Ed McBain

Mary, Mary

Matthew Hope 10

1. KAPITOLA

Bylo jí podle mého odhadu už hodně přes padesát, vysoká, štíhlá, s tmavě modrýma očima. Na sobě měla vybledlou modrou kazajku s nápisem CALUSA – OKRESNÍ VĚZNICE, vytištěným na prsou.

Řekli mi, že tu je nespokojená, někdy mluví hrubě, chová se dost výstředně a nepředvídatelně, ale mně připadala v onom dusném zářijovém odpoledni na začátku podzimu docela klidná.

Bylo opravdu těžké představit si ji jako objekt posměšného popěvku místních dětí „Mary, Mary, vypadlas ze hry“, říkanky s nepříliš nápaditými rýmy, jež se najednou zdála skoro věštecká po tom hrozném objevu, k němuž došlo před třemi týdny. Mary Bartonová seděla vzpřímeně a pozorně na kraji úzké palandy; její bledá a unavená tvář stále ještě nesla stopy bývalé krásy. Byla to kdysi jistě elegantní žena, mluvila britským přízvukem.

Melissa Lowndesová telefonovala včera v devět hodin ráno.

„Ovšem, znám to jméno,“ řekla mi teď Mary. „Ale byla ještě dítě, když jsem ji naposled viděla, a nechápu, proč mi přichází na pomoc po tolika letech.“

„Poznala jste ji v Londýně?“

Hovor byl totiž z Londýna.

„Ne, ne,“ řekla Mary. „Ale vlastně nedaleko Londýna. Učila jsem na internátní dívčí střední škole… víte, v Anglii je to obráceně než v Americe, internátní střední školy jsou soukromé.“

„Ano, já vím.“

„Ta škola, jmenuje se Akademie svatého Edwarda, je v Lockbournu a je to velmi dobrá dívčí škola. Melissa byla jedna z mých studentek. Rozkošné děvče.“

Přišel jsem za Mary Bartonovou, protože Melissa Lowndesová se dočetla v jednom týdeníku, že její někdejší učitelka má být postavena před soud pro vraždu. Učinila několik dotazů u přátel v Palm Beach.

Skutečně řekla, že učinila dotazy.

A tak se dověděla, že nejlepší obhájci v trestních věcech na jihozápadní Floridě jsou Benny Weiss a já. Nejprve zavolala Bennymu Weissovi…

Jenže takových by bylo!

Zjistila, že jeho diář je v současné době naprosto plný. Je ostatně plný vždycky.

Potom zavolala mně a požádala mě, jestli bych nepřevzal obhajobu Mary Bartonové, protože ví naprosto jistě, že se nemohla dopustit tak ohavných zločinů, jež jí jsou přičítány. Mary Bartonová byla totiž obviněna z vraždy tří děvčátek.

Řekl jsem slečně Lowndesové, že také doufám, že je slečna Bartonová nevinná, neboť mou zásadou je nehájit nikoho, o jehož vině jsem přesvědčen. Řekla mi, že jí to připadá dost zvláštní, vždyť v našem trestně právním systému je jistě místo i pro právníky hájící lidi, kteří jsou zjevně vinni…

„Ano,“ řekl jsem jí, „ale já mezi ně nepatřím.“

Osobně jsme se nesetkali, mluvili jsme jen necelé tři minuty po telefonu a už jsme se pohádali. Avšak na konci rozhovoru jsem souhlasil, že Mary Bartonovou navštívím ve věznici a potom zatelefonuji slečně Lowndessové svoje rozhodnutí.

A tak jsem nyní zde.

A kladu otázku, které se nikdy v té či oné formě nevyhnu.

„Zabila jste ty dívky?“

„Ne, to ne,“ řekla.

„Máte nějakou představu, jak se ta těla dostala do vaší zahrady?“

„Ne, vůbec ne,“ řekla.

„Ta těla se našla zahrabaná ve vaší zahradě. A vy nevíte, jak se tam dostala?“

„A srdečně na to kašlu,“ odpověděla svým kultivovaným hlasem s anglickým přízvukem.

Mary, Mary, vypadlas ze hry…

„Proč to říkáte?“ zeptal jsem se.

„Protože je to pravda,“ odpověděla mi pro případ, že jsem si poprvé nevšiml, jaký důraz klade na svá slova. „Pokud někdo zakopal mrtvé děti pod moje petúnie a telefonní opravář rozkopal mou zahradu a nalezl je, nemá to nic společného se mnou. Já jsem je tam nezahrabala. A ostatní je mi ksakru jedno.“

„Vždycky mluvíte tak rázně?“ zeptal jsem se jí.

„Jen když jsem rozčilená. Celá ta věc mě strašně štve. Nemám s vraždou těch děvčátek nic společného. A dokonale mě znechucuje, že mě zavřeli do téhle místnosti, kde záchodová mísa nemá ani sedátko! Jestli mě hodláte obhajovat, měl byste mě nejprve co nejdřív dostat odtud.“

„Obávám se, že to nebude možné,“ řekl jsem.

„Tak můžete zas jít,“ odpověděla.

„Soudce odmítl kauci…“

„K čertu s ním,“ řekla Mary.

„K čertu s ní,“ odpověděl jsem. „A kromě toho nejsem ještě tak docela rozhodnut, jestli vás mám zastupovat.“

„Tak nemarněte můj čas, mladý muži.“

Zalichotila mi. Je mi třicet osm let, což podle mých představ je asi tak střední věk. Když násobíte třicet osm dvěma, vyjde vám sedmdesát šest roků.

„Povězte mi, co se stalo,“ řekl jsem.

„Kdy?“

„Ten den, kdy našli těla.“

„Nebyli to oni, byl to on.“

Ale pořád mi neříkala nic o mrtvých dětech ve své zahradě.

„Objevil je telefonní opravář, je to tak?“ napověděl jsem jí.

Čekal jsem.

„Ano.“

Velmi stručná odpověď.

Měla ruce poslušně složené v klíně jako školačka, které před lety učila. Jako jedna ze školaček zahrabaných v její zahradě.

„Mohla byste jít víc do podrobností?“

Utrápeně si povzdechla a podívala se kamsi vzhůru. Zřejmě tuto otázku už slyšela stokrát a unavovalo ji znovu odpovídat. A skutečně, jakoby zpaměti a trochu zpěvavým hlasem připomínajícím nekonečné silnice anglického venkova a jejich nudu začala vypovídat: „Asi tak v půl jedenácté dopoledne, v úterý prvního září – ostatně kolikátého je dnes? Tady člověk ztrácí pojem času.“

„Jednadvacátého.“

„Tedy právě před třemi týdny. Přišla jsem domů a našla ve své zahradě telefonního opraváře, který tam podhrabával moje květinové záhony a obruby z mušlí a hledal příčinu neustálých elektrických poruch na telefonním kabelu, kterou nahlásili postižení sousedé.

Vtom narazil na něco, co tam rozhodně nemohlo vyrůst. To něco byla hlava mladé dívky identifikované později jako sedmiletá Jenny Lou Williamsová ze Somersetu na Floridě. Hlava patřila k tělu nešťastné dívky. Opravář přiběhl s křikem do domu a požádal mě, jestli si může zatelefonovat. Člověk by předpokládal, že tihle lidé mají u pasu mobilní telefon. Policie přijela za deset minut. O dvě hodiny později byla celá moje zahrada překopána, objevili dvě další mrtvé děti, mě vzali do vazby a odvlekli do téhle budovy, která se ušlechtile nazývá Policejní správa. Ten pyšný název nemůže ovšem zastřít skutečnost, že je to špinavá policajtská díra. Konec přednášky, dejte laskavě studentovi jedničku s hvězdičkou.“

„Mluvíte o těch dívenkách dost necitelně. Proč?“

„Roztrpčeně je to správné slovo. Už jsem vám řekla, že jsem jim nezkřivila ani vlásek a nemám ani nic společného s osobou, která je zabila. Od té doby, co mě uvrhli do téhle díry, jsem vytrpěla dost příkoří… A nemohu říct, že by mnou tento případ, v jehož důsledku je teď pronásledována nevinná osoba, nějak otřásl. Nezabila jsem ty dívky. Můžete mi věřit nebo ne, volba je na vás. Taky můžete klidně odejít!“

„Kteří z policistů s vámi jednají?“

„Vyhýbáte se vždycky přímé odpovědi?“ zeptala se Mary.

„Pokouším se vycházet z faktů.“

„Já zas uvažuju, jestli bych neměla zavolat dozorce.“

„Zavolám ho sám,“ řekl jsem a vykročil k silným mřížím, jež oddělovaly celu od chodby.

„Nebuďte tak ukvapený,“ řekla mi. „Posaďte se.“

Jako přísná učitelka, kterou kdysi byla.

Nesedl jsem si. Opřel jsem se však o šedivou zeď, na které byla vyškrabána jména dřívějších vězňů – vzpomínky na ty, kdo tu byli uvězněni před Mary Bartonovou. Pohlédl jsem do jejích tmavě modrých očí a řekl: „Snažím se být vaším přítelem.“

„Nemám přátele,“ odpověděla.

„To je zlé,“ řekl jsem. „Melissa Lowndesová to zřejmě cítí jinak.“

„Sotva si na ni vzpomínám.“

„Ale ona si vzpomíná na vás.“

„Tím hůř pro ni.“

„Chcete umřít?“ zeptal jsem se jí. „Jste obviněna ze tří vražd.

Máte vyhlídku na elektrické křeslo.“

„Kašlu na to,“ řekla.

„Mluvila jste takhle, když jste učila na anglické škole?“

„To bylo před dvaceti lety.“

„A mluvila jste tak?“

„To jsem byla někdo jiný než dnes.“

„A kdo jste byla?“

„Byla jsem slečna Bartonová.“

„A kdo jste teď?“

„Mary, Mary, vypadlas ze hry,“ odpověděla.

„Řekněte mi jména těch, kdo vás vyslýchali. Jména vašich vyšetřovatelů.“

„První byl tlusťoch v uniformě, jeho jméno neznám. Byl rozčilený a telefonoval z mého bytu…“

Začínala být zase ve střehu.

„Volal svoje nadřízené dole ve městě, oni vždycky volají dolů do města, všiml jste si toho, ačkoliv v Caluse není žádné dole ve městě, je tu jih a sever a to ostatní mezi tím. Další přišli asi za patnáct minut. Detektiv se jmenuje Morris Bloom…“

„Znám ho.“

„… a jeho partner Cooper Rawles.“

„Toho znám také.“

„I já ho už dobře znám.“

„Vyslýchali vás?“

„Ano. Měli mně přečíst poučení, jaká mám práva?“

„Nemuseli, pokud vás nezatkli. Bylo to jen jakési předpolí skutečného vyšetřování.“

„Předpolí, to je správné.“

„Nerozumím vám.“

„Víte, nejde sice zrovna o pole, ale rozhodně jde o zahradu. Stala se středem zájmu a pozornosti. Útlé paže a nožky vyrážející ze země jako nové rostliny mezi modrou šalvěji a rajskými květy… viděl jste mou zahradu?“

„Ne.“

„Hotový zázrak. Lidé z města na míle kolem mi záviděli.“

Nevěděl jsem, jestli zas není ironická. Přešel jsem to.

„Jaké otázky vám kladli?“

„Všichni byli hrozně udivení,“ řekla rozčileně. Rozpřáhla paže a doširoka otevřené oči a ústa vyjadřovaly údiv i strach. Najednou mi napadlo, že musela být okouzlující učitelkou.

„Pochopitelně chtěli vědět, co si myslím o své rozkopané, dříve tak krásné zahradě a o věcech, které nedovedu rozumně vysvětlit.

Právě tehdy mi řekli, že mám právo mlčet a…“

„A požádat o advokáta,“ řekl jsem.

„Asi tak,“ odpověděla suše. „A nasadili mi želízka a vezli mě do toho pověstného dolů do města, jak to bývá vždycky ve filmech a v televizi.“

„A tam vás dál vyslýchali?“

„Jen asi hodinu.“

„Ještě předtím, než vás formálně obvinili?“

„Ano.“

„Byli to Bloom a Rawles?“

„Nerozumím vám.“

„Ti, kdo vás vyslýchali.“

„Ne, ne! Zavolali kohosi ze státního zastupitelství.“

„Znáte jeho jméno?“

„Její jméno. Patricia Demmingová.“

Povzdychl jsem si. To nebyla dobrá zpráva.

„Co jste jim řekla?“

„Že nevím, jak se ta těla dostala do mé zahrady.“

„Proč vás obžalovali?“

„Protože mě někdo viděl, jak zahrabávám jednu z dívek.“

„Cože?“

„Aspoň to tak teď říká.“

„Kdo?“

„Ženština jménem Charlotte Carmodyová.“

„Viděla vás, že zahrabáváte…“

„Jste nedoslýchavý, mladý muži?“

„A kdy to bylo?“

„Tu noc předtím, než je opravář objevil.“

„Poslední srpnový den?“

„Přesně.“

„A ona vás viděla…?“

„V zahradě, asi jsem vyla na měsíc a přitom pohřbívala tělo Felicity Hammerové, nejmladší a poslední oběti. Bylo to na konci záhonu a z toho poldové vyvodili tu svou skvělou chronologickou teorii… kořeni!“

„Ale vy jste to nebyla?“

„Ovšem že jsem to nebyla já.“

„Vy jste tedy nepohřbila to dítě ve své zahradě?“

„Žádnou z těch děvčat jsem nezahrabala ve své zahradě.“

„A víte, kdo to udělal?“

Vteřinku zaváhala.

Potom řekla: „Ne.“

Pohlédl jsem jí do očí. Cosi v jejich pohledu usvědčovalo její drsný tón z přetvářky. Ty oči říkaly: Prosím, pomozte mi. Prosím!

„Rád bych se do té vaší zahrady podíval,“ řekl jsem.

Roční období se na Floridě mění nepozorovaně. Noviny ráno oznamovaly, že příští den nastává podzimní rovnodennost, ale já měl na sobě svůj nejlehčí letní oděv – a přesto jsem se potil.

„Hej,“ zakřičel někdo. „Co tam děláte?“

Od nároží domu přicházel policista. Měl tmavomodré kalhoty, bledě modrou košili s krátkými rukávy, těžké pouzdro s revolverem na boku a na košili na hrudi se mu třpytil stříbrný štítek.

„Co tu pohledáváte?“ křikl na mě. „Tohle je místo, kde byl spáchán zločin.“

Klátil se ke mně přes vyprahlý trávník, černé boty měl zaprášené – poslední tři týdny ani nesprchlo. V Caluse je to nezvyklé, neboť teď přicházejí časté lijáky, občas i uragány. Byl to zdatný chlapík, v podpaží a na hrudi bylo vidět skvrny potu. Vypadal jako opálený farmář se zpoceným a zarudlým obličejem. Nespěchal, blížil se ke mně s důstojností úřadujícího prezidenta. Sundal s hlavy čepici se štítkem a otřel si čelo kapesníkem, který vytáhl ze zadní kapsy.

„Jsem právní zástupce,“ řekl jsem a vytáhl jsem z tašky vizitku.

Strážník si znovu nasadil čepici, zastrčil kapesník zpět do kapsy a teprve potom se podíval na vizitku. Jen krátce.

„A proto jste tu?“ zeptal se.

„Byl jsem požádán, abych hájil obviněnou.“

„No a?“

„Chtěl jsem si prohlédnout pozemek.“

„Řekl jsem vám, že je to místo zločinu, ne?“ odpověděl policista a potřásal hlavou nad hloupostí spoluobčanů, s nimiž má ve dne v noci co do činění.

„Právě proto jsem přišel,“ řekl jsem mu klidně. „Protože je to místo zločinu.“

Strážník znovu pohlédl na vizitku.

„Matthew Hope?“ zeptal se.

„Ano, Matthew Hope.“

„Znám vás už odněkud?“

„Myslím, že ne.“

„A myslíte, že vás nechám jít do domu?“ řekl a kývl hlavou k obydlí.

„Já nechci do domu,“ řekl jsem.

„Ne? Co tedy chcete?“

„Chci si prohlédnout zahradu.“

„To by chtěl každej,“ řekl policista.

Měl jsem co dělat, abych ho neodstrčil loktem. „Pracujeme přece oba na stejné straně zákona.“

„Jak to myslíte?“

„Vy pracujete v pořádkové službě a já pro zdejší soud.“

„Tak proč chcete hájit tu šílenou ženskou, která zabila půl tuctu dětí?“

„Ještě nejsem jejím obhájcem,“ řekl jsem.

„Ale říkal jste mi…“

Strážník se znovu podíval na mou vizitku.

„Víte určitě, že vás neznám?“ zeptal se.

