje on.

Člun vyplul o půl páté a do Puerto Vallarta jsme se vrátili v sedm hodin. Zašli jsme si do restaurace na večeři a při jídle nám Joanna oznámila, že zítra je její velký den, protože poprvé vyjde na veřejnost v bikinách, a donutila nás ke slibu, že se jí nebudeme smát. Když jsme se vrátili domů, všechny ženské, jak jim Sam říkal, si šly okamžitě lehnout a nechaly nás v pokoji s koňakem a šachovými figurkami. Sam měl bílé. Během deseti minut mi dal mat.

„Na co myslíš?“ vyptával se.

Pověděl jsem mu všechno o Harperově případu. Vyprávěl jsem mu o rozhovorech s Lloydem Davisem a jeho ženou a se Sally Owenovou a jejím bývalým mužem. Vyprávěl jsem mu, jak jsem mluvil s Harperovou matkou a s paní odvedle, o neuspokojivém pohovoru s Kitty Reynoldsovou a o svém přesvědčení, že mi skoro každý z nich lhal.

„Nikdo nelže, pokud nemá co skrývat,“ řekl Sam.

„Ale všichni? To mají všichni co skrývat?“

„Pokud jde o nějakou konspiraci, pak ano.“

„Ale Same, jaká konspirace, sakra?“

„Drogy?“ nadhodil Sam.

„Ne, ne.“

„To je po turistice hned druhý nejdůležitější průmysl Floridy. Říkals, že někteří z těch lidí žijí v Miami?“

„Ano.“

„Odhaduje se, že na tamním trhu s drogami se ročně otočí sedm miliard dolarů,“ vykládal Sam. „Sedmdesát procent kokainu, osmdesát procent marihuany a devadesát procent pašovaného methaqualonu proudí do Spojených států z Jižní Ameriky přes miamský přístav.“

„Nemyslím, že by Harper nebo jeho žena měli něco společného s prodejem drog.“

„A co jejich přátelé?“

„Nic z toho, co jsem zjistil, tomu nenasvědčuje, Same.“

„Tak proč lžou?“

„To nevím.“

„No dobrá. A co dál?“

Pověděl jsem mu, že jsem požádal Karla Jenningse, aby vyhledal pumpaře, který Harperovi prodal kanystr a pak mu jej také naplnil pěti galony benzínu, zmínil jsem se i o tom, že jsem od Karla chtěl, aby zjistil, proč na kanystru nejsou Loomisovy otisky, a přiznal jsem, že mi dělá starosti, že se mi Karl ještě neozval, aby mi sdělil, co vypátral.

„Nechals mu číslo do Garza Blanca?“

„Ano.“

„No, dneska je neděle,“ uvažoval Sam. „Ve čtvrtek byl Den díkůvzdání a v pátek bylo u vás v kanceláři nejspíš zavřeno…“

„Bylo.“

„Nemůžeš počítat s tím, že bude pracovat i o víkendu, Matthew. A kromě toho, on přece ví, že se vrátíš pátého, takže i kdyby měl tu informaci, kterou sis vyžádal… a která mi mimochodem připadá trochu –“

„To nebyl můj nápad,“ bránil jsem se. „Do toho mě uvrtal Jim Willoughby.“

„Ty na tom děláš s ním?“

„Ano.“

„Je dobrý, ale trochu paranoidní. Skye Bannisteř je ten nejlepší státní zástupce, jakého kdy v Caluse měli, a věř mi, že jsem jich už pár viděl. To, jak ho Willoughby pomlouvá, člověk by myslel…“ Sam potřásl hlavou. „Nicméně, tu informaci o kanystru určitě dostaneš, jakmile se vrátíš domů, tím jsem si jistý.“

„Jo,“ přikývl jsem. „Taky myslím.“

„Co by sis s ní tady vůbec počal?“

„No… nic.“

„Přesně tak. Uvolni se, Matthew. Užívej si tady a užívej si v Mexico City, až tam přijedeš. Do těch solných dolů v Caluse se vrátíš už brzy.“

„Jdu na to zatím dobře?“ zeptal jsem se.

„Tvůj dosavadní postup je úplně bezchybný,“ usmál se Sam.

Dopili jsme. Sam vstal, zívl a poznamenal, že zítra můžeme dlouho spát, protože nemáme v plánu nic než se líně poflakovat po pláži Mismaloya. Když jsem přišel do našeho pokoje, Dale byla ještě vzhůru.

„Co se to tu děje?“ zeptala se.

„Co tím myslíš?“

„Proč Toni pořád chodí kolem po špičkách jako špión?“

„Já jsem si ničeho takového nevšiml.“

„Ty sis nevšiml, jak se pořád šeptem o něčem radí s Carlosem a Marií?“

„Ne.“

„Co se to děje,“ opakovala Dale.

Co se děje jsme zjistili až v pondělí v osm večer. My čtyři, tedy Sam, Toni, Dale a já – Joanna se konečně vrátila z pláže a zběsile se vrhla na balení – jsme seděli v obývacím pokoji a pili piňa colada, již nám připravil Carlos, když jsem náhle z venku uslyšeli hluk několika přijíždějících automobilů, bouchání jejich dveří, pokřikující hlasy, smích a – z ničeho nic – také hudbu. Toni se usmívala od ucha k uchu, zatímco asi tucet nebo ještě víc lidí i s tlupou muzikantů sbíhalo po schodech do hlavního podlaží a do obývacího pokoje, všichni z plných plic zpívali Happy Birthday a kapela za nimi je doprovázela v čistě mexickém stylu.

„Ať se propadnu,“ prohlásil Sam a nejdřív objal Toni, potom Dale a mě a pak všechny hosty, které Toni pozvala na oslavu Samových pětašedesátin. Carlos a Maria, kteří samozřejmě byli do tajemství zasvěceni, nás již předtím informovali, že se večeře bude podávat až v devět, a teď připochodovali z jídelního podlaží se džbány plnými studených nápojů. Následovala Mariina sestra Blanca, najatá výhradně na tuto zvláštní příležitost, s tácem plným předkrmů.

„Bylo to překvapení? Překvapila jsem tě?“ vyptávala se Toni Sama.

„Ty mě pořád překvapuješ, člověče,“ ujistil ji Sam a přitiskl ji k sobě.

Čtyři z pozvaných hostů žili zde, na kopci – učitel v důchodu z Michiganu a jeho žena a homosexuální pár, který si tu nedávno postavil dům za 250 000 dolarů jako útočiště před nebezpečným klimatem v Pennsylvánii, kde vlastnil motel. Ostatní hosté bydleli ve městě, všichni na Gringo Gulch, někteří své domy vlastnili (na devětadevadesát let), jiní žili v podnájmu. Mezi přítomnými páry bylo sedm Mexičanů a pět Američanů. Přebývající Mexičanka byla manželkou pennsylvánského farmáře na odpočinku.

Právě s ním jsem se zabral do hovoru; ještě nikdy jsem nehovořil s farmářem, zabývajícím se výrobou mléka, ať už by byl v důchodu, nebo ne. Vtom před hlavním vchodem zastavilo další auto. Zprvu jsem si pomyslel, že se dostavili další hosté, ale po schodech do obývacího pokoje seběhl Carlos a jal se rychle španělsky o něčem debatovat s Toni. Toni pak přistoupila ke mně a za zvuku trubky, vyhrávající starou, populární mexickou melodii, kterou jsem znal dokonce i já, mi oznámila: „Matthew, přijel posel z Garza Blanca. Máš tam hovor.“

Posel přijel autem. Jeho vůz, v němž manévroval po cestě vinoucí se úbočím hory, byl džíp, podobný tomu, který si pronajal Sam, až na to, že tenhle byl zbrusu nový, nalakovaný na bílo a s výrazným logem hotelu na dveřích po obou stranách. Posel neuměl ani slovo anglicky. Když jsme dojeli na úpatí kopce a vjeli na dálnici, ještě stále jsem shora slyšel kapelu vyhrávající refrén písně ,Cielito Lindo‘. Řidič nejezdil tak opatrně jako Sam. Do hotelu jsme dorazili během sedmi minut. U hlavního pultu vstoje rozmlouvala s recepčním mladá Mexičanka v dlouhých šatech s rozparkem až k boku. Když jsem přistoupil, ohlédla se po mně. Přerušil jsem jejich rozhovor (cítil jsem, co si myslí: ,Ten ohavný Amerikán!‘) a představil se recepčnímu: „Jsem Matthew Hope.“

„A, ano, pan Hope,“ odpověděl. „Zavolal byste, prosím, na toto číslo? Můžete použít kabinu tady vlevo. Raději zavolejte na účet volaného anebo použijte kreditní kartu.“

Číslo, které naškrábal na lístek s hotelovou hlavičkou, bylo do kanceláře Morrise Blooma v Budově veřejné bezpečnosti v Caluse.

„Morrie,“ ozval jsem se, „Tady Matthew.“

„Ahoj Matthew,“ pozdravil. „Lituju, že vás takhle ruším na výletě, ale je to důležité.“

„Co se stalo?“

„Volal jsem vašemu partnerovi domů a on mi dal číslo, kde prý vás můžu zastihnout v naléhavém případě. Doufám, že je to v pořádku, že vám volám…“

„Ale jo,“ řekl jsem, „v pohodě. Tak co se děje?“

„Lituju, že vám to musím povědět zrovna já, ale napadlo mě, že bych vás měl sehnat co nejrychleji. Ten váš chlapík je pořád ještě na svobodě, nepodařilo se nám ho najít a teď se zdá, že zabil dalšího člověka.“

„Cože?“

„Někdo zavraždil Sally Owenovou.“

„Co?“

„Její sousedka ji našla v… Kolik je vlastně tam u vás hodin? Jaký je časový posun?“

„Je půl deváté,“ odvětil jsem.

„Jen o hodinu míň než tady, jo?“

„Morrie, povězte mi, co –“

„Sousedka za ní zašla v sedm hodin, aby jí vrátila dortovou formu – je to moc milá paní – a objevila krvavou vraždu. Ležela na podlaze vedle dřezu. Měla rozdrcenou hlavu, Matthew. Kladivem.“

„Jak víte, že kladivem?“

„Našli jsme ho na podlaze vedle mrtvoly.“

„Proč myslíte, že to Harper…“

„Na tom kladivu jsou jeho iniciály, Matthew. Vypálené do rukojeti. G.N.H. jako George N. Harper.“

„Takové iniciály vypálit mohl vypálit kdokoli…“

„Jo, já vím. Ale jestli to opravdu je jeho kladivo, a my si myslíme, že ano, tak tohle je další mrtvá. Už druhá, Matthew. A mě napadlo, jestli byste se nepokusil na něj osobně apelovat, promluvit s ním, abychom ho dostali za mříže dřív, než ublíží někomu dalšímu.“ Bloom se odmlčel „Než zabije někoho dalšího, Matthew.“

„Jak bych s ním mohl mluvit, když nevím kde je?“

„Myslel jsem, kdybyste třeba vystoupil v televizi nebo něco podobného.“

„Jak bych to mohl udělat, Morrie?“

Neodpověděl.

„Morrie, jsem v Mexiku,“ řekl jsem. „Jak bych mohl vystoupit v televizi, když jsem v Mexiku?“

Ani teď neodpověděl.

„Morrie,“ naléhal jsem. „Odpověď zní ne.“

„Doufal jsem…“

„Ne.“

„Než to udělá znovu, Matthew.“

Tentokrát jsem neodpověděl já.

„No, rozmyslete si to,“ řekl Bloom. „Jaké je tam dole počasí?“

„Báječné.“

„Rozmyslete si to,“ zopakoval a zavěsil.

8

Do Calusy jsem přiletěl – přes Houston ve státě Texas – až ve dvě odpoledne následujícího dne, tedy v úterý prvního prosince. Zašel jsem rovnou do kanceláře, krátce jsem si promluvil se svým partnerem Frankem (který mi vysvětlil, že navázání známosti s detektivem Morrisem Bloomem bylo to nejhorší, co jsem v životě udělal) a pak jsem zazvonil na Cynthii a požádal, zda bych si mohl na chvíli promluvit s Karlem Jenningsem.

Zatím jsem nezavolal své bývalé ženě Susan, že Joanna odjela do Mexico City sama s Dale; ani jsem s určitostí nevěděl, zda jí to vůbec mám v úmyslu oznámit. Jenže Calusa je malé město, a kdybych na ni narazil někde v restauraci nebo v samoobsluze, dozajista by chtěla vědět, kde se tady beru a kde je sakra naše dcera, a já bych jí teprve potom musel vysvětlovat, že ten nápad, aby Joanna pokračovala v prázdninové cestě jenom s Dale, byl můj. Raději jí zavolám, ale ne hned teď.

Karl Jennings byl připraven podat hlášení.

„Ne že by na tom moc záleželo,“ podotkl, „teď, když zabil dalšího člověka.“

„To jsou jen dohady policie,“ opravil jsem ho.

„Taky to píšou v novinách a říkají v televizi,“ upozornil mě Karl. „Měl bys vidět dnešní titulky. Vypadá to, jako bychom tady měli nového Jacka Rozparovače. Nicméně jsem včera mluvil s tím Harrym Loomisem, vypravil jsem se tam za svítání – víš, jak se Frankovi nelíbí, když se v pracovní době plýtvá na –“

„Jo, to vím. Co ti Loomis pověděl?“

„Ukázal mi takovou malou místnost, kde prodávají potřeby pro motoristy, víš? Stěrače, zástěrky, popelníčky s pytlíkem na nedopalky, kožené přívěsky ke klíčům se značkami aut – a pětigalonové kanystry na benzín. Mají jich tam v regálu ještě pět, všechny vypadají úplně stejně.“

„Stejně jako ten, který prodal Harperovi?“

„Přesně ty samé. Je to značka Reddi–Jiff a vyrábí je nějaká firma v Ohiu. Vím i, jak se jmenuje, kdybys to potřeboval.“

„No dobrá, pokračuj. Co se stalo tehdy ráno, když tam Harper přišel?“

„Loomis Harperovi napouštěl plnou nádrž a Harper prý povídá: ,Asi bych potřeboval kanystr na benzín. Prodáváš kanystry?‘, nebo něco na ten způsob. Loomis ho zavedl do té místnůstky vzadu a řekl: ,Vyber si.‘ Nebo něco podobného.“

„Vyber si,“ opakoval jsem.

„Tak.“

„Přesně tak to řekl?“

„Víceméně ano. Podstatné je, že tam Harpera nechal samotného, ať si vybere, a šel se podívat, kolik ukazuje číselník na pumpě.“

„Takže Harper si ten kanystr vzal z regálu sám, je to tak?“

„Loomis to tvrdí. Harper osobně sundal kanystr z police a šel s ním ven za Loomisem k pumpě.“

„Co bylo dál?“

„Harper ho požádal, aby mu ho naplnil.“

„Noa?“

„Loomis odšrouboval uzávěr a –“

„Loomis?“

„Jo.“

„A dál?“

„Naplnil kanystr,“ pokrčil Karl rameny.

„Kdo ten uzávěr zašrouboval?“

„Loomis.“

„Dotkl se držadla?“

„Ne, jen uzávěru.“

„Kdo ten kanystr zvedl, když byl plný?“

„Harper a uložil ho dozadu na náklaďák.“

„To znamená, že Loomisovy otisky jsou ještě pořád na tom uzávěru.“

„Ne.“

„Ne?“

„Jestli ho zašrouboval on…“

„Ano, ale měl špinavé ruce od oleje; když Harper přijel, zrovna vyměňoval svíčky. Všiml si, že je ten uzávěr celý od smíru, a tak ho utřel hadrem.“

„Harper říkal, že si nevzpomíná, že by Loomis ten kanystr utíral.“

„To už byl Harper v kabině náklaďáku, vlastně už se rozjížděl. Loomis na něj zavolal, aby ještě chvíli počkal. Otřel uzávěr, řekl ,oukej, už to je,‘ nebo tak něco, a zamával na něj, že může jet.“

„Dobře,“ přikývl jsem. „Tím se vysvětluje, proč na tom kanystru nejsou Loomisovy otisky. Jestli si ten, kdo zabil Michelle, natáhl rukavice…“

„No jo, rukavice,“ protáhl Karl pochybovačně.

„Copak?“

„Našli Harperovy otisky i na rukojeti toho kladiva. Jeho a ničí jiné. Bylo to dneska ráno v novinách.“ Karl zaváhal. „Matthew,“ řekl, „možná bych to neměl říkat; jsem tady moc malej pán. Ale mám dojem, že to Harper opravdu udělal. V obou případech.“ Opět zaváhal. „Až ho najdou, možná bys měl začít uvažovat, jestli bys při obhajobě neměl vycházet z toho, že to udělal.“

Jakmile Karl vyšel z mé kanceláře, zavolal jsem Bloomovi.

„Tak jsem tady,“ hlásil jsem.

„Myslel jsem si, že přijedete,“ odpověděl Bloom. „Vážím si toho, Matthew. Vypadá to pro Harpera čím dál tím hůř. Doufám, že budete ochotný pokračovat –“

„Jak to, čím dál hůř?“

„Nu, vypadá to, že se nedá pochybovat o tom, že to kladivo doopravdy patří jemu. Chlápek, co bydlí hned vedle Harperových, inteligentní mládenec, který ho dobře znal –“

„Jak se jmenuje?“ otázal jsem se a přitáhl jsem si před sebe poznámkový blok.

„Roger Hawkes z čísla 1126 na Wingdale Way.“

„Běloch, nebo černoch?“

„Černoch. Můžete si s ním promluvit, Matthew, ale řekne vám jen to, co už pověděl nám.“

„A co to bylo?“

„Prý je to totéž kladivo, které si před pár týdny od Harpera vypůjčil. Potřeboval doma něco udělat, věděl, že Harper má doma dobré nářadí, a zaskočil si k němu vypůjčit kladivo. Je to totéž kladivo; identifikoval ho. Na dřevěné rukojeti jsou vypálené iniciály G.N.H.“

„Kdy ho Harperovi vrátil?“

„Ještě týž den odpoledne.“

„No dobře,“ řekl jsem.

„Ale to není všechno. Říkal jsem, že je to čím dál horší.“

„Oč horší to ještě může být?“

„Na vratech Harperovy garáže je dobrý zámek, žádná dětská hračka. Stejné je to i u dveří hlavního domovního vchodu. Do té garáže se dá vejít jen vraty anebo spojovacími dveřmi z domu. Celý ten dům je neprodyšně uzavřený, Matthew, a nikde žádné známky násilného vniknutí.“

„Což znamená…?“

„To znamená, že Harper zašel do garáže, vzal si svoje vlastní kladivo…“

„Anebo to byl kdokoli jiný, kdo měl klíč,“ namítl jsem.

„A kdo jiný by mohl mít klíč, Matthew? Michelle je mrtvá…“

„Stavil se snad Harper pro svoje osobní věci, když utekl z vězení?“

„Tone, ale…“

„Copak obvykle nezabavíte každému peněženku a klíče a –“

„To ano.“

„Jestli Harper neměl klíče, jak by mohl otevřít vrata garáže nebo –“

„Lidi si někdy nechávají někde venku náhradní klíč. V takových těch malých magnetických schránkách, co se někam schovají.“

„To je přímo pozvánka pro zloděje, nemám pravdu?“

„Nojo, Matthew, ale…“

„A i kdyby měl náhradní klíč schovaný někde kolem domu, mohl ho najít kdokoli, že?“

„Ano, ale…“

„Takže to nemusel být Harper, kdo –“

„Matthew, nejsme před soudem. Jen se vám snažím vysvětlit, jak se na tu věc díváme. Připouštím, že mě nenapadlo, že vlastně neměl klíče. Když někdo uteče z basy, tak u sebe nemá klíče od domu, to je jasné, Matthew. Ale jestli tam někde venku byl náhradní klíč a Harper se s jeho pomocí dostal do své vlastní garáže, pak by to vysvětlovalo jeho otisky na kladivu, které jsme našli na zemi vedle té mrtvé ženy. A to je nezvratný fakt, Matthew. Na vražedné zbrani jsou Harperovy otisky – vlastně na obou vražedných zbraních. Na kanystru i na kladivu. Žádám vás, abyste dnes večer vystoupil v televizi. Už jsem telefonoval do místní stanice v Caluse a taky do Tampy, odkud pokrývají větší území. Souhlasí, že vás nechají promluvit, když budete souhlasit. Záleží to na vás. A musím vám povědět ještě něco, co možná ovlivní vaše rozhodování, Matthew.“

„A co?“

„Našli jsme ten šerifův vůz, co ho Harper šlohnul, když utekl. Objevili jsme ho u Vyhlídky na Chickasee River. Vzadu původně ležela brokovnice, Matthew. Ale nezůstala tam. Harper si ji odnesl, když tam ten vůz nechal. To znamená, že jsme vyhlásili VP po ozbrojeném, nebezpečném pachateli. Sledujete mě, Matthew?“

„Sleduju,“ potvrdil jsem.

„Máme seznam všech hlášení o krádežích aut v celé oblasti od minulého čtvrtka, kdy Harper uprchl. Je to dost obsáhlý seznam, člověk by neřekl, že v tak pěkném městečku, jako je Calusa, se tolik kradou auta, že ne? No dobře. Ten seznam jsme taky připojili k hlášení VP, čistě pro případ, že by se Harper rozhodl štípnout další vůz, když se zbavil toho šerifova. A tak tu teď máme uprchlíka před spravedlností, obviněného z vraždy prvního stupně, pohybujícího se pravděpodobně v ukradeném vozidle a ozbrojeného brokovnicí. Už chápete, jak to celé vypadá, Matthew?“

„Ano, Morrie.“

„Ale já vám to stejně radši řeknu. Venkovští poldové v tomhle státě nebudou klást zdvořilé otázky, když někde zblejsknou ,negra‘ černého jak uhel, který možná spáchal dvě vraždy a je ozbrojený nabitou brokovnicí. Chci vám vysvětlit, že ta situace je dvojsečná. Já potřebuju dostat Harpera zpátky do basy, než zase někomu ublíží. A vy ho potřebujete dostat zpátky proto, aby někdo neublížil jemu.“

„Tak dobře,“ ustoupil jsem. „Zařiďte to s tou televizí.“

„Děkuju vám,“ řekl Bloom.

„A teď několik věcí, které bych chtěl zase já,“ prohlásil jsem.

„Mluvte.“

„Chci se podívat na místo činu.“

„Na které?“

„Do domu Sally Owenové.“

„Ještě tam u dveří hlídá náš člověk. Vzkážu mu a on vás pustí dovnitř. Moji lidi i technici z laboratoře tam už skončili – venku i uvnitř. Nemůžete nám tam už nic pokazit.“

„A pak chci vidět Harperovu garáž.“

„Uvidím, jestli mi v okresní věznici dají jeho klíče.“

„Zavoláte mi?“

„Hned, jak budu moct,“ přisvědčil Bloom. „Domluvím se s lidmi od televize. Nejspíš vás budou chtít zařadit v šest hodin do zpráv a natočí si vás v Tampě pro tamní zpravodajský blok v jedenáct hodin. Když budete chtít, mám tu někoho, kdo vás tam odveze – vím, že to pro vás bude dlouhý den.“

„To bych uvítal.“

„Ozvu se vám,“ slíbil Bloom a zavěsil.