„Mohl jste mě vidět i v policejní budově. Jsem tam dost často.“

„Asi proto mi připadáte známý.“

„Možná z kanceláře Morrise Blooma,“ řekl jsem, abych uvedl nějaké jméno. „Detektiv Morris Bloom. Je to můj dobrý kamarád.“

„To ještě nic neznamená,“ řekl strážník, zdálo se však, že o věcí uvažuje. „No, tak si to na zahradě trochu omrkněte,“ řekl konečně.

„Ale jen se mnou.“

„Samozřejmě.“

Tak tady žila Mary Bartonová, než ji odvezli do vězení.

Byl to zděný, bíle natřený řadový dům. Další podobné vroubily celou ulici. V průčelí bylo vidět dvě okna ložnice a ze zdi vyčnívaly mřížky přístroje na chlazení vzduchu, nyní, i v zářijovém dusnu, nečinného. Dveře pod nimi byly nastříkány bledě modře jako nebe bez mráčků. Ploty po obou stranách částečně zakrývaly pohled na sousední vchody. Podél domu vedla dlážděná cestička. Dlažební kameny byly sesazeny ve vyprahlé půdě až příliš těsně do pravidelných obrazců. Těžko jsem přizpůsoboval svůj krok jejich intervalům.

„Mary, Mary, zahradnice, co ti roste na zahrádce?“

To byla věta z popěvku, který tu zpívaly děti už předtím, než byla nalezena mrtvá těla. V tu chvíli jsem písničku pochopil. Pohled na zahradu byl jako zhmotnělý sen. Před očima květy, překypující záplava květů – trubkovité kalichy durmanu, bugenvílie, ibišky, plazivá lantana, keře s korálově rudými květy a vedle nich žlutá allamanda a další a další, jež nedovedu pojmenovat, a jen málokteré rostou tak hojně jinde v Caluse, kde jsou zahrádky považovány jen za nutné příslušenství, a lidé raději rybaří, než by se ryli v půdě.

Ovšem kdo chce, může navštívit nákladně obnovenou Pamětní zahradu Luisy Cuberové na jihu Tamiamské stezky a obdivovat tam obrovské kapradiny, ixory a jasně žluté květy na větvích cassie nebo převislou královskou myrtu, která se stejně nespoutané rozrostla i v zahradě Mary Bartonové. Ale jinde ve městě se takovýhle ráj nenajde. Spousty zeleně, rudých, žlutých a bledě modrých barev a taková hojnost rostlin, které tu nespoutané bujely a byly vypěstovány na původně suchém úhoru. Jak se zdálo, nyní je sucho opět zničí. Ta jásavě krásná zahrada jako by soutěžila s magickým královstvím, jež vytvořil Disney na druhé straně kontinentu. Jenže tohle bylo zbudováno usilovnou prací. Z nalezených kousků mořských vraků, vyvržených předmětů, vyplaveného dříví a spirálových mušlí tu byly postaveny nejrůznější věžičky, jež se třpytily na slunci. Prorůstaly je a ovíjely květy a plazivé výhonky.

Bohužel tu však byly i další stopy lidské činnosti.

Visely tu totiž žluté pásy, táhly se od dveří domu až ke kokosové palmě a ohraničovaly místo, kde byly nalezeny hroby. Vykopané jámy zůstaly otevřené a hlína na nich zasychala v nemilosrdném slunci.

„Není to úžasný?“ řekl policista.

„To je,“ odpověděl jsem a v tu chvíli jsem se rozhodl, že obhajobu Mary Bartonové převezmu.

Protože jsem nemohl uvěřit, že by žena, která stvořila tuhle zemi divů, mohla být zároveň vražedkyní tří děvčátek.

2. KAPITOLA

Melissa Lowndesová dorazila do mé kanceláře přímo z letiště.

Přiletěla do Miami předchozího dne kvečeru, strávila noc v letištním hotelu a ráno použila místního leteckého spoje do Calusy. Najatá limuzína se šoférem ji dovezla až k mé kanceláři. A v deset hodin ráno už seděla proti mému stolu. Bylo to ve středu, dva dny po tom, co jsem jí telefonoval, že převezmu obhajobu.

Byla to zřejmě zámožná žena.

Její šaty – módně krátké – odhalovaly dlouhé štíhlé nohy, nyní zkřížené jako při obchodním jednání. Přiléhavé modré žerzejové šaty by se lépe hodily do Londýna, kde v této době fouká od severního Atlantiku. Měla na sobě víc zlatých šperků, než se hodí k letu přes oceán, ale zřejmě se v tom přepychu cítila docela dobře. Zvlášť se mi líbila oslnivá bíločerná kamej, přišpendlená na prsou. Melissa mi řekla, že to je florentská práce z dvanáctého století, dárek od jejího bývalého manžela, pana Elliota Rula, s nímž se vloni rozvedla.

Vrátila se k svému dívčímu jménu, víc se jí líbí.

To všechno mi vyklopila téměř jedním dechem.

Melisse Lowndesové bylo podle mého odhadu něco přes třicet.

Byla to nápadně krásná žena s černými vlasy, splývajícími jí až na ramena, s hnědýma mandlovýma očima, které jí dodávaly poněkud orientální nádech. Jen trochu vzdorovitý dolní ret jako by popíral její otevřenost a vlídnost.

„Skočila jsem do prvního volného letadla,“ řekla. „Moc jsem se v noci nevyspala, ale chtěla jsem s vámi mluvit, než půjdu do hotelu.“

„Kde budete bydlet?“

„Jak je jí?“ zeptala se a naklonila se ke mně.

„Slečně Bartonové? Docela dobře. Je nerudná, ale jinak se jí vede dobře.“

„Nerudná? Slečna Bartonová?“

Hnědé oči se jí překvapením rozšířily.

„Nedovedu si představit, že by působila jinak než vyrovnaně a vesele,“ řekla.

„Rád bych s vámi souhlasil,“ odpověděl jsem.

Hnědé oči se na mě pátravě dívaly.

„Možná že se trochu změnila,“ řekl jsem.

Její oči mě stále bedlivě pozorovaly.

„Od té doby, co jste ji viděla naposledy,“ dodal jsem.

„To už je dávno,“ řekla.

„Hodně dávno,“ souhlasil jsem.

„Bylo mi tehdy právě osmnáct,“ řekla.

Což potvrdilo můj odhad.

„Na Akademii svatého Edwarda,“ přikývl jsem.

„Pamatuje si na mě?“

„Jistě.“

V duchu jsem si však pomyslel, že asi ne tak moc.

„Řekla, že jste byla rozkošné děvče.“

To byla pravda. Ale také řekla, že by ji už nepoznala, kdyby…

„Že jsem byla rozkošná?“ zeptala se Melissa překvapeně.

„Vždycky jsem si myslela, že jsem hrozný spratek. Měla se mnou svatou trpělivost, to si ani nedovedete představit. Říkáte, že je nerudná? Ta milá slečna Bartonová?“

„Pobyt ve vazbě často lidi vykolejí,“ řekl jsem.

„To si dovedu představit.“

„Zvlášť tak svobodomyslnou duši, jakou má slečna Bartonová,“

dodal jsem tak diplomaticky, jak jen bylo možné.

„Ano, vždycky byla taková. Veselá a milá, svobodomyslná a otevřená. Bylo to pro mě v mém věku podivuhodné setkání. Moje dospívání bylo pořádně bouřlivé,“ řekla a sklopila kajícně oči. Ale to gesto mi připadalo neupřímné. Najednou jsem začal uvažovat, proč vlastně chce platit za Mary Bartonovou výlohy obhájce, a napadlo mi, že bych jí měl vysvětlit, jak velké ty výlohy mohou být. Je to poměrně dost peněz. Ale podle limuzíny se šoférem z letiště a florentské kameje z dvanáctého století byla taková opatrnost zřejmě zbytečná, tak jsem se rozhodl ponechat peněžní otázku zatím stranou – v tom se advokáti přece vyznají.

„Jste jistě hodně unavená,“ řekl jsem, „ale jestli…“

„Jsem úplně vyčerpaná,“ řekla. „V těch hotelích na letišti nezamhouříte oko.“

„Pokud tu nějaký den zůstanete, rád bych s vámi ještě mluvil.

Hlavně o slečně Bartonové: jaká byla dříve, když jste ji znala.“

„Po všechna ta léta…,“ řekla a zdálo se, že se zasnila. Buď myslela na své mládí, nebo ji přemáhala únava.

„Zavolejte mi, až si odpočinete,“ řekl jsem. Vstal jsem a obešel stůl, abych jí pomohl vstát, než spadne ze židle. Podala mi ruku, pohlédla mi slavnostně do očí a řekla: „Určitě mě nezklamete.“

V jejích slovech nezazněl otazník, ani zvýšený tón, díky němuž může u Britů cokoli vyznít jako otázka. Bylo to jen ujištění. Snad i příkaz.

Stiskl jsem jí ruku.

„Nezklamu vás,“ řekl jsem.

Deset minut nato telefonovala Patricia Demmingová a požádala mě o rozhovor ve věci Mary Bartonové.

Musím vysvětlit, že tato jednání jsou v americké soudní praxi obvyklá. Zřídka k nim dojde až u soudního dvora. Je třeba si uvědomit, že většina právních zástupců v trestních věcech hájí klienty, kteří jsou nepochybně vinni.

Jsem v tomto oboru poměrně nováček a leckde mně už vytkli, že si dost vybírám, než přijmu něčí obhajobu. Ale jak jsem už řekl do telefonu Melisse Lowndesové, ochotně řeknu i každému dalšímu bezelstnému tazateli, že nebudu hájit nikoho, o němž jsem přesvědčen, že se dopustil zločinu, z něhož je obžalován. Je dost advokátů, kteří se s oblibou ujímají obhajoby chladnokrevného vraha. Já to vnímám jako frašku. Jestli někdo zabil svou matku a dvě nevinné děti, ať ke mně nechodí škemrat. Řeknu mu, ať si najde jiného advokáta.

Přál jsem si z celého srdce, aby byl nikdo neviděl Mary Bartonovou zahrabávat mrtvé tělo v zahradě, nicméně jsem věřil, že je nevinná, a byl jsem připraven udělat všechno, abych to dokázal.

Patricia Demmingová se domnívala, že je Mary vinna; Úřad státního zástupce by nepředal případ porotě, kdyby soudil jinak. Její telefonát znamenal, že Patricia – tohle oslovení měla ráda avšak běda tomu, kdo by jí chtěl říkat jen Pat – má snahu ušetřit pokud možno státu peníze. Procesy, zvláště když jde o vraždy, zaberou ohromnou spoustu času. Čas jsou peníze. A právě peněz se ve většině států Unie nedostává. Proto mi Patricia Dernmingová telefonovala a zároveň mi blahopřála, že jsem se ujal obhajoby Mary Bartonové…

Nezdálo se mi, že slyším v jejím hlase trochu sarkasmu?

Navrhla mi, abychom spolu dnes povečeřeli a popovídali si o věcech společného zájmu.

Jediná věc společného zájmu v té chvíli byl ovšem případ Bartonová. Bez zbytečných okolků mi řekla, že stát Florida je ochoten ke kompromisu. Oba jsme chápali, co to znamená. A protože Calusa je vlídné, přátelské město, kde si i protivníci ze zákona mohou popovídat o mnohonásobných vrazích při bifteku a několika sklenkách, souhlasil jsem, že se sejdeme v půl osmé večer v restauraci Marina Lou. Nic víc.

Setkal jsem se s Patricií asi tak před rokem, když nastoupila v Úřadě státního zástupce po skvělé právnické dráze v Kalifornii a v New Yorku. Zkřížili jsme však navzájem meče jen jedenkrát, když byla veřejným žalobcem v případu, který noviny nazvaly Tri slepé myšky. Byla to ironická narážka na fakt, že obětem byly vyloupnuty oči a uříznuty penisy – příklad spisovatelské tvořivostí žurnalistů v Caluse. Případ se nedostal před porotu. Ne proto, že bych byl přijal verzi obhajoby, kterou mi nabídla Patricia, to tedy ne, nýbrž proto, že se nakonec objevily jisté skutečnosti, které vedly…

Jsem normálně skromný člověk a nikam se necpu, ale nevím, jak jinak říct, že jsem objevil skutečného vraha. A to za okolností, kdy jsem se málem sám octl na seznamu vrahových obětí, jejichž počet zatím stoupl na pět. Ale musím poctivě přiznat, že Patricia snesla porážku bez hněvu. Mohla by být skvělou obhájkyní s bystrým mozkem a jazykem ostrým jako pero smočené v rulíku, je to však zároveň mimořádně krásná žena, která – když chce – dovede člověka dokonale okouzlit. Fakt, že se to stává zřídka, souvisí – jsem si tím jist – spíš s povahou její práce, než že by jí k tomu chyběly přirozené sklony. Nikdo nedokáže být během šesti měsíců veřejným žalobcem ve třech případech zneužití děti – a právě to se stalo Patricii – a současně se příjemně usmívat před televizními kamerami.

Ale toho večera se v restauraci Marina Lou usmívala.

Patricia, světlovlasá mladá žena s dlouhýma nohama, si už získala respekt v tomhle malém městě, kde i chlap povykující na hlavní třídě touží po slávě. Jen zřídka se objevovala v televizních zprávách, ale nedávno v nich byla téměř denně, v souvislosti s úspěšnými obžalobami v případech zneužívání dětí. Její chůze svědčila o sebejistotě, kterou by dokázala vytěžit i z menší proslulosti. Měla svou důstojnost, i když to není to přesné slovo.

Strážníci v tomto městě, i ženy policistky, se tváří důstojně. A taky většina kriminálníků se chová sebevědomě, jako by provedli něco, na co mohu být pyšní. Patriciina plavná chůze však připomínala spíš pohyb modelek na pódiu, dokonalá jistota… ano, velebnost, jež připoutává pozornost. Přijímala ji jako samozřejmost, ale zároveň jako by na ni ani nemyslela. Ale vnímala ji a dovedla jí také užívat.

Ten večer měla na sobě modré lněné šaty, které se hodily k barvě jejích očí zářících jako studený oheň. Ten lesk však mohlo vyvolávat i slunce ležící nyní nízko nad obzorem, jehož paprsky se odrážely od řady domů nad zátokou caluského přístavu.

Vstal jsem, když přicházela.

Všechny oči v restauraci se k ní obrátily. Odvážná žalobkyně, která právě poslala do vězení několik odporných darebáků.

Vzcházející hvězda v Úřadě státního návladního – mladá, asi třicetiletá. Sám Skye Bannister si ji vybral jako nástupkyní ve funkci státního zástupce, pokud ji ovšem voliči zvolí; sám se totiž rozhodl kandidovat na úřad guvernéra.

„Jsem rád, že jste přišla,“ řekl jsem.

Potřásli jsme si rukama.

„Nejdu pozdě?“

„Vůbec ne.“

„Nebude martini trochu neúřední pití?“

„Právě na ně jsem měla chuť. Mám ráda tanqueray,“ dodala, „hodně studené, s pár olivami.“

Číšník čekal poblíž. Objednal jsem nápoje, pro mě gin s ledem a také pár oliv. Oba jsme se otočili k moři, kde právě přijížděla ke kotvišti velká jachta s nadmutými plachtami ozářenými zapadajícím sluncem.

„Tohle místo mám v Caluse nejradši,“ řekla.

„Tady taky agenti místní realitní kanceláře pořizují své propagační snímky,“ řekl jsem.

Mlčky jsme se dívali, jak kapitán stahuje plachty a kormidluje k doku. Je okouzlující pozorovat dobrého námořníka, jak navádí svou loď k přístavišti.

„Nádhera,“ řekl jsem.

„Měli bychom jim zatleskat.“

Číšník přinesl nápoje. Zvedli jsme sklenky.

„Na spravedlnost,“ řekla.

„Ať žije,“ odpověděl jsem.

Přiťukli jsme si.

„Skvělé,“ řekla.

„To jsem rád,“ odpověděl jsem.

„Měla jsem těžký den,“ povzdychla si.

„Nevypadáte na to.“

„Zašla jsem si domů.“

„Správně. Jinak bychom se uštvali jako koně.“

Zamyslel jsem se.

„Proč jste přišla?“ zeptal jsem se.

„Popovídat si, Matthewe,“ řekla.

„Nevolala jste mi tedy v úřední záležitosti?“

„Zavolala jsem, protože jsem si chtěla s vámi vypít aperitiv a dívat se přitom na západ slunce.“

„To jsem rád.“

„Ale třeba si později popovídáme i o úředních věcech,“

pousmála se spiklenecky.

„Umírám zvědavostí,“ řekl jsem.

„Raději vy než váš klient,“ odpověděla a mrkla na mě.

Tak o to jí jde. Chce nalézt cestu, jak se vyhnout trestu smrti. To by nebylo špatné, kdyby byl klient vinen. Jenže já nevěřil, že Mary Bartonová spáchala vraždu. Ani jednu.