Susan byla jako obvykle samá líbeznost, když jsem jí zavolal.

„Jak to myslíš, že jela s Dale do Mexico City?“ zvolala.

„Ano,“ řekl jsem. „Na můj návrh. Musel jsem se sem vrátit, ale nemělo smysl, aby si i Joanna krátila prázdniny jen proto, že jsem si je musel zkrátit já.“

„A neměls potřebu se se mnou poradit, co?“ zaútočila Susan.

„Nenapadlo mě, že by bylo nutné se o tom radit,“ odsekl jsem.

„Pak by sis měl raději přečíst rozvodovou smlouvu.“

„S podmínkami naší smlouvy jsem důvěrně seznámený,“ prohlásil jsem klidně. „Nestojí tam nic o tom, že bych se s tebou musel radit, když si Joanna užívá možnosti strávit pár chvil se svým otcem!“ dodal jsem, už méně klidně.

„Zavolám Eliotu McLaughlinovi,“ pohrozila Susan.

„A proč? Chceš, aby požádal Mexiko o vydání Joanny? Prokristapána, Susan, jde jenom o čtyři dny. Ujišťuju tě, že Dale –“

„O Dale nechci nic slyšet,“ odsekla Susan.

„Ujišťuju tě, že je to dospělá a zodpovědná osoba,“ řekl jsem zase klidně, „která se po zbytek jejich pobytu v Mexiku o Joannu skvěle postará.“

„Vždyť tam hnojí pole lidskými výkaly,“ křičela Susan.

„Dale není zemědělec,“ ujistil jsem ji.

„Jestli se mé dceři něco stane…“

„Naší dceři,“ opravil jsem ji.

„Jsi báječný otec,“ obvinila mě Susan, „když ji necháš samotnou s cizí ženskou.“

„Dale není cizí ženská.“

„Ohó, tím jsem si jistá,“ odsekla Susan.

„Susan,“ začal jsem zvyšovat hlas, „volám ti jen proto, abych ti oznámil, že jsem doma a Joanna je ještě v Mexiku. Vrátí se v sobotu, a to je všechno, co ti můžu povědět.“

„Ale Eliot ti toho poví určitě víc.“

„Už se těším, až mně ten pokryteckej hajzl zavolá,“ zařval jsem a zavěsil. Celý jsem se třásl.

Někteří lidé v Caluse neustále každému vykládají, oč lépe se mají černoši u nás než ve velkých městech, jako je New York nebo Detroit. V této souvislosti s hrdostí připomínají, že některé domy v Nové čtvrti patří do cenové kategorie čtyřicet až padesát dolarů, a v takových domech bydlí přece i běloši z nižší střední vrstvy na předměstích velkých měst. Patrně si však nevšimnou, že například na nedávné vystoupení Counta Basieho v Koncertní hale Helen Cottliebové, kam se vejdou dva tisíce posluchačů, přišlo jen osm černochů. Já si takových věcí všímám. A můj partner Frank také.

Předchozí noci v Puerto Vallarta jsem toho moc nenaspal. Bloomův telefonát, vědomí, že se ráno budu muset handrkovat s cestovní kanceláří, mexická kapela, vyhrávající do dvou hodin ráno – to všechno dohromady způsobilo, že když mě Sam vysadil na letišti z auta, byl jsem groggy. Následné dvě hodiny čekání v Houstonu, Bloomovy špatné zprávy a nepříliš uspokojivý rozhovor se Susan mě také nijak na duchu nepovzbudily. Když jsem vykročil k domu Sally Owenové, který stál jen ob tři čísla od domu George Harpera, pocítil jsem, jak se mě zmocňuje podivná směs nedůtklivosti a lehkomyslnosti, jakou zažívá rozparáděný opilec, když se pustí do hádky s barmanem a sám se musí chechtat své agresivitě.

Byl to dům pobitý nabilo natřenými prkny a obehnaný bílým plaňkovým plotem. Policista u dveří byl také bílý. Velký, narvaný chlap v modré uniformě, s revolverem Magnum 357 v pouzdře u pasu, zpocený, s tlustým, zarudlým pihovatým obličejem. Po stranách a vpředu mu z pod čepice trčely zrzavé vlasy. Když jsem vešel na chodník vedoucí ke dveřím, podezíravě se na mě zahleděl. Na dveřích visela cedule s nápisem MÍSTO TRESTNÉHO ČINU a na petlici, kterou ke dveřím a rámu nepochybně připevnila policie, visel obrovský zámek.

„Drž se stranou, kamaráde,“ varoval mě ten polda a mávl obuškem.

„Jsem Matthew Hope,“ představil jsem se. „Detektiv Bloom mi slíbil, že…“

„No jo, pravda,“ řekl polda. „Chcete si to tu prohlídnout, že jo?“

„Správně.“

„Jste z kanceláře státního zástupce?“

„Ne, nejsem.“

„Tak odkud?“

Nechtělo se mi ukazovat mu doklady, a tak jsem tu otázku obešel. „Bloom vám snad volal, ne?“

„Zavolal to hlídce v radiovozu.“

„Takže můžu jít dovnitř.“

„Jistě,“ souhlasil polda. Vylovil z kapsy klíč a odemkl visací zámek. „Ale radši tam na nic nesahejte.“

Neobtěžoval jsem se mu opakovat, co mi pověděl Bloom, totiž že tady už policie uvnitř i venku skončila. Z nějakého důvodu mě přítomnost toho člověka popuzovala, snad kvůli tomu, jak Bloom mluvil o venkovských policajtech, ochotných kdykoli zastřelit nebo seřezat černocha.

Přítomnost smrti jsem ucítil, jakmile jsem vkročil do domu. Muselo se tu stát něco hrozného; viselo to tady, v bledém odpoledním světle, pronikajícím dovnitř malým obloukovým okénkem na opačném konci haly. V hale jsem objevil stojací hodiny, ale už netikaly. Na podlaze ležela neotevřená pošta. Hodil ji sem škvírou ve dveřích pošťák, který své pravidelné obchůzky vykonává bez ohledu na sníh, plískanice či vraždy. Otevřenými dveřmi kuchyně jsem uviděl křídou načrtnuté obrysy na linoleu. Nepochybně to byly obrysy těla. Asi tři, čtyři stopy od nich se nacházel menší náčrtek, očividně znázorňující kladivo. Ten byl nakreslen červenou křídou, na rozdíl bílé čáry, znázorňující polohu mrtvoly Sally Owenové.

Vešel jsem do kuchyně a čarám jsem se pečlivě vyhnul.

Pokoušel jsem si představit George Harpera, jak přišel do domu, překvapil Sally, stojící u dřezu v kuchyni, zvedl nad hlavu kladivo a opakovaně ji udeřil do hlavy, rozdrtil jí lebku a pak kladivo upustil a utekl do noci. Proč? Bylo mi to divné. Proč ji zabil? Proč tu po sobě nechal vražednou zbraň se svými iniciálami a pokrytou svými otisky prstů? „Lidi někdy zpanikaří,“ řekl mi Bloom. „Dokonce i profíci.“ Harper nebyl profík, ačkoli se policie domnívala, že spáchal dvě vraždy ve dvou týdnech. Cvičení dělá mistra. A on zřejmě dokonce zpanikařil dvakrát, protože poprvé za sebou nechal kanystr s otisky prstů a po spáchání druhé vraždy zase podobně usvědčující kladivo. Proč? Přemýšlel jsem. Byla to panika, anebo je úplný hlupák? Byla to nedbalost? Bylo mu to jedno? Nebo je to sebevrah? Anebo všechno dohromady? Anebo nic z toho?

Vrátil jsem se z kuchyně do vstupní haly.

Na podlaze ležely dopisy, asi tucet obálek, osvětlených proudem slunečního světla, v němž se vznášely částečky prachu. Prošel jsem přes halu do malého obývacího pokoje vlevo. Pohovka a dvě křesla. Zelený koberec. Roztažené závěsy, takže i sem proudilo sluneční světlo jako v hale, se stejnými částečkami prachu. Nad pohovkou visela v rámu olejomalba dvou skotských teriérů, jací jsou k vidění v reklamách na whisky značky Black & White. Měli hlavy na stranu a podivínský, vyplašený pohled. Naklonil jsem se přes pohovku a pátral po podpisu. Žádný. Ten obraz připomínal ony špatné umělecké výtvory, jež bývají ke koupi za pět dolarů na pouličních trzích, které se v Caluse konají vždycky v březnu, když jsou zástupy turistů nejhustší a všude kolem je plno důvěřivých kořenů. Byla snad Sally Owenová milovnicí umění se špatným vkusem? Nebo milovnicí zvířat a nejraději měla psy? Anebo zvířata nesnášela a dávala přednost ohavnému obrázku před opravdovými živoucími potvorami, které se jen pletou pod nohy a zamoří celý dům hovínky? Nebo snad měla ráda skotskou a sama si vymalovala ty dva roztomilé hafánky, aby jí připomínali, že v Caluse nastává happy hour, ona proslulá sleva v restauracích a barech v době mimo špičkový provoz, každé odpoledne o půl páté, ať je hezky, nebo ošklivo?

Naproti přes halu byla ložnice.

Nerozesílané vodní lůžko. Vedle něj na podlaze matrace se zmuchlaným prostěradlem. A na stěnách visely další obrazy, nepochybně díla téhož netalentovaného umělce, vytvořená v témž výrazném stylu. Byla zde plátna různých rozměrů, některá asi o třech čtverečních stopách, jiná menší, také několik velkých obdélníků, a všechno to byly oleje. Náměty byly stejně banální jako styl. Nad vodním lůžkem viselo nezarámované plátno, jež jsem odhadl na velikost čtyři krát šest stop, zobrazující slánku a pepřenku ve stonásobném zvětšení. Vlevo od okna, na stěně přiléhající k posteli, visel menší obrázek se šachovými figurkami – jedna bílá, druhá černá. Nejspíš to měl být král a dáma, pokud se dalo soudit dle špatně vyvedených korunek. Vpravo od okna viselo další mistrovo veledílo: tentokrát to byl párek tučňáků na kře. Na stěně naproti lůžku byl další obraz, a podobně jako u slánky s pepřenkou i zde bylo použito velkého zvětšení; tentokrát to byly dvě kostky, ležící těsně u sebe a tyčící se do výšky zhruba tří stop. Hned u dveří stálo několik nezarámovaných obrazů opřených o zeď. Ten navrchu zobrazoval dva ptáky, pravděpodobně vránu a holubici. Pod ním jsem našel špatně namalovaný obraz dvou zeber. Nad skříňkou na téže stěně viselo zrcadlo v černém rámu a hned vedle něj zarámovaná titulní stránka listu Calusa Herald Tribune, zarámovaná a zasklená. Tučný titulek oznamoval: VRAŽD A ČERNOŠSKÉHO OBCHODNÍKA. Naklonil jsem se nad skříňkou a přečetl si celý článek.

Loni počátkem srpna si jeden policista všiml automobilu, zaparkovaného u silnice vedoucí k letišti. Stalo se to v šest hodin ráno. Policista projel kolem a prohlédl si poznávací značku. Zavolal do Tampy, aby mu ji prověřili. Po chvíli obdržel informaci, že vůz je kradený. Dojel až na letiště a pak se vrátil zpátky na příjezdovou silnici, kde ukradený vůz údajně ještě stále parkoval. Řidič seděl schoulený za volantem s hlavou v dlaních. Policista vytáhl pistoli, zabušil na okno a požádal ho, aby se identifikoval a ukázal řidičský průkaz. Řidič stáhl okénko, řekl,dejte mi pokoj‘ a pak, jako by ho najednou něco napadlo, sáhl do přihrádky pod palubní deskou. Policista ho dvakrát střelil do hlavy.

Zbytek toho příběhu, jak se později ukázalo – a jak jsem se teď upamatoval, protože následné soudní přelíčení vyvolalo mezi právníky v Caluse značný rozruch – spočíval v tom, že ten zabitý byl majitelem čistírny koberců u dálnice 41 a večer předtím se dověděl, že mu zemřela sestra. Žila v Chicagu a on jel na letiště a chtěl stihnout ranní letadlo. Jenže ho zřejmě přemohl žal, a tak na příjezdové silnici k letišti zajel k okraji, a když k němu přijel ten polda, ležel na volantu a plakal. Ta hláška z Tampy, že jde o kradený vůz, byla mylná. Auto patřilo muži, který v něm jel. Jenomže policista v domnění, že má co činit se zločincem, automaticky předpokládal, že ten člověk sahá do přihrádky pro zbraň. Příběh neskončil šťastně. Policista byl zproštěn vší viny. A tady, na stěně ložnice v domě Sally Owenové, visela vedle její bezcenné umělecké sbírky zarámovaná a pod sklem šestnáct měsíců stará titulní stránka novin.

Nevěděl jsem, co vlastně jsem tu chtěl najít. Snad důkaz o tom, že ji George Harper nemohl zabít. Měl jsem pocit, že jsem toho moc nenašel. Když jsem vyšel z domu, policista venku kouřil cigaretu. Očividně si ještě pořád myslel, že jsem z kanceláře státního zástupce. Jakmile mě uviděl, zašlápl nedopalek.

„Našel jste, co jste potřeboval?“ zeptal se.

„Děkuju,“ odvětil jsem.

O kousek dál v ulici před Harperovým domem na mě v policejním voze čekal Bloom; za volantem seděl bílý policista. Když mě Bloom uviděl přicházet, otevřel dveře na straně k chodníku, a když jsem přišel blíž, podal mi ruku.

„Prohlédl jste si ten dům?“

„Ano, děkuju.“

„Co říkáte těm obrazům?“

„Strašné.“

„To jistě. Malovala je Sally osobně.“

„Jak to víte?“

„Vy jste nebyl v garáži?“

„Ne.“

„Je tam stojan s nedokončenou malbou a na dlouhém stole barvy v tubách a paleta. Její sousedka, co bydlí nalevo od jejího domu, ta, co našla mrtvolu, nám pověděla, že Sally pořád malovala jako vzteklá.“

„Jak vypadá ten obraz v garáži?“

„Stejně jako ty ostatní, hrozně.“

„Ptám se na námět.“

„Dva dalmatini. To jsou ti psi, co bývají k vidění kolem hasičských stanic. Inspiraci měla na stole, fotografii vystřiženou z novin. Mimochodem, co si myslíte o té novinové stránce na stěně v ložnici?“

„Těžko říct. Řekl bych, že ta věc pro ni měla velký význam.“

„To určitě. Nějakej syčák zastřelil chlápka, co jel na pohřeb. Být černochem a bydlet v tomhle městě, zapálil bych policejní stanici. Dokonce si to dala zarámovat, co?“ dodal Bloom. „A pěkně zasklít. Asi jako upomínku. Měla tam všechno pěkně černé na bílém a mohla si to přečíst, kdykoli si malovala pusinku. Co myslíte, k čemu měla na zemi tu matraci?“

„Proč se mě na to všechno vyptáváte?“

„Říkal jsem si, že třeba máte nějaké tušení.“

„To teda nemám.“

„Měla tam obrovitánskou postel, do které by se vešla celá ruská armáda. Tak na co potřebovala ještě matraci na zemi?“

„Nemám ponětí.“

„Ani já ne. Takové věci mi dělají starosti. Vám ne?“

„Mně dělá starosti ten černošský podnikatel, kterého zastřelil ukvapený policajt. To mi dělá starosti.“

„Zdá se, že ona si to taky hodně brala.“

„Jenže Sally Owenová neměla na krku klienta na útěku před spravedlností.“

„Nu, tohle se možná vyřeší po vašem televizním vystoupení. Mimochodem, všechno jsem zařídil. O půl šesté máte mluvit na WSWF – víte, kde to je?“

WSWF je místní caluský kanál číslo 36. Nevěděl jsem, kde mají sídlo, a taky jsem to Bloomovi řekl. Pořád ještě jsem se cítil hrozně, až na to, že lehkomyslnost vyprchala a zbyl jen rozmrzelý pocit.

„Je to dvě míle od Spinnakeru na Old Redford Street,“ poučil mě Bloom. „Po levé straně uvidíte bílou budovu s talířovou anténou na střeše. Hned, jak skončíte tady, musíte jet do Tampy, takže bych vás možná měl odvézt tam i tam a počkat na vás. Chcete?“

„To by bylo báječné.“

„Připadáte mi dneska hrozně rozrušený,“ poznamenal Bloom.

„To tedy jsem.“

„A já taky. Na tomhle případu se mi spousta věcí nelíbí, Matthew. Řeknu vám to poctivě – to je taky jeden z důvodů, proč si tak moc přeju, aby se Harper vrátil do cely. Potřebuju se ho zeptat ještě na pár věcí. Například, jak moh bejt tak zatraceně pitoměj? Chci říct… pro jednou, no dobře, to chápu. Zabijete někoho a zapomenete otřít otisky z vražedné zbraně. Ale dvakrát? I cvičená opice by pochopila, že musí setřít otisky. Vám to nepřijde divné, Matthew?“

„Přijde.“

„Mně taky.“

„Jenže v tomhle případě jsme každý na opačné straně, Morrie.“

„Kdo to řek? Já se snažím, abychom chytili toho pravého. Nerad zabíjím chycené ryby a taky nemám rád, když se na elektrické křeslo dostane nevinný člověk.“

„Takže si myslíte, že je nevinný, co?“

„To neříkám. Na základě důkazů ho musíme zatknout a obvinit. Ale není vinen, dokud porota nerozhodne, že vinen je. Takhle to funguje, ne, Matthew?“

„Aspoň by to tak mělo fungovat.“

„Tak to podle mě má fungovat. A jestli ne, tak jsem si nevybral správné povolání. Já nijak netoužím po tom, přišít vinu vašemu klientovi, pokud doopravdy nezabil dva lidi. Jak jsem řekl, některé věci mi dělají starosti. A chtěl bych, aby mi odpověděl na několik otázek. Dneska večer se musíte snažit, jasný? Přesvědčte ho, aby se vrátil.“

„Pokusím se.“

„Fajn. Chcete si prohlédnout tu garáž, nebo ne?“

Zamířili jsme k Harperovu domu. Podobal se Sallinu, stojícímu v ulici o kus dál. Očividně jej stavěla táž firma, ale byl bílý, ne šedý, a namísto plotu ohraničovaly pozemek nízké keře. Bloom vytáhl z kapsy kroužek s klíči. „Musel jsem podepsat převzetí, představte si to. A to jsem policejní důstojník.“ Potřásl hlavou. Vyzkoušel v zámku u garáže několik klíčů, až našel ten pravý, otevřel a sáhl dovnitř. Vrata se s rachotem vysunula nahoru.

Na rozdíl od Davisovy garáže v Miami a s ohledem na to, že on i Harper podnikali ve stejném oboru, byla tato garáž vzorem úhlednosti. I tady byl každý centimetr podlahy a regálů na stěnách pokryt zbožím, které měl Harper v úmyslu prodat, ale zatímco Davisova garáž a trávník i příjezdová cesta byly zavaleny změtí hrozného nepořádku, Harperova garáž vypadala jako sklad s pečlivě vedenými záznamy. Rádia na jedné hromadě, obrazové rámy na druhé, instalatérské potřeby také pospolu, všechno leželo pohromadě a v párech, jako na Noemově arše. Podél jedné stěny visela řada ženských šatů a kabátů na drátěných ramínkách. Hned vedle, u téže stěny, následovaly pánské obleky a sportovní bundy. V knihovně v rohu byly podle abecedy srovnány knihy a staré časopisy ležely ve starých kartónových krabicích, na něž Harper rukou napsal (často s pravopisnými chybami) jejich názvy. Nad Harperovým pracovním stolem visela na zdi široká deska pomalovaná obrysy jednotlivých nástrojů, jež na ní měly být zavěšeny – nepochybně se jednalo o jeho majetek a ne o předměty určené k prodeji. Na první pohled zde scházelo kladivo.

„Pořádný člověk,“ poznamenal Bloom.

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„Tak proč všude po sobě nechává otisky prstů?“

Na polici nad pracovním stolem stály všelijaké plechovky s různě dlouhými hřebíky, šrouby, nýty, závlačkami a panty. Druhá police obsahovala plechovku s terpentýnem, několik plechovek barvy a ředidla – a také tam bylo prázdné místo, kam by se byl vešel kanystr s benzínem. U zdi poblíž pracovního stolu stála elektrická sekačka na trávu. Zdálo se, že je naolejovaná a absolutně čistá. Na břitech nožů neviselo ani stéblo trávy. A vedle ní pod plachtou stálo cosi opřeného o stěnu. Bloom plachtu nadzvedl.

Uviděli jsme celý stoh olejomaleb. Navrchu byl jeden z originálů Sally Owenové, vytvořený v jejím nezaměnitelném stylu. Námět však byl poněkud překvapivý. Olejomalba zobrazovala černocha a bělošku ve vášnivém objetí. Podívali jsme se s Bloomem na sebe. Další v řadě stála nezarámovaná hrubá kopie Rembrandtova Muže ve zlaté přilbici. Dál obrázek rybářské veslice. A potom ještě cosi, co nejspíš mělo znázorňovat skvostný západ slunce. Sally namalovala asi jen to první plátno, ostatní představovala jiné, také příšerné styly, rozhodně však ne její; nebyl v nich vidět její rukopis.

„Myslíte, že by tohle měl být Harper a jeho žena?“ zeptal se Bloom.

„Moc se jim to nepodobá.“

„Ono se to moc nepodobá vůbec nikomu,“ upřesnil Bloom. „Je to prostě černej chlap, co líbá bělošku.“

„Třeba to pro ni koupil,“ nadhodil jsem.

„Anebo to byl dárek od samotné umělkyně.“ To, jak Bloom poslední slovo přehnaně zdůraznil, vyznělo jako kritický odsudek.

Vrátil plachtu na místo a vyšli jsme z garáže na zadní dvorek. Polena, úhledně srovnaná podle délky a tloušťky, tři na zeleno natřené židle postavené ke stěně, jedna vedle druhé. O kousek dál dvě rozebrané židle. Čtyři žebříky opřené o zeď, jeden za druhým. Modrá vana a vedle ní keramické umyvadlo ve stejném odstínu.

„Tihle velcí chlapi,“ podotkl Bloom, „bývají někdy hrozně pořádní. Je to podobné jako tlouštíci, kteří umějí zlehka našlapovat, víte? Matthew, můj strejda, budiž mu země lehká, vážil nejmíň tři sta liber, a přitom byl jemný a něžný jako motýlek. Doopravdy. A pořádný a přesný jako hodinky. U něj doma každá věc měla své místo a všechno leželo přesně tam, kde mělo. Byl to moc hodný člověk.“

„Něco podobného jsem slyšel i o Harperovi.“

„Od koho?“

„Od jeho kamaráda, bývalého Sallina manžela.“

„Ale?“

„Vyprávěl mi, že Harper vyloženě trpěl, když měl rybě vytáhnout háček z huby.“

„Ale nevadí mu někoho upálit, co? Nebo někomu roztřískat lebku.“

„Teď už zase zpíváte jinou,“ vyčetl jsem mu.

„Jen se to snažím pochopit,“ opáčil mírně Bloom. „Skončili jsme tu?“

„Ještě něco,“ řekl jsem.