Kapitán právě hodil lana na břeh. Patricia se obrátila a znovu ho sledovala. Měla hezký profil a věděla to.

„Máte taky loď?“ zeptala se.

„Mám, ale ne plachetnici.“

„Takže jakou?“

„Osmnáct stop dlouhou Grady-White.“

„Jezdíte na ní někdy?“

„Teď nepříliš často.“

„Máte moc práce?“ zeptala se a obrátila se zas ke mně. Slunce právě zbarvilo vodu do ruda a vlny se leskly jako krev.

„Užívala ji víc moje dcera. Ale teď už odjela do školy.“

„Joanna?“

„Ano, jmenuje se Joanna.“

„Jednou jsem u vás byla.“

„Vzpomínám si.“

„Když jsem myslela, že budeme stát proti sobě v Leedsově případu.“

Narážela na proces Tří slepých myšek.

„Hodně jsem už o vás slyšela. Její čtrnáct, viďte?“

„Jde jí na patnáctý.“

„Je velmi inteligentní.“

„Říká se to o ní.“

„Po tatínkovi.“

„Děkuju.“

„Před týdnem jsem se setkala s vaší ženou. Bývalou ženou. Na večírku na Whisper Key. Její vaše dcera podobná?“

„Myslím, že je. Ale je světlovlasá. Susan byla tmavovláska.

Aspoň když jsem ji viděl naposled.“

„Kdy to bylo?“

„Už se nepamatuji.“

„Je velmi krásná.“

„Děkuju vám,“ řekl jsem znova, ale vlastně jsem nevěděl proč.

Susan už není mou ženou, tak proč k čertu děkuju za lichotku, která patří jí.

„Byla s nějakým velice mladým mužem,“ řekla Patricia.

„Hm,“ řekl jsem.

„Neschvalujete to?“ zeptala se.

„Není to moje věc,“ řekl jsem.

„Ale zlobí vás to,“ usmála se Patricia.

Není divu!

„Objednáme si něco?“

Přemýšlel jsem, jestli jsem se nezmýlil.

Možná jsem při tomto setkání skutečně neuspěl. Ve světě plném hezkých mužů považuju svůj vzhled asi tak za průměrný a vždycky mě poněkud překvapí, když mám pocit, že o mě nějaká žena projevuje zájem.

Ovšem u Patricie to nebyla sexuální narážka. Mluvili jsme o tom, jak jsme šli oba po práci domů, osprchovali se a převlékli, než jsme se vydali sem. Vezmeme-li v úvahu úmorné a vlhké vedro, jež toho září panovalo v Caluse, mohl by někdo přikládat tak nevinnému sdělení jiný smysl?

Proč bych se měl domnívat, že Patricia měla zájem o mé city k bývalé ženě Susan a o její schůzky s mladšími muži. Bylo to v Susanině věku trochu směšné, ale rozhodně to už nebyl můj problém.

Ale proč řekla Patricie: Mrzí vás to? A doprovodila svou otázku úsměvem? O čem bych tak asi mluvil, kdyby se nebyla dotkla mého vztahu, či spíš mých citů k bývalé ženě. Měli jsme snad mluvit o kursu amerického dolaru k japonskému jenu? Já jsem právník a ona je právnická a oba víme, co to je vydat se na ryby. Když se zmínila o tom, že viděla Susan v doprovodu mladého muže, nebylo to jako nahodit háček do vody? Co tedy mohla jiného naznačovat, než že jsem… přitažlivý?

Ale třeba ne.

Snad až později během večera, když se mě ptala na můj loňský výlet do Itálie…

Mimochodem, jak o něm mohla vědět, kdyby si o mně neopatřila důvěrné informace?

… a zvlášť o čtyřech dnech, které jsem strávil v Benátkách, docela sám. Dívala se na mě přes okraj skleničky jako krásky v televizních reklamách a zeptala se mě, jestli mi Benátky připadaly tak romantické jako jí…

Ale nikdo na vás nevysílá jen tak pro nic modrý laserový paprsek přes okraj sklenky s nazlátlým vínem a nikdo tak neprodlévá na slově romantické. „Připadaly vám, Matthewe, Benátky tak romantické jako mně?“

„Ano, a to jsem tam byl sám,“ řekl jsem.

„Já taky,“ řekla. A dodala. „Škoda.“

Možná jsem si jen něco namlouval.

Určitě.

Ale žádná zmínka o soudním procesu, nic o našem společném zájmu.

„Podívejte se, jak je dnes jasný měsíc,“ řekla.

I já jsem si toho už všiml.

Usrkávali jsme koňak a měsíc měnil mořské vlnky ve stříbro.

Byla stále ještě horká a vlhká noc, ale při měsíčním svitu s air condition uvnitř jídelny v Marina Lou se zdálo, že je trochu chladněji. Patricia si olízla koňak ze rtů a řekla tiše: „Skvělé.“

Přemýšlel jsem, co dál.

A tu najednou řekla – copak mně vůbec něco takového mohlo napadnout, Vaše Ctihodnosti? – „Mám doma láhev dvacet let starého koňaku. Dar od jednoho klienta. Když jsem měla advokátskou praxi v Kalifornii. Ještě se nenašla příležitost, abych ji otevřela.“

Hleděl jsem na ni.

„Nechcete ji ochutnat?“ řekla a znovu vyšlehl modrý laserový paprsek, dotkl se mých očí a úst a já jsem si pomyslel: Matthewe, tohle může být velice nebezpečné, ale odpověděl jsem: „Rád, proč ne?“

Jeli jsme každý svým autem k jejímu domu na Fatback Key.

Vzpomínal jsem, jak jsme se poprvé setkali.

Stála v prudkém dešti – bylo to vloni v srpnu – poté, co narazila svým mrňavým volkswagenem do mé úplně nové Acura Legend zaparkované v zatáčce před mým domem. Lilo jako z konve. Za vůz jsem zaplatil právě před dvěma týdny třicet tisíc dolarů. Omlouvala se, že uhnula, aby nepřejela nějakou zatracenou kočku, a radši vrazila do zadního blatníku mého nového šedomodrého vozu. Měla červené šaty, aby ladila s barvou volkswagenu, červené hedvábné šaty a střevíčky s vysokým podpatkem, které liják rychle promáčel. Její světlé vlasy byly každou vteřinu zplihlejší a šaty se jí lepily na tělo.

Vzpomněl jsem si na scény filmů z Afriky, v nichž půvabná hvězda spadne do vodní tůně pod vodopádem, a když vystoupí z vody, jsou jí vidět přes šaty bradavky. Právě tohle jsem měl před očima, její bradavky pod rudými hedvábnými šaty. Odvrátil jsem pohled.

Nevěděl jsem ještě v té chvíli, že je to nová zástupkyně státního návladního, že je to Patricia Demmingová. Teď už jsem to věděl, jen jsem uvažoval, proč si vzpomínám, jak stála jakoby nahá v tom lijáku, a proč teď jedu za ní do jejího domu na Fatback Key; to bylo opravu bláznivé a nebezpečné, a z hlediska právnické etiky možná i nesprávné.

Fatback leží už mimo město. Sklání se na jih až na pomezí Manakawy. Je nejpodivnější a nejužší z pobřežních výběžků. Na východní stranu se otvírá široký záliv, na západní ho ohraničuje caluská zátoka. V době uragánů se někdy obě obrovské masy vod spojí a zalijí až dvouproudovou asfaltku, která přetíná Fatback od východu k západu. Most, který spojuje Fatback s pevninou, je sešlá vyklenutá dřevěná konstrukce, po níž může jet jen jedno vozidlo.

Hned za mostem je velký dřevěný ukazatel s dvěma tucty šipek mířících vpravo a vlevo, do nichž jsou vyryta bíle vybarvená jména význačných obyvatel. Měsíc byl ještě vysoko na nebi, když jsem jel za Patricií přes most. Pod koly vozu mi rachotila prkna. Letmo jsem na sloupu ježícím se šipkami zahlédl jméno DEMMING. Takže to není žádný happening. Tady žije Patricia Demmingová – náměstkyně státního zástupce – moje zákonná odpůrkyně v případu Bartonová.

Dům sám byl architektonicky krásný výtvor z kamene, dřeva a skla. Stál stranou silnice nad zátokou, ale z horního poschodí skýtal nádherný pohled na mořský záliv i na zátoku. Zdálo se, že dům je dvoupatrový, ale Patricia mi vysvětlila, že poschodí je jen jedno a dojmem dalšího patra působí nástavba ve tvaru kostelní věžičky, nahoře otevřené jako světlík, aby světlo padalo do ložnice.

„Později vám to ukážu,“ řekla, když odmykala přední dveře.

Dům byl zařízen ve stylu, který Patricia nazvala „eklektickou modernou“. Byla to nesoustavná směsice nábytku z kůže, kovu a dřeva, kterou změkčovala spousta pestrobarevných polštářů, a na stěnách visely abstraktní obrazy Syda Solomona. Ta směs byla zřejmě odrazem Patriciiny osobnosti. Patricia zamířila k barové skříňce se sklápěcími dvířky, pátrala chvíli mezi láhvemi, až našla tu, kterou hledala, s krásným zlatozeleným štítkem, oznamujícím, že obsahuje dvacet let starý koňak. Ta mimořádně krásná žena, s kterou jsem měl projednat věc společného zájmu, tedy nelhala.

Odíomila pečeť, odzátkovala láhev a nalila nápoj do dvou koňakových sklenek.

Přiťukli jsme si.

Pak jsme opatrně usrkli.

„Skvělý,“ řekla labužnicky.

„Skvělý,“ opakoval jsem i já.

Znovu jsme usrkli.

Měsíc rozléval stříbro po zálivu. Noc byla tichá.

„Tak co je ta věc našeho společného zájmu?“ zeptal jsem se.

„My dva,“ odpověděla.

Vaše Ctihodnosti, beru na sebe plnou zodpovědnost za to, co se stalo potom.

Nepatřím k těm vyfintěným švihákům, kteří jsou dychtiví sdělovat světu, jak jsou pro ženy neodolatelní, jak se musí mít stále na pozoru, aby unikli nežádoucím nabídkám, a jak musí stále tvrdě bojovat, aby uchránili svou čest a dobrou pověst před dravými ženštinami, které je obviňují, že je svádí a klamou. Ne, nejsem z těch domýšlivých samolibých hejsků, kteří se vychloubají skvělým úspěchem, když zničí něčí dobrou pověst. Ne, k takovým nepatřím, Vaše Ctihodnosti, a přeju si z celého srdce, abych takový nikdy nebyl.

Je pravda, Vaše Ctihodnosti, že si Patricia „udělala pohodlí“ – vždyť byla doma – když jsme každý vypili ještě dvě sklenky tohoto nejjemnějšího koňaku, jaký jsem kdy ochutnal. Svlékla si modrý lněný kabátek, pod nímž měla světle modrou hedvábnou blůzku zapnutou na manžetách a vepředu na drobné perlové knoflíčky. Je také pravda, že si tři horní knoflíčky blůzky rozepla, ačkoliv u stropu se tiše točila vrtule ventilátoru… Aleje taky pravda, že to už jsem si i já svlékl sako, vyhrnul rukávy košile, povolil kravatu a rozepnul límec, abych si v zářijovém horku a vlhku udělal pohodlí.

Tak to opravdu bylo, Vaše Ctihodnosti.

Nevím ale jistě, kdo koho políbil první.

Myslím, že jsme to byli oba zároveň, když jsme na sebe pohlédli a ona zašeptala My dva. V okamžiku kratším než úder srdce se naše rty setkaly.

Mám málo zkušeností s ženami, Vaše Ctihodnosti; a nevychloubám se, že se v nich vyznám. Ale Patricia Demmingová projevila i v této chvíli tu energii, průbojnost, opravdovost a nadšení, které jinak vnáší do povolání, jež si zvolila. Teď se to všechno spojilo v nával prudké nezkrotné vášně, která nás oba stravovala a učinila z nás absolutní otroky vzájemné touhy. Tady, v její posteli v prvním patře vily, s věží otevřenou k nebi, s šikmo dopadajícím světlem hvězd a stříbrem přibývajícího měsíce, jsme se znovu a znovu oddávali jeden druhému s překvapující rozkoší a pocitem vzájemné vděčnosti.

Ale po noci vždycky přichází ráno.

3. KAPITOLA

Skye Bannister, státní zástupce zvolený ve 12. soudním obvodě, byl Patriciin nadřízený. Přišel do kanceláře onen čtvrtek v deset ráno.

Patricia by byla o svém problému raději hovořila s kýmkoli jiným než s Bannistrem. Podezřívala ho, že ji přijal ne proto, že je osvědčená právnička, ale spíš proto, že hezky vypadá. Bylo veřejným tajemstvím, že jednoho dne ohlásí svou kandidaturu na místo guvernéra. Patricia si na jedné straně přála, aby ve volbách prohrál, protože to byl sukničkář, ale na druhé straně zas doufala, že vyhraje, protože by pak musel odejít do Tallahassee. Sbohem a hodně štěstí!

Musela mu však služebně ohlásit, že byla v posteli s obhájcem Mary Bartonové.

Nebude to lehké.

Skye jí vytrvale říkal Pat, i když ho nejmíň desetkrát žádala, aby toho nechal. Nedbal na žádné varování, rád každého přátelsky objal.

Přál si, aby byl považován za strýčka Skye s velkou šťastnou rodinou malých prokurátorů, a tu máte strýčkovské plácnutí po zadečku, Pat.

A tomuhle muži se měla nyní přiznat ke svému poklesku.

Budova úřadu státního zástupce byla kdysi motel. Místnosti byly přestavěny a upraveny, aby vyhovovaly nepříliš klidné nové funkci.

Ale každá kancelář se mohla chlubit vlastní koupelnou a vanou. To má málokterý jiný úřad a zvlášť bizarní je to v budově, jejíž osazenstvo se zabývá stíháním zločinců. Bannisterova kancelář, největší v celém komplexu, vznikla ze tří někdejších pokojů, takže k ní patřily tři koupelny, jedna s růžovou, druhá s modrou a třetí s bílou vanou. V rohovém koutě stál psací stůl, který patříval ještě Skyeovu dědečkovi Williamu Bannisterovi, někdejšímu senátorovi. Nyní seděl za tímto stolem Skye a zlaté sluneční paprsky mu prosvěcovaly nazrzlé vlasy. Patricii najednou připomněl evangelického kazatele; snad proto, že sem přišla, aby se zpovídala.

„Pojďte dál, Pat,“ řekl a vstal. „Posaďte se, prosím,“ usmál se a pokynul jí k jedné ze dvou židlí s širokými opěradly naproti jeho stolu.

Posadila se.

Pro tohle ranní jednání si svázala vlasy v úhledný uzel a rozhodla se pro co nejstřízlivější zevnějšek, proužkované zapínací šaty, šedé jako zimní nebe, černé střevíce s nízkým podpatkem, připomínající obuv knihovnice, a bledě modré punčochy. Byla zde proto, aby se vyznala, že obcovala s oficiálním nepřítelem.

„Proč jste za mnou přišla, Pat?“ zeptal se stále ještě s úsměvem.

Uvažovala, jestli Skye ví o tom, že těsně před dokončením studia v Brownu zostudila hvězdu kolejního fotbalu, předního beka, protože se dopouštěl stejně neslušných narážek jako pravidelně a beztrestně její šéf.

„Ráda bych, abyste mě odvolal z případu Bartonová,“ řekla.

Zdvihl obočí.

„Opravdu?“

„Ano.“

„A proč?“

„Z osobních důvodů.“

„Jak to?“

„Je to čistě osobní,“ řekla.

Pokračuj, pomyslela si, usnadni mi to.