„Copak?“

„Mohli by vaši lidé prohlédnout celé okolí, jestli tu někde není náhradní klíč?“

„Zařídím to hned ráno,“ slíbil Bloom.

Policejní vůz pro mě přijel do kanceláře ve čtvrt na šest a jeli jsme do budovy caluské televizní stanice WSWF. Moderátor mě upozornil, že se musím nechat nalíčit, než mě pustí na obrazovku. Odvětil jsem, že jsem kdysi četl rozhovor s Alfredem Hitchcockem, v němž mistr mluvil také o hercích a řekl cosi jako: „Jak si můžu vážit člověka, který si vydělává na živobytí tím, že si na tvář patlá líčidlo?“ Moderátor to neshledal zábavným ani poučným. Prohlásil, že se musím nalíčit, protože kdybych to neudělal, všichni ostatní by ve srovnání se mnou vypadali jako nalíčení. Nepřipadalo mi to logické, nicméně jsem ho následoval do malé místnosti, kde jsem uviděl jakousi kulaťoučkou ženušku v ušpiněném modrém plášti. Stála za sedící blondýnou, v níž jsem poznal slečnu, která ve WSFW čte zprávy o počasí, a česala ji.

„Vy jste ten host?“ otázala se.

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„Budete potřebovat jen trochu zvýraznit kolem očí a podle brady,“ konstatovala.

Naposledy jsem se oholil v sedm hodin ráno – Puerto Vallartského času – předešlého dne. V zrcadle obklopeném malými, silnými žárovkami jsem vypadal jako Richard Nixon, když se chystá se oslovit národ.

„V pořádku, drahoušku,“ řekla maskérka blondýně; ta se naklonila blíž k zrcadlu, sáhla si ukazováčkem na koutek úst, jemně se dotkla čehosi neviditelného a vstala z křesla. Když odcházela, usmála se na mě. Napadlo mě, že zítra bude krásně. Usedl jsem do uvolněného křesla.

„To je tekutý pudr,“ vysvětlila mi. „Pak se to snadno smyje.“

Na obrazovce jsem se objevil v 18.21, poté, co slečna od počasí na zítřek ohlásila déšť a zimu, a před sportovním redaktorem, který čekal v zákulisí, až bude moci informovat o místních mužstvech. Moderátor mě představil. Pohlédl jsem přímo na kameru a začal jsem: „Chtěl bych tímto oslovit přímo George Harpera. Georgi, tady je Matthew Hope. Jestli se na tohle někde díváte, pozorně poslouchejte. I nadále silně věřím ve vaši nevinu a udělám všechno, co bude v mých silách, abych o ní přesvědčil i porotu, až na to přijde čas. Chci, abyste mi zavolal, Georgi. Jsem v caluském telefonním seznamu, zavolejte mi domů anebo do kanceláří firmy Summerville a Hope na Heron Street. Potřebuju s vámi mluvit, Georgi. Je to důležité, musíme si promluvit. Prosím vás, zavolejte. Děkuju.“

Byl jsem zpocený jako kůň.

*

Z Tampy, kde jsem svou výzvu v zásadě zopakoval potenciálně širšímu okruhu posluchačů, jsem se dostal domů až skoro v deset večer. Byl jsem vyčerpaný. Namíchal jsem si velmi silné beefeater martini, vhodil do sklínky dvě olivy a zašel do pracovny, kde jsem spustil automatický záznamník. První zpráva na pásku byla od Jima Willoughbyho.

„Matthew,“ říkal, „nevím, proč jsi sakra vystupoval v televizi, ale doufám, že státní zástupce nepožádal, aby se případ předal jinému soudu, když slyšel, jak jsi všechny potenciální porotce ujistil o Harperově nevině. To byla pitomost, Matthew. Radši bys mi měl co nejdřív zavolat. A kromě toho jsem myslel, že jsi v Mexiku.“

Další tucet vzkazů pocházel od různých šílenců.

„Pane Hope,“ prohlásil první z nich, „slyšel jsem vaše krátké prohlášení v televizi, pane Hope, a chci, abyste věděl, co si myslím o tom, že obhajujete toho negerskýho vraha. Patří na elektrický křeslo. A vy taky!“

Zavěsil. Bylo slyšet šustění pásku a pak se ozval další hlas, ženský. „Já vím, kde je, pane Hope. V negerský čtvrti. Chlastá tam a chystá se zabít někoho dalšího. Měl byste se stydět.“

Cvak. Další šustění. A další ženský hlas: „V té televizi vám to slušelo, pane Hope. Kdybyste měl chuť si někam vyrazit, zavolejte mi, ano? Ptejte se po Lucille, ale volejte mi jen do práce, protože jsem vdaná. Pracuju jako číšnice v restauraci Loftside, dole na South Trail. Nebo byste se možná mohl někdy zastavit, abyste si prohlídl zboží, než se k něčemu zavážete. Jste hrozně milej, zlato.“

Cvak. Šustění. Mužský hlas: „Přál bych si, aby vám ten negr Harper nejenom zavolal, ale aby vás taky navštívil, pane Hope. Protože budu u vašeho domu čekat s upilovanou brokovnicí a vystřelím tomu zkurvencovi mozek, jakmile se objeví. Spěte sladce, pane Hope.“

Další hlas, mužský, řekl jen: „Bůh vás ztrestá smrtí, pane Hope, za to, že straníte negrům.“

Žena: „Hope má peří.“

Cvak.

A zase žena. „Kdyby bůh chtěl, aby nám černoši vládli, pak by teď Harper obhajoval vás, místo aby to bylo naopak. Už vztáhl ruku na jednu bělošku a doufám, že přijde k vám a vyřídí vás stejným kladivem, jako tu negerskou špínu, co ji zabil potom. Té není žádná škoda a vás taky ne, pane Hope. Pozdravujte ode mě čerta.“

Muž: „Nu, pane Hope, tentokrát jste si našel opravdu pěkný případ, že ano? Musíte se mu řádně věnovat, pane Hope. Potom za várna začnou běhat všichni negři z města, abyste je vysekal z malérů, ať už napáchají cokoli – vraždy, ozbrojené loupeže, znásilňování bílých žen. Gratuluju, pane Hope, jste opravdu pýchou našeho města.“

Opět žena: „Řekla jsem manželovi, že jste bahno společnosti. Podle jeho mínění by vás měli veřejně zastřelit.“

A ještě jedna žena: „Proč se neodstěhujete do Afriky, pane Hope? Je tam spousta lidí, co by vás měli hrozně rádi, třeba z vás dokonce udělají náčelníka kmene, takže na sebe budete moct navěsit zobáky a namalovat se a tak. Přemýšlejte o tom.“

Muž: „Volám jménem O.S.P.Z., pane Hope. Nevím, jestli naši organizaci znáte; ta zkratka znamená Občanské sdružení proti zločinu. Usilovně se snažíme, aby takoví lidi, jako je váš klient Harper, byli po zásluze potrestáni za zločiny proti společnosti. Chci, abyste věděl, pane Hope, že jsme vaše jméno zanesli na seznam těch, kdo podle našeho mínění toto úsilí maří. Pochybuju, že se ve své kanceláři setkáte s mnoha počestnými, zákonů dbalými lidmi po tom, co jste dnes večer vykládal v televizi. Doufám, že umíte čistit boty, pane Hope. Anebo by vašemu stylu možná lip vyhovovalo čištění záchodů.“

A na závěr: „Pane Hope, tady je zase Lucille. Možná byste měl vědět, že jsem vysoká pět stop a osm palců a vážím se všemi zaobleními sto patnáct liber. Hodně lidí si myslí, že jsem podobná Jacqueline Bissetové, jestli víte, kdo to je. Možná jste ji viděl v tom mokrým tričku v Hlubině – v tom filmu Hlubina. Můj muž mi říká Dudy, jestli rozumíte. Zavolejte, nebo mě přijďte navštívit, ano?“

Když Lucille domluvila, následoval už jen šum převíjené pásky. Vypnul jsem záznamník a vrátil se zpátky do obýváku. Byl jsem ohromen. Až do této chvíle jsem tak docela nevěřil všemu, co jsem četl o bláznivých telefonátech nebo dopisech veřejnosti při procesech s pachateli závažných trestných činů. A jakkoli jsem si uvědomoval, že vztahy mezi černochy a bělochy jsou v Caluse stejně napjaté jako po celé zemi, až dosud jsem choval zřejmě naivní představu, že už se to může jedině zlepšovat. Teď jsem tedy přesně věděl, jak hluboká je ta nenávist. Seděl jsem, usrkával martini a přemýšlel, zda nemám zavolat Bloomovi. Ten chlap přece hrozil, že bude čekat před mým domem s upilovanou brokovnicí, no ne? Neměl bych požádat o policejní ochranu? Neměl bych své telefonní číslo – Zazvonil telefon.

Najednou jsem zalitoval, že jsem vypnul záznamník. Nechtělo se mi mluvit s někým, kdo na mě bude chrlit nadávky a hrozby. Telefon pořád zvonil. Odložil jsem sklenku s martini a šel jej zvednout.

„Haló?“ ozval jsem se.

„Pan Hope?“

„Ano?“

„Tady je Kitty Reynoldsová.“

„Ano, slečno Reynoldsová?“

„Omlouvám se, že vás ruším takhle pozdě v noci, ale říkala jsem si, jestli –“

„Copak, slečno Reynoldsová?“

„Nu, nechtěla bych o tom mluvit do telefonu. Jsem na Flamingo Key na adrese 204 Crane Way. Projedete kolem jachtařského klubu a potom přes most. Vím, že už je pozdě, ale uvítala bych, kdybyste sem mohl přijet.“

Pohlédl jsem na hodinky. Bylo za deset minut jedenáct.

„Dejte mi dvacet minut,“ požádal jsem.

9

Na Flamingo Key jsem dojel až skoro o půlnoci, protože se jeden náklaďák napasoval napříč dálnicí č. 41, a způsobil tak dopravní zácpu, připomínající Felliniho verzi Pekla. Otevření nového obchvatu kolem Calusy se plánovalo až na květen (sliby, pořád jen sliby!). Měla to být čtyřproudá dálnice 1–75, vedoucí od Travers na severu až do Venice na jihu, která (jak jsme doufali) odkloní velkou část turistického provozu, ucpávajícího hlavní tepny v Sarasotě i v Caluse. A zatím jsem proseděl čtyřicet minut ve frontě nadávajících motoristů a poslouchal rozhlasovou stanici, o níž Frank říká, že je to vysílání pro starý prdbly. Vyhrávají tam šmízové úpravy všech slavných hitů čtyřicátých let, jež uvádí jakýsi muž s holubicím hlasem. Mně připadá zábavný, ale Frank tvrdí, že to rozhodně není žádný William B. Williams, což, jak jsem pochopil, je jakýsi newyorský diskžokej.

Frank říká místo Flamingo Key Fandango Key, jelikož tamní obyvatelé dávají přednost architektuře ve španělském stylu. Kdybychom v Caluse měli nějaké Zlaté pobřeží (jenže nemáme), pak myslím, že by mohlo být právě na Flamingo Key. Tamní domy přijdou na 500 000 dolarů a víc a podél břehů kanálů kotví plachetnice a motorové čluny někdy dokonce dražší než ty domy. Všechny domy na Flamingo Key stojí v takzvané nábřežní zóně, ať už na břehu samotné Caluské zátoky, nebo podél celé řady kanálů vinoucích se mezi dokonale úpravěnými pozemky obytné čtvrti. Frank tvrdí, že zdejší trávníky vždycky vypadají, jako by je ostříhal vojenský holič z námořní základny na Parris Islandu. Frank není tak docela prost předsudků.

Strážný u hlavního vjezdu vykročil ze své budky, jakmile u ní můj Karmann Ghia zastavil. Bylo už chvíli po půlnoci, tedy trochu pozdě na návštěvu. Sdělil jsem mu, že mě slečna Reynoldsová čeká, a on řekl: „Okamžik, pane.“ Vrátil se do své kukaně a pohlédl na list papíru připíchnutý na nástěnce. Uchopil sluchátko telefonu zavěšeného na zdi, vytočil číslo a zatímco čekal na zazvonění, zeptal se mě: „Vaše jméno, prosím?“

„Matthew Hope.“

Otočil se zpátky k telefonu. „Slečno Reynoldsová,“ řekl, „přijel za váma pan Hope.“ Chvíli naslouchal, řekl „děkuju vám“ a zavěsil, „První ulicí doprava,“ poradil mi, „je to číslo 204 na Crane Way, druhý dům v ulici.“

Zařadil jsem, dojel jsem na roh, zabočil do první ulice vpravo a našel poštovní schránku s číslem 204 před dveřmi španělské haciendy, sousedící s jinou španělskou haciendou, před níž stála schránka s číslem 206. Vjel jsem na příjezdovou cestu, vypnul zapalování a vykročil po chodníku k domu. Po celém domě se svítilo. Kitty Reynoldsová mi otevřela skoro ještě dřív, než jsem se prstem dotkl tlačítka zvonku.

„Už jsem se bála, že nepřijdete,“ řekla. „Pojďte dál, prosím.“

Měla na sobě nepochybně další z kreací, jež prodávala v Kittině nároží: modrý, nylonový župan s dlouhým rozparkem vlevo a s hlubokým výstřihem, odhalujícím ňadra. Dlouhé světlé vlasy jí volně splývaly na ramena. Nebyla nalíčená. Její oči, stejné barvy jako bleděmodrý župan, náhle sklouzly z mé tváře a přelétly venkovní trávník. Málem jsem se ohlédl.

„Pojďte dál,“ zopakovala. Ustoupila, abych mohl vejít, a pak za sebou zavřela dveře.

„Omlouvám se za zpoždění. Na dálnici došlo k nehodě,“ vysvětlil jsem.

„Stejně bývám touhle dobou obvykle ještě vzhůru,“ ujistila mne. „Nedáte si něco k pití? Právě jsem si chtěla nalít koňak.“

„Koňak bych si dal,“ souhlasil jsem.

Zavedla mě do obývacího pokoje, zařízeného téměř výhradně v modré barvě. Bleděmodrý koberec, na štukované stěně nad krbem visel obraz od Syda Solomona, namalovaný v různých odstínech modré. Nebylo pochyb, tato dáma si potrpěla na modrou. Když jsem ji navštívil v obchodě, měla na sobě modré šaty, a také teď, v převážně modrém pokoji, měla na sobě modrý župan. Měla dokonce i modré sandály na vysokých podpatcích. Díval jsem se, jak nalévá koňak do dvou napoleonek. Obě skleničky pak přinesla za mnou; já mezitím usedl do jedné z pohovek naaranžovaných před krbem.

„Neměli bychom si zatopit?“ otázala se a podávala mi sklenici. „Je trochu chladno, že ano? Nevadilo by vám, kdybyste zatopil vy? Pokud jde o rozdělávání ohně, jsem úplně neschopná.“

Roztrhal jsem dva listy novin na úzké proužky a položil je pod rošt. Na něj jsem navršil hromádku třísek a přidal dvě polena. Škrtl jsem zápalkou a přidržel ji pod papírem. Třísky chytly a polena – borovice a dub – začala praskat skoro okamžitě.

„Díky,“ řekla.

„Tak.“ Zvedl jsem se z podřepu, přitáhl před krb zástěnu proti žáru a opět jsem usedl čelem k ní.

„Chtěla bych se vám omluvit za své chovám minulý týden,“ začala.

„To je v pořádku,“ ujistil jsem ji.

„Šlo jen o… Vy jste mi začal připomínat minulost a já na ni v tu chvíli raději chtěla zapomenout. Chutná vám ten koňak?“

„Chutná. Slečno Reynoldsová, pročpak jste se mnou chtěla mluvit?“

„Protože mám strach.“

„Z čeho?“

„Ty vraždy…“

„Ano?“

„Vyděsily mě.“

„Proč?“

„Protože jsem osamělá žena a –“

„Ale proto jste mi nevolala, že?“

„Ne.“

„Kdybyste potřebovala ochranu nebo jen povzbuzení, zavolala byste přece policii, nemám pravdu?“

„Máte.“

„Tak proč jsem tady, slečno Reynoldsová?“

„Jo. Tak jsem tedy Andrewa znala, dobře?“

„Myslíte tím Andrewa Owena?“

„Ano. A teď zabili jeho ženu – jeho bývalou ženu a možná to má něco společného s m –“

„Náhle se zarazila.“

„S Michelle?“ otázal jsem se.

„Ano, s Michelle.“

„Takže Michelle jste znala taky, je to tak?“

„Ano, znala jsem ji.“

„Proč nezačít od začátku?“ zeptal jsem se.

„To už je víc než rok,“ povzdechla si.

„Kdy přesně?“

„No, bylo to v srpnu, když zastřelili Jerryho…“

„Jerryho?“

„Tollivera. Vlastně se jmenoval Gerald. A teď máme prosinec… Dnes je prvního, ne?“

„Už druhého,“ opravil jsem ji s pohledem na hodinky.

„Takže to bude… srpen, září, říjen listopad,“ počítala na prstech. „To jsou celé čtyři měsíce, takže se to stalo před šestnácti měsíci.“

Najednou mi to jméno připadlo povědomé.

„Nebyl Jerry Tolliver ten muž, kterého zastřelil policista…“

„Zavraždil ho. Ano, to je on. Míval na South Trail čistírnu koberců. Jel sestře na pohřeb, když ho ten policista…“

„Ano,“ přikývl jsem. „A co s ním bylo? Jeho jste taky znala?“

„Ne.“

„Tak co…“

„Nu, už se k tomu dostávám. Někteří lidi z výboru ho znali, ale já ne. Já do výboru vstoupila jen proto, že mi to připadalo nespravedlivé. Policajt zavraždil člověka, a oni ho prostě nechají jít? Proto jsem tam vstoupila. Protože jsem si myslela, že by se s tím něco mělo dělat.“

„Co to bylo za výbor, slečno Reynoldsová?“

Jak mi vysvětlila, výbor byla poměrně malá skupinka černých i bílých lidí, kteří měli za to, že v případě Jerryho Tollivera úřady spravedlnost obešly, ne–li dočista ignorovaly. Začala s tím černoška provdaná za bělošského lékaře z Fatback Key a zpočátku tam byla jen ona a pár bělochů, jako byl její manžel, většinou z Fatbacku, ale pak se vybor rozrostl až na dva, tři tucty lidí z celé Calusy i z jiných míst po celé Floridě. Byli mezi nimi zámožní i chudí jako kostelní myš. První schůze, které se Kitty zúčastnila, se konala na Fatbacku asi týden po založení výboru, a tam se setkala s Michelle a Georgem Harperovými.

„Protože ten doktor a jeho žena“ vysvětlovala Kitty, „se snažili do výboru dostat další smíšené páry, jako byli oni sami. V Caluse jich moc není, to asi víte.“

„Řekl bych, že ne.“

„Nu, mně můžete věřit,“ ubezpečila mě Kitty. „Mluvili se všemi, než se ten výbor rozjel… tedy, on se vlastně nikdy pořádně nerozjel; ten policajt je pořád volný jako pták. Ale chtěla jsem říct, že jediné smíšené páry, které objevila – myslím ta doktorova žena, teď si nevzpomínám, jak se jmenovala – byla ona sama s manželem, Michelle s Georgem a jeden pár z Venice – což není v Caluse. Ti ostatní nebyli svoji. Chci říct, byly tam sezdané páry, kde oba byli černoši nebo běloši, ale žádná další kombinace pepř a sůl, chápete?“

Náhle jsem si vzpomněl na malbu slánky a pepřenky nad Salliným vodním lůžkem. Nic jsem neřekl.

„Ten výbor se rozpadl asi tři neděle po první schůzi. Scházeli jsme se ve dne v noci, ale vy přece tohle město znáte a víte, že tady se nepodaří udělat nikdy nic. A tak se všichni vrátili domů brečet do piva. Ta panička z Fatbacku se svým bohatým doktorem – už si vzpomínám, jmenovala se Naomi Morrisová – se vrátila k pěstování orchidejí a my ostatní jsme si taky šli po svých. Až na to…“

Zaváhala.

„Ano?“

„Nu, někteří z nás se na těch schůzích hodně sblížili. A tak jsme se i nadále stýkali společensky.“

„Byli na některé z těch schůzí i Sally a Andrew Owenovi?“

„Nu, ano. Byli členy výboru.“

„A tam jste se s Andrewem seznámili? Na schůzi?“

„Ano,“ přisvědčila velmi tichým hlasem. Usrkla trochu koňaku. V krbu náhle hlučně zapraskalo poleno. Zvenku od zátoky bylo slyšet motorový člun.

„Víte,“ pokračovala, „byla jsem rozvedená ženská s úspěšným obchodem na Circlu a v té době toho v mém životě o moc víc nebylo. Asi hlavně proto jsem vstoupila do výboru…, abych měla pocit, že dělám něco smysluplného, víte, něco důležitého. Rozvod, to je drsná zkušenost.“

„Ano, já vím.“

„Taky jste tím prošel?“

„Taky.“

„Nu,“ opět si povzdechla. „Andrew byl ke mně pozorný, byl přitažlivý, Andrew a já… nu, však víte.“

„Kdy to bylo?“

„Loni v září? Nebo v říjnu? Někdy na podzim.“

„A Sally na to přišla.“

„Asi ano.“

„Asi?“

„Nu, ano. Přišla na to.“

„A okamžitě požádala o rozvod.“

„Nu, ano.“

„Bylo to tak přece. Nebo ne?“

„Ano, požádala o rozvod.“

„Proč se vám tak nechtělo mi o tom povědět, když jsme spolu mluvili posledně?“

„Je to osobní věc.“

„Osobní věc je to i teď, ne?“

„Ano, ale tehdy ještě nebyla Sally mrtvá.“

„Michelle ano.“

„S Michelliným manželem jsem nic neměla.“

„Chcete tím říct, že podle vás Sallina smrt…“

„Ne, ne.“

„Že nějak souvisí s tím, co jste měla s jejím manželem?“ ;

„Ne, jistěže ne.“

„Tak jak mohla její smrt něco změnit? Před týdnem jste o těch věcech vůbec nechtěla mluvit a teď, jak se zdá…“

„Prostě mě to přinutilo se zamyslet, to je všechno. Nejdřív Michelle, pak Sally, skoro jako by všechny ženy z oř…“

Zarazila se. Vypěstovala si zvyk odmlčet se v půli slova. Předtím se zarazila při vyslovení jména Michelle a teď zase řekla oř a najednou se zakousla jako žralok rybářovi do vesla.

Pohlédl jsem na ni.