„Co se stalo?“ zeptal se; naklonil se dopředu, lokty na stole, prsty rukou propletené, a ztišil hlas. „Povězte mi to, Pat.“

„Ráda bych, abyste mě neoslovoval Pat.“

„Vždycky jsem vám tak říkal…“

„Zásadně nemám ráda, když mi někdo říká Pat.“

„Myslím, že je to milé jméno, Pat.“

„Myslím, že je to ošklivé jméno.“

„Pat. Opravdu moc hezké jméno.“

„Ale moje jméno je Patricia a nelíbí se mi, když mi někdo říká Pat, protože to není moje jméno.“

„Ale jinak je to hezké jméno, to musíte připustit.“

„Když se vám tak líbí, budu já vám říkat Pat.“

„Máte pravdu, nebudu vás tak oslovovat, když vám to vadí.“

„Vadí mi spíš to, že jsem vás stokrát žádala, abyste mě neoslovoval Pat, ale vy to děláte pořád.“

„To je mi líto.“

„V pořádku, ale v budoucnu mi tak, prosím, neříkejte.“

„Už nebudu.“

„To jsem ráda.“

„Můžeme to smazat, Patricie.“

„Děkuji vám.“

„A nyní… co vás znepokojuje na případu Bartonové?“

„Nic mě na něm neznepokojuje, ale mám v té záležitosti jakýsi osobní problém a myslím, že byste měl místo mě jmenovat někoho jiného.“

„Je to snad proto, že oběti jsou…?“

„Ne, s oběťmi to nijak nesouvisí.“

„Nemyslel jsem si, že se vám to hnusí.“

„Nejsem zhnusená…“

„Po tolika případech zločinů na dětech, které jste tak skvěle vyřešila.“

„Děkuji vám, ale v tom to není.“

„Tak o co jde?“

„Nazvěme to třeba konflikt zájmů.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Vy znáte osobně Mary Bartonovou?“

„Ne, neznám.“

„Nebo někoho ze svědků?“

„Ne, v tom to není…“

„Nebo z obětí? Znala jste některou oběť?“

„Ne, pane návladní, jen si myslím, že bych kompromitovala vaše úřední postavení, kdybych dál vedla tento případ. Myslím, že bude lépe, když ho předáte jinému právníkovi. A to hned. Ještě dnes dopoledne.“

„Proč?“

„Řekla jsem vám proč.“

„Neřekla. Myslel jsem si, že pro ten případ máte patřičné odborné zkušenosti, jinak bych vám jej nebyl přidělil. Ale jestli máte opravdu nějaký významný důvod…“

„Vyspala jsem se s Matthewem Hopem,“ řekla.

„Pat,“ povzdychl, „to jste tomu tedy dala.“

Týž den dopoledne jsem vysvětlil Mary Bartonové, jak nejohleduplněji jsem dovedl, že jsem měl… důvěrný poměr s ženou, která je v jejím případě veřejnou žalobkyní, s Patricií Demmingovou…

„Ano, to jméno znám,“ řekla Mary.

„…že tato žena má v úmyslu požádat, aby byl ustanoven jiný žalobce, a že státní návladní jistě bude souhlasit vzhledem k tomu, že v takové situaci je tu jisté ohrožení veřejného zájmu…“

„Jaké ohrožení?“ zeptala se Mary.

Pokoušel jsem se jí vysvětlit, že kdybychom prohráli proces a ona byla uznána vinnou podle obžaloby, kterýkoliv státní zástupce, který by věděl o této situaci, by jí mohl navrhnout, aby se odvolala vzhledem ke konfliktu zájmů, protože by mohla namítat, že její obhájce neprojevil dostatečnou aktivitu. Státní zástupce by se jistě nechtěl octnout v tak choulostivém postavení…

„Proč, choulostivém?“ zeptala se Mary.

„Protože proti rozsudku o vině by mohly být vzneseny námitky, že obhájce obžalované měl… intimní poměr s veřejnou zástupkyní.

Takže se ptám: Chcete či nechce, abych zůstal vaším obhájcem…“

„Proč bych měla nechtít?“ zeptala se.

Vysvětlil jsem jí, že i když Patricia Demmingová bude odvolána z jejího případu, třeba bych ji vzhledem k našemu vztahu, k mému poměru s Patricií, nehájil dost energicky…

„A nehájil byste?“

Řekl jsem jí, že jistě ano, ale kdybychom náhodou proces prohráli…

„Vy počítáte s tím, že prohrajem?“

Řekl jsem jí, že chci dál zůstat jejím obhájcem a že ji chci hájit tak obratně, jak jsem schopen. Ale přesto bych od ní měl rád podepsané prohlášení, jež by mě chránilo, kdyby snad později došla k názoru, že jsem ji nehájil dost účinně.

„Před čím by vás mělo chránit?“ zeptala se.

„Kdybyste později prohlásila, že zde byl konflikt zájmů. Nemám mimochodem nic proti tomu, jestliže se rozhodnete požádat o jiného advokáta.“

„Jiného advokáta?“

„Přesně tak.“

„Měl jste se ovládnout.“

„Asi máte pravdu.“

„Máte ji rád?“

„Je to skvělá žena.“

„Myslíte, že ji z případu odvolají?“

„Myslím, že ano,“ řekl jsem. „Dokonce jsem si tím jist. A jistě ji budou držet stranou všech záležitostí, které s vaší věcí budou souviset… nový žalobce, úřední vztahy, strategie Úřadu státního návladního…“

„A co bude s vámi? Bude se taky muset držet dál od vás?“

„Doufám, že ne.“

„A kdyby státní návladní rozhodl, že by se s vámi neměla stýkat?

Stále byste mě ještě chtěl obhajovat?“

„Ano.“

„Tak vám to prohlášení podepíšu.“

„Matthew?“ Byla to Patricia.

Digitální hodiny s kalendářem na mém stole ukazovaly: Čtvrtek, 24. září, 11,50. „Ahoj.“

„Kdy se uvidíme?“ zeptala se. „Třeba hned,“ řekl jsem.

Sešli jsme se v motelu na Jižní Tamiamiské stezce. Vklouzli jsme do pokoje jak lupiči a padli jsme si do náruče, jako kdybychom se neviděli sto let. Od chvíle, co jsme se včera ráno políbili na rozloučenou, já odjel ve svém kouřově modrém autě, zatímco ona stála ve dveřích v šedočerném županu, světlé vlasy rozevláté slaným větrem, vanoucím od zálivu, uplynulo osmadvacet hodin.

Teď byla oblečená do práce v tmavomodrých proužkovaných lehkých šatech s širokými klopami. „To je můj gangsterský převlek,“

zvolala a odhodila kabátek na postel za zády. Držel jsem ji v rukou od chvíle, kdy za námi zapadly dveře. „Zamkni,“ zašeptala pod mými rty, ale já jsem jí místo toho rozepínal knoflíčky bílé blůzy s dlouhými rukávy. „Proboha, zamkni,“ šeptala, ale já jsem jí vykasával sukni nahoru a dotýkal se znovu míst na jejím těle, které si moje ruce a také moje ústa pamatovaly. „Proboha,“ říkala dál mezi polibky. Byli jsme oba jako blázni, odkopla střevíčky, rozepnula podvazkový pás s tmavomodrými punčochami. „Pojď, pojď,“ šeptala a stahovala si hedvábné kalhotky, které elektricky zajiskřily, a košilku se stužkou na prsou. Vášnivě se mi vzdala.

Vyčerpaná a omámená mi potom vyprávěla o ponižujícím rozhovoru se Skyem Bannisterem…

„Cítila jsem se jako na lavici obžalovaných,“ řekla.

… a jak vychutnával každý okamžik jejích rozpaků…

„Ale neřekla jsi mu, co jsme…“

„Ovšem, žene!“

Přemýšlela, jestli její nešťastné katolické vychování nehalí celou tuto scénu, odehrávající se v papežských pokojích motelu, do jakési aury. Ale Svatý Otec by jí určitě dovolil, aby políbila jeho prsten, i když by konstatoval, že její chování poskvrnilo postavení státní zástupkyně…

„Mám ti říct všechno?“ uvažovala nahlas.

„Ovšem,“ řekl jsem, „povídej.“

„Skye uvažoval, jestli nebyl poskvrněn sám Úřad a jestli by neměl požádat guvernéra o disciplinární řízení…“

„Ne, to mi neříkej,“ poprosil jsem.

„Chtěl by kolem mě postavit čínskou zeď, Matthewe.“

„Jak vysokou?“

„Mluvil o tom, že mě pošle jinam, abych jako státní zástupce…“

„Proboha, tone!“

„…vedla proces, který se má konat v Manasotě.“

„Požádal tě, abys…?“

„Zatím ne.“

„Víš, co myslím?“

„Ovšem. Nestýkat se s tebou. Ještě ne.“

„Co když to udělá?“

„To bych umřela.“

„Já taky.“

„Jak se nám to jen mohlo stát?“ řekla a dlouze vzdychla.

„Je to moje vina,“ řekl jsem.

„Ne, moje,“ odpověděla. „Ale já jsem skutečně přišla, abych s tebou jednala, to snad víš.“

„Nabídla jsi mi něco lepšího.“

„Nevím, co se to se mnou stalo. Normálně se tak nechovám.

Všechno jako by mi vypadlo z hlavy, jednání s tebou, které jsem si připravila, všechno. Myslím, že jsem to měla v plánu už dávno, Matthewe. Myslím, že jsem na to pomýšlela od okamžiku, kdy jsem narazila do tvého vozu. Byl to asi osud… ještě se stýkáš s tím děvčetem?“

„S kterým?“

„S tou vietnamskou tlumočnicí.“

„Ne.“

„Přísahej.“

„Přísahám.“

„Věříš v osud?“

„Ne.“

„Ty myslíš, že to nebylo řízení osudu?“

„Jistě bylo.“

„Tak tedy věříš v osud.“

„Ne.“

„Víš, jsem strašně žárlivá, vyškrabala bych ti oči. Je to šílenství, viď,“ řekla. „Myslím, že tě miluju, Matthewe.“

„Myslím, že já tebe taky.“

„Ano, řekni to ještě jednou.“

„Miluju tě, Patricie.“

„Ah, říkej to ještě, ještě.“

„Miluju tě,“ opakoval jsem.

„A já miluju tebe,“ řekla.

„Miluju tě,“ řekl jsem znovu. „Miluju, miluju, miluju.“

Chovali jsme se jako blázni.

„Nevím, proč tě přitahují šílenci,“ řekl Frank. „A taky nevím, proč jsi odešel na oběd ve dvanáct a vracíš se do kanceláře až…

kolik máme teď hodin… v půl třetí. Oběd dvě a půl hodiny, Matthewe. Cos to jedl? Celého buvola?“

Frank Summerville je můj společník.

Mnozí lidé myslí, že jsme si podobní. Přestože já měřím sto osmdesát centimetrů a vážím osmdesát kilo (když jsem ve formě), zatímco Frank měří sto šedesát sedm centimetrů a váží sedmdesát ale pořád stejně, rok co rok, v létě, v zimě, zjara, pořád. Navíc pochází z New Yorku a já z Chicaga; náš přízvuk se liší, ale intonaci máme skoro stejnou.

Máme ovšem stejné povolání a společné kanceláře v Heron Street na dolním konci Calusy. Často jsme však v roli představitelů společné firmy Summerville a Hope každý jinde, a tak je docela pochopitelné, protože máme podobné hnědé oči a tmavé vlasy, že si nás někteří lidé pletou. A nic mu, zatraceně, není do toho, jak dlouho jsem byl na obědě, když jsem vlastně ani nejedl. Nebo proč zastupuju lidi, o nichž si myslí, že jsou blázni.

„Ona není blázen,“ řekl jsem.

„Tak proč zabila tři holky a pochovala je ve své zahradě?“

„To tvrdí soud.“

„A taky Charlotta Carmodyová, která říká, že viděla, jak ta tvá potrhlá ženská kope hrobeček jednomu z děvčátek.“

„Což nemusí být tak docela pravda.“

„Měsíc byl tu noc v úplňku,“ řekl Frank. „Čti noviny, Matthewe.

Někdy jsou hodně poučné.“

„Tady v městě jsou jen jedny noviny, a je to mizerný plátek.“

„Time se taky zmiňoval, že byl úplněk, Matthewe. A zrovna tak Newsweek nebo USA Today.“

„Nikdo nepopírá, že té noci byl úplněk. Ale to ještě nedělá z Charlotty Carmodyové věrohodnou svědkyni.“

„Vysvětli mi něco, Matthewe. Proč myslíš, že na ni děti ze sousedství pokřikovaly: ‚Mary, Mary, vypadlas ze hry‘?“

„Protože je výstřední.“

„Aha.“

„Ale to ještě neznamená, že je blázen.“

„Ne, to ne. Teprve když zabije tři děti…“

„Ona je nezabila, Franku.“

„Matthewe, ta čubka na Úřadě státního návladního…“

„Není čubka,“ řekl jsem.

Frank se na mě podíval.

„Prosím tě, neužívej tohle slovo, když mluvíš o Patricii,“ řekl jsem a dodal „Demmingové.“

Frank se na mě znovu zadíval.

„Patricia,“ a dodal „Demmingová, usvědčí naši bláznivou klientku, a naší mizerné firmě to do budoucna pěkně uškodí.“

„Ta už nikoho neusvědčí,“ řekl jsem. „Byla z tohoto případu odvolána.“

„Proč?“ zeptal se Frank.

Pověděl jsem mu proč.

Warren Chambers nikdy nevěřil lidem, kteří už jednou brali drogy. Když mu říkali, Jsem čistej už tři roky, nebo deset let, nebo dva, čtyři, osm, vždycky si myslel, že se snaží odvrátit neodvratnou poslední ránu. Musel uznat, že Toots Kileyová vypadá báječně; jenom nechtěl, aby mu pořád vykládala, jak už je z toho venku.

Kvečeru onen čtvrtek seděli v krčmě na zanedbané kamenité pláži na mysu Whisper. Toots vybrala tuto hospodu, protože byla blízko jejího bytu. Měla ho pronajatý společně s děvčetem, jež si říkalo Alison Perkinsová. Přišla sem z Grove Parku ve státě Illinois.

Její touhou bylo, jak říkala Toots, stát se soukromým detektivem.

„Jako ty a já,“ řekla a zvedla oči k nebi, jako by naznačovala „ušetřte mě“.

Toots pojmenovali po harmonikáři Tootsovi Thielemansovi.

Měla to zapsáno na křestním listě. Bylo jí jedno, co si o tom myslí feministky. Jenže jednu feministku její jméno tak rozčililo, že jí Toots nařezala na holý zadek, aby si vzala ponaučení. Já jsem Toots Kileyová, to jméno mi patří, ať se ti to líbí nebo nelíbí, holčičko. Je to mnohem lepší jméno než třeba Alison. Nebo dokonce Gloria či Betty, abyste věděli.

Toots bylo dvacet šest let, byla vysoká, štíhlá, světlé kudrnaté vlasy měla vybělené sluncem. Oči hnědé. Nosila bavlněnou sukni, řemínkové sandály a broskvově růžovou blůzku s krátkými rukávy.

Warren byl o deset let starší, šlachovitý svalnatý černoch, který hrával na koleji basketbal, a na jeho zevnějšku se dosud mnoho nezměnilo. Nosil brýle, bavlněný oblek a módní čapku. V téhle rudě a černě natřené plážové krčmě, jejímž oknem proudily paprsky slunce, byli podivná dvojice. Sešli se tu, aby si pohovořili o případu Mary Bartonové. Warren byl o věci informován včera a nyní vykládal Toots, co Matthew Hope potřebuje.

„Ta ženská je jasně blázen,“ řekla Toots. „Proč ji hned neodvezli na uzavřené oddělení?“

„Obhájce ex offo už to navrhl,“ řekl Warren. „Dřív než Matthew Hope převzal obhajobu. Soudce to odmítl.“

„Co si od toho slibuje?“ zeptala se Toots překvapeně.

„Psychiatři uznali, že je za své činy zodpovědná.“

„No to je objev,“ řekla Toots a znovu zvedla oči.

„Dostal jsem z Úřadu státního návladního seznam svědků“, řekl Warren a sáhl do vnitřní kapsy saka. „Matthew tě žádá, abys…“

„Kdo bude žalobcem?“ zeptala se Toots.

„Patricia Demmingová.“

„Ta je pěkně ostrá.“

„To mi povídej.“

Toots si vzala seznam, který jí podal. Pečlivá jej pročítala, zvedla šálek s kávou a usrkovala, pokyvovala hlavou a pak se zeptala: „Co od toho čeká? Jsou za tím peníze?“

„Potřebuje výpovědi uvedených svědků,“ přikývl Warren.

„To nebude těžký,“ řekla Toots. „Jak si je rozdělíme?“

„Nemusíme, všichni jsou tvoji.“

„Dokdy ty informace potřebuje?“

„O Charlottě Carmodyový hned. O ostatních…“

„Jak to myslíš, hned?“

„Nejpozději příští týden.“

„Měj se mnou slitování.“

„Demmingová nebude zahálet.“

„Dneska už máme čtvrtek. Myslíš v úterý, ve středu?“

„Nejpozději ve středu.“

„Co je zvláštního na tý Carmodyový?“

„Viděla, jak Mary zahrabává jedno tělo. Kdyby se nám podařilo vyvrátit její svědectví, možná by Bartonovou propustili.“

„Z jakých důvodů?“

„Nedostatek důkazů. Nestačily by k podání žaloby.“

„To má moc malou naději. A co viděli ostatní svědkové?“

„Moc ne.“

„Ale co?“

„Viděli Mary s těmi děvčaty při různých příležitostech.“

„Čím dál líp.“

„Seznámila se s těma holčičkama a zavraždila je.“

„A nakonec je zahrabala v zahradě. Je už Carmodyová předvolána?“

„Bude vypovídat šestého října.“

„Tak pí oč to tolik spěchá?“

„Matthew si to chce prostudovat.“

„A kdy potřebuje zbytek?“

„Co nejdřív. Ví, jak jsi schopná.“

„To na mě nehraj!“

„Mimochodem, dává ti k dispozici svou kancelář. Jeho písařka ti přepíše zprávy.“

„Ještě tam pracuje ta protivná ženská?“

„Která?“

„Ta zrzka.“

„Neznám žádnou zrzavou v jeho kanceláři.“

„Tak teda blondýna?“

„Jediná blondýna u něho je Cynthia Huellenová. A to je docela milá holka.“

„Tak to asi bylo u jinýho advokáta. Velká, zrzavá?“

„Nevím,“ řekl Warren a zavrtěl hlavou.