Sklopila oči a řekla: „To je tak. V takové skupině, jako byla ta naše, potom, co se výbor rozpadl… chci říct, že se nepovažovalo… no nečekalo se, že by se dva lidi do sebe zamilovali tak, jako já s Andrewem, a vyvolali takový rozruch.“

„Ale to by přece platilo i o jakékoli jiné skupině ženatých a vdaných lidí.“

„Ano, jistě, jenže Sally reagovala… Nějak si to moc brala, víte? Ona byla hrozně marnivá, chápete, a… prostě začala zuřit. Jasně nám oznámila, že od té chvíle jsme vyvrhelové a že nikdo z oř… nikdo z našich přátel už s námi nechce mít nic společného. Proto požádala o rozvod a jmenovala mě ve výpovědi. Aby se ujistila, že jsme oba mimo. Rozumíte? Mimo. Vyvržení.“

„Proč pořád říkáte ,or‘?“

„Cože?“

„Pořád opakujete slabiku ,or‘.“

„To se mýlíte.“

„Myslím, že právě teď to jsem slyšel.“

„Opravdu? Ne,“ řekla. „Nedáte si ještě koňak?“

„Ne, děkuju. Takže, jak jsem pochopil, ztratila jste kontakt s většinou svých známých…“

„Ano, protože přesně to si Sally přála.“

„Šlo o zdejší lidi? Z Calusy?“

„Ano, tedy vlastně odevšad. Ten případ vyvolal velkou pozornost. Byl tu ten pár z Venice a nějací lidi z Tampy, z Miami a ze Sarasoty… prostě odevšad, kde lidem vadila ta nespravedlnost, co se u nás stala.“

„Kdo byl z Miami?“ zeptal jsem se.

„To už si vážně nevzpomínám. Je to tak dávno…“

„Nebyl to nějaký Lloyd Davis?“

„Já si už všechna ta jména doopravdy nepamatuju.“

„On s Harperem sloužil v armádě, napadlo mě…“

„Hm, tedy…“

„Pokud Harper a jeho žena byli v tom výboru, jak jste říkala –“

„Ano, to byli.“

„– tedy o tom možná dal vědět Davisovi a pokusil se ho zaujmout…“

„Teď když o tom mluvíte, řekla bych, že na jedné schůzi možná byl někdo, kdo se jmenoval Davis.“

„Lloyd Davis?“

„Snad ano.“

„A jeho žena?“

„Ano, možná že i ona.“

„Jmenuje se Leona.“

„To si opravdu nepamatuju.“

„Kde to bylo?“

„Na jedné schůzi. Myslím, že u Andrewa. Už je to rok, víc než rok. Ale myslím, že to bylo tam. Všichni ti lidi prostě chodili na schůze. Já nevím, jestli ho znali Sally s Andrewem nebo ho přivedl někdo jiný. Bývala tam vždycky spousta lidí.“

„Říkala jste, že asi dva, tři tucty.“

„Někdy i víc. Aspoň zpočátku. Než se začal výbor rozpadat.“

„Aha.“ Pohlédl jsem na hodinky. „No, slečno Reynoldsová,“ prohlásil jsem, „pořád ještě –“

„Kitty,“ opravila mě.

„Pořád ještě úplně nechápu, proč jste mě sem dnes večer pozvala.“

Dlouho váhala a pak odpověděla: „Protože jste Georgeův advokát.“

„No a?“

„A slyšela jsem, co jste mu dnes v večer televizi vzkázal. Napadlo mě, že pokud vám zavolá…“

„Ano?“

„Že byste mu mohl vysvětlit, že já s tím neměla nic společného.“

„S čím, slečno Reynoldsová?“

„Že jsem to nezačala.“

„A co jste nezačala?“

„Prostě mu to řekněte. Ať si myslí cokoli…“

„A co si podle vás myslí?“

„Myslím, že na něco přišel a že…“ Potřásla hlavou. „Zapomeňte na to,“ požádala.

„Na co přišel?“

„Na nic. Jen mu to povězte. Jestli se rozhodl nás dostat všechny, nechci být další na řadě.“

„Koho tím myslíte, když říkáte vás všechny?“

„Všechny ženy.“

„Které ženy?“

„V… naše přítelkyně, víte?“

„Ne, nevím. Jaké přítelkyně?“

„Ty z nás, co jsme se přátelily. Před rozvodem. Než se Sally s Andrewem rozešli.“

„A vy se domníváte, že George… nebo ten, kdo zabil Sally a Michelle…“

„Udělal to George,“ prohlásila.

„Jak to víte?“

„Kdo jiný by to mohl být?“

„Domníváte se tedy, že George má spadeno na všechny přítelkyně, které jste vy a Andrew Owen mívali?“

„No… ano.“

„To podle mě nedává žádný smysl. Proč by to –“

„Jestli nechápete, co se vám snažím povědět –“

„To tedy nechápu.“

„Tak na to zapomeňte, dobře?“

„Proč mi to prostě neřeknete?“ naléhal jsem. „Prostě mi to povězte, ať už je to, sakra, cokoli.“

„Už jsem toho pověděla dost.“

„Vy máte doopravdy strach, že ano?“

„Ano.“ Upřeně hleděla do široké sklenky s koňakem. Mluvila velmi potichoučku.

„Možná byste měla raději zavolat policii.“

„Ne.“ Prudce zvedla hlavu. „V tomhle městě? Po tom, co se stalo Jerrymu? Ne, pane, nechci žádnou pitomou policii.“

„No,“ povzdechl jsem si a vstal jsem. „Kdybyste mi chtěla ještě něco říct, víte, kde mě najdete. Jestli ne…“

„Vyřiďte to Georgeovi, ano? Až s ním budete mluvit.“

„Jestli s ním budu mluvit.“

„Otevřu vám.“ Náhle vstala a župan se jí rozevřel. Stáhla si jej pevně k tělu, svižně odkráčela ke dveřím, odemkla a rozloučila se: „Dobrou noc, pane Hope. Dík, že jste přišel.“

„Dobrou noc,“ pozdravil jsem a vykročil do deště, který nám slečna od počasí slíbila. Bylo to drobné mrholení z temného nebe nad hlavou.

Za sebou jsem uslyšel zaklapnout zámek s tichým naolejovaným cvaknutím.

Domů jsem dorazil ve čtvrt na dvě.

Zajel jsem s autem do garáže, stáhl za sebou vrata, otevřel jsem dveře z garáže do kuchyně, v garáži jsem za sebou zhasnul, rozsvítil světlo v kuchyni a pak jsem dveře mezi kuchyní a garáží zavřel a zamkl. Nevěděl jsem, jestli si mám nalít další martini anebo radši sklenici mléka. Rozhodl jsem se pro mléko. Přistoupil jsem k lednici, vzal jsem láhev, nalil si plnou sklenici, vrátil láhev do lednice a se sklenkou v ruce jsem zamířil do obývacího pokoje, když tu jsem zažil nejstrašnější leknutí v životě.

Ve tmě tam seděl George Harper.

„Ježíšmarjá!“ zařval jsem a cvakl jsem vypínačem.

„Jak se máte, pane Hope?“ zeptal se.

Obrovské ruce měl sepjaté v klíně. Seděl v ušáku u krbu, nehybný jako smrt, čelem ke dveřím z kuchyně, kde jsem stál se sklenicí mléka v ruce. Ta ruka se mi třásla.

„Jak jste se sem dostal?“ zeptal jsem se.

„Vzadu bylo otevříno,“ tvrdil.

„Ne, nebylo.“

„No tak sem vyrazil dveře,“ připustil.

„Vyděsil jste mě k smrti. Kde jste byl?“

„V Miami.“

„Co jste tam dělal?“

„Jel sem se kouknout na mámu.“

„Uprchl jste z vězení, abyste se jel podívat na mámu, jo?“

„Správně, pane Hope. Hrozně mi scházela.“

„Víte, že Sally Owenová byla zavražděná?“

„Jo, šéfe. Slyšel sem vo tom.“

„Zabil jste ji vy?“

„Ne, šéfe.“

„Víte, že na místě činu našli vaše kladivo?“

„Jo, šéfe.“

„S vašimi otisky prstů?“

„Tak sem to pochopil.“

„Máte ponětí, kde se tam vzalo?“

„Ne, šéfe.“

„Měl ještě někdo kromě vás a Michelle klíč od vašeho domu?“

„Nevím vo nikom.“

„Neměl jste venku schovaný náhradní klíč?“

„Ne, šéfe.“

„Tak jak se to kladivo dostalo ven z garáže?“

„Těžko říct, pane Hope.“

„Víte, že jste v hrozném maléru?“

„Řek bych, že jo.“

„Proč jste udělal takovou pitomost, že jste utekl z vězení?“

„Už sem řek. Musel sem za mámou.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli důležitý věci.“

„Jaké věci?“

„To je soukromý.“

„Poslyšte, pane Harpere, ty kecy o soukromí už nechtě plavat, ano? Jestli chcete, abych vám pomohl, tak žádné soukromí neexistuje. Všechno musí být jasné, jsme partneři, chápete?“

„Mě nikdy nelákalo mít partnera,“ děl Harper.

„Tak nelákalo? A jak by se vám zamlouvalo elektrické křeslo? Nebo vás taky neláká?“

„Moc ne. Ale co se má stát, stane se.“

„Nic se nemusí stát, pane Harpere. Pokud ovšem nebudeme chtít, aby se to stalo.“

„Někerý věci se prostě stát musej.“

„Minulý čtvrtek jste utekl z vězení,“ řekl jsem. „Od té doby jste byl pořád v Miami?“

„Jo, šéfe. Do Calusy sem se vrátil dneska večer a říkal sem si, že bych za várna měl zajít.“

„Kde jste byl, když jste mě slyšel mluvit v televizi?“

„Co?“

„Vy jste nepřišel proto, že…“

„Co?“ opakoval.

„Vy jste mě neviděl v televizi?“

„Ne, šéfe.“

„Tak proč jste přišel?“

„Přece sté můj advokát, ne? Říkal sem si, že se poptám, jak to s tím případem vypadá.“

„S tím to vypadá úplně báječně. Všichni policajti ve státě jsou připravení po vás začít střílet, jakmile vás zahlídnou. Mají za to, že jste zabil dva lidi, vědí, že jste uprchl z věznice, vědí, že máte brokovnici ve… pořád ji ještě máte?“

„Jo, šéfe.“

„Kde je?“

„V autě.“

„V jakém autě?“

„V autě, co sem sebral.“

„Vy jste ukradl auto.“

„Jo, šéfe.“

„To je tedy super.“

„Potřeboval sem vůz,“ pokrčil Harper rameny.

„Kde ho máte?“

„Zaparkovanej o kus dál v ulici. Nechtěl sem vám blokovat příjezdovou cestu. Napadlo mě, že budete potřebovat zaject do garáže.“

„Děkuju, to od vás bylo moc pozorné.“

Harper mlčel.

„Chci, abyste se vzdal policii,“ řekl jsem.

„Ne, šéfe, to neudělám.“

„Jestli jste svou ženu nezabil…“

„Nezabil.“

„A jestli jste nezabil ani Sally Owenovou…“

„Ani tu ne.“

„Tak proč k čertu utíkáte?“

„Já neutíkám, pane Hope.“

„Tak co vlastně děláte?“

Neodpověděl.

„Pane Harpere,“ naléhal jsem, „můžete mi povědět aspoň jeden dobrý důvod, proč za mnou vaše žena přišla v pondělí 16. listopadu ráno s tím, že jste ji předešlý večer surově zmlátil, a požádala mě…“

„Žádnej důvod mě nenapadá,“ řekl Harper.

„Vy jste byl tehdy v neděli v Miami, že?“

„Správně.“

„Šel jste navštívit Lloyda Davise a svou matku…“

„Tak, ale nebyli doma, ani jeden z nich.“

„A tak jste zašel za kamarádem z vojny…“

„Jo, šéfe. Za Ronniem Palmerem.“

„To je náborový seržant z Miami.“

„Jo, šéfe.“

„A pak jste jel do Pompana a do Věro Beach.“

„Jo, šéfe.“

„Proč?“

„Už sem řek. Na vejlet. Porozhlídnout se.“

„Kde jste byl v pondělí večer? Tu noc, kdy byla zabitá?“

„Zpátky v Miami. Už sem vám to řek.“

„Proč jste se vrátil do Miami?“

„Myslel sem, že se Lloyd třeba vrátil.“

„Pane Harpere,“ sdělil jsem mu, „už mi začínáte lézt krkem.“

„Lituju, ale sou jistý věci, vo kterejch nic nevíte.“

„Tak proč mi o nich nepovíte?“

„Nemůžu.“

„Co jste zjistil, pane Harpere?“

Neodpověděl.

„Kitty Reynoldsová si myslí, že jste na něco přišel. Na co jste přišel, pane Harpere?“

Seděl v křesle nehybně jako socha a upřeně na mě zíral.

„Pane Harpere,“ prohlásil jsem, „chci, abyste teď se mnou šel na policejní stanici. Chci, abyste se dobrovolně vydal policii dřív, než vám někdo ustřelí hlavu. Jestli jste ty vraždy nespáchal, nemáte co skrývat. Co říkáte? Půjdete se mnou?“

Seděl v křesle a rozmýšlel se snad celou minutu.

Přikývl.

Vyhrabal se na nohy.

A pak mě ten hajzl praštil svou obrovitou zaťatou pěstí do obličeje.

10

Zvonil telefon.

Venku bylo deštivé, chladné, větrné počasí.

Byla středa 2. prosince, devět hodin ráno; od chvíle, kdy mě George Harper omráčil úderem a uprchl do noci, uplynulo osm hodin. Vzpamatoval jsem se po dvaceti minutách. Moje hodinky ukazovaly 1.46. Jsou to digitální hodinky. Dnes už nikdo neříká ,je tři čtvrtě na dvě‘, ale vždycky jen ,je 1.44 nebo 1.46‘. Uvažoval jsem, zda mám zatelefonovat Bloomovi, ale raději jsem šel do postele. A on mi teď telefonoval.

„Nevzbudil jsem vás?“ zeptal se.

„Ne, byl jsem vzhůru.“

„Ozval se vám Harper?“

Zaváhal jsem. Pak jsem odpověděl: „Ne.“

„No, někomu to chvíli trvá, než se rozmyslí,“ řekl Bloom. „Možná se objeví dnes na pohřbu.“

„Na jakém pohřbu?“

„Sally Owenové. Řeknu vám, Matthew, hlídáme to tam jako při prezidentské návštěvě, čistě pro případ, že by tam Harper zaskočil. Bude tam půlka policajtů z celého města – příhodný den k vyloupení banky, co?“

„A taky příhodný den na pohřeb.“

„Jo, skvělý den,“ potvrdil Bloom suše. „Přijdete tam?“

„K čemu?“

„Jestli se Harper ukáže, bude potřebovat advokáta.“

„Pochybuju, že by se ukázal, Morrie.“

„Ale?“ podivil se Bloom a na lince se rozhostilo dlouhé ticho. „Proč si to myslíte?“

„Kdybyste ji zabil, přišel byste jí na pohřeb?“

„Spousta lidí, kteří někoho zabili, pak dělá bláznivé věci. Na Long Islandu jsem jednou znal chlapíka, který probodl manželku řeznickým nožem, víte? A hned na druhý den, v době, kdy po něm pátrala polovina nassauského okresu, si ten nůž dal nabrousit. Dovedete si to představit? Jako když někdo zamyká stodolu, z který mu útek kůň, no ne? Přinesl tam ten nůž se stopami krve na rukojeti; kolem těch malých nýtků, jak bývají na rukojeti, chápete? No a brusič ten nůž zanesl do zadní místnosti, zavolal nám, a když jsme toho chlapa zatkli, řekl jenom: „Ten nůž byl tupěj.“ Lidi dělají všelijaké blázniviny, Matthew.“

„To jo,“ souhlasil jsem.

„No, pro každý případ, začíná to v jedenáct na hřbitově Floral Park, kdybyste se chtěl zastavit.“

„Nečekejte mě,“ varoval jsem ho.

„Jste dneska po ránu nějak mrzutý,“ poznamenal.

„Bolí mě zub.“

„Á, to je zlé. Máte dobrého zubaře?“

„Ano, děkuju, Morrie.“

„Dejte mi vědět, kdyby se vám Harper ozval, ano?“ řekl ještě a zavěsil.

Nevím, proč jsem na ten pohřeb šel; pohřby mě deprimují, i když při nich neprší. Rozhodně jsem nepředpokládal, že bych se tam setkal s Harperem. Člověk přece nepraští jeden den svého vlastního advokáta pěstí pod zuby, aby druhý den nato vkráčel do náruče policajtům. Kromě toho, opravdu mě bolel zub, vlastně dva zuby, nebo možná všechny, po té ráně od Harpera. Kromě toho mi levá strana obličeje otekla a změnila barvu a když jsem si ráno čistil zuby, celá dolní dáseň mi krvácela. Nemám rád rány do čelisti. Naposledy jsem schytal úder do čelisti (a vlastně kamkoli), když mi bylo čtrnáct a porval jsem se s osmnáctiletým fotbalistou kvůli jedné fanynce. Jmenovala se Bunny a jednou večer mi nechala muchlat její prsa, čímž (jak jsem si ve své pubertální fantazii představoval) mi dala nárok mít u ní už vždycky v budoucnu přednost. Ten fotbalista, jmenoval se Hank, si to nemyslel, možná proto, že s ní pravidelně obcoval už od počátku sezóny. (Všichni můžou, jenom já ne, říkal jsem si. Miluju tě, Bunny!) Poradil mi, abych se od ní držel dál. Sdělil jsem mu, že je debilní hovňousek. Udělal mi modřiny na obou očích, vymkl mi čelist a vyrazil stoličku. Ještě stále mám v ústech náhradu, kterou mi v Chicagu instaloval doktor Mordecai Simon. Připomíná mi, že se nemám prát s fotbalisty a vlastně vůbec s nikým, když se to tak vezme. Ale kdo mohl čekat, že mě praští můj vlastní klient? Ode dneška budu připraven na to, že mě můj klient může uhodit. Budu to očekávat i od farářů. I od miminek v kočárcích budu čekat, že mě mohou zmlátit mléčnou lahví. Další Frankův dodatek k Murphyho zákonům zní: I když čekáš jen to nejhorší, až to nastane, stejně tě to překvapí.

Jediným překvapením na Sallině pohřbu byla skutečnost, že se tam objevil její bývalý manžel Andrew Owen. Přišel pozdě, s deštníkem nad hlavou, a zachytil jen posledních pár velebníčkových slov předtím, než rakev sjela do hrobu. Upřeně pozoroval, jak ji spouštějí. I poté, co se smuteční hosté začali rozcházet, stále ještě shlížel do otevřeného hrobu. O kus dál stál Bloom a rozmlouval s policejním kapitánem v uniformě. Policisté, kteří zde byli ve službě – odhadl jsem jejich celkový počet asi na tři tucty – postávali v dešti jako přízraky v mokře se lesknoucích černých pláštěnkách, očima pročesávali deštěm nasáklý hřbitov a ruce neustále drželi v blízkosti pažeb svých revolverů. Náhle jsem si hrozně začal přát, aby Harper nebyl takový trouba, že by se tu dnes objevil. Přistoupil jsem k Owenovi; stále ještě zíral do hrobu a nad skloněnou hlavou si držel deštník.

„Jak vám je?“ zeptal jsem se.

Vzhlédl a otočil se ke mně. „To je strašná věc,“ řekl.

„Překvapuje mě, že vás tu potkávám.“

„Kdysi jsme byli manželé,“ řekl. „Kdysi jsem ji miloval.“ Pokrčil rameny, povzdechl si a zamířil k autům parkujícím na blátivém prostranství nad travnatým svahem. Pořád lilo. Jen ať to padá, pomyslel jsem si. První vrah, Macbeth, třetí jednání, obraz tři. Hrál jsem Macbetha ve školním představení ve druhém ročníku na Severozápadní univerzitě. Ve školním časopise pak o mém hereckém výkonu napsali: „Nechtě Macbetha na pokoji. K čertu s Hopem!“ Můj a Owenův deštník se navzájem dotýkaly jako dva pavouci, když si špitají nějaká tajemství.

„Napadá vás, kdo to mohl udělat?“ otázal jsem se.

„Ne.“

„Myslíte, že to byl George Harper?“

„Ani náhodou. Možná je hloupej, ale není dočista blázen.“

„Vyslýchala vás policie?“

„Samozřejmě. Bejvalej manžel. Nepříjemnej rozvod. Samozřejmě.“

„No a?“

„Podle toho, jak se vyptávali, kde jsem byl v kterou dobu, jsem pochopil, že vědí, že ji zabili někdy mezi druhou a čtvrtou odpoledne. No, a já byl v pondělí celej den v krámě, od osmi ráno až do zavíračky, do sedmi hodin. Pondělí je můj nejrušnější den – vlastně pondělí a sobota. Do pondělka všichni kořalové vychlastaj víkendový zásoby a začnou se rojit v celejch hejnech, člověče. Poldové si na mě udělali čas až skoro o půlnoci. Tou dobou už jsem věděl z televize, že mrtvolu našla v sedm hodin sousedka, Jennie Pierceová – znám ji, je to hodná paní –, když nesla Sally vrátit dortovou formu nebo co. Řek jsem policajtům, že v sedm jsem právě zavíral kšeft a že mám půl miliónu svědků, co odpřisáhnou na bednu Chivas Regál, že jsem v tom kšefte byl celej den, na svým místě, za pokladnou. Policajti mi poděkovali, že jsem si na ně udělal čas, to už byla jedna hodina ráno, a odešli. Dejte si bacha, poradili mi. Mám ,si dávat bacha. Živím se v tomhle městě jako poctívej obchodník už deset let, od ty doby, co jsem se vrátil z Vietnamu. Nikdy jsem v tomhle zasraným městě nedostal ani pokutu za parkování a oni mi řeknou, ať si dávám bacha. Zapomněli jen dodat ,negře‘.“

Zastavil se u svého auta, modrého pontiaku, a hledal po kapsách klíčky. Po svahu k parkovišti pomalu stoupal Bloom s kapitánem, ještě stále zabraní do hovoru.

„Včera v noci jsem mluvil s Kitty Reynoldsovou,“ nadhodil jsem.

Owen vzhlédl od zámku, kam právě zasouval klíček. „Ale?“ podivil se.

„Ano.“ Odmlčel jsem se. Pak jsem dodal. „Ještě se s ní vídáte?“

„Ne.“

„Jak to?“

„Všechno jednou končí a lidi jsou pořád v pohybu.“

„Kdy tohle skončilo?“

„Skoro dřív, než to začalo. Jakmile Sally požádala o rozvod, začalo to blednout. Všichni naši staří známí, víte, lidi, s kterejma jsme se celej čas vídali… najednou se s námi přestali stýkat. Když člověk nemá kamarády, cejtí se tady dost opuštěnej.“

„Harper taky?“

„Co?“

„Taky se s vámi přestal stýkat?“

„Ne, George ne. Jenže on nevěděl…“

Owen se odmlčel uprostřed slova. Možná to bylo nakažlivé. Možná, že stráví–li člověk s někým nějaký čas v posteli, převezme jeho návyky. Kitty byla expert na nedořečené věty. Také Owen právě spolkl něco, co se chystal říct, a začal se zase zabývat zámkem.

„Co nevěděl?“ zeptal jsem se.

„Nevím, o čem mluvíte, člověče.“

„Zrovna jste říkal –“

„Zrovna jsem vám chtěl říct na shledanou, pane Hope.“

„Počkejte ještě chviličku, dobře?“

Právě odemkl dveře a otevřel je. Když si všiml, že na přední sedadlo prší, zase je zavřel.

„Tak co je?“ povzdechl si.