„Tak dobře,“ řekla Toots a zvedla se k odchodu. „Jaký bude můj podíl?“

„Už jsem zálohu vybral,“ řekl Warren.

„Nebylo by jednodušší, kdyby byla blázen?“ poznamenala Toots.

„Ušetřila by nám pořádnou fušku.“

4. KAPITOLA

V úterý ráno šestého října se do mé kanceláře dostavila Charlotta Carmodyová k svědecké výpovědi.

Šek pro Toots Kileyovou, který vyplnila Cynthia Huellenová, mi ležel v deskách na stole. Cynthia v hezké žluté bavlněné blůze, v dlouhých kalhotách pískové barvy a střevících s vysokými podpatky seděla vedle stolu připravena zapisovat. Soudní zpravodaj, muž něco přes padesát, s výraznou tváří, jehož jsem vybral spolu s Úřadem státního zástupce, seděl vedle, dlouhé štíhlé prsty položené na stenografickém notesu v klíně. Se slečnou Carmodyovou přišli dva právníci, vesele a bystře vyhlížející mladík, kterého poslal Skye Bannister ze svého úřadu, a osobní advokát svědkyně. Oba byli připraveni přiskočit na pomoc, kdybych se ptal na něco nepatřičného.

Chtěl jsem si vyslechnout její zážitek.

Charlotta Carmodyová byla jedinou svědkyní, která jednoznačně tvrdila, že viděla Mary Bartonovou zahrabávat tělo v zahradě.

Kdybych mohl prokázat, že přinejhorším lhala, a přinejlepším se mýlila, mohl bych žádat, aby vazba byla zrušena pro nedostatek důkazů. Nález ať už jedné, dvou či deseti mrtvol v něčí zahradě nebo ve sklepě, někde v přístěnku či na půdě ještě nedokazuje, že majitelka domu vraždila.

Florida je jeden z pěti nebo šesti států Unie, které připouštějí v kriminálních případech svědectví touto formou. Svědecká výpověď se koná pod přísahou a je částí soudního řízení. Zákon to požaduje proto, aby v dalším řízení ani státní návladní, ani obhájce obžalovaného nemohli při vlastním přelíčení vystoupit s novými překvapivými fakty. Všichni vědí předem, jaký svědek a na čí straně bude předvolán, jaké doličné předměty budou předloženy. Obě strany mají možnost přezkoumat si svědectví i doličné předměty už dlouho před přelíčením. Ve státě Florida, jako ostatně ve všech státech, zákon vyžaduje, aby k přelíčení došlo co nejdříve. Doufal jsem, že v případě Mary Bartonové to bude ještě před vánoci, a porota že bude jmenována před svátky.

Mary Bartonová označila Charlottu Carmodyovou za „ženštinu“.

Ve skutečnosti nevypadala nijak dryáčnicky.

Věděl jsem, že je jí dvacet sedm let a že pracuje jako pokladní u První národní pojišťovny v Caluse. To dopoledne měla na sobě šaty, které nosí denně do práce, jednoduchý šedý kostým a lakové střevíčky s nízkým podpatkem. Neměla brýle; v duchu jsem si přál, aby nosila brýle. Nebyla krásná, ba snad ani hezká, ale byla přitažlivá a její bledě modré oči prozrazovaly inteligenci. Nezdála se mi nijak vyzývavá. V jejím vystupování nebylo nic dotěrného. Ještě než jsem začal s otázkami, jsem cítil, že to bude nesnadná soupeřka.

„Slečno Carmodyová,“ řekl jsem, „jistě víte, že zastupuji Mary Bartonovou…“

„Ano.“

„… a rád bych vám položil několik otázek ohledně toho, co jste už předtím řekla policii a státnímu návladnímu.“

„Prosím.“

„Rád bych vám připomněl, že na otázky musíte odpovídat slovy, nikoli gesty rukou či hlavy.“

„V pořádku.“

„A dále bych vám chtěl připomenout, že pokud byste nerozuměla některé mé otázce, řekněte to, prosím, a já otázku zopakuju jinými slovy.“

„Výborně.“

„Takže můžeme začít? Nejprve mi laskavě řekněte, kde bydlíte.“

„Gideonova ulice, číslo 2714. Nad Půlměsíční zátokou.“

„Stojí váš dům přímo vedle domu, v němž bydlí Mary Bartonová?“

„Ano.“

„Přímo vedle vás je vchod do domu číslo 2716 v téže ulici?“

„Ano, správně.“

„Takže Mary Bartonová je vaše sousedka?“

„Ano, bezprostřední.“

„Jak dlouho bydlíte v tom domě?“

„Šest měsíců.“

„Měla jste během té doby příležitost mluvit s Mary Bartonovou?“

„Ano, mluvívala jsem s ní.“

„Často?“

„Vznáším námitku.“

To se ozval advokát Alderley Rudd. Vypadal a mluvil, jako by vystoupil z některého Dickensova románu – kotlety na tvářích, růžová pleť, kostkovaný oblek, kulaté bříško.

„V čem je problém?“ zeptal jsem se.

Měl bych upozornit, že před výslechem svědka se právní zástupci dohodnou na určitých pravidlech, a jedním z nich je, že všechny námitky se ponechávají až na přelíčení. Jestli přesto někdo během svědecké výpovědi vznese námitku, pak jen proto, že otázka byla nápadně sugestivní nebo nediskrétní, nebo pro věc nedůležitá, a neměla by tedy vůbec být položena.

Rudd namítal proto, že věděl, kam mířím, a chtěl narušit jednání.

„Jak definujete ‚často‘?“ zeptal se rozumně. „Je často dvakrát, třikrát, nebo stokrát? Co je to ‚často‘?“

„Jestli se vám to nelíbí, zformuluji otázku jinak,“ odpověděl jsem. „Slečno Carmodyová, kolikrát asi jste během těch šesti měsíců, co jste žila v sousedství Mary Bartonové, s ní mluvila?“

V duchu jsem si blahopřál, že jsem otázku formuloval tak přesně, neboť Charlotta Carmodyová odpověděla: „Nejmíň dvacetkrát.“

Tak pohotovou odpověď jsem ani nečekal.

„Myslíte, že jste ji znala dobře?“ zeptal jsem se.

„Ne. Není lehké ji dobře poznat. Ale řekla bych, že jsme byly v sousedských vztazích.“

„Mohla byste ji popsat?“

„No tak, Matte.“

Ta námitka přišla od Isadora Golda, mladého právníka, kterého poslal Skye Bannister. Bylo mu sedmadvacet, absolvoval Harvardovu právnickou fakultu a podobal se Abrahamu Lincolnovi.

V horkých letních měsících nosil černý oblek s úzkou utaženou kravatou. Snad ho někdo zákeřně nezavraždí někdy večer v divadle jako Lincolna.

„Co se ti nelíbí, Isadore?“ řekl jsem.

„Co záleží na popisu, který by nám tu uvedla slečna Carmodyová? Všichni víme, jak Mary Bartonová vypadá. Její fotografie byly ve všech…“

„Ano, ale já bych rád slyšel ten popis z úst slečny Carmodyové,“

řekl jsem.

Gold také tušil, kam mířím. A nechtěl riskovat, že by jeho svědkyně třeba řekla, že Mary Bartonová má hnědé oči, zatímco jsou, jak známo, modré. Podíval se na mě s nešťastným výrazem, jako se lidé dívají na neposlušné dítě. „Matte,“ řekl mi – mimochodem, tak mě nikdo neoslovuje už od dětství – „Matte, nemohl by ses ptát trochu určitěji? Nemám námitky proti tomu, že kladeš přímé otázky, ale…“

„Budu se snažit,“ řekl jsem. „Slečno Carmodyová, jak vysoká je Mary Bartonová?“

„Asi jako já.“

„A to je?“

„Sto sedmdesát tři centimetry.“

„Překvapilo by vás, kdybych řekl, že měří sto sedmdesát devět?“

„Jistě.“

„Trváte na tom, že měří sto sedmdesát tři centimetry?“

„Jsem si jistá, že je stejně vysoká jako já.“

„Jaké barvy jsou její oči?“

„Modré.“

„Světle modré? Tmavě modré?“

„Zřetelně tmavomodré.“

„Kolik váží?“

„To nevím.“

Teď jsem zbystřil pozornost. Když jsem se dotkl váhy Mary Bartonové, nechtělo se jí hádat.

„Myslíte, že váží asi tolik co vy?“ zeptal jsem se.

„Ne, je silnější.“

„Kolik vážíte vy, slečno Carmodyová?“

„Čtyřiapadesát.“

„Takže myslíte, že Mary Bartonová má víc, než padesát čtyři kila?“

„Ano, řekla bych tak něco mezi padesáti čtyřmi až padesáti osmi.“

Skutečně, Mary Bartonová vážila padesát sedm kilogramů.

„Řekla byste, že je silná?“

„Ne.“

„Hubená?“

„Štíhlá.“

„Jakou barvu mají její vlasy?“

„Jsou šedé.“

„Jaký má účes?“

„Je nakrátko ostříhaná.“

„Když jste tak asi dvacetkrát s Mary Bartonovou mluvila, kde přitom byla?“

„Na zahradě. A když jsem vám řekla, že jsme spolu mluvily nejmíň dvacetkrát, nemyslela jsem přesně dvacetkrát.“

„Kolikrát tedy přesně byste řekla?“

„Nejmíň čtyřiadvacetkrát. Možná pětadvacetkrát. Možná i třicetkrát.“

Hůř a hůř.

„Jak dlouhé byly ty rozhovory?“

„Různě. Někdy to byl jen pozdrav, někdy trvaly dvě nebo tři minuty.“

„A říkáte, že všechny ty hovory se odehrály v její zahradě.“

„Ona byla na své zahradě a já na své. Mluvily jsme přes plot.“

„Jak vysoký je ten plot?“

„Sto padesát centimetrů. Podle pravidel regulačního plánu města.

Nesmíme mít vyšší ploty.“

„Takže jste bez potíží viděla přes plot?“

„Ano, to ano.“

„Nuže, plot je sto padesát centimetrů vysoký a vy měříte sto sedmdesát tři. To jste jen stěží viděla přes plot, nemyslíte?“

„Viděla jsem bez problémů,“ řekla znovu, ale mnohem rozhodněji než předtím.

„A viděla jste přes plot i oné noci třicátého prvního srpna?“

„Ano. Viděla.“

„Kde jste byla té noci, když jste podle svého svědectví zahlédla Mary Bartonovou v její zahradě? Je to, mimochodem, jediné místo, kde jste se vídala s Mary Bartonovou?“

„Vždycky jen jednu otázku, Matte.“

„Je to jediné místo?“

„Ano, nikdy jsem ji neviděla jinde.“

„Vždycky jen v její zahradě?“

„Ano.“

„Nikdy před domem…“

„Nepamatuji se, že bych ji byla viděla…“

„Nebo jít po ulici…“

„Nechte ji, prosím, odpovědět, Matte.“

„Ne, vždycky jsem ji viděla jen na zahradě.“

„Všechny vaše vzpomínky na ni se týkají jen zahrady, je to tak?“

„Ano, vždycky pracovala na zahradě, zahrada byla její pýcha…“

„Co měla podle vás na sobě na té zahradě?“

„Obyčejně modré džíny.“

„A co ještě?“

„Bundu s kapsami.“

„Jaké barvy?“

„Zelenou.“

„A ještě něco? Klobouk? Rukavice?“

„Zahradní rukavice.“

„A klobouk.“

„Nejen šátek.“

„Na hlavě?“

„Ano.“

„Říkáte, že takhle byla obvykle oblečená, když jste ji viděla v zahradě?“

„Ano.“

„Nazvala byste to zahradnickým oblečením?“

„Nevkládejte svědkyni, prosím, slova do úst.“

„Dobře tedy. Slečno Carmodyová, jak vy byste nazvala modré džíny, zelenou bundu s kapsami, zahradní rukavice a šátek na hlavě?

Jak byste nazvala takový oděv?“

„Jako zahradnický.“

„Vzhledem k tomu, co dělala v těch chvílích, když jste ji viděla, že? Takže zahradničila?“

„Ano.“

„Bylo to vždy ve dne?“

„Ano. Kromě…“

„Mluvím jen o těch chvílích, kdy jste s ní mluvila. A když jste ji viděla v tom jejím zahradnickém oděvu…“

„Ano.“

„Vždycky to bylo jen ve dne?“

„Ano.“

„Všechny ty rozhovory se odehrály jen ve dne?“

„Ano.“

„Mluvila jste někdy s Mary Bartonovou v její zahradě v noci?“

„Ne.“

„Viděla jste ji vůbec někdy v její zahradě v noci?“

„Viděla jsem jí v zahradě v noci třicátého prvního srpna.“

„Ano, tak je to ve vaší svědecké výpovědi. Ale viděla jste ji někdy předtím pracovat v zahradě v noci?“

„Nikdy.“

„Viděla jste ji někdy v noci dělat cokoliv jiného v její zahradě?“

„Ne.“

„Nebo někoho s ní v noci mluvit?“

„Ne.“

„Ani v zahradě, ani kdekoliv jinde, je to tak?“

„Ne, nikde.“

„Takže všechny rozhovory, které jste měla s Mary Bartonovou, dvacet, nebo třicet, nebo víc…“

„K věci, pane Hope!“

To byl Alderley Rudd, jenž káravě potřásal hlavou.

„Tedy všechny vaše rozhovory s Mary Bartonovou se odehrály ve dne, když se zabývala zahradou? Nikdy jste s ní nemluvila v noci, nikdy jste ji neviděla v zahradě v noci…?“

„Viděla třicátého prvního srpna. A to bylo v noci.“

„Mluvme tedy o té noci. Kolik bylo hodin, když jste ji viděla, jak jste vypověděla?“

„Já jsem ji viděla. Ne že bych to jen vypověděla, já jsem ji skutečně viděla.“

„V kolik hodin?“

„Asi v deset.“

„Před nebo po desáté?“

„Krátce po desáté.“

„Tak asi pět minut?“

„Několik minut po desáté.“

„Dvě minuty, tři minuty…?“

„Nevzpomínám si, kolik to bylo minut. Právě začaly televizní zprávy. Bylo to chvilku po desáté.“

„Povězte mi přesně, co jste viděla v zahradě.“

„Viděla jsem, jak Mary Bartonová zahrabává tělo malé holčičky.“

V místnosti nastalo ticho. Jen soudní zapisovatel vyklepával na stroji poslední slova. Slyšel jsem, jak tužka Cynthie Huellenové šustí po papíře notesu.

„Kde jste byla v tu dobu?“

„Nahoře v ložnici.“

„Kde v ložnici?“

„U okna.“

„U okna? Myslel jsem, že jste se dívala na televizi.“

„Zaslechla jsem něco zvenčí.“

„Při sledování televize?“

„Ano.“

„Kde jste byla, když jste se dívala na televizi?“

„V posteli.“

„Takže se vám zdálo, že slyšíte něco zvenku…“

„Skutečně jsem něco slyšela.“

„Co jste udělala potom?“

„Vstala jsem.“

„A šla jste k oknu. Bylo ve vaší ložnici světlo?“

„Ano.“

„Bylo rozsvíceno na zahradě Mary Bartonové?“

„Byl úplněk.“

„Na to jsem se neptal. Bylo rozsvíceno na zahradě…?“

„Mohla jsem vidět úplně jasně.“

„Ani to jsem se vás neptal, slečno Carmodyová. Bylo na zahradě Mary Bartonové rozsvíceno té noci nějaké světlo?“

„Ne.“

„Zahrada byla ve tmě, je to tak?“

„Byl úplněk.“

„Kromě měsíce osvětlovalo zahradu nějaké elektrické světlo?“

„Ne.“

„Takže světlo bylo jen ve vaší ložnici, jak jste říkala?“

„Ano.“

„Nezhasla jste, když jste vstala z postele?“

„Ne.“

„Řekla jste tma za oknem, světlo v ložnici.“

„Ano, ale ne úplná tma venku.“

„Ale bylo to v noci?“

„Ano, jenže…“

„Takže rozhodně za tím oknem nebylo sluneční světlo?“

„Ne, to nebylo…“

„Pod vaším oknem tedy byla tma, je tomu tak?“

„Ano, ale měsíc…“

„Byl sice měsíc. Ale za takových okolností – tma venku, světlo uvnitř – neodráželo se to světlo ve skle okna?“

„Viděla jsem dobře.“

„Na to jsem se vás neptal.“

„Přitiskla jsem hlavu ke sklu a dlaně jsem si přiložila k tvářím.

Takže jsem mohla dobře vidět, co se děje venku.“

„A mohla jste vidět přes plot?“

„Ano.“

„Přes plot vysoký sto padesát centimetrů?“

„Ano.“

„I když vykopaná jáma, jak jste řekla ve svém svědectví, byla vzdálena metr a půl od toho plotu?“

„Viděla jsem, jak Mary kope hrob, ano.“

„Váš zorný úhel byl asi…“

„Viděla jsem ji dobře. Vykopala hrob a hodila do něj mrtvolku holčičky.“

„Co měla na sobě?“

„Holčička byla nahá.“

„Ano, to bylo v novinách. Ale jak byla oblečena Mary Bartonová? Svědčila jste, že jste ji viděla. Řekněte mi tedy, co měla na sobě.“

„Modré šaty.“

„Tedy ne džíny a košili?“

„Ne.“

„Nebo šátek na hlavě a zahradnické rukavice…?“

„Ne.“

„Ale v tom oblečení jste ji obvykle viděla v zahradě…“

„Ano.“

„A místo toho najednou… modré šaty.“

„Ano.“

„Jaký druh šatů to byl?“

„Jednoduché. Obyčejné. Něco bavlněného.“

„Byly tedy bavlněné?“

„Vypadalo to jako bavlna.“

„Můžete mi je popsat?“

„Bála jsem se, že by mi mohla něco udělat.“

„A příští den jste se už nebála? Když jste řekla policii…“

„Řekla jsem jim, co jsem viděla, to bylo vše. Já jsem je první nezavolala, to telefonní opravář. Odpovídala jsem jen na otázky.

Nemůže na mě svalovat vinu. Vůbec mi nemůže vyčítat, že bych s tím začala.“

„Proč by vám měla ubližovat, slečno Carmodyová. Lhala jste v něčem?“

„Ne, říkám pravdu.“

„Tak proč se bojíte?“

„Protože ona je šílená.“

Pokoušel jsem se útočit na svědkyni ze všech sil, zkusil jsem úskoky, některé nebyly zrovna slušné, ale trvala pevně na svém, v noci třicátého prvního srpna viděla Mary Bartonovou v její zahradě v modrých šatech a bílých teniskách bez ponožek, jak zahrabává v plném měsíčním světle malou nahou holčičku.

Myslím, že to byla právě slova „bez ponožek“, která mně přesvědčila, že svědkyně pravdivě vypovídá, co viděla. V její výpovědi byla určitá nejistá místa, ale ta konkrétní malá podrobnost převážila. Bylo mi jasné, že jakýkoli pokus o propuštění Mary Bartonové z důvodu nepřesvědčivosti tohoto svědectví, by byl předem marný.

Byl jsem zase tam, kde jsem byl, když jsem poprvé telefonicky mluvil s Melissou Lowndesovou.

„Z té vzdálenosti těžko.“

„Myslím, že jste řekla, že jste viděla docela jasně.“

„To ano, ale ne tak, abych rozeznala druh látky…“

„Přestože byl úplněk?“

„Nerozumím vaší otázce.“

„Přesto, že měsíc osvětloval celou zahradu, nemůžete říct, z čeho byly ty šaty… i když jste viděla, že jsou modré, je to tak?“

„Ano.“

„Ale ne, z jakého byly materiálu?“

„Nemohla jsem rozeznat, z čeho ty šaty jsou, jen jsem je viděla.“

„Víte o tom, že policie nedokázala najít v domě Mary Bartonové takové modré šaty, jaké jste popsala?“

„Nevím, co s šaty udělala.“

„Co ještě měla na sobě?“

„Bílé tenisky.“

„Nízké?“

„Obyčejné tenisky. A neměla ani ponožky.“

„Vy jste viděla, že neměla ponožky?“

„Viděla jsem jen modré šaty a bílé tenisky.“

„A víte, že policie nenašla ani ty bílé tenisky?“

„Viděla jsem, co měla na sobě, to vím dobře.“

„Modré šaty a bílé tenisky.“

„Ano.“

„Které ale Mary Bartonová nevlastní.“

„Řekla jsem vám, že nevím, co s nimi udělala. Mohla ty šaty někam odnést.“

„Řekněte mi, slečno Carmodyová… proč jste tak dlouho váhala, než jste šla na policii?“

„Jak to myslíte?“

„Řekla jste, že jste viděla Mary Bartonovou, jak pohřbívá Felicity Hammerovou v noci třicátého prvního srpna…“

„Tehdy jsem nevěděla, že se jmenuje Felicity Hammerová.“

„Ale že někoho zahrabává, jste viděla?“

„Ano, malou holčičku.“

„Ale policii jste to řekla, až když těla objevil někdo jiný. Proč jste nešla na policii hned? Proč jste čekala až do příštího dne?“

„Bála jsem se to jít oznámit.“

„Proč?“

5. KAPITOLA

„Nemám a nikdy jsem neměla žádné mizerné bavlněné modré šaty,“ řekla Mary.

Zvykla si přecházet po cele sem a tam jako lvice v kleci, ale lvici se nijak nepodobala. Začínala být typicky vězeňsky bledá. Opálení z těch mnoha hodin práce v její milované zahradě se měnilo v bělavou šeď a dodávalo její tváři vzhled stárnoucího pergamenu.

Na mou žádost o další doličné předměty mi Úřad státního zástupce zaslal seznam předmětů, které měly být předloženy při přelíčení. Mezi nimi byly modré bavlněné šaty, které údajně patřily Mary Bartonové a byly objeveny v rychločistírně na předměstí v Caluse. Jméno majitele čistírny bylo připojeno k seznamu svědků.

Skye Bannister se činil, ale stále ještě mi neřekl, kdo nyní povede obžalobu, když byla Patricia odvolána.

„Majitel čistírny vás označil jako ženu, která k němu přinesla šaty,“ řekl jsem.

„Nikdy jsem o téhle rychločistírně neslyšela,“ řekla Mary. „Proč bych chodila až na druhý konec tohohle zatraceného města?“

„Provozovatel říká, že na šatech byly krvavé skvrny.“

„Ten člověk se pomátl.“

„Identifikoval vás nejprve podle fotografie a potom, když mu vás nenápadně předvedli.“

„Ať mě identifikuje tváří v tvář, ten lump! Ať se mi podívá do očí a řekne mi přímo, že jsem osoba, která mu přinesla ty hadry k čištění!“

„Charlotta Carmodyová řekla, že tu noc, kdy vás viděla, jste měla na sobě modré šaty.“

„Charlotta Carmodyová je všetečná potvora.“

„Je hlavním svědkem obžaloby.“

„Vykašlete se na ni a na celou obžalobu!“

„Mary, prosím vás…“

„Nevím, proč sem tahají tyhle lidi. Proč nenajdou svědka, který by jim řekl, že jsem dávno spala, když jsem údajně pohřbívala to děcko?“

„A je takový svědek?“

„Spím sama.“

„Třeba jste s někým tu noc mluvila? Možná telefonicky? Kolem desáté hodiny?“

„Ne.“

„Jste si jistá?“

„Chodím spát každý den o půl desáté.“

„I tu noc jste šla spát o půl desáté?“

„Ano.“

„Pamatujete se dobře?“

„Pamatuju, nikdy neměním své zvyky. Chodím spát o půl desáté a probouzím se v sedm. Jdu do trafiky pro noviny, při snídani si je přečtu a pak jdu pracovat do zahrady. Jsem tam obvykle už v půl deváté nebo v devět. Každý den kromě neděle. Pořád stejně.“

„Znáte Templetonské náměstí?“

„Byla jsem tam párkrát.“

„A byla jste tam prvního září?“

„Ne. To je den, kdy jsem podle toho chlapa do jeho čistírny přinesla ty hadry?“

„Ano.“

„Absurdní! Ten den jsem nebyla nikde blízko Templetonu.“

„Jak to víte tak jistě?“

„Měla jsem vůz v servisu. Jeden přítel mě tam odvezl, abych ho mohla vyzvednout. Ostatně, kdybych měla nějaké zakrvácené šaty, proč bych je rovnou nespálila?“

Dobrá otázka.

„Kde opravovali váš vůz?“

„V servisu Toyota, na křižovatce Meridianu a Jacksonovy ulice.“

„Kdy?“

„Odvezla jsem ho tam ve čtvrtek předtím.“

„Kolikátého to bylo…“

„Nevzpomenu si na datum.“

„Dvacátého sedmého srpna?“

„Myslím.“

„Kdo vůz převzal?“

„Joe.“

„Joejekdo?“

„Neznám celé jeho jméno. Je to vedoucí servisu. Zná mě.

Zeptejte se ho. Ostatně to má zapsáno v knize.“

„Jaký máte vůz?“

„Japonský Camry.“

„Kdy jste tam s ním přijela?“

„V osm hodin ráno.“

„Jak jste se dostala domů?“

„Půjčili mi svůj vůz.“

„Kdo jej řídil?“

„Mladý hoch, nevím, jak se jmenuje. Má světlé vlasy.“

„Kdy jste si auto znovu vyzvedla?“

„Už jsem vám to řekla. Následující úterý. Zavolali mi.

Potřebovala jsem nové brzdové obložení a novou anténu. Ale nemohli sehnat anténu dřív než v pondělí.“

„Takže vůz byl hotov v úterý.“

„Ano.“

„V den, kdy byla objevena těla.“

„Ano.“

„V kolik hodin jste si ho vyzvedla?“

„Asi v půl desáté ráno.“

„Jak jste se tam dostala?“

„Jimmy mě odvezl.“

„Kdo je Jimmy?“

„Jeden můj známý.“

„Celé jméno?“

„Jimmy Di Falco.“

„Jakou má adresu a telefon?“

Řekla mi adresu a telefonní číslo. Zapsal jsem si oboje. Řekla mi také, že se s ním zná od té doby, co přišla do Calusy, a že je to její velmi dobrý přítel. Krátce předtím mi však řekla, že spí díkybohu sama. Ovšem způsob, jakým nyní pronesla „velmi dobrý přítel“, naznačoval, že se s ním možná zná hodně důvěrně. Dost těžko jsem věřil, že by padesátníci a šedesátníci vedli ještě aktivní, a někdy až příliš aktivní sexuální život. Ale změnil jsem názor při jednom zájezdu na Galapágy, kde jsem viděl, jak sedmdesátníci i starší lidi vyjíždějí v člunech každý večer na moře, aby se v houpání vln oddávali sexuálním hrátkám.

„Jak je to dlouho?“ zeptal jsem se.

„Co myslíte?“

„Co jste přišla do Calusy!“

„Vrátila jsem se do Ameriky před pěti lety.“

„Co vás přimělo k návratu?“

„Požádali mě, abych se vzdala svého místa.“

„Proč?“

„Byly v tom osobní spory.“

„Mezi kým?“

„Mezi mnou a ředitelkou školy.“

„Jaké to byly osobní spory?“

„Neshodly jsme se v náplni výuky.“

„Povězte mi o tom něco bližšího.“

„Proč?“

„Protože až dojde k přelíčení, bude o vás Skye Bannister vědět všechno.“

„To, co se stalo v Anglii před pěti lety, nemůže zajímat nikoho jiného než mě.“

„A také mě. A Úřad státního návladního.“

„Byla to zásadní otázka,“ řekla Mary a těžce vzdychla. „Cítila jsem, že dvanáctileté dívky jsou dost zralé, aby mohly číst Zamilované ženy. Paní Mordenová s tím nesouhlasila. Ale já přednášela o té knize v hodinách literatury dál. Požádala mě, abych dala výpověď.“

„Udělala jste to?“

„Ne. Řekla jsem jí, že mi musí dát výpověď sama. To znamenalo pohnat mě z kárných důvodů před správní radu.“

„Z čeho jste byla obviněna?“

„Z neposlušnosti k nadřízeným. A ještě…“

Teď zaváhala.

„Z čeho ještě?“

„Že kazím morálku nezletilých.“

„Jak rada rozhodla?“

„Obvinění, že kazím morálku, jsem byla zproštěna. Ten tribunál z baronetů, vznešených dam, vévodů i lordů shledal, že jsem se skutečně dopustila nekázně, což bylo pravda. A tak mě požádali, jak si přála paní Mordenová, abych dala výpověď. Jenže v té době už mě to moc nedojímalo. Už jsem měla dost těch neomalených britských náfuků a byla jsem ráda, že vypadnu.“

„Proč jste přišla sem?“

„Věřila jsem, že Florida je krásné místo na odpočinek.“

„Odkud pocházíte?“

„Proč to chcete vědět?“

„Jak víte, Sky Bannister…“

Mary sklesla na úzkou palandu. Vzdychla a řekla: „Nevím, co má moje minulost společného s tímhle absurdním obviněním.

Nezavraždila jsem ty děti. Jestli jsem něco kdy udělala…“

„Něco, co bych měl vědět?“

„Nic, co by se jen vzdáleně podobalo vraždě, ujišťuji vás.“

„Co tedy?“

„Ale nic.“

„Byla jste někdy zadržena policií?“

„Ne.“

„Pro překročení rychlosti? Přejela jste na červenou? Parkovala jste…?“

„Řekla jsem vám, že ne.“

„Nebo jste zkusila drogy?“

„Ovšem že ne.“

„Kolik let vám bylo, když jste přišla do Anglie?“

„Třicet.“

„Jela jste přímo do Lockbournu?“

„Ne, strávila jsem několik roků v Londýně.“

„Co bylo potom?“

„Četla jsem inzerát na učitelské místo ve škole svatého Edwarda a požádala jsem o ně.“

„Kdy to bylo?“

„Před nějakými pětadvaceti roky.“

„A byla jste samozřejmě přijata.“

„Ano.“

„Abyste učila angličtinu.“

„Ano.“

„Učila jste angličtinu už předtím?“

„Ano.“

„Kde?“

„V Purcellu v Novém Mexiku,“ řekla a zvedla oči. „Musíme se prohrabovat v těch starých historiích?“

„Obávám se, že je to nutné.“

Najednou k mému překvapení začala vyprávět; narodila se před téměř padesáti devíti roky v městě Renegade v lymanském okrese v Jižní Dakotě. Byla jediné dítě lékaře Roberta Bartona a jeho ženy Judy. Vzpomínala si, jak ji hýčkali a obskakovali…

„Úplně zkažené dítě, řekla bych…“

… uspokojovali každý její rozmar, splnili jí každé přání, její pokoj byl přeplněn oblíbenými panenkami, tichými družkami za dlouhých zim v Dakotě.

„Ohromně mě milovali,“ řekla a sklopila oči jakoby ve zbožné vzpomínce. Náhle jsem měl pocit, že lže. Její vyprávění mi znělo, jako by je říkala zpaměti. Vzpomínky zněly příliš naučeně…

… zbožňující rodiče poslali její fotografii do soutěže místních novin o nejkrásnější dítě…

Otec ji učil lyžovat na dřevěných prkýnkách, které podle něj patřily jeho příbuzným v Norsku…

Když slavila šestnácté narozeniny, pátého listopadu před čtyřiceti třemi roky, hosté se té krystalicky chladné soboty sjížděli na saních…

Nemohl jsem se zbavit pocitu, že neříká pravdu.

V září před osmnáctými narozeninami odjela na Coloradskou univerzitu v Denveru, kde o čtyři roky později promovala.

„Absolventská slavnost byla tak kouzelná,“ pokračovala. „Stáli jsme v letním slunci… byl jste někdy v Denveru? Vzduch je tam tak jasný, tak krystalický…“

Opět to slovo. Zaznělo mi V uších.

„Byli jsme na sebe všichni tak pyšní. Dychtiví vyrazit a dobýt svět. Byli jsme tak mladí! Tak pošetilí!“

Oba její rodiče zahynuli při automobilové nehodě o dva měsíce později, když byla na návštěvě doma. Nebylo jí ještě celých dvaadvacet. Tehdy viděla město Renegade naposled. Pohřbili rodiče v zničujícím srpnovém vedru…

„Stáli jsme ve slunečním světle a já jsem hořce plakala…“

Je to moc teatrální, pomyslel jsem si.

„Zůstala jsem na světě sama,“ řekla.

„Nemáte žádné příbuzné?“

„Řekla jsem vám, byla jsem jedináček.“

„Nějaké strýce nebo tety? Bratrance?“

„Otec sem přišel z Norska.“

Barton, přemýšlel jsem. Nor?