„Když jsme spolu mluvili poprvé, dělalo vám potíže si vzpomenout na Lloyda Davise.“

„A co?“

„Kitty Reynoldsová tvrdí, že se s ním setkala u vás doma.“

„To vám řekla, jo?“

„Prý na jedné schůzi.“

„Vážně? Na jaký schůzi?“

„Vyprávěla mi, že nějaká paní z Fatback Key zorganizovala výbor…“

„A jo, ten přiblblej výbor.“

„Šlo o případ Jerryho Tollivera.“

„Jo, hm…“

„A na jedné z těch schůzí prý poznala vás a taky Lloyda Davise. Ve vašem domě.“

„Tak to nejspíš bude pravda, ne?“

„A vy jste si na něj sotva dokázal vzpomenout.“

„Na těch schůzích pořád chodili lidi sem a tam.“ Owen pokrčil rameny.

„Včera jsem byl ve vašem domě,“ pokračoval jsem.

„Jo?“

„Visela na stěně ta titulní stránka novin už v době, kdy jste byl se Sally ženatý?“

„Jaká titulní stránka?“

„O tom, jak zabili Tollivera.“

„A jo. Řek bych, že jo.“

„A co ty obrazy?“

„Salliny obrazy? Jo, věšela je všude po domě.“

„Viděl jste někdy obraz černocha a bělošky v objetí?“

„Kdo by si to pamatoval? Pořád něco malovala.“

„A netušíte, jak se právě tenhle obraz dostal do garáže George Harpera?“

„To teda netuším.“

„Nevzpomínáte si, jestli mu ho Sally nedala? Nebo neprodala?“

„Sally s Georgem spolu nevycházeli. To už jsem vám řek.“

„Nedala ten obraz třeba Michelle?“

„Rozdávala je úplně každýmu.“

„Ano? A komu?“

„Každýmu, kdo chtěl. Viděl jste ty obrazy a víte, že jsou mizerný.“

„Komu je dávala?“

„Jak říkám, každýmu. Komukoli. Už musím jít, pane Hope. Ztratil jsem půl dne, musím otevřít krám.“

„Ještě jednu otázku,“ požádal jsem.

„No dobře, ale…“

„Co že to Harper nevěděl? Na co vlastně Harper přišel?“

„To už jsou dvě otázky. A já neznám odpověď ani na jednu z nich.“

Složil deštník, hodil jej na zadní sedadlo a usedl za volant. Díval jsem se, jak zasunul klíček do zapalování, nastartoval, a když se rozjel do deště, ustoupil jsem stranou. Za mnou už stál Bloom a mžoural zpod deštníku za autem, které vybralo zatáčku na vrcholu kopce a zmizelo nám z dohledu.

„Kdo to byl?“ zajímal se.

„Andrew Owen,“ odvětil jsem.

„Ten je čistý jako padlý sníh,“ poznamenal Bloom. „Má sáhodlouhé alibi.“ Mžouravě mě pozoroval skrze padající déšť. „Co se vám to stalo na tváři, Matthew?“

„Narazil jsem v noci do dveří.“

„Jo?“

„Jo. Když jsem šel čůrat.“

„Musíte dávat pozor,“ poučil mě Bloom.

Poslední letadlo z Calusy do Miami odletělo ve 14.50 a přistálo tam v 16.20. Na východním pobřeží bylo trochu větrno, ale sluníčko svítilo a taxikář, který mě vezl do domu paní Harperové, se pořád ohlížel přes rameno po mém deštníku, jako by to byl dvouruční meč v pěsti středověkého rytíře. Když taxík zastavil před domem, paní Harperová se právě skláněla nad záhonem gardénií. Vystoupil jsem a ona vzhlédla a sledovala, jak jsem zaplatil a vykročil k domu. V levé ruce držela chumáč plevele a v pravé zahradnickou lopatku.

„Zdravíčko, paní Harperová,“ pozdravil jsem.

„Pane Hope.“ Krátce pokývla na pozdrav.

„Snažil jsem se vám dovolat,“ vysvětloval jsem, „ale…“

„Vypnula sem telefon. Pořád volaj novináři.“

„Doufám, že mi můžete věnovat chvilku.“

„V poslední době po mně všichni chtěj, abych jim věnovala chvilku. Bejvaly časy, kdy sem celý dny nikoho neviděla. A teď mi pořád někdo mlátí na dveře.“

„Jde o vašeho syna,“ pokračoval jsem.

„O toho jim jde všem.“

„Víte, že minulý čtvrtek utekl z vězení?“

„Jo, to sem pochopila.“

„A víte, že zabili další ženu, jistou Sally Owenovou?“

„Ano, to taky vím.“

„Když za vámi váš syn ve čtvrtek přijel…“

„Přála bych si, aby sem přijel,“ přerušila mě paní Harperová.

Pohlédl jsem na ni.

„Jenže mu asi došlo, že tady ho budou hledat ze všeho nejdřív. A taky ho tady hledali ze všeho nejdřív. Poldové z Miami sem přijeli hned tu noc a vyptávali se na mýho chlapce. Řekla jsem jim, že je ve vězení. Tak se mi utábořili před domem a čekali, jesli se tu neobjeví, povídám, pane Hope, přála bych si, aby sem bejval přišel. Neměl utýct t ty basy. Tím si jenom pohoršil, že jo?“

„Řekl mi, že prý jel za vámi.“

„Ne, vůbec tady nebyl.“

„Prý s vámi potřeboval mluvit o nějakých soukromých záležitostech.“

„Nechápu, o jakejch soukromejch záležitostech by se mnou moh chtít mluvit. A taky nevím, proč řek, že byl tady, když tady nebyl.“

Vydal jsem se do Miami, protože jsem doufal, že mi poví, o čem se svým synem minulý týden mluvila; doufal jsem, že jí třeba pověděl to, co nechtěl povědět mně; že se snad jí svěřil s tím, co odhalil, ať už to, sakra, bylo cokoli. Na mých báječných japonských hodinkách teď bylo 17.12. Trvalo mi dvě a půl hodiny, než jsem se sem dostal, a další dvě a půl hodiny potrvá, než se dostanu zpátky. Sluneční koráb o půl Šesté, kterým bych se mohl vrátit přímo do Calusy ještě před sedmou, už nestihnu za žádných okolností. Eastern odlétají v 18.10 a s přestupem v Tampě bych do Calusy dorazil ve 20.15. Zvažoval jsem, jestli si mám koupit letenku na tento let, anebo si raději na letišti zajít na večeři a potom stihnout poslední Sluneční koráb o půl osmé, když tu paní Harperová – pámbu jí požehnej – řekla: „Možná šel za Lloydem. Třeba ho napadlo se schovat u Lloyda.“

Z budky na rohu jsem si zavolal taxík a ten mě o pět minut později vyložil před domem Lloyda Davise. Bylo už bezmála půl šesté, když jsem vykročil po chodníku lemovaném harampádím. Slunce už skoro zapadlo, stíny se dloužily. V domě hrál gramofon. Slyšel jsem skřípavý vysoký hlas Billie Holidayové v písni ,Strange Fruiť. Zaklepal jsem na skleněné dveře. Nic. Zaklepal jsem ještě jednou.

„Ano?“

Ženský hlas.

„Paní Davisová?“ zavolal jsem.

„Ano?“

„Tady je Matthew Hope. Smím dál?“

„Jasně, jen pojďte.“

Otevřel jsem skleněné dveře a vstoupil do domu.

Seděla v obývacím pokoji.

Chabé zbytky denního světla pronikaly do místnosti oknem za jejím křeslem, omlácenou relikvií, pravděpodobně zachráněnou z garáže jejího manžela. Na sobě měla japonské kimono potištěné květinovým vzorem a v pase stažené jasně červeným páskem. Když jsem vstoupil do místnosti a skleněné dveře za mnou se zadrnčením zapadly, ani se po mně neohlédla. Upřeně zírala na gramofon s točící se deskou Billie Holidayové, jako by se snažila vnímat zvuk i očima.

Na stolku vedle křesla ležel roztržený papírový sáček a vedle něj lžíce se zčernalým koncem. Na podlaze u jejích nohou ležela injekční stříkačka. Deska se dotočila. Ozvalo se ostré cvakání jehly přeskakující v posledních drážkách. Zdálo se, že ji to upozornilo na mou přítomnost. Přenesla pohled na mě.

V důsledku dlouholetého míšení ras měla její pleť barvu surového cukru. Oči měla hnědé a vlhké, připomínaly čirokovou melasu. Byly zapadlé v obličeji s vysedlými lícními kostmi, rovným nosem a štědrými ústy. Svého času to musela být krasavice, ale tělo, zhroucené v křesle, teď vypadalo křehce a neduživě a oči, jimiž si mě prohlížela, byly mrtvé.

„Ahoj,“ oslovila mě.

Světlo se už téměř vytratilo, pokoj zaplavoval soumrak. Vůbec se neobtěžovala rozsvítit lampu na stolku. Jediným zvukem v místnosti bylo rachocení jehly na desce.

„Hledám vašeho manžela,“ řekl jsem.

„Není tady.“

„Nevíte, kde bych ho našel?“

„Ne.“

„Paní Davisová…“

„Moh byste to vypnout, prosim vás?“ Zvedla hlavu a matně kývla směrem ke gramofonu. Přešel jsem tam a zvedl přenosku.

„Jak sté řikal, že se menujete?“ zeptala se.

„Matthew Hope.“

„A jo, Hope.“

„Byl jsem tu minulý týden…“

„No jo, Hope,“ opakovala.

„Je vám dobře?“

„Bezva,“ ujistila mě.

„Nevíte, kdy se váš manžel vrátí domů?“

„Těžko říct. Přichází a vodchází… to víte.“

„Kdy odešel?“

„Nevim. Přichází a vodchází.“

„Nevíte, kam šel?“

„Nejspíš k vojákům.“

„K vojákům? Jak to myslíte?“

„K záložákum, to víte. Furt je někde se záložákama. A co má bejt?“ Na znamení lhostejnosti netrpělivě máchla rukou a pak ji nechala klesnout. „Neudal byste pro mě něco?“

„Ale jistě.“

„To byl ale silnej sajrajt, čoveče.“

„Co byste potřebovala?“

„Pořádně silnej sajrajt. Byl drahej, ale čoveče, ten měl sílu. Uďál byste pro mě něco?“

„Jistěže.“

Přikývla a pak – dřív než mi stačila vysvětlit, co bych pro ni měl udělat – zavřela oči, brada jí klesla a ona odplula do atmosféry mnohem řidší, než v jaké létá Sluneční koráb. Dýchala krátce, ale pravidelně. V pokoji teď bylo doopravdy tma, sotva jsem na ni viděl. Rozsvítil jsem lampu na stolku a právě v tu chvíli zazvonil telefon.

Prudce jsem se ohlédl po zvuku, jako by to byl výstřel. Zvonění zaznívalo z místnosti, v níž jsem otevřenými dveřmi – očividně kuchyňskými – viděl dřez a ledničku, matně osvětlené světlem, dopadajícím z obývacího pokoje. Telefon pořád zvonil.

„No jo,“ zamumlala mi za zády.

Ve ztichlém domě řinčel telefon.

„No jo, no jo,“ opakovala, otřásla se, aby se probrala z omámení, začala vstávat z křesla a zase do něj upadla zpátky. „Juj,“ řekla. „Takovej silnej sajrajt.“

Telefon zazvonil ještě jednou a ztichl.

„Dobře,“ prohlásila. Pak pohlédla na mě, jako by mě teprve teď objevila. Ruce jí bezvládně visely přes opěrky křesla, nohy měla natažené před sebe, odhrnutý cíp kimona odhalil na stehnech stopy, prozrazující její závislost. „Hele, udal byste pro mě něco???“ opakovala. „Dejte mi napít vody, umírám žízní.“

Zašel jsem do kuchyně, našel vedle dřezu čistou sklenici, naplnil ji vodou a vrátil jsem se k ní. Vypila to prakticky jediným douškem, otočila se, aby postavila sklenici na stolek, a pustila ji dřív, než se dotkla pevného povrchu. Natáhl jsem se pro ni, ale spadla na podlahu a rozbila se.

„Žjú.“ Zašklebila se na mě.

„Už je vám lip?“ zeptal jsem se.

„Přicházím k sobě, čoveče,“ zabručela. „Juj.“

„Můžeme si promluvit?“

„Chci spát, čoveče.“

„Ještě ne,“ zarazil jsem ji. „Paní Davisová, vzpomínáte si, co přesně jste řekla Georgi Harperovi, když u vás byl tenkrát v neděli?“

„To už je dávno, čoveče.“

„Ne tak moc dávno. Zkuste si vzpomenout. Ptal se vás, kde je váš manžel…“

„Hm.“

„A vy jste mu pověděla, že jel někam se záložáky.“

„Taky že jel.“

„Co ještě jste mu pověděla?“

„To je všecko.“

„Neřekla jste mu, kam váš manžel jel?“

„Se záložákama.“

„Ale kam se záložáky?“

„To sem nevěděla.“

„Kam obvykle jezdí?“

„Kam je pošlou.“

„A co je to za jednotku? Vojenská policie?“

„Ne, ne.“

„Tak co tedy?“

„Dělostřelci.“

„Která jednotka?“

„Kdo ví?“

„Pověděla jste Georgi Harperovi –“

„Já už nevim, co sem mu pověděla,“ přerušila mne. „Čoveče, musíte mě vomluvit, potřebuju se vyspat.“

„Paní Davisová, kdybyste si vzpomněla, jestli jste mu řekla…“

„Nespomínám si.“ Chytila se oběma rukama za opěrky křesla a vstala.

Zpozorovala na zemi ležící stříkačku, poklekla, zvedla ji, opatrně ji položila na stolek vedle lžíce a vykročila z pokoje. Když procházela kolem kuchyně, opět zazvonil telefon. Lhostejně pohlédla do otevřených dveří a pokračovala dál chodbou, kde, jak jsem se domníval, byla ložnice. Telefon naléhavě zvonil. Následoval jsem ji do chodby a zastavil se u dveří do ložnice. Seděla potmě na krajíčku postele a zouvala si střevíc. Upustila jej na podlahu a pak si zula i druhý. Telefon pořád vyzváněl.

„Neodpovíte mi?“

„Nevodbytnej,“ poznamenala. „Děte domu, šéfe. Potřebuju spát.“

„Ještě okamžik,“ požádal jsem. „Zkuste si, prosím vás, vzpomenout, jestli –“

„Na nic si nespomínám.“

Telefon zvonil.

„Paní Davisová, pověděla jste Georgi Harperovi, že váš manžel je u dělostřelců?“

„Možná.“

„Nemůžete si vzpomenout, jestli jste mu to určitě řekla?“

„Děte domu,“ zamumlala.

Nechtěl jsem, aby mi znovu ztuhla. Sáhl jsem po vypínači hned u dveří a rozsvítil jsem. První, čeho jsem si všiml, byl ohromný obraz na stěně nad postelí.

Byl to jeden z obrazů Sally Owenové.

Telefon se konečně odmlčel.

Dům opět ztichl.

Leona Davisová ležela naznak rozvalená na posteli, pomrkávala ve světle lustru a snažila se zastínit si oči rukou. „Zhasněte, jo?“ vyzvala mne.

Zíral jsem na ten obraz.

Stejně jako ten, který jsem uviděl na stěně Salliny ložnice, a ten, co jsme našli pod plachtou v Harperově garáži, i tohle byl olej, vyvedený výhradně v černé a bílé barvě. Ale tentokrát Sally zřejmě přikročila přímo k jádru věci.

Podle Freuda (jak mě později poučila moje dcera Joanna) sny každého pacienta o daném problému bývají zpočátku zahaleny symbolikou. Avšak jestliže problém trvá, stávají se sny více a více výmluvnými, až nakonec vyjeví vlastní podstatu téměř dokumentárním způsobem. Ústřední motiv obrazů Sally Owenové se zřejmě vyvíjel od neživých předmětů, jako jsou šachové figurky a slánka s pepřenkou, přes divoce žijící tvory – tučňáky, zebry, vrány a holubice – k domácím zvířatům, například skotským teriérům a dalmatinům, až konečně začala malovat lidské bytosti, jako na obraze, který jsme našli v Harperově garáži. Avšak je–li pravdou, že každý umělecký počin bývá důsledkem záchvěvů podvědomí, pak Sally Owenová – jako by snila v bdělém stavu – svému podvědomí dovolila, aby jí vnuklo umělecký výraz, směřující neúprosně od symboliky k absolutně otevřenému popisu. Obraz zavěšený nad lůžkem Leony Davisové neponechával vůbec žádný prostor pro erotickou představivost.

Na obraze bylo vidět obrovský černý mužský úd.

A pak na něm také byla běloška, sající ten úd ústy.

„Odkud to máte?“ zeptal jsem se.

„Zhasněte.“

„To malovala Sally Owenová, že?“

„Čoveče, když už musíte mluvit, tak aspoň zhasněte.“ Náhle se posadila a natáhla se po lampičce vedle lůžka. Budík na nočním stolku ukazoval za deset minut šest. Letadlo Eastern airlines už nestihnu. Zhasl jsem lustr.

„Malovala to Sally?“

„To už je dlouho,“ pokývla hlavou.

„Kde se to tu vzalo?“

„Dala nám to.“

„Tedy dárek?“

Opět přikývla. „To smě eště mívali Oreo.“

„Co?“

„Oreo.“

„Co to je?“

„To je fuk.“

„Oreo?“ opakoval jsem.

Náhle jsem si vzpomněl, jak se Kitty Reynoldsová dvakrát přerušila uprostřed slova, začínajícího slabikou ,or‘.

Pohlédl jsem na Leonu.

„Povězte mi o tom Oreu,“ požádal jsem ji.

„Není co povídat. Už žádný Oreo neexistuje.“

„A co to bylo, když existovalo?“

„Nic.“

„Je to nějaké jméno?“

„Čoveče, já musim spát,“ opakovala.

„Něco se tak jmenuje – Oreo?“

„Já už na týdle kecy nemám čas,“ prohlásila a unaveně padla do polštářů. „To byl sladbučkej sajrajt, čoveče. Sladbučkej, to byste nevěřil.“ Zvedla jednu ruku, matně pokynula směrem k obrazu nad svou hlavou a poznamenala: „To je Lloyd, tam nahoře.“

Znovu jsem se podíval na obraz.

„A Michelle,“ dodala. Pokývla hlavou a opět se mi vzdálila do míst, kam ji přenesl ten sladbučkej sajrajt.

11

Ve čtvrtek přesně v devět hodin ráno jsem ze své kanceláře v Caluse zatelefonoval okresnímu velení náborového útvaru armády Spojených států v Miami, sídlícímu u dálniční spojky South Dixie. Pokoušel jsem se tam dovolat už předešlého dne z letiště, ještě než jsem nastoupil do Slunečního korábu, který mě odvezl zpět, ale ozval se jen záznamník, který mi sdělil, že je kancelář otevřena od devíti ráno do pěti odpoledne, s výjimkou soboty, kdy se zavírá už v poledne, až do konce víkendu. Teď zvedla telefon jistá desátnice Dickinsonová. Sdělil jsem jí, že doufám, že jsem se dovolal na správné místo, jelikož sháním seržanta jménem Ronnie Palmer. Odpověděla, abych, prosím, počkal.

„Seržant Palmer,“ ozval se mužský hlas.

„Seržante, jmenuju se Matthew Hope. Jsem právní zástupce George Harpera.“

„Ano, pane?“

„Jak jsem pochopil, když byl před několika týdny v Miami, telefonoval vám. Byla to neděle 15. listopadu. Vzpomínáte si, že vám volal?“

„Ano, pane. Volal mi domů.“

„Nepamatujete se, o čem jste spolu mluvili?“

„Prosím?“

„Vzpomínáte si aspoň zhruba, o čem byla řeč?“

„No, jen tak jsme si povídali, pane. Známe se z Německa. Ptal se, jak se mám, jak se mi vede a tak.“

„Nekladl vám nějaké otázky o dělostřelectvu?“

„Tedy, vlastně ano. Abych pravdu řekl, v tu chvíli mi to připadalo dost zvláštní. Já byl v Německu Georgeovým SKNO, víte…“

„Čím?“

„Služebním kontaktem s náborovým oddělením. Takže vím, u jakého útvaru sloužil. Víte, jak to funguje, pane?“

„Přesně ne.“

„No, když tedy někdo vstoupí do armády, obvykle podepíše závazek na šest let – čtyři roky aktivní služby a dva roky v záloze. V Georgeově případě… Tedy, ono je to dost složité. Abych to zjednodušil… Tedy když George odsloužil čtyři roky, podepsal závazek na další tři a já mu pomohl, aby zase mohl sloužit v Německu a neposlali ho někam, kde se každou chvíli může začít doopravdy střílet. Jenomže, chápete, když se vrátil z Německa, měl už hotovo – to znamená, že už armádě nedlužil žádná léta v záloze. A to mě právě na tom udivilo.“

„Nějak tomu nerozumím, seržante.“

„No, on se mě vyptával, jestli někdo, kdo sloužil u vojenské policie, může skončit u dělostřelecké zálohy.“

„A co jste mu odpověděl?“

„Že to je docela možné. My tady v Miami žádné záložní oddíly vojenské policie nemáme. Takže pokud někdo sloužil u vojenské policie, musel by si požádat o NSZ a pokud –“

„NSZ?“

„Nové služební zařazení. A pokud by se jeho žádosti vyhovělo, mohl by vstoupit do některého ze záložních útvarů v Miami. Takovou jednotkou je i útvar polního dělostřelectva. Dělostřelecký prapor sedm devět.“

„Devětasedmdesátý?“

„Ne, pane. Sedm lomeno devět. Sedm lomeno devět, pane.“

„Rozumím. A tohle jste řekl Harperovi?“

„Ano, pane. A když se ptal, kam by někdo, kdo slouží u sedm devítky, mohl jezdit na pravidelná cvičení, vysvětlil jsem mu, že to záleží na baterii. VP sestává z –“

„VP?“

„– velitelský prapor sestává z velitelské roty, z baterie velitelství, baterie A a baterie B. První dvě jednotky obvykle cvičívají v Pompanu…“

„Ano, v Pompanu, pokračujte.“

„Baterie A jezdí cvičit do Věro Beach a baterie B do Port Charlotte.“

„To jste také řekl Harperovi?“

„Ano, pane. Řekl jsem mu to.“

„Mockrát vám děkuju.“

„Pane, nevíte, na co ty informace potřeboval?“

„Myslím, že vím. Myslím, že se někoho snažil najít, seržante. Napadlo mě, jestli byste pro mě neudělal ještě něco. Mohl byste se ve vašich záznamech podívat po muži jménem Lloyd Davis? Sloužil u vojenské policie a já jsem přesvědčený, že teď je u dělostřelecké zálohy. Mohl byste mi povědět, u které baterie?“

„Budu kvůli tomu muset trochu telefonovat, pane.“

„Mohl byste to udělat? A pak mi dát vědět?“

„Ano, pane,“ ujistil mě. „S radostí.“

„Děkuju, seržante.“

Zavolal mi o deset minut později a oznámil mi, že desátník Lloyd Davis zahájil svůj výcvik či rekvalifikaci u pluku sedm/devět téměř před dvěma lety v lednu a své závazky vůči armádě bude mít vyrovnány 14. ledna příštího roku. Dale mi pověděl, že Davis spadá pod baterii A, která o víkendu 14. a 15. listopadu cvičila ve Věro Beach. První seržant baterie A Palmera informoval, že Lloydu Davisovi někdo v neděli 15. listopadu v devět hodin ráno telefonoval a on hned potom přišel za ním s omluvou, že se musí z naléhavých důvodů ihned vrátit domů. Slíbil, že zameškaný čas nahradí do třiceti dnů, v souladu s armádními předpisy. Naposledy ho seržant viděl, když mířil na jih v červeném thunderbirdu se stahovací střechou.