„Bylo to jeho původní jméno?“

„Myslím, že se jmenoval Borgen,“ řekla. „Nebo Bargen, nejsem si jista.“

„Pokoušela jste se někdy najít příbuzné v Norsku?“

„Ne. Proč bych to dělala?“

„Jen mě to napadlo.“

„Věděla jsem, že prarodiče už nebyli na světě, když sem tatínek a mamka přišli.“

Mamka a tatínek. Devětapadesátiletá žena o nich mluví jako dítě.

„Takže, jestli tomu rozumím, žila jste v Lockbournu…“

„Ano.“

„A vyučovala jste tam… asi… dvacet let, pokud dobře počítám.“

„Ano. Ještě o něco déle.“

„A Melissa Lowndesová byla někdy během těch let vaší žačkou.“

„Ano.“

„Povězte mi něco o Zamilovaných ženách.“

„To je absurdní! Dnes a v mém věku! Úplně absurdní!“

„Tak co se přihodilo?“

„Paní Mordenová nastoupila jako nová ředitelka. Zděsila se, když objevila, že učím o Lawrenceově románu už kdoví kolik < let…“

„Dvanáctileté dívky?“

„Ano. Proč ne?“ odsekla a oči se jí vyzývavě zaleskly.

Představil jsem si, jestli bych si přál, aby moje dcera Joanna čtla Smilované ženy, když jí bylo dvanáct. Ale asi je četla, už když jí bylo deset.

„Uvažuju, co by z toho mohla obžaloba vytěžit.“

„Jak by se o tom obžaloba vůbec dozvěděla?“ zeptala se.

„Neznáte Skye Bannistera.“

„Neznám. Ale jaký význam by mohl mít spor o literární hodnoty, k němuž došlo před pěti lety… pro zjištění, zda jsem spáchala vraždu. Už samo slovo vražda mě odpuzuje. Měla jsem ty mladé dívky ve Svatém Edwardu ráda. Učila jsem je s láskou, protože jsem s láskou pozorovala, jak vyrůstají. Jako nejkrásnější kvítky v mé zahradě. Rostly vzhůru ke slunci, vstupovaly do zámku obývaném myšlenkami. Vyrůstaly v duchovním prostředí. Živily se idejemi v zámku, jehož věže sahaly až do nebe. Spíš bych si byla vypíchla oči, než bych ublížila těm nevinným duším.“

Pohlédla na mě.

Oči jí zvlhly dojetím a v temné modři se nyní třpytily slzy.

„Nikdy jsem žádné ze svých žaček neublížila,“ řekla.

Znovu rozhodně pokývla.

„A nikdy jsem neublížila nikomu ani tady v Caluse. A také jsem nezahrabala ty zohavené mrtvolky, které našli v mé zahradě,“ dodala.

Navzdory tomu, že tady v Caluse v okresním vězení byla uvězněna domnělá vražedkyně, bezpečnostní opatření v místnosti pro návštěvy nebyla příliš přísná – tak to aspoň Melisse Lowndesové připadalo. Myslela si nebo očekávala, že tu narazí na maximální ostražitost, jakou vídala v televizi nebo v kinech, kde vězně od návštěvníka odděluje silná skleněná stěna a kde mohli spolu mluvit jen přes mikrofony a tisknout dlaně ke sklu v nehynoucí lásce. Tady to bylo úplně jinak.

Uniformovaná dozorkyně ji prohledala ve zvláštní místnosti, prohrabala jí kabelku a zběžně prohlédla šaty – a pak ji zavedla do jiné místnosti, kde už sedělo několik dalších žen. Tři byly černé, jedna bílá a pátá vypadala jako Mexičanka. Melisse připadalo dost těžké rozlišit různé národnosti hemžící se po amerických ulicích. Na Oxfordské třídě v Londýně se taky pohybovala pěkná směs exotických národností, ale nikde v Anglii to nebylo výrazné jako v Americe, opravdový taviči kotel! Trochu ji to vyvádělo z míry.

Uvažovala, jestli se tu může kouřit. Na zdech nevisely žádné vyhlášky, jež by to zakazovaly, ale ani jedna z žen nekouřila.

Připadalo jí, že v Americe už nikdo nekouří. Zdálo se jí to podivné.

Jsou Američané skutečně tak vyděšeni hrozbou rakoviny a srdečních nemocí? Neboje odrazuje od kouření spíš jejich chorobná péče o zdraví – to jejich běhání a cvičení – a dohání je až k směšnému extrému? Prahla po cigaretě.

Do místnosti vstoupila jiná uniformovaná osoba, tentokrát muž.

Držel v ruce list papíru. Začal vyvolávat jména. Druhá běloška a dvě černošky vstaly a následovaly ho ven z místnosti.

Melissa čekala. Vrátil se za pět minut a odvedl z místnosti zbylou černošku a ženu, která vypadala jako Mexičanka. Melissa uvažovala, proč poprvé odvedl tři a dvě až příště. Zůstala sama a čekala na jeho návrat. Toužila po cigaretě.

Muž se vrátil. Zdálo se jí, že to trvalo věčnost.

Nahlédl do svého seznamu a pak se na ni podíval, jako by byl překvapen, že tu ještě sedí. Konečně se zeptal – připadalo jí, že úplně zbytečně, poněvadž byla jediná, kdo tu ještě zbýval: „Jste Melissa Lowndesová?“

„Ano.“

„Pojďte se mnou, prosím.“

Vstala a následovala ho otevřenými dveřmi do úzké chodby, připomínající tunely, jimiž procházíte na palubu letadla. Na konci byly kovové dveře. Odemkl je a uvedl ji do další místnosti, v níž bylo dvanáct úzkých stolků s kovovými nohami, pokrytých deskou z umělé hmoty. Každý stůl rozdělovala uprostřed skleněná, nebo spíš plastiková kolmá tabule, vysoká asi třicet pět centimetrů. Na podélné straně stolků stály proti sobě židle. Ženy, které sem strážce přivedl předtím, už seděly u stolků a mluvily s vězni, které přišly navštívit.

Všechno to byly ženy. A všechny měly na sobě kazajky s nápisem OKRESNÍ VĚZNICE CALUSA, vytištěný nad kapsou na prsou.

Žena, kterou Melissa nikdy v životě neviděla, seděla za stolkem nejblíž vchodu.

„Tohle je žena, kterou jste si přála navštívit,“ řekl jí policista, a Melissa zděšeně pochopila, že to je Mary Bartonová. Zdála se jí menší, než si ji pamatovala, ale byla tehdy ještě malá a teď se jejich poměr obrátil. Melissa si vzpomínala na ženu vysokou, štíhlou, se zdravě růžovými tvářemi, s kaštanovými vlasy, s jiskrnýma modrýma očima a okouzlujícím smíchem. Tahle žena jí připadala nějak zmenšená, modré oči unavené, vlasy spíš jako špinavý sníh a zmatený výraz ve tváři.

„Melissa?“ zeptala se žena.

I hlas byl jiný. Chraptivý, skoro suchý. Melissa si pamatovala její hlas z oné doby, jasný, nenucený, zvučný a živý.

„Slečna Bartonová?“ zeptala se. Ale strašně si přála, aby to nebyla ona.

„Ach, má milá Melisso,“ řekla ta žena a tvář se jí náhle rozzářila úsměvem, který Melissa kdysi znala. Dojem byl tak silný, že proměnil tuto šedou a skličující místnost ve větrný pahorek v Anglii a Melissa byla najednou zas jedenáctiletou holčičkou, která seděla pod omšelým dubem a čtla si nějaký hloupý román… a tu se k ní přiblížila slečna Bartonová, vysoká, silná, v pláštěnce, s kaštanovými vlasy, jež jí vlály ve větru, trochu udýchaná, a řekla: „Ahoj, ty jsi ze školy svatého Edwarda!“ Ano, vzpomínala Melissa, byla jsem ‚ Edwardka‘. Náhle měla chuť obejmout tu skvělou ženu, která ji bezpečně provedla dobou dospívání.

„Ne, to nesmíte,“ upozornil ji strážný. „Přečtěte si poučení.“

Najít v Caluse dobrou restauraci je dost těžké, jak už zjistilo hodně turistů, kteří podstoupili tu dlouhou cestu z Illinois nebo z Indiany. Když vynecháte jídelny s rychlým občerstvením a malé podniky, které nabízejí biftek, pivo a pochybné koktejly až do pozdních nočních hodin, i spoustu čínských restaurací a stánky, kde smaží lívance, právě tak jako rybí restaurace, kde vám týden staré ryby nabízejí jako čerstvě vylovené, italské restaurace, v nichž vám jakýkoli šéf, jen ne Ital, naservíruje špagety s rajskou omáčkou z konzervy, když jednou pojíte v jediné dobré španělské restauraci ve městě, která je filiálkou pověstného španělského podniku v Tampě, nebo v jediném skutečně dobrém podniku nabízejícím evropská jídla, pak už vám zbývá jen hrstka rádoby francouzských bister, kde vám nabídnou játra a ledvinky dušené v laciném víně, a dvě nebo tři stísněné hospůdky, kde najdete stále se opakující nabídku exotických pokrmů jako ústřice a krevety podávané na míse s podestýlkou vadnoucího salátu, smaženými houbami a růžičkovou kapustou, s citronem a pikantní rajskou omáčkou osychající na slunci. To je ovšem jen v turistické sezóně.

Ta nemá sice oficiální začátek, ale je známo, že první vlaštovky se objevují krátce po vánocích. Předtím, v horkém létě a období hurikánů, které někdy trvá hluboko do podzimu, jsou dobré i špatné restaurace zavřené.

Když teď Melissa zavolala, že by se mnou raději povečeřela, než abychom případ projednávali v „zatuchlé kanceláři“, byl jsem trochu na rozpacích, čím bych udělal na světaznalou návštěvnici z Londýna nejlepší dojem. V duchu jsem byl ovšem přesvědčen, že moje kancelář je vzdušná a příjemná.

Na Floridě je spousta restaurací pojmenovaných po pirátech, jichž by se napočítalo víc, než se jich kdy plavilo na rozbouřených mořích, a k tomu je ještě třeba připočíst názvy po různých zátokách, zálivech a skrytých pokladech, po galérách a galeonách, a také měla Calusa jeden podnik zvaný bůhví proč Pirátův papoušek. Mimoto je na Floridě nejmíň tisíc restaurací nazvaných Kapitán ten či onen. V

Caluse je to Kapitán Jolly Roger, pojmenovaný tak pravděpodobně v zápalu tvůrčího opojení pirátskou a mořeplaveckou fantazií, nicméně Calusa tím získala přídomek Přímořské Athény.

Obvykle se vyhýbám restauracím, které mají na houpajícím se štítu lebku se zkříženými hnáty nebo v síni kormidelní kolo a rybářské sítě, ale tenhle podnik nedávno otevřený na mysu Sabal a nazvaný Pirátské doupě – v duchu jsem si říkal pozor, pozor! – mi velmi vřele doporučil požitkář a přitom rodák z New Yorku Frank Summerville, můj šovinistický partner. Tak jsem zamluvil stůl na sedm třicet a vyzvedl jsem Melissu u hotelu Hyatt asi dvacet minut předtím.

Zřejmě velmi rychle pochopila, že v Caluse může být i začátkem října nesnesitelně horko. Svědčil o tom přiléhavý červený kostým a úplně nové sandály na nohou. Pravděpodobně byly výsledkem nákupní procházky. Kolem krku měla jednoduchou šňůru perel se stříbrnou sponkou vzadu na krku. Vypadala svěže, příjemně naladěná a odpočatá a hned se mi svěřila, že po našem setkání spala skoro celý den a pak si užívala floridského slunce – s výjimkou času, který strávila dnes odpoledne v caluské okresní věznici. Setkání s Mary bylo radostné…

„Objímaly jsme se a povídaly si o starých časech…“

… a i když byla setkáním otřesena, chtěla ode mne slyšet, jestli si myslím, že má Mary naději na propuštění. Tu naději jsem jí hned vyvrátil.

Pirátské doupě byla renovovaná, dříve velmi špatná Gianfrancova restaurace, která zkrachovala. Noví majitelé vytrhali italské dlaždice, zrušili kašničky s vodou a ozdobné plyšové kóje a vybavili jídelnu standardním restauračním nábytkem s nápisem Pirát.

Ze stropu visely hrubé sítě používané v přístavu na vykládku zboží z lodí. Rudé a zelené lampičky zdobily kulatá okna, napodobující okénka v boku lodi. Číšnice měly krátké černé sukénky, černé lakované střevíčky s vysokými podpatky a bílé hedvábné blůzičky jakoby nedbale rozepnuté na prsou. Melisse to připadalo úplně okouzlující. Jedna číšnice se zeptala, co budeme pít, a potom Melissy, jestli je Angličanka. Nakonec moudře pronesla: „To jsem si mohla myslet,“ a její jižanský přízvuk Melissu nadchl.

Doufal jsem, že nebudou mít na jídelním lístku papouška.

Víno bylo výborné; nikdy nepodceňujme kulinářskou zkušenost rozeného Newyorčana. Další příjemný dojem vzbudil – a o ten se zasloužila poloha Floridy – úžasně krásný západ slunce, který změnil tichou hladinu zátoky v koberec spadaného podzimního listí, žlutého, rudého a oranžového. Popíjeli jsme s tichým obdivem; v Americe jsou ještě místa, jež budí jas v duši.

„Vám tady chybí podzim?“ zeptala se a já jsem v duchu uvažoval, jestli jí hladina také připomíná padající listí.

„Ano,“ řekl jsem. „Mně tady chybějí všechna roční období.“

„A proč tu žijete?“ zeptala se. „Myslím… napadlo mi, že vám to může připadat jednotvárné. Pořád to krásné počasí, den za dnem.“

„Jenže ono není vždycky krásné,“ řekl jsem. „A někteří lidé dokonce považují tenhle druh horka za vysilující.“

„Já je považuji za nádherné,“ řekla a zachvěla se rozkoší.

„Můj partner Frank mi pořád hrozí, že odtud uteče,“ řekl jsem.

„Ale nikdy to neudělá.“

„Proč myslíte, že ne?“ zeptala se.

„Říká se, že vám tady přirostou boty k písku. A krev tu asi řídne.“

„Mně to tu připadá skoro jako ráj,“ řekla a zasněně se zadívala na sluncem zbarvenou vodu.

Nemohl jsem jí říct, že patříme mezi města, kde se obchoduje s drogami. Ani jsem jí neřekl, že drogy můžete koupit dokonce i ve věznici. Neřekl jsem jí, že naši policajti s rudě opáleným zátylkem se ochotně plíží do pornokin, aby tam nachytali pár masturbujících chlapíků, místo aby si všimli lodí plných kokainu, které vykládají svůj náklad na odlehlých plážích zálivu. Neřekl jsem jí, že město Calusa se víc stará o to, v čem se kdo koupe na jejích plážích, než o ty, kteří kšeftují s drogami. George Efush nazval dřívějšího guvernéra Floridy drogovým králem. Neřekl jsem jí, že na Divokém západě Calusy, na Floridě, můžete beztrestně nosit u zadku pistoli, ale nesmíte si beztrestně svlíknout ze zadku plavky. Neřekl jsem jí, že můj partner Frank nazval Calusu puritánským středozápadním městem, které se jen o pár tisíc mil vzdálilo od svého duchovního zdroje. Neřekl jsem jí, že Calusa není tak docela rajskou zahradou.

Vrátili jsme se k Mary poté, co jsme oba nadšeně okomentovali kvalitu pokrmů i obsluhy a navíc vypili dvě sklenice chardonay, které jsem objednal k humrům. Melissa s plastikovým ubrouskem kolem krku se pokoušela rozlousknout račí klepeto a při tom mi vyprávěla, jaké to bylo, když před lety studovala na škole svatého Edwarda.

„Chtěla bych vám říct, že Lockbourne je mimořádně krásný kout Anglie. Jsou tam nádherné zvlněné pahorky a domy staré kolik století… po celé Anglii je ovšem takových spousta, ale nikde tak půvabné, jako ty kolem Lockbournu, aspoň mně tak připadají. Jsem zaujatá, vím, ale já to tam úplně zbožňovala. Město, školu a ovšem…

slečnu Bartonovou. Ta mi určitě vštípila pochopení pro všechno ostatní. Tenkrát, když jsem byla mladá, víte…“

Bylo jí jedenáct, když se poprvé seznámila s ženou, která tak významně poznamenala její mládí a které vděčí za to, co se z ní stalo.