Ještě jednou jsem Palmerovi poděkoval a zavěsil jsem.

Detektiv Morris Bloom mi zatelefonoval až skoro na konci pracovního dne. Vlastně už jsem si u stolu ukládal věci do aktovky, když mi Cynthia oznámila, že ho mám na lince.

„Matthew, máme Harpera,“ hlásil. „Poldové v Miami ho sebrali dnes odpoledne – on si vážně na Miami potrpí, co? Jel v autě, které ukradl tady v Caluse, dokonce to byl cadillac seville. A teď je tady a my ho chceme vyslechnout ohledně vraždy Sally Owenové. Myslím, že byste měl přijít.“

Požádal jsem Blooma, aby mi dovolil si s klientem promluvit o samotě, než začne s výslechem. Policista v uniformě přivedl Harpera do prázdné kanceláře, kde jsem na něho čekal. Nasadili mu náramky a řetězy. Nikdy předtím jsem neviděl člověka spoutaného v řetězech jako zvíře. Měl řetěz obtočený kolem pasu, odkud vedl skrze spojnici náramků na rukou spoutaných za zády a pak dál mezi nohama ke spojnici okovů na kotnících. Na obličeji měl zaschlou krev, obě oči opuchlé a na nich modřiny. Když jsem ho tak pozoroval, spoutaného a zmláceného, nemohl jsem si nevzpomenout, jak mu říkala Sally Owenová: King Kong.

„Jak se daří?“ zeptal jsem se.

„Jakžtakž.“

„Posaďte se.“

„To není moc pohodlný, když mám takhle svázaný ruce vzadu.“

Přesto si sedl, spustil svůj mohutný trup do koženého křesla a přesunul těžiště tak, že zůstal sedět jen na jednom stehně.

„Proč jste mě uhodil?“ otázal jsem se.

„Chtěl ste mě dát zase zavřít.“

„Ne, jen jsem vás požádal, abyste se vzdal dobrovolně.“

„To je to samý.“

„Protože jsem se bál, že by vám někdo mohl ublížit.“

„A stejně mi ublížili, ne?“

„Kdo vám to udělal?“

„Ani vlastně nevim. Z Miami až sem byla spousta fízlů a všichni měli obuchy.“

„Co jste zase dělal v Miami?“

„Byl sem na vejletě. Porozhlídnout se.“

„Po Lloydu Davisovi?“

Zavrtěl se v křesle. Uhnul očima před mým pohledem.

„Pane Harpere? Jel jste do Miami kvůli Lloydu Davisovi?“

Neodpověděl.

„A co do Pompana? Tam jste byl patnáctého. Taky jste tam hledal Lloyda Davise?“

Stále neodpovídal.

„Anebo Věro Beach? Tam jste byl ve stejný den. Čekal jste, že tam najdete Lloyda Davise?“

„To je spousta otázek, pane Hope.“

„Ale zatím jste na ně neodpověděl. Co kdybyste mi pomohl?“

„Proč bych tam jezdil hledat Lloyda?“

„Protože vám jeho žena pověděla, že jel někam se záložní jednotkou dělostřelectva, a váš bývalý kamarád Ronnie Palmer vám řekl, kam jezdívají baterie sedmého lomeno devátého pluku na cvičení. Vy jste nevěděl, u které baterie slouží, a tak jste to zkoušel všude. Proč jste hledal Lloyda Davise?“

„To je soukromá věc, pane Hope.“

„Ne, už není.“

„Nevím, jak to myslíte.“

„Myslím, že jste zjistil, co je mezi ním a Michelle, pane Harpere. Myslím, že proto…“

Vymrštil se z křesla a vyrazil po mně. Řetěz mezi nohama, připevněný k železným poutům, ho zastavil. Stál tam a celý se třásl, cukal za řetěz a mě na chvíli napadlo, že jej přetrhne stejně snadno, jako by to udělal King Kong. A pak se najednou rozplakal, stejně jako tehdy poprvé v této budově, až na to, že tentokrát neseděl, ale stál, stál jako mohutná hora ronící slzy, s třesoucími se rameny a dmoucí se hrudí, celé tělo se zachvívalo v slzách, jež se mu řinuly po tváři jako tekoucí láva.

Přistoupil jsem k němu a položil mu ruku na rameno.

„Už je dobře,“ řekl jsem.

Zavrtěl hlavou.

„Posaďte se.“

Znovu zavrtěl hlavou.

„Prosím vás, sedněte si.“

Pomohl jsem mu do křesla. Seděl v předklonu, s rukama za zády, pořád se ještě chvěl a nedokázal zadržet kanoucí slzy.

„Jak jste na to přišel?“ zeptal jsem se.

„Našel sem ten obrázek, co malovala Sally Owenová.“

„Ten v garáži?“

„Jo, šéfe.“

„A co s ním bylo?“

„Našel sem ho ve skříni a ptal sem se Michelle, co to je. Co to jako má bejt. Bílá ženská líbá černocha, co to má bejt? Povídala, že přej smě to my, ona a já. Přej je to dárek od Sally. Řek sem jí, že ten chlap vůbec nevypadá jako já, a vůbec, jesli to máme bejt my, jeslí je to dárek od Sally a máme to bejt my, tak proč ho skovává ve skříni? A pak… pak mi to řekla.“

„Kdy se to stalo, pane Harpere? Kdy jste našel ten obraz?“

„V sobotu večír. Koukal sem na televizi, musela bejt už tak jedna hodina ráno, když sem přišel do ložnice. Ona byla celej den venku, na pláži, přebrala sluníčka, a tak šla brzo spát. Ten obraz sem našel, protože sem chtěl jít v neděli ráno na ryby; v ty skříni sem měl starý boty a tam sem ten obraz našel vobrácenej lícem ke stěně. Říkal sem si, co to tam dělá, a vtom ona vstala, že přej de do koupelny, a já se jí zeptal. A pak to všecko vyklopila.“

„Co vám pověděla?“

„Že na tom obrazu je ona s Lloydem, že se pravidelně scházeli už v Německu, hned potom, co se prvně seznámili. Říkala… Pane Hope, to vám nemůžu říct, hrozně mě to bolí, když to musim říct. Proto sem to všecko držel v sobě, chápete? Protože sem se styděl.“

„Povězte mi to.“

„Ona… řekla, že ho miluje, pane Hope. Že ho milovala od začátku.“

„Co se stalo pak?“

„Voblík sem se a vyrazil do Miami.“

„Proč?“

„Abych ho našel.“ Harper náhle zvedl hlavu a podíval se mi přímo do očí. „Abych ho zabil, pane Hope. Proto sem jel do Pompana a do Věro Beach. Proto sem jel zpátky do Miami, když sem ho nikde nenašel. Abych ho zabil. Chtěl sem zůstat v Miami třeba celou věčnost a čekat na něj, až se vrátí. Jenže pak sem slyšel ve zprávách, co se stalo Michelle, a hned sem se vrátil do Calusy. Z ty basy sem taky útek, protože sem ho chtěl najít, pane Hope. A tu věc musim dokončit, pane Hope. Jakmile se vocaď dostanu…“

„S tím si budeme dělat starosti až pak, ano? Teď se vás budou vyptávat na vraždu Sally Owenové. Na žádné otázky neodpovídejte, rozumíte?“

„To sem ani neměl v úmyslu, pane Hope. Odpověděl sem jim na všechno o Michelle a skončil sem v base. Sally sem taky nezabil a neřeknu jim nic, než svý jméno, hodnost a služební číslo.“

„Správně; jméno, hodnost, služební číslo.“ Poprvé za tři dny jsem se usmál…

Domů jsem se vrátil chvíli po sedmé večer. Namíchal jsem si martini a rovnou jsem zamířil do pracovny, abych si poslechl vzkazy na záznamníku. Tentokrát tam byly jen tři bláznivé telefonáty. Sic transit gloria mundi. Volala i moje tajná obdivovatelka Lucille. „Pořád čekám, až mi zavoláš, drahoušku,“ řekla jen a zavěsila. Další dva vzkazy byly od dvou mužů, kteří mi dopodrobna vylíčili, co se mnou provedou, jestli ten negr nedostane elektrické křeslo. V zásadě se jednalo o kastraci.

Následující vzkaz zanechal Jim Willoughby.

„Matthew,“ řekl, „už mi ani nevolej, dobrá? Chci jenom, abys věděl, že s tím případem končím. Nelíbí se mi, jak to vedeš, vlastně mám dojem, žes zničil všechny vyhlídky na osvobozující rozsudek, a chci z toho ven. Hodně štěstí.“

Potom zavolal ten pokrytec McLaughlin. „Matthew, tady Elliot. Byl bych rád, kdybys mi mohl zavolat ohledně velmi závažného porušení dohody o rozvodovém vyrovnání. Myslím, že víš, o čem mluvím, Matthew. Hasta la vista.“

Blbec zatracenej, pomyslel jsem si.

„Matthew,“ ozval se další volající, „tady je Frank. Tvůj partner, vzpomínáš si? Rád bych ti připomněl, že zítra ráno v devět máme to vyrovnání v Tricity. Náš honorář v tomto případě činí dvacet tisíc dolarů, musím snad ještě něco dodávat? Šušká se, že se chystáš otevřít si kancelář v Miami. Je to pravda?“

Usmál jsem se.

Záznamník bzučel.

Vypnul jsem jej a pak jsem uchopil sluchátko a vytočil číslo Kitty Reynoldsové. Zvedla to po pátém zazvonění.

„Slečno Reynoldsová, tady je Matthew Hope,“ ohlásil jsem se.

„Ach.“

„Chtěl bych se vás zeptat na několik věcí, jestli je to možné. Budete teď ještě chvíli doma?“

„Nu, tedy…“

„Ano?“

„Právě se chystám odejít na večeři.“

„V kolik hodin se vrátíte, slečno Reynoldsová?“

„To nevím jistě.“

„Hodilo by se vám to v deset hodin?“

„Nu… nemohlo by to počkat do rána?“

„Raději bych si s vámi promluvil dnes večer, jestli vám to nebude vadit.“

„No tak… nešlo by to trochu později?“

„O půl jedenácté?“

„V jedenáct?“

„Přijedu tedy v jedenáct. Upozorněte strážného, že mě čekáte, ano?“

Složil jsem sluchátko do vidlice, svlékl si sako a vydal se do kuchyně. V mrazáku jsem našel mražené kuře na houbách, přečetl jsem si návod na krabici, dal vařit hrnec vody a namíchal jsem si další martini. Když se voda začala vařit, vhodil jsem do ní plastový sáček s kuřetem, nastavil budík na svých japonských hodinkách, aby zapípal za dvacet minut, a odebral jsem se do obýváku, abych si promyslel a utřídil všechny střípky informací, jež jsem dnes nasbíral.

Stále ještě jsem neznal odpověď na některé otázky. Například proč Michelle Benoitová – očividně zamilovaná do Lloyda Davise natolik, že ho tři měsíce poté, co opustil Německo, následovala do Států – souhlasila, že se provdá za George Harpera?

Proč Michelle zůstala v Miami celé dva týdny, než přijela do Calusy za Harperem?

Kam jel Lloyd Davis, když se ráno v neděli 15. listopadu ve Věro Beach omluvil ze cvičení poté, co mu někdo telefonoval…

Kdo mu volal?

A kde byl on celou tu dobu potom?

Kde je teď?

A co je, k čertu, Oreo?

Spousta otázek.

Hodinky začaly pípat. Šel jsem do kuchyně, lžící jsem vytáhl sáček z vařící vody, odstřihl nůžkami jeden roh a kuřecí na houbách vysypal na talíř. Jedl jsem u kuchyňského stolu a při té skromné večeři jsem doufal, že mi Kitty Reynoldsová odpoví alespoň na jednu z těch otázek, až se s ní v jedenáct večer setkám.

Zeptal jsem se jí zpříma.

„Co je to Oreo?“

A ona zpříma odpověděla.

„Nemám ponětí.“

„Co to slovo podle vás znamená?“

„Nic. A co znamená podle vás?“

„Jsou to oplatky. Vrstva bílého krému mezi dvěma vrstvami čokolády.“

„Jo tak,“ řekla. „No jistě, oplatky Oreo.“

Seděli jsme v obývacím pokoji. Tentokrát se oblékla usedleji, než když jsem ji potkal při předchozích příležitostech. Měla na sobě jednoduché plátěné tmavomodré šaty s matnými příčnými světle modrými a růžovými proužky a s kostkovaným páskem ve stejných barvách. Na roštu plápolal oheň; od doby, co jsem ji viděl naposled, se už nejspíš naučila zatápět.

„Nepřipomínají vám něco oplatky Oreo?“ vyptával jsem se.

„Co by mi měly připomínat? Vy máte hlad?“

„Ne.“

„Tak proč se ptáte na oplatky?“

„Manželka Lloyda Davise mi pověděla, že jí Sally Owenová dala jeden obraz, který pochází z doby, kdy – budu ji přesně citovat – jsme ještě měli Oreo.“

„Leona je feťačka,“ prohlásila Kitty. „Nevěřila bych ničemu, co –“

„Ale? A jakpak to víte?“

„No, to ví přece každý.“

„Viděla jste se s ní v poslední době?“

„Ne, ale…“

„A viděla jste poslední dobou Lloyda Davise?“

„Od těch časů s výborem už ne.“

„Brala Leona už tehdy drogy?“

„To vážně nevím.“

„Tak jak víte, že je bere teď?“

„Koukejte, pane Hope, nevypovídám pod přísahou. Byla jsem tak laskavá, že jsem vám dovolila sem přijet, ale jestli tu na mě chcete zkouset třetí stupeň, můžete klidně vypadnout. Nevím nic o tom, kdy Leona získala návyk na drogy, vím jenom, že je na nich závislá teď, tečka. A nevím nic o Salliných černobílých obrazech ani o nějakém Oreu…“

„Jak víte, že jsou ty obrazy černobílé?“

„Vy jste mi to řekl.“

„Ne. Vůbec jsem se o tom nezmínil.“

„Já myslela, že jo.“

„Ale jsou doopravdy černobílé, že ano?“

„Když to tvrdíte. Pane Hope, začínáte mně jít na nervy. Mám za sebou nudnou večeři s jedním obchodníkem z Tampy, takže kdyby vám to nevadilo…“

„Slečno Reynoldsová,“ prohlásil jsem, „můžu vás povolat jako svědka k soudu, kde budete muset vypovídat pod přísahou…“

„Jen to zkuste,“ odsekla.

„Já bych si s vámi raději v klidu a rozumně promluvil tady. Někdo zavraždil dva lidi. Uvědomujete si…?“

„Ano, George Harper.“

„To si nemyslím,“ oponoval jsem. „Viděla jste nějaké Salliny obrazy?“

„Jestli vím, že jsou černobílé, tak jsem je asi taky někde musela vidět. Ano.“

„Kde?“

„Asi u ní doma. Víte přece, že jsem byla u ní doma na jedné z těch schůzí.“

„Ano. Tam jste se seznámila s Andrewem, pravda?“

„Pravda.“

„A s Lloydem Davisem a s jeho ženou.“

„Ano.“

„Andrewovi dělalo trochu problémy si na Davise vzpomenout.“

„Za Andrewovu paměť nejsem zodpovědná.“

„Nepřipadá vám divné, že Sally malovala černobílé obrazy, a ten váš výbor…“

„Já ho nezaložila.“

„Tak tedy výbor té paní z Fatbacku. Skládal se z občanů černé i bílé pleti…“

„Ano, dělalo nám to starosti. Nezlehčujte to, pane Hope. Opravdu nám dělalo starosti, co se stalo. Velké starosti.“

„Jmenoval se ten výbor Oreo?“

„Ne.“

„Tak co to tedy bylo?“

„Nemám tušení.“

„Nebyla to náhodou ta skupina, co jste se v jejím rámci společensky stýkali, když se výbor rozpadl?“

„Nevím, co to je, už jsem řekla.“

„Viděla jste někdy obraz, který visí u Davisů v ložnici?“

„U nich v domě jsem nikdy nebyla.“

„Byl někdy Davis tady?“

„Ani jsem tu ještě nebydlela, když Oreo…“

Odmlčela se.

„Ano, slečno Reynoldšová?“

„To jsem tu ještě nebydlela.“

„Aha.“

„Opravdu ne.“

„Aha.“

„Měla jsem byt nad obchodem.“

„Hm. Co jste to chtěla říct?“

„Nic.“

„Myslím o tom Oreu.“

„Nic.“

„Ten obraz, který jsem viděl u Davisů v ložnici –“

„Myslím, že byste měl odejít, pane Hope.“

„– zobrazoval bělošku a černocha při felaci.“

Podívala se na mě a zamrkala.

„Když už to víte…,“ prohodila a opět se odmlčela.

Nic jsem neřekl.

„Vy mě chcete dostat do maléru, že jo?“ obvinila mne. „Snažíte se mě zaplést do toho, co se stalo.“

„Ne, o to se nesnažím.“

„Tak co záleží na tom, jestli jsem byla v Oreu, nebo ne?“

„A byla jste?“

„Do prdele! Co na tom sejde? Proč se radši sám sebe nezeptáte, proč ten váš báječnej klient zabil svoji ženu? Proč se na to nezeptáte sám sebe? Já vám povím, proč, pane Hope. Protože zjistil, jak je to s Michelle. Proto. A Sally byla další na řadě, protože právě oni tři s tím začali.“

„Kteří tři?“

„Myslela jsem, že už to víte. Viděl.jste ten obraz, myslela jsem…“

„Ne, nevím.“

„Tak na to zapomeňte.“

„Už jste zašla moc daleko, slečno Reynoldsová.“

„Zašla jsem moc daleko hned, jak jsem se od nich nechala přemluvit…“

A zase umlkla.

„Pokračujte.“

„Co byste chtěl? Představení zdarma, pane Hope? Pornofilm? Měli jsme malý klub, jasný? Začala to Michelle se Sally a s Lloydem, pak se přidal Andrew a jednou večer se mě zeptali, jestli bych nešla s nima na večírek, a já šla. Tehdy poprvé nás bylo jen pět. Tři v posteli a dva – Lloyd a já – na nafukovací matraci.“

„Na podlaze?“

„Ano.“

„Pokračujte.“

„To je všechno.“

„Ale není.“

„No dobře, tak není,“ připustila s povzdechem. „Zpočátku jsme s Michelle byly jediné bělošky. Ale ve výboru byla spousta jiných bělochů, mužů i žen, a když se potom výbor rozpadl… někteří přešli do Orea.“

„Kolik jich bylo?“

„V Oreu? Když bylo nejvíc rozjeté? Asi tucet, myslím.“

„Leona se taky účastnila?“

„Ze začátku. Než začala s heroinem.“

„A co George Harper? Byl někdy na některé z těch –“

„George? Ten opičák? Nebuďte směšný! Vůbec netušil, co se děje. Kšeftoval se šrotem, zatímco jeho žena dováděla na slamníku. Proč myslíte, že ji zabil, pane Hope? Protože na to přišel, tak to je.“

„A co ty obrazy?“

„Sally dala každému z Orea po jednom. Viděl jste ten u Davisů? Ten s Michelle a Lloydem? Pózovali jí k tomu jednou večer na Fatbacku.

Sally byla zhulená marjánkou a kreslila si Michelle s Lloydem. Později to namalovala. Já mám taky ještě pořád někde svůj obraz z Orea. Na tom mém je panter. Černý panter. A žere bílé koťátko.“

Přikývl jsem.

„Máte to všecko, pane Hope?“ zeptala se. „Ještě máte nějaké otázky, pane právní zástupce?“

„Jen jednu,“ řekl jsem a po chvíli jsem dodal: „Proč?“

„Proč? Tak já vám to povím, pane Hope. Nejdřív to bylo něco na způsob komunikace. Výbor se rozpadl, nedokázali jsme ani ň a tohle byl způsob, jak zůstat v kontaktu. Jak dokázat, že nám nezáleží na barvě, že je nám fuk, kdo v té posteli je bílý a kdo černý, prostě na tom nezáleželo. A potom…“

Pokrčila rameny.

Melancholicky se usmála.

„Bylo to vzrušující,“ přiznala. „Zatraceně vzrušující.“

12

Byl už vlastně pátek ráno, 3. prosince, mé digitální hodinky ukazovaly šest minut po půlnoci, když jsem zatelefonoval Bloomovi domů. Představoval jsem si, že jsem ho a jeho ženu právě vyrušil od sexuálních hrátek – oplátka je přece spravedlivá. Místo toho však promluvil do telefonu zastřeným hlasem, takže jsem pochopil, že tvrdě spal.

„Morrie,“ řekl jsem, „tady je Matthew.“

„Kdo?“

„Matthew Hope.“

„Aha. Jo,“ zabručel. Říkal jsem si, že se asi dívá na budík u postele. Nebo možná na hodinky. Nosí Bloom hodinky do postele? Má taky tak fajnové digitální hodinky jako já, s malinkatým tlačítkem, jehož stisknutím se osvítí ciferník?

„Morrie,“ začal jsem, „právě jsem si moc zajímavě popovídal s Kitty Reynoldsovou.“

„S jakou Kitty?“

„Reynoldsovou.“

„Kdo to sakra je?“

„Myslel jsem, že už jste na ni touhle dobou taky přišli.“

„Matthew, je půlnoc. Dokonce už po půlnoci. Tvrdě jsem spal. Jestli si chcete na něco hrát…“

„Ona a Andrew Owen to spolu táhli, Morrie. Proto se s ním Sally rozvedla.“

„No dobře. A co?“

„Je toho víc.“

„Tak povídejte.“

Pověděl jsem mu to. Úplně všechno. O výboru, o obrazech, o Oreu – všechno. Poslouchal beze slova. V telefonu jsem slyšel jen jeho pravidelný dech. Když jsem přednášku dokončil, stále nic neříkal. Napadlo mě, že možná usnul.

„Morrie?“

„Jsem tu,“ ozval se.

„Tak co myslíte?“

„Myslím, že budeme muset Lloydu Davisovi položit pár otázek,“ prohlásil.

Pátek je vždycky nejdelší den v týdnu.

A tento pátek – když jsem čekal, až policie najde Lloyda Davise – byl nejdelším ze všech pátků, pokud si vzpomínám. Do kanceláře jsem se vrátil po vyrovnání v Tricity až skoro o půl jedenácté a našel jsem tam manžele Ralpha a Agnes Westovy. Cekali na mě v recepci. Byl to synovec (a jeho žena) jednoho postaršího klienta, který zemřel bez bližších příbuzných. Po jeho smrti mi několikrát telefonovali a vyptávali se, kdy si budou moci převzít své podíly na dědictví. Pokaždé jsem jim znovu vysvětloval totéž, co jsem jim v zásadě pověděl i dnes. Po telefonu to vždycky zabralo tak čtyři, pět minut. Tentokrát to trvalo skoro hodinu, jelikož Ralph i Agnes a) těžko chápali a b) byli odhodláni nenechat se za žádných okolností připravit o spravedlivý podíl z dědictví.

„Než se může začít dědictví rozdělovat, je třeba splnit celou řadu náležitostí,“ vykládal jsem bezmyšlenkovitě.

„Jaký náležitosti?“ chtěl vědět Ralph. Byl to ošklivý mužský a navíc se dnes ráno zapomněl oholit. Seděl s koleny těsně u sebe, jako by zoufale potřeboval jít na záchod. Jeho žena, taky ošklivá, se světlými vlasy na zátylku pevně staženými do drdolu, seděla vedle něho a souhlasně pokyvovala hlavou.

„Jak jsem vám už vysvětlil po telefonu,“ pokračoval jsem, „jsou zde určité právní postupy. Je třeba rozeslat oznámení ostatním dědicům, uvědomit věřitele a taky se musí vyřídit daňové záležitosti, než se začne rozdělovat dědictví.“

„To jste nám vykládal už před čtrnácti dny,“ namítl Ralph a Agnes přikývla. „Strejda Jerry umřel třináctýho listopadu, v pátek třináctýho, to už jsou tři neděle, a pořád jsme ještě nedostali svý peníze.“

„Jak jsem řekl –“

„Jde o velkej balík,“ upozornil mě Ralph. „A my ho chceme.“ Agnes přikývla.

„Jedná se o deseťtisíc dolarů,“ upřesnil jsem, „a o ty se podělíte rovným dílem s ostatními dědici, jakmile –“

„Měl napsat závěť,“ podotkl Ralph k Agnes.

„Ale nenapsal,“ konstatoval jsem.

„Ten blbej starej parchant,“ ulevil si Ralph. „Kdyby napsal závěť, nevyrojilo by se kolem toho zčistajasna takovejch lidí bůhví odkud.“

Raději jsem se zdržel poznámky, že i Ralph a Agnes se vyrojili bůhví odkud, jakmile se dověděli, že jejich drahý strýček Jerry umřel.

„Tak jak dlouho to ještě potrvá?“ vyzvídal Ralph.

„Čtyři až šest měsíců,“ odvětil jsem.

„Cože?“ vyhrkl.

„Cože?“ opakovala Agnes.

„Čtyři až šest měsíců.“

„Jéžiš!“ zvolal Ralph a Agnes přikývla. „Co na tom sakra trvá tak dlouho?“

A tak jsem ještě jednou odrecitoval všechny ty žvásty o soudních postupech a uvědomování dědiců a věřitelů a o daních, které je třeba z dědictví zaplatit, jeden bod za druhým a za každý bod jsem vztyčil jeden prst; probíral jsem pomalu všechny podrobnosti, aby to pochopil i párek cvičených šimpanzů, a Ralph pořád vrtěl hlavou a Agnes přikyvovala. Z kanceláře jsem je vystrnadil až dvacet minut po jedenácté, načež mi Cynthia oznámila, že na lince číslo pět čeká advokát Hager.

Advokát Hager byl právník z Maine a tam také dosáhl soudního rozhodnutí, podle nějž měl obdržet 50 000 dolarů od jistého muže, který nyní žil v Caluse. Chtěl, abych mu pomohl ty peníze inkasovat. Požádal jsem, ať mi pošle všechny dokumenty, abych si mohl vyhledat příslušný rozsudek, a ujistil jsem ho, že všechno zařídím k jeho spokojenosti. Potom jsem hovořil s místním spisovatelem, který napsal knihu, jíž se prodalo jenom 12 000 výtisků, a on od svých vydavatelů nedostal ani o halíř víc, než skromnou zálohu. Bylo to jedno newyorské vydavatelství, které až dosud ignorovalo jeho početné žádosti o vyúčtování a zaplacení. Sdělil jsem mu, že jako první krok je písemně požádám o vyúčtování a zaplacení – vlastně jsem mu řekl: „Nebojte se, já jim zatnu tipec.“

Deset minut poté se ozvala Cynthia.

„Na lince číslo šest máte potulnou cikánku.“

„Co?“

„Tak se představila. Prý potulná cikánka. Z Mexika. Hrozně připomíná vaši dceru Joannu.“

Udeřil jsem do rozsvíceného tlačítka.

„Joanno?“ řekl jsem. „Jsi v pořádku?“

„Kdo ti řekl, že jsem to já?“ chtěla vědět Joanna.

„Cynthia to uhádla. Je všechno v pořádku?“

„Jo, ale stejská se nám po tobě. A taxikáři v Mexico City jsou prvotřídní zloději. A když jsme byli v muzeu – v tom velkém, archeologickém muzeu, co ho musí každý vidět, víš –, byl zrovna svátek nebo co a neměli tam anglicky mluvící průvodce a všecko bylo jen ve španělštině. Měla jsem se ve škole učit španělsky, táti, a ne francouzsky, jak jsi furt chtěl.“

„Jak jsem pořád chtěl.“

„No jo, pořád. Hrozně nám tu chybíš, Dale a mně.“

„Jak se má Dale?“

„Bezva, táti. Je fakt děsně roztomilá. Včera jsme si tak užily ve Xochimilku – tam jsou ty lodičky ozdobený kytkama, víš? A oni s tebou veslují po kanálech, vlastně se odpichují, ti chlápci na loďkách mají takové dlouhé tyče na odpichování. A táti, hádej co se stalo! Jedna z těch loděk se jmenovala Joanna. Všechny se nějak jmenovaly, víš, a jedna z nich byla Joanna. Ale Dale tam nebyla. Teda žádná z těch lodiček se tak nejmenovala. Vyfotila mě na té, co se jmenovala jako já. To je bezva, co?“

„Jo, bezva,“ přisvědčil jsem. „Je tam s tebou? Můžu s ní mluvit?“

„Mohu s ní mluvit, táti,“ opravila mě, a byl bych přísahal, že se nad tím gramatickým vítězstvím usmívá od ucha k uchu. „Momentík.“

Čekal jsem.

„Ahoj,“ ozvala se Dale.

„Máš se?“

„Chybíš mi.“

„Ty mně taky.“

„Voláme, protože –“

„Myslel jsem, že jste zoufale toužily uslyšet můj hlas.“

„No, to určitě taky,“ souhlasila Dale. „Ale ještě jsem myslela, že bych ti mohla připomenout, že přiletíme do Calusy zítra v 16.05 Deltou 233.“

„Už to mám v kalendáři,“ pochlubil jsem se. „A taky napsané na čele.“

„Opravdu mi scházíš, Matthew,“ opakovala.

„Ty mně taky,“ ujistil jsem ji. „Dale, už sem zase někdo volá. Pospěšte si domů.“

„Delta 233,“ připomněla mi Dale.

Bylo pravé poledne nejdelšího dne mého života.

Morrie Bloom zavolal až v osm večer. Zastihl mě doma.

„Matthew,“ oznamoval, „máme Davise tady v Caluse. Vymysleli jsme to tak, že jsme mu zavolali do Miami, že se snažíme upřesnit si některé body Harperova alibi a uvítali bychom, kdyby mohl přijet a pomoct nám. Slíbili jsme, že mu zaplatíme letenku a usadíme ho tady v motelu a vůbec, jak se to vždycky dělá s důležitými návštěvami. Skočil na to – což je samo o sobě podezřelé, že? Proč nám neřekl, abychom přišli za ním, když s ním potřebujeme mluvit? No, zkrátka je tady, v jednom motelu na South Trail, a přijde na stanici přesně v jedenáct. Mimochodem, zeptal jsem se ho, jestli by mu nevadilo, kdyby u toho byl Harperův obhájce, až se ho budeme vyptávat, a on, že prý s radostí zopakuje všechno, co vám už jednou pověděl v Miami. Tedy, Matthew, je v tom jeden problém. Nemůžeme ho z ničeho obvinit. Je tady jako svědek ze své vlastní vůle a kromě toho ani nevíme, jestli vůbec něco provedl. Ovšem pokud bychom narazili na nějakou lumpárnu, chtěl bych mít záznam o všem, co nám pověděl. Mohl bych tam natáhnout dráty, to by byla nejjednodušší věc na světě, a nahrávat ho, aby o tom nevěděl. Nemyslím, že by ho něco takového napadlo. Ale s dráty i bez drátů, stejně nám nepoví nic, čím by sám sebe obvinil, pokud ho trochu nepřevezeme, rozumíte, Matthew?“

„Ne tak docela,“ přiznal jsem se.

„No, já to vidím tak: myslím, že jsme chytřejší než on a že bychom na něj mohli zkusit ten fígl s hodným a zlým poldou; to by ho mohlo načít. Mohl byste sem přijít zítra už v deset? Abychom se domluvili?“

Davis se se mnou vřele uvítal a dokonce se předem omlouval za to, co hodlá opakovat při výslechu policii – tedy že se v Miami se svým přítelem Harperem neviděl v tu neděli, kdy on tvrdí, že tam byl. Požádal jsem ho, aby vypověděl pravdivě, co ví, a poděkoval jsem mu, že se na Bloomovu žádost vypravil do Calusy. Je–li Harper opravdu vinen, tvrdil jsem (lhal jsem jako profesionální ,zlý vyšetřovatel‘), bylo by asi mnohem vhodnější předstoupit před soud s přiznáním viny, než trvat neústupně na tom, že je nevinen. Prodiskutovali jsme s Bloomem naši strategii do všech podrobností, ale přesto jsem měl pocit, že se pokoušíme o salto mortale bez záchranné sítě a stačí jediné uklouznutí, aby nám Davis vyběhl ze šapitó.

„Nu, tak bychom snad mohli začít, ne?“ pronesl Bloom žoviálně ve své úloze hodného policajta.

„Já myslím, že byste měl nejprve pana Davise poučit o jeho právech,“ namítl jsem.

„A proč?“ podivil se Bloom.

„Jestli něco z toho hodláte použít u soudu…“

„Něco z čeho? Ani to nebudeme nahrávat, Matthew. Chceme jenom zjistit, jestli nám může upřesnit Harperovo alibi.“

„Ale stejně si myslím, že potřebuje ochranu.“

„Proti čemu?“

„Proti tomu, kdyby třeba policie později tvrdila, že řekl něco, co vlastně neřekl. Podívejte, záleží to na panu Davisovi. Být na jeho místě, požádal bych vás, abyste mě poučil o mých právech.“

„Tak koukejte, já mu je teda přečtu, dokonce je umím zpaměti,“ rozčiloval se Bloom. „Ale myslím, že je to jen ztráta času.“

„Nebudete jeho výpověď nahrávat?“

„Už jsem řekl, že ne.“

Skepticky jsem na něho pohlédl.

„A co?“ podivil se Bloom. „Co je na tom špatného?“

„Že o tom nebude žádný záznam, to je všechno.“

„Já záznam nepotřebuji!“ bránil se Bloom. „Potřebuju se toho člověka zeptat jen na několik věcí.“

„A co záznam pro něj?“

„Pro něj?“

„Copak on nebude potřebovat záznam o tom, co vám pověděl? Pro případ, že byste ho potom citovali nesprávně?“

„Tohle přece nemá být oficiální výpověď,“ tvrdil Bloom. „Ten pán není pod přísahou. Nechtě si všechny tyhle hlouposti až na potom, jo?“

Davis pohlédl na mě a pak na Blooma.

„Možná bych měl mít záznam vo tom, co řeknu,“ poznamenal.

„Jestli chcete, abychom vás nahráli, tak vás nahrajeme,“ povzdechl si Bloom a poodešel ke dveřím. „Charlie!“ zahulákal. „Přines magneťák, jo?“

„A taky myslím, abyste mě poučil o mejch právech,“ dodal Davis.

„Jak chcete,“ rezignoval Bloom. „Víte, Matthew, udělal jsem vám laskavost, když jsem vás sem pozval. Nevím, proč děláte takový cirkus kvůli pár pitomým otázkám.“

„Já jenom nemám rád, když jsou porušována něčí práva,“ hájil jsem se. „Tak se do toho dáme, dobře?“ rozhodl Bloom a potřásl hlavou.

Charlie – uniformovaný policista s tváří cherubína – přinesl magnetofon a položil jej na stůl. Bloom přístroj zapnul a vyzkoušel, přečetl Davisovi jeho práva odshora až dolů, vyslechl jeho potvrzení, že je ochoten odpovídat na otázky bez přítomnosti svého právníka, a pak se otočil ke mně: „Je to tak v pořádku, pane právní zástupce?“

„Docela v pořádku,“ potvrdil jsem.

Past byla nastražena.

„Pane Davisi,“ začal Bloom, „George Harper tvrdí, že v neděli patnáctého listopadu vás hledal u vás doma. Dál vypověděl, že když tam přišel, nebyl jste přítomen, a vaše žena mu prý pověděla, že jste na záložním cvičení.“

„Něco takovýho mu řekla, pokud vím,“ souhlasil Davis.

„Pro nás je důležité, abychom přesně určili, kde se během toho víkendu pohyboval, protože, jak víte, jeho žena byla zavražděná v pondělí šestnáctého.“

„Ano.“

„Ovšem vy jste řekl, že jste s ním v tu neděli nemluvil. Je to tak správně?“

„Správně.“

„Kde jste byl, pane Davisi?“

„S vojákama. Ve Věro Beach.“

„Celou neděli?“

„Ne, pane, celou ne. Nebylo mi dobře, a tak jsem požádal, aby mě na zbytek víkendu omluvili.“

Udělal první chybu. Podle seržanta Palmera z miamské náborové kanceláře Davisovi tu neděli někdo telefonoval v devět ráno a on se omluvil, že se musí kvůli čemusi naléhavému vrátit domů.

„V kolik hodin to bylo, pane Davisi?“ otázal se Bloom.

„Jo, to nevím. Tak v devět, v deset dopoledne.“

„V tuto dobu jste odjel z Věro Beach?“

„Ano, pane.“

„Jak?“

„Měl jsem tam svý auto.“

„Kam jste jel z Věro Beach?“

„Domů.“

„Do Miami?“

„Ano, pane.“

„A v kolik jste tam dorazil?“

„Je, to nevím. Tak v jedenáct? V půl dvanáctý? Vážně to nevím přesně.“

„Když jste se vrátil, byla doma vaše žena?“

„Ano, byla.“

„A pověděla vám, že tam byl pan Harper?“

„Ano.“

„Vy jste pana Harpera v tu neděli vůbec neviděl?“

„Ne, pane.“

„Pan Harper tvrdí, že vás hledal v Pompanu a později ve Věro Beach. Nepotkal jste ho na některém z těch míst?“

„Ne, pane.“

„A potkal jste se s panem Harperem v pondělí?“

„Ne, nepotkal.“

„Protože, chápejte, pan Harper říká, že vás moc potřeboval sehnat a že vás hledal celou neděli a pondělí. Tvrdí, že se do Calusy vrátil až v úterý ráno, potom, co se doslechl o vraždě své ženy.“

„No jo,“ přikývl Davis. „Kdybych já v neděli zmlátil manželku a v pondělí ji zabil, asi bych taky tvrdil, že sem nebyl nikde poblíž Calusy.“

To byla jeho druhá chyba. Vůbec nikde – v novinách, v televizi ani v rozhlase – se neobjevila sebemenší zmínka o tom, že Michelle večer před vraždou někdo surově zmlátil. Já si té chyby povšiml a hned mi bylo jasné, že ji zachytil i Bloom; naznačil mi to mírným pozvednutím obočí.

„Kde jste byl na Den díkůvzdání, pane Davisi?“ otázal se Bloom jemně.

„V Miami.“

„Ten den uprchl Harper z vězení, to víte.“

„Mhm.“

„Prý vás jel zaset hledat do Miami.“

„To teda nevím, proč mě nenašel. Byl sem tam.“

„Až dokdy?“

„Až do včerejška večer, kdy sté mi zavolal, jestli bych si s váma nepřijel promluvit.“

„Jinými slovy, byl jste v Miami od návratu z Věro Beach patnáctého listopadu.“

„Pořád v Miami,“ přikývl Davis.

„A pana Harpera jste tam neviděl v některém z těch dnů, kdy, jak tvrdí, vás hledal?“

„Ne, pane. Vůbec sem ho neviděl.“

„Tak to bychom měli,“ usoudil Bloom a otočil se ke mně. „Váš klient tvrdí, že se ho pokoušel najít, a tady pan Davis vypovídá, že tam po celou tu dobu byl; jak je tedy možné, že ho nenašel?“

„No jo, asi to tak bude,“ připustil jsem s povzdechem.

„Chcete se na něco zeptat?“

„To nemůžu, leda by mi to pan Davis dovolil.“

„Přestaňte si pořád dělat starosti o jeho práva, ano? Poučil jsem ho o jeho právech a on může tohle sezení ukončit, kdykoli bude chtít. Tak chcete se ho na něco zeptat, nebo ne?“

„Kdyby vám to nevadilo, pane Davisi.“

„Ale jistě,“ souhlasil Davis.

„Tak můžu, Morrie?“

„Poslužte si.“

„Pane Davisi, byl jste v Miami i tuhle středu?“

„Ve středu?“

„To bylo… Kolikátého je dnes, Morrie?“

„Čtvrtého,“ řekl Bloom.

„Takže to bylo druhého,“ pokračoval jsem. „Ve středu, druhého.“

„Jo, byl sem tam,“ odpověděl Davis.

„Byl jste doma?“

„Jo, pracoval sem.“

„Vzadu v garáži? Tam, co jsme spolu mluvili, když –“

„Jo, tam mám svůj kšeft.“

„A říkáte, že jste tam tuhle středu byl?“

„Matthew,“ napomenul mě Bloom. „Už vám přece vysvětlil, že byl v Miami celou dobu od svého návratu z Věro Beach. Odjel z Miami až včera večer, když jsem mu zavolal.“

„Jen jsem tak uvažoval…“

„Chci říct, přece se ho nebudete vyptávat znova na to, co už jsme probrali…“

„Od kolika do kolika hodin jste byl doma, pane Davisi?“

„Celej den,“ opáčil Davis.

To už byla třetí chyba. Já přece ve středu byl u Davisů, mluvil jsem s jeho manželkou Leonou a po něm nebylo ani vidu ani slechu. Rozhodl jsem se, že si to upřesním.

„Byl jste doma i mezi půl šestou a šestou?“

„Celej den,“ zopakoval. „Vlastně, počkejte, skočil jsem si místo oběda na sendvič.“

„Ale jinak…“

„Byl sem tam celej den.“

„To jsem vás musel propást,“ poznamenal jsem.

„Cože?“

„Já jsem tam ve středu byl, mluvil jsem s vaší ženou asi o půl šesté, právě zapadalo slunce. A neviděl jsem vás tam, pane Davisi.“

Podíval se na mě.

„To teda máte pravdu, asi sté mě propás.“

„Manželka vám neřekla, že jsem tam byl?“

„Ne.“

„To je zvláštní, ne? Pokud jste byl ve středu v Miami a já vás propásl, přestože jste byl doma – to by vám žena nepověděla, že jsem tam byl?“

„Někdy mi takový věci řekne a jindy zas ne.“

„Ale o Harperovi vám tehdy v neděli patnáctého pověděla, ano? Když jste se z Věro Beach vrátil rovnou domů.“

„Jo, to mi pověděla.“

„A vy jste byl pak už pořád v Miami?“

„Až do včerejška do večera, když mi volal tadyhle detektiv Bloom.“

„Nebyl jste náhodou v Caluse někdy během té doby co…“

„Ne, pane, nebyl.“

„Tak odkud víte, že Michelle Harperovou v neděli patnáctého večer někdo surově zmlátil?“

Zaváhal; najednou zjistil, že si na mě musí dávat pozor, a nevěděl, má–li se z toho drze vylhat, anebo prostě držet klapačku. Rozhodl se riskovat čelní střet. To byla jeho poslední chyba.

„Řekla mi to Sally,“ prohlásil.

„Sally?“

„Owenová. Telefonovala nám; chtěla mluvit s mou ženou, ale Leona byla někde pryč, a tak mluvila jen se mnou.“

„Kdy to bylo, pane Davisi?“

„Řek bych, že někdy v pondělí.“

„Ten den, co zabili Michelle?“

„Asi jo.“

„Tak ano, nebo ne?“

„Kdo si to má pamatovat? Poslouchejte, můžete mi říct, co to má bejt? Já sem přijel, abych vám píchnul, a najednou koukám…“

„Má pravdu, Matthew,“ ozval se Bloom. „Nelíbí se mi, jak na to jdete. Kdyby mě napadlo, že ho chcete podrobit třetímu –“

„Děkuju, detektive Bloome.“ Davis se po něm ohlédl a rozhořčeně přikývl. Stále ještě netušil, že my oba jdeme po jeho stopě, ještě nevěděl, že i Bloom číhá v houští a čeká na vhodný okamžik ke skoku.

„Chcete, abychom toho nechali?“ zeptal se ho Bloom.

„Samozřejmě nemusí odpovídat, jestli nechce,“ poznamenal jsem.

„To je pravda, pane Davisi,“ chytil se toho Bloom. „Nikdo si o vás nezačne myslet, že jste z něčeho podezřelý, a ne svědek, který nám přišel pomoct, pokud se rozhodnete ten výslech zastavit. Na to máte právo, pane Davisi. Můžete přestat odpovídat, kdykoli se vám zachce.“

Bloom právě předvedl trojitý přemet ve vzduchu a jen tak tak se zachytil na trampolíně, když už málem padal do prázdna. Mirandův–Escobedův zákon neříká, že by policista provádějící výslech měl poskytovat nějaké rady (a už vůbec ne svědkovi vyhrožovat) ohledně toho, zda by si dotyčný měl opatřit právníka a odpovídat či neodpovídat na otázky; vlastně by mu neměl poradit, ani že se má vysmrkat. A Bloom vlastně žádnou radu Davisovi nedal, jen ho upozornil, že může kdykoli přestat odpovídat na otázky, čímž mu pouze zopakoval část poučení o právech, jež mu odrecitoval před chvílí. A také nijak otevřeně nenaznačil, že pokud by odmítl vypovídat, znamenalo by to, že ho začnou automaticky považovat za provinilce. Všechno to byly jen nuance té hry na hodného a zlého vyšetřovatele, kterou jsme spolu hráli. A zkuste dokazovat nějaké nuance na základě magnetofonového záznamu. Šéme však již bylo zaseto.

„Do prdele,“ rozčilil se Davis. „Přijel sem odpovídat na otázky o Georgiem, a teď…“

„Samozřejmě, že ano,“ chlácholil ho Bloom.

„Tak co mám teda dělat?“

„S čím?“

„Mám odpovídat, na co se ptá?“

„V tom vám nesmím radit,“ vykrucoval se Bloom, aby se kryl – všechno bylo úplně v pořádku, přesně v souladu s rozhodnutím Nejvyššího soudu.

Davis mi pohlédl zpříma do očí.

„Ano, Sally Owenová nám volala to pondělí, co Michelle zavraždili.“

„Nevzpomínáte si, v kolik hodin telefonovala?“

„Někdy po ránu.“

„Jak časně?“

„Ne moc brzo. Tak kolem osmý.“

„A pověděla vám, že předchozí noc někdo Michelle zmlátil?“

„Ano. Vlastně chtěla mluvit s Leonou, chápete, ale Leona byla pryč…“

„V osm hodin ráno?“

„No… jo. Potřebovali smě… pomerančovej džus. K snídani. Odskočila někam pro pomerančovej džus.“

„A vtom zavolala Sally Owenová.“

„Ano.“

„A oznámila vám, že Michelle někdo zmlátil.“

„Ano.“

„Pověděla vám taky, že ji zmlátil George Harper?“

„Ano.“

„Jakpak to věděla?“

„Od Michelle.“

„Už v osm ráno?“

„Asi jo. Když Sally volala v ošum…“

„Tak jí to Michelle musela povědět ještě před osmou, že?“

„Asi jo.“

Lhal jako zkušený kšeftman s ojetými auty. Tehdy v pondělí mi Michelle u mě v kanceláři vyprávěla, že za Sally Owenovou zašla v devět ráno. V osm hodin o tom ještě Sally nemohla nic vědět. A Davis také ne. Leda…

„Jak dobře jste se znal se Sally Owenovou?“

„Moc dobře ne.“

„A ona se přesto rozhodla vám o tom povědět?“

„No, vlastně chtěla mluvit s Leonou.“

„Ale pak vzala zavděk vámi.“

„No jo, v nouzi je každej trouba dobrej, ne?“ usmál se.

„Znal jste Sally natolik dobře, abyste jí stál modelem?“

„Modelem?“

„Modelem k k obrazu, který malovala.“

„Cože?“

„Černou a bílou barvou.“

„Nevim, vo čem to…“

„O obraze, na kterém jste vy, jak si to rozdáváte s Michelle Harperovou,“ prohlásil Bloom znenadání a tvrdě. V tu chvíli Davis pochopil, že to všechno je past, že i jeho přítel a spojenec se ve skutečnosti účastní honu a že má smečku v patách.

„Proč… proč… si myslíte, že by Michelle někdy…“

„Tu noc, kdy Sally pořídila náčrtek, u toho byla Kitty Reynoldsová,“ vysvětloval Bloom. Už se nechoval jako hodnej polda; byl tvrdý jako křemen, oči mu plály a v žilách mu kolovalo tavené železo. Davis se do těch očí zahleděl a musel pochopit, že je po všem. Ale ještě se držel.

„Neznám žádnou Kitty Reynoldsovou,“ tvrdil.

„Proč jste odjel z Věro Beach?“ vyštěkl Bloom.

„Bylo mi zle, už sem řek.“

„Kdo vám tu neděli ráno telefonoval?“

„Telefonoval? Nikdo. Kdo tvrdí…?“

„Váš první seržant nám řekl, že vám v neděli v devět hodin ráno někdo volal. Kdo to byl, pane Davisi? Nebyla to Michelle Harperová?“

„Michelle? Já se s ní sotva znal…“

„Nezavolala vám, aby vás varovala, že večer předtím všechno řekla?“

„Ne, ne. Proč by…“

„Že její manžel vyrazil do Miami –“

„Ne, tak poslouchejte přece –“

„– a že vás hledá?“

„Ne, to je omyl. Vážně, to –“

„Že vás chce zabít, pane Davisi?“

Davis neodpověděl.

„Neměl jste strach, že se doví o Oreu, pane Davisi?“

Davis mlčel.

„Nebál jste se, že vás zabije, protože se dověděl o Oreu?“

Ještě chvíli mlčel. Pak jen řekl: „Ježíšikriste.“

„Varovala vás Michelle?“

„Ježíšikriste,“ zopakoval. A jako by se mu bezmála ulevilo, že už to má za sebou, složil hlavu do dlaní, stejně jako to skoro před třemi týdny v téže kanceláři udělal George Harper, a mezi vzlyky nám to všechno vyprávěl od začátku.

Pásek se nemilosrdně navíjel a nedávná minulost se náhle stala žhavou přítomností.

13

Bonn.

Hlavní město Spolkové republiky Německo od roku 1949. Počet obyvatel se zdvojnásobil a dosáhl tří set tisíc, jakmile se zde usídlil Bundestag a vláda. Stojí na břehu Rýna a vzhlíží k Sedmihoří na protějším břehu. Adenauerallee, pojmenovaná po prvním kancléři demokratického státu Konrádu Adenauerovi, se táhne téměř souběžně s řekou. Říká se, že právě rozhodnutím samého Adenauera se toto původně klidné univerzitní městečko stalo novým hlavním městem, a k tomu rozhodnutí ho prý vedlo tamní klima, údajně prospěšné stárnoucím mužům.

Klima je zde deštivé.

Pršívá tady skoro šest měsíců v roce.

Také jedné listopadové noci před dvěma lety zde pršelo.

Scénou je bar ve staré barokní čtvrti blízko Kennedyho mostu. Davis sedí za stolem se světlovlasou zpěvačkou z kabaretu, s níž tady měl schůzku, a čeká na Harpera, až přijde s mladou dívenkou, do níž se bláznivě zamiloval, s devatenáctiletou Michelle Benoisovou, kterou před měsícem potkal v jednom baru. Přichází, zavěšená do něho, ve čtvrt na osm. Tvář jí lemují kaskády dlouhých vlasů; ta tvář je krásná, ale trochu moc nalíčená. Má na sobě černý látkový kabát a pod ním tenké červené šaty s velkým výstřihem odhalujícím poprsí a těsně přiléhající k štědře tvarovaným bokům. Okamžitě pochopí, co je to zač: takových je v Bonnu všude spousta. Georgie Harper se zamiloval do štětky. (Později večer se ta blonďatá zpěvačka Davise v posteli vyptávala: ,Ist das Madchen eine Hure?‘) Je překvapen, když mu Michelle druhý den zavolá do kasáren. Prý ho musí vidět. Hned ho napadne, že se asi nehýbou kšefty; všude je až moc ochotných fráulein pro vojáky. Ale dohodne si s ní schůzku a ona mu později v malém baru poblíž Hofgarten vysvětlí, že neví, co si počít s tím Harperem. Děsně se do ní zamiloval, ale ona o něho samozřejmě nestojí, jak by člověk mohl opětovat lásku takového monstra. Tím ovšem nemyslí brutalitu, kterou mu Davis později přisoudil. Teď přiznává – a pásek neúnavně zaznamenává jeho slova – že to on sám mlátil obuškem opilce, které sebrali (Řek sem, že to dělal Georgie, protože mě napadlo, že tak budete spíš věřit tomu, že ji zmlátil, víte?). Michelle má na mysli Harperův vzhled. Vypadá jako opice, je to un monstre véritable, říká francouzsky.

Vysedávají v baru až do zavírací hodiny ve dvě ráno a ona mu vylévá srdce. On si říká, že by si to s ní rozdal, ale ne podle jejích not. Nikdy v životě za to neplatil – doma, kde čeká jeho žena Leona, až odslouží čtyři roky aktivní služby, ani tady, v Německu, kde to je všude zadarmo, stačí si jen říct. Ví, co je jejím povoláním, přesto však navrhne, aby si s ním zaskotačila gratis, a je překvapen, když ona okamžitě souhlasí. Poprvé se vášnivě pomilovali v hotelovém pokoji na Koblenzstrasse.

„Já nevěděl, že se pozdějc úplně zblázní,“ vysvětloval nám.

Schází se s ní dál. Harper o jejich známosti nic neví. Harper se slepě zamiloval do děvčete, které v Bonnu dělá prostitutku už od třinácti let, kdy utekla z Paříže před měšťáckým životem u svého francouzského otce a německé matky. Davisovi je fuk, kdo to je, její zkušenosti jsou vlastně pro něho novinkou. Pořád se od ní má v posteli co učit, vždycky je tu něco, co dosud nepoznal. Ona se na Nový rok vymluví na nemoc, aby se vyvlékla ze schůzky s Georgem, a připraví Davisovi malé překvapení. Když se Davis dostaví do předem rezervovaného hotelového pokoje, čeká už tam na něho ve společnosti vzrušující černé dívky, prostitutky jako ona. „Bonne année,“ popřeje Davisovi a Davis poprvé v životě zažije ,trojku‘.

„Tehda to teprve začlo dovopravdy,“ říká teď. „To byl právej začátek Orea a všeho vostatního.“

To Davis – ne Harper – odcestoval z Německa, aniž by Michelle zatelefonoval. Nepovažuje ji za nic víc, než čím skutečně je: za děvku, která umí skvělé triky. Už se těší domů, ne na svou ženu Leonu, již považuje spíš za svou otrokyni, ale na tu spoustu oduševnělého masa (i toto slovo později přiřkl Harperovi), na všechny ty černý kočičky. Nemá ani tušení, že ho Michelle o tři měsíce později bude do Států následovat.

A neví ani to, že s ním čeká dítě.

Přijede do Miami krátce před Velikonocemi. Má na sobě stejný černý kabát jako tehdy, když se poprvé setkali v Bonnu. Počasí je mírné, příjemné, ale ona se choulí do kabátu a snaží se před slídivýma očima kolemjdoucích skrýt své těhotenství. Nezná Davisovu adresu; před odjezdem z Bonnu jí odmítl povědět, kde bydlí. Ale ví, kde najít Harpera, který ji neustále prosil, aby si ho vzala a přijela s ním žít do Států. Nejprve zajde na adresu, kterou jí Harper dal v Bonnu, ale jen proto, aby zjistila, kde najde Davise. Harperova matka jí nic neřekne. Michelle se musí vyptávat po celém městě, až se konečně objeví u Davisových dveří, sdělí mu, že je těhotná, a vyhrožuje, že se utopí, jestli si ji nevezme. Později se z toho stal soukromý žertík obou milenců a Michelle pak s mazanou radostí opakuje táž slova Harperovi, když mu v Caluse navrhne, aby se s ní oženil.

Tou dobou už v Miami prodělala potrat.

Byl to Davisův nápad, aby šla na potrat.

A on jí také navrhl, aby se provdala za Harpera.

„Řek sem jí, že je to velkej pracant,“ vypráví teď. „Že tim pádem dostane zadarmo najíst a mezitím budeme moct zaseje začít tam, kde smě v Německu přestali. Ze by nemělo cenu se přestat scházet. Jako obvykle. Georgie byl pitomec a vůbec nevěděl, co mezi náma je.“

A bylo by to tak zůstalo; George Harper se nikdy nemusel dovědět o milostné aféře své ženy s Lloydem Davisem, kdyby se poněkud nezměnily vokolnosti, jak to teď Davis nazval.

„Byl to Michellin nápad,“ řekl. „Michelle měla pořád nějaký nápady.“

Nápad, který Michelle dostala asi měsíc po svatbě s Harperem, spočíval v tom, že by bylo pěkné dát Lloydovi dárek k narozeninám. Má narozeniny osmnáctého července. Nebylo by hezké mu připravit nějaký dárek na následující víkend? Tou dobou už se spřátelila se Sally Owenovou a Sally se jí svěřila s několika mimomanželskými dobrodružstvími, o nichž její muž, Andrew Owen, nic nevěděl. Michelle jí na oplátku vyprávěla o svém vztahu s Lloydem, ukázala jí ukrývané Lloydovy fotografie, podrobně jí vylíčila, jak skvělý je to milenec, a teď jí tedy navrhuje – samosebou, že diskrétně – že by bylo pěkné, kdyby se všichni někde sešli, někde mimo Calusu i Miami, jen oni tři – Sally Michelle a Lloyd; bílá vrstva krému mezi dvěma plátky čokolády. Tohle byl skutečný začátek Orea, jak svoji trojici tajně nazvali, ne ta černá štětka v Bonnu. Oreo – jejich Oreo – začalo o víkendu po Lloydových devětadvacátých narozeninách v motelu na Palm Beach. Obě ženy řekly svým manželům, že tam jedou nakupovat.V srpnu, víc než před rokem, zastřelil Jerryho Tollivera příliš horlivý policajt a černošská manželka lékaře z Fatback Key se rozhodla založit protestní výbor. Ten výbor se později rozpadl – opět to byla Michelle, koho jednoho večera koncem měsíce na společenském sedánku napadlo (její manžel George příhodně odjel na jednu ze svých obchodních cest se šrotem), že by bylo legrační zavázat všem přítomným mužům oči, pak je nechat postupně líbat všechny přítomné ženy, a oni musí poznat, která je jejich manželka.

„Zas Michellin nápad,“ podotkl Davis. „Pořád měla nějaký nápady.“

Ironií osudu se o několik týdnů později k Oreu připojila i ta sociálně uvědomělá dvojice z Fatback Key. Až do konce léta i na podzim pokračovaly tajné schůzky. To už se členem party stala i Kitty Reynoldsová. Sally Owenová začala malovat symboly jejich sexuálních aktivit. Nikoho vůbec nenapadlo, že při všech těch snadných, svobodných, omamných výměnách sexuálních partnerů by někdo mohl provést něco tak neomluvitelného, jako je navázání skutečného vztahu, doopravdy se zamilovat. Právě to se přihodilo Kitty Reynoldsové a Andrewu Owenovi. Rozzuřená Sally je vyštípala z přátelského kroužku a krátce nato se Oreo začalo rozpadat, oplatka se rozdrobila, krém se rozplynul. A zůstali zase jenom tři, jako na začátku – Sally, Lloyd a Michelle. Tak to pokračovalo ještě skoro rok.

A potom…

Neděle patnáctého listopadu ráno, před třemi týdny.

Harper objevil obraz, který ho překvapil, vyslýchá kvůli tomu Michelle, ona se mu přizná, že miluje Lloyda – ovšem delikátně se vyhne vyprávění o malých orgiích, jež sama vymyslela, propagovala a které nyní opravdu postrádala celým srdcem. Zuřící Harper vyrazí ve dvě ráno z domu za Lloydem, aby ho zabil.

„Zavolala mi na Věro Beach,“ pokračoval Lloyd. „Varovala mě, abych si dal bacha, že už je na cestě. Když sem se vrátil do Miami, žena mi řekla, že už tam byl. Musel sem se zdejchnout. Nechtěl sem se s tím vopičákem rvát, rozdrtil by mi holejma rukama lebku. Pořád sem si jen řikal, jak mohla bejt Michelle tak blbá. Chci říct, dyť nám to tak pěkně šlapalo, no ne? Nám třem, Sally… a jí… a mně. Tak proč to musela zkazit? Řek sem si, že jí musím dát lekci. Čoveče, žádná děvka přece nebude Lloyda Davise beztrestně dostávat do maléru. To by nešlo! Tak sem jel do Calusy…“

Rychle se vydal do Calusy uštědřit Michelle lekci. Do domu Harperových se dostal pomocí klíče, který mu před několika měsíci Michelle dala. Napůl doufá, že ji najde v posteli s nějakým jiným chlapem, třeba s tím bílým doktorem z Fatbacku, anebo s kýmkoli jiným z těch, kdo bývali v Oreu v dobách jeho největšího rozkvětu. Ale tu neděli o půl dvanácté večer, když vešel dovnitř, byla doma sama. Zahrnul ji nadávkami, řekl jí, že je jenom ničemná kurva, že ho uvedla do situace, kdy se musí bát o život – co si k čertu asi počne, až ho King Kong dostihne? Do prdele, jak mohla bejt tak zatraceně pitomá?

„A pak sem ji seřezal jako koně,“ řekl.

„Jakmile jeho zuřivost opadla, uvědomil si, že dosáhl jediného – spáchal trestný čin. Až se George Harper vrátí domů a Michelle mu poví, že ji Davis zmlátil, tak se ten vopičák vzteky dočista pomátne. Zašel do Sallina domu o kus dál v ulici a pověděl jí, co provedl. Uklidnila ho, utěšila a on s překvapením zjistil, že v důsledku předchozí zuřivosti „se mi postavil jako svíce“ (jak to nyní formuloval) a zatoužil po Sally dosud nepoznanou vášní. Potom, co se pomilovali, přišla Sally s nápadem.

„Ty ženský měly pořád fůru nápadů,“ podivuje se Davis. „Co kdyby – teda, je to jenom nápad, povídá Sally – co kdyby Michelle řekla, že ji zmlátil George? Co kdyby zašla za advokátem, provedla všechno slušně a podle zákona a pověděla mu, že jí to udělal George? Policajti ho šoupnou do basy, ne? Za zmlácení ženy. Za takovou věc se přece chodí do basy, ne? Aspoň získáš trochu času, Lloyde, než si rozmyslíš, co dál, nemám pravdu? A mezitím se radši někam ztrať. Kdyby tě George chytil…“

Sally ráno zajde za Michelle a navrhne jí, aby navštívila jejího známého advokáta a pak s ním zašla na policii vznést falešné obvinění proti Harperovi. Tou dobou však Davis – který se skrývá v jednom motelu v Caluse – začíná mít starosti.

„Říkal sem si,“ vysvětluje teď, „co když Georgieho pustěj? Zmlátit ženu, to není tak vážná věc. Co když ho pustěj a voň po mně hned zase vyrazí? Co pak?“

Usilovně o tom přemýšlí. Pořád mu to dělá starosti. Nemůže riskovat, že by ho George vypátral. Ví, co by se stalo, jakmile by ho ta gorila našla. Ale jak by se mu mohl vyhnout jednou provždy? Dřív nebo později…

A v tom ho to napadlo.

Co kdyby Michelle byla zavražděna?

A co kdyby z té vraždy obvinili Harpera, stejně jako byl obviněn, že ji zmlátil?

Nedalo by se to zařídit tak, aby to vypadalo, že ji zabil Harper? Aby Harpera zavřeli nadobro, anebo ho usmažili na elektrickém křesle? V každém případě by pak Harper byl z cesty a Davis v bezpečí.

Pondělí 16. listopadu.

Harper je ještě stále v Miami a hledá milence své ženy. Davis zajde do Harperova domu, opět si odemkne svým klíčem, omluví se Michelle za to, co jí udělal předešlé noci, ujistí se, že už mezitím zašla na policii a hodila ten výprask na svého muže, a potom navrhne, že by si mohli trochu vyjet na Whisper Key, rozdělat si na pláži oheň, zapomenout na všechny spory, být tam jen sami dva, jako kdysi v Bonnu. Trochu se pomuchlovat u planoucího táboráku, ano? Možná i nějaký ten rozpustilý sex na pláži, ano? V souvislosti s tím rozpustilým sexem ji vybídne, aby přinesla z přihrádky pod palubní deskou jeho thunderbirda černé kožené rukavice. Ty si natáhne, než z regálu v Harperově garáži sejme kanystr s benzínem. A má je na sobě i tehdy, když bere z Harperovy skříně ramínka na šaty. Když se ho Michelle ptá, na co potřebuje ta ramínka, odpoví: „Na prohrabávání ohně, zlato.“

Když se jí na pláži na Whisper Key pokusí těmi ramínky svázat ruce (trošku rozpustilýho sexu, ano, Michelle?), ona si konečně uvědomí, co s ní zamýšlí, a vyděšená před ním utíká. Je nahá – tak daleko už došlo jejich usmiřování. Dostihne ji, odvleče zpátky po pláži, zmlátí ji, až je úplně bezvládná a nemůže se bránit, sváže jí ruce i nohy drátěnými ramínky, polije ji benzínem, rozškrtne smrtící zápalku a uteče do noci.

„A byl sem v bezpečí,“ řekl.

Alespoň do Dne díkůvzdání.

Na Den díkůvzdání Harper uprchne z vězení a Davis se opět musí skrývat. Vrátí se do Calusy. Jenže nepočítal se Sally Owenovou.

V pondělí 30. listopadu odpoledne mu Sally u ní v domě oznámí, že podle ní zabil Michelle on. A dodá, že možná za pár dní zajde na policii a řekne jim to. Neví, jestli ho jen tak pokouší, nebo mluví vážně. Leží spolu v posteli, právě mu ho vyhulila stejně dobře, jako kdysi Michelle. Myslí to doopravdy? Prostě to neví. Ale nemůže si dovolit riskovat. Stíny už se začínají dloužit, když vyjde z domu, údajně koupit k večeři grilované kuře. Místo toho však jde do Harperova domu, odemkne si garáž a rozhlíží se po zbrani, po něčem, co patří Harperovi, po něčem, co Harpera spojí i s druhou vraždou, kterou se rozhodl spáchat. Když najde kladivo s Harperovými iniciálami, široce se usměje. Vezme kapesník, omotá jej kolem rukojeti a vrátí se k Sally. Když vejde, stojí Sally u dřezu a natáčí vodu do kávové konvice. Ani se neohlédne, když na ni zavolá: „Ahoj zlato, už sem zpátky.“ Domnívá se, že ani nevěděla, co ji udeřilo. První úder jí rozdrtil lebku a ten druhý – to už padala na podlahu – pravděpodobně ani necítila.

„Pohodil sem to kladivo na zem,“ říká. „Další stopa k Georgeovi, říkal sem si. Moje pojistka.“ Vzhlédl. Upřeně se zahleděl na Blooma, potom na mě a pak dodal: „Zpackal sem to, co? Chci říct, tak pěkně nám to šlo, no ne? Jak jinak se v tomhle městě můžou dát černý s bílejma dohromady? Jedině v posteli. Chci říct, prokristapána, my smě přece našli vodpověď, ne?“

A najednou začal zase vzlykat.

Státní zástupce – tentokrát Skye Bannister osobně – přijel do Budovy veřejné bezpečnosti půl hodiny poté, co Davis podepsal své na stroji přepsané přiznání. Bloom tu samozřejmě ještě byl a já také. Skye Bannister je výjimečně vysoký chlap, měří snad šest stop a čtyři palce a vypadá jako hráč košíkové. Štíhlý jako rákos, s bledou pletí, vlasy barvy pšenice a modrýma očima. Mlčky si přečetl přepis výpovědi. Potom zvedl hlavu.

„Nikdy jsem nevěřil té rybářově identifikaci,“ prohlásil. „Chlap s tak žilnatým nosem je určitě ochlasta.“

„Bude to přiznám stačit?“ otázal se Bloom.

„Nevím, proč by nestačilo,“ podivil se Bannister. „Na co myslíte?“

„Nachytali jsme ho,“ podotkl Bloom.

„Ne, udělali jste to oba moc chytře,“ ujistil nás Bannister. Otočil se ke mně. „Nemáte v úmyslu věnovat se trestnímu právu, pane Hope?“

„Nijak zvlášť,“ odvětil jsem.

„Nedělejte to,“ poradil mi. „Už takhle mi často dělá potíže dosáhnout odsouzení obviněných.“ Usmál se a obrátil se zpět k Bloomovi.

„Asi tak za půl hodiny sem někoho pošlu, aby provedl oficiální výslech. Na shledanou, pánové. To se vám povedlo.“

Opět jsme s Bloomem v kanceláři osaměli.

„Tak,“ prohlásil. „Takže to přece jen nebyl Harper. Davis byl to zvíře, které jsme hledali.“

„Opravdu?“ nadhodil jsem. „Anebo tím zvířetem byla spíš kráska?“

„Cože?“

„Michelle,“ řekl jsem a vydal jsem se na letiště pro svoji dceru a Dale.

Konec