Vylíčila mi krajinu s travnatým pahorkem pod nebem modrým jak chrpy. Popsala i sebe – dlouhou, vytáhlou a trochu neohrabanou dívku, v jedenácti neobratnou, s mladistvou vyrážkou v obličeji, s plochou hrudí, trapně stydlivou, oblečenou v pytlovitých šatech, s šálou a dlouhou sukní, jež zakrývala její hubené nohy, a v hnědých vysokých botkách, které si umazala blátem, když běžela přes bahnitou louku. Pak se posadila u starého bezlistého dubu, vlasy jí bral vítr, a začala číst nějaký brožovaný román. Najednou před ní stála vysoká štíhlá žena v dlouhé pláštěnce a vítr jí čuchal kaštanové vlasy. Byla trochu udýchaná stoupáním a překvapeně se podívala na Melissu.

„Ahoj,“ řekla, „ty jsi Edwardka?“

„Ano, p-p-paní,“ zakoktala se, což také patřilo k jejím předpubertálním problémům.

„Prosím tě, žádná paní, jsem pořád jen slečna, i když je to třeba škoda. Už jsme se někde viděly?“

„Ne, p-p-paní. Jsem nová žačka.“

„Jak se jmenuješ?“

„M-M-Melissa Lowndesová.“

„Já jsem Mary Bartonová, učím angličtinu ve vyšších třídách.

Copak to čteš? Jsi velká čtenářka, Melisso?“

„Čtu pořád, s-s-slečno Bartonová.“

„Já taky ráda čtu. Tak co to máš za knížku?“

Melissa jí podala knihu. Trochu váhavě. Mary ji vzala do rukou, lehce prolistovala, jako by to byl nějaký vzácný tisk, třebaže to byl jen laciný románek, kterým dívky říkají „dojáky“.

„Dobře,“ řekla konečně, „myslím, že musíme číst všechno, i pokleslou literaturu, abychom později ocenili lepší věci,“ dodala a vrátila Melisse knihu. „Líbí se ti ten román, Melisso?“

„Moc n-n-ne.“

„Myslím, že by tě měl spíš nudit,“ řekla Mary, „jsi přece inteligentní děvče.“

Melissu napadlo, že ta vysoká žena s kaštanovými vlasy a nápadně modrýma očima nemá důvod pokládat ji za inteligentní; všechno, co do té doby četla, byl totiž zřejmě jen brak. Proč to řekla?

„Jenom inteligentní osoba dokáže najít tohle nejkrásnější místo v celé Anglii,“ pokračovala Mary s úsměvem. „Sedíš pod mým oblíbeným stromem, víš to, slečno?“

Slečno! Jedenáctileté dívce! Melissa má najednou pocit, že vyrostla.

„Když jsi zabrala moje místo,“ řekla Mary, „jistě ti nebude vadit, když si k tobě sednu. Jsem ještě trochu udýchaná z toho stoupání.“

Tak tu spolu seděly pod modrým nebem, mladá dívka a žena středního věku a opíraly se o mohutný kmen bezlistého stromu.

Dívaly se do dálky přes lesnaté údolí a písčitou pláň, přes křídově bílé skály až k dalekým kopcům.

Mary vzdychla.

„Je tu nádherný klid,“ řekla.

To bylo poprvé, kdy spolu něco prožívaly. Melissa vyprávěla, že onoho větrného dne spolu prohodily sotva pár slov, když tam spolu seděly, a také cestou z pahorku dolů do města mluvily jen málo.

Došly až ke kamenné bráně školy s železnými mřížemi.

Melissa cítila v Maryině přítomnosti takovou vnitřní jistotu, jakou předtím nikdy nezažila. Strašně ji mrzelo, když jí Mary řekla, že ještě nemůže být zařazena do žádné její třídy, dokud nepostoupí do vyššího oddělení, což nebude dřív než za rok. Slečně, nebo ne, Melisse, bylo teprve jedenáct, a Mary Bartonová učila jen dívky ve vyšším oddělení, dvanáctileté a starší.

„Jak staré byly ty oběti?“ zeptala se najednou.

„Nejmladší, Felicity Hammerové, poslední z nich, bylo šest.“

„A ostatní?“

„Jedné bylo osm, druhé sedm.“

„Nebije vás to do očí?“

„V jakém smyslu?“

„Mary učila pouze dospívající dívky. V žádném případě si nedovedu představit, že by mohla spáchat tyhle hrozné zločiny…“

„Dovedla byste to pochopit, kdyby obětmi byly dospívající dívky?“

„Ne. Mary měla jediný zájem: předávat vědomosti. Je nemyslitelné, že by měla zájem o šestiletá děcka.“

„A což šestileté tělíčko? Těla těch dívek byla zohavena.“

„To vím.“

„Dovolte mi, abych se zeptal otevřeně, Melisso. Udělala Mary Bartonová za celou tu dobu, co jste se znaly, něco, z čeho by se dalo soudit, že o vás měla sexuální zájem?“

„Nic takového.“

„Například… řekla jste, že jste se objaly, když jste se dnes opět viděly. Jak to bylo tenkrát? Objímala nebo líbala některé studentky?

Dotkla se vás někdy?“

„Ovšem, měla nás ráda… ale poslyšte, tenhle rozhovor považuji opravdu za urážlivý.“

„Dobrá, nechme toho,“ řekl jsem.

Podívala se na mě.

„Bude státní návladní klást Mary Bartonové takové otázky?“

„Ještě horší. Jestli se při výslechu dostane do úzkých. Možná jí budu muset i já položit pár nepříjemných otázek.“

„Uděláte to?“

„Jinou možnost nemám. Musím vycházet z jejích výpovědí.“

„No a?“

„Může si víc ublížit než prospět. Když s vámi dnes mluvila, neužívala nějaká hrubá slova?“

„V životě jsem neslyšela, že by slečna Bartonová použila třeba jen mírně neslušný výraz.“

„Vidíte, a teď ano.“

„Tomu se mi nechce věřit. To se k ní nehodí. Stejně jako nevěřím ničemu z toho ostatního.“

„Co máte na mysli?“

„Že je vražednice. Že zneužívala děti. Hanobila mrtvé oběti.

Všechno, z čeho ji obvinili,“ řekla a potřásla hlavou hněvem a znechucením. „Děti byly…“

„Já vím, co jim udělali. Aspoň to, co bylo naznačeno v časopise Time.“

„Asi byste nechtěla vidět fotografie?“ řekl jsem.

„Určitě ne. Ale slečna Bartonová nemohla spáchat tak ohavné věci. Je to nejušlechtilejší žena, jakou jsem kdy poznala. Jednou jsme našly umírajícího motýla. Někdo na něj neopatrně šlápl. Ixžel na zemi, třepotal křídly, ale nebyl schopen odletět. Bylo to na štěrkové cestě, jež vedla ke kamennému kostelíku. Slečna Bartonová jej zahlédla první. Vykřikla, klekla si na zem a zvedla žalostně poraněné tělíčko. Seběhly jsme se k ní. Větřík šuměl ve větvích a slečna Bartonová se najednou rozplakala. A stejně tak náhle sevřela motýlka v pěsti.“

„Zmáčkla motýla v pěsti.“ Pohlédl jsem na Melissu.

„Aby ukončila jeho utrpení,“ dodala.

Přikývl jsem. „Co si ještě pamatujete?“ zeptal jsem se.

„Všechno,“ odpověděla.

Pro mladičkou Melissu Lowndesovou to byl čas objevů.

Její rodiče se rozvedli…

„To se občas stává,“ řekla mi nyní s unaveným úsměvem.

… když jí bylo devět let. Mohlo se stát, že propadne u přijímací zkoušky na školu svatého Edwarda. Ale byla chytrá, a tak rodiče nebyli překvapeni – ani jí ovšem neblahopřáli –, když prošla s velmi dobrým výsledkem.

Přišla do školy svatého Edwarda, když jí bylo sotva jedenáct, a Mary Bartonovou potkala v prvním školním roce. Pod její ochranná křídla se však dostala až ve dvanácti, kdy přestoupila do vyšší třídy.

V devíti letech prožila Melissa Lowndesová rozvod rodičů. Otec se velmi brzy znovu oženil…

Podezřívala mladou Violettu, vychytralou Italku, že otce ulovila už několik let předtím, než se rozvedl…

Když bylo Melisse dvanáct, její matka se nejen znovu provdala, ale čekala se svým novým manželem dítě. Jmenoval se Peter a byl to nudný hlupák, na němž byla zajímavá snad jen hlava s dlouhými světlými vlasy, jaké nosili hippies. Živil se jako hudebník v pouliční kapele. Melissa si říkala, že maminka asi ztratila rozum.

Mary Bartonová se stala její učitelkou, rádkyní i vzorem.

Ta žena ji naučila tolik věcí! Otvírala dívkám zlaté dveře zářivých zámků, do nichž vstupovaly spolu s ní.

Slečna Bartonová vodila třídu do podzimních lesů, kde jim ukazovala spousty barevných pokladů, jaké uvidíte jen v tom ročním období – tmavěmodré kuličky bezinek, keře ověšené spadaným listím, chomáče stříbřité trávy, zlaté trsy vadnoucích kapradin, rudé plody divokých kalin, hnědorudě zbarvené tobolky se semeny azalek nad temně zeleným mechem. Učila je vnímat barvy mnohem jemnější, než jsou v létě nebo na jaře, a nakonec je učila Wordsworthovy básně…

Slečna Bartonová je také jednou zjara vzala k moři, bylo to krátce po velikonočních prázdninách…

Jako obvykle strávila Melissa část velikonočních prázdnin s matkou, která již byla ve vysokém stupni těhotenství, a s Peterem v bytě v Kensingtonu a část s otcem a jeho milovanou Violettou, kteří teď bydleli v třípatrovém domě s vyhlídkou na Regenťs park, a celou dobu toužila vrátit se do Edwardovy koleje.

Přijela tam v polovině dubna, ale navzdory studenému vzduchu všude už kvetly spousty krokusů a narcisů…

„Jaro je v Anglii vždycky tak líbezné,“ řekla.

… bylo nádherné jaro a slečna Bartonová měla jako obvykle plno skvělých nápadů. Tentokrát oznámila své třídě, že najala velký modrý autobus a zítra pojedou na výlet. Když se dívky ráno natlačily do zchátralého vozidla, sama usedla k volantu – což bylo, jak děvčata ihned pochopila, možná proti předpisům, a rozhodně proti pravidlům školy svatého Edwarda. Zavezla je do Lexton-on-Sea, přímořské osady, kde bílé útesy spadají až do moře a do nich narážejí zuřivě se tříštící vlny. Když se rozesadily v půlkruhu kolem ní, tváří k moři, límce zvednuté, sukně zmítané větrem a vlasy rozevláté, postavila se proti nim ve vlající pláštěnce a začala jim předčítat verše z Krále Leara…

Vichřice dujte, až vám prasknou tváře!

chrlte přívaly, vy slapy vod,

až po korouhev zatopíte věže!

Hbitější pomyšlení, sirné ohně

předvoje tříštitelek dubů, leb

mou bílou sžehněte! A hrome, ty

zkruš na plocho tu březí oblost země.

… a toho dne pochopily vášnivost a krásu Shakespearovy básnické řeči i vznešenost ostrova, který ho inspiroval.

Jindy vtrhla do hodiny biologie a vyjela ostře na učitele, proč vede dívky k tomu, aby pitvaly žáby, když jim den předtím přednášela Vítr ve vrbách, alegorii, o níž si většina lidí myslela, že je jen dětskou básničkou, ale děvčata díky Mary pochopila její skrytý smysl. Učitel se jmenoval Peter Battington – proč jen se tolik pitomců na světě jmenuje právě Peter?

Když Peter Battington požádal slečnu Bartonovou, aby okamžitě opustila třídu, jinak že ji vlastnoručně vyhodí, uchopila ho za ruku způsobem, který později popsala jako „vyvrácení palce“. Naučila ten hmat dívky, kdyby je náhodou přepadl nějaký pouliční flákač nebo ještě někdo horší. Přinutila ho kleknout a slíbit jí, že napříště nebude vystavovat jemné duše jejích dívek hrůzné podívané na pitvu.

Mihlo se mi myslí, že děvčátka nalezená v zahradě Mary Bartonové někdo pořezal.

Melissa vyprávěla, jak je jejich skvělá slečna Bartonová zasvětila do lyriky Johna Lennona tak, že děvčata uviděla Beatles v úplně novém světle. Píseň Já jsem mrož byla nejmíň deset let stará, ale když jim nyní recitovala její slova jako skutečnou báseň…

Já jsem ty a ty jsi já

a my jsme všichni a všichni jsme spolu…

… poslouchaly ty verše jako něco docela nového a objevovaly v nich úplně jiný smysl…

… a začínaly chápat, jak jsou vedle geniálního Lennona slova většiny současných rockových písní hloupá…

„Byla to učitelka, jakou by si mohlo každé děvče přát,“

prohlásila Melissa s planoucíma očima. „Mimořádná žena. Naučila nás milovat anglický jazyk a naučila nás…“

Zaváhala a zahleděla se do dálky, jako by hledala slova, která by mně co nejvíc tuto výjimečnou ženu přiblížila.

„Naučila nás milovat,“ řekla Melissa konečně a pokývla hlavou.

„Ptal jste se, jestli se nás dotýkala. Ano, dotýkala se mě. I všech ostatních. Pronikala až do našich srdcí a nalézala tam to, co potřebovalo povzbudit. Zasloužila se o to, že jsme rostly, že se z nás staly mladé ženy, a potom, když jsme odešly na univerzitu, ženy připravené vstoupit do toho velkého světa, jemuž nás učila rozumět.

Dotýkala se nás, ano. Dotýkala se nás i fyzicky, jestli jste myslel tohle. Byly to něžné schvalující dotyky… povzbudivé plácnutí, když jsme konečně něco pochopily, vřelá… mateřská objetí. Nebo sesterská. Silná objetí, jimiž nám říkala, že jsme něco udělaly dobře, že jsme zas pokročily; učily jsme se, rostly a stávaly se takové, jaké nás chtěla mít. Ani nás nenapadlo, že by v tom bylo něco jiného…

ne. Nebyly jsme už děti, když jsme odcházely, byly bychom to poznaly. Bylo nám osmnáct a věděly jsme, co je to sex. Nic takového v tom nebylo.“

Melissa se dotkla své sklenky.

„Žádná jiná učitelka v historii školy svatého Edwarda nebyla víc milovaná a uctívaná než ona. Zavolejte tam. Ptejte se lidí, kteří ji pamatují. Potvrdí vám to.“

Napadlo mi, jestli je tam ještě paní Mordenová.

„Ostatně i tady se najdou lidé, kteří vám řeknou totéž, ne?“

„Právě na tom pracujeme,“ řekl jsem. „Zajímá nás její okolí, její minulost.“

„To bych řekla,“ odpověděla Melissa.

Narodila se 5. listopadu 1933 v Renegadu v Jižní Dakotě. Její rodiče se imenovali Robert a Judy Bartonovi. V Renegadu chodila do základní školy, do střední v sousedním Lestervillu. Od roku 1951

studovala na univerzitě v Coloradu, kde absolvovala v červnu 1955.

Dva měsíce potom její rodiče zahynuli při autonehodě. V září toho roku se zapsala na Newyorskou univerzitu a v červnu 1957 získala diplom magistra svobodných umění. To léto přijala učitelské místo na škole Elizabeth Wagnerové a začala pracovat v září, když začal školní rok. V červnu 1963 odešla a potom strávila několik let v Londýně, než byla přijata na školu svatého Edwarda. Z této školy byla propuštěna po sporu o učební osnovy. Posledních pět let žije v Caluse.

To jsem se dověděl od Mary.

Totéž řekla také dvěma psychiatrům, kteří ji vyšetřovali a prohlásili za způsobilou účastnit se přelíčení.

Jeden z nich byl doktor Milton Canfield.

„Bylo třeba zodpovědět jen dvě otázky,“ řekl mi. „Za prvé, je dostatečně mentálně způsobilá rozumně se poradit se svým právním zástupcem? Odpověď zní ano.“

Uznal jsem, že je schopna se se mnou radit.

„Za druhé, je schopna chápat, z čeho je obviněna? Odpověď zní rovněž ano. Nemám pochyb o tom, že podle zákonných předpisů je schopna předstoupit před soud.“

Doktor Avery Haynes si nebyl tak docela jist.

„Ano,“ řekl, „ve smyslu zákona je způsobilá a také jsem to prohlásil. Ale víte… během našeho rozhovoru se objevily podivné skutečnosti…“

„Jaké skutečnosti?“ zeptal jsem se.

„Například určitá rozpolcenost osobnosti. Někdy o sobě vypovídala v třetí osobě. Ona udělala to, ona udělala ono, namísto já jsem udělala to či ono. Objevil jsem, že podvědomě přisuzuje své skutky nějaké druhé, zlé polovině sebe samé. Nějaké jiné osobě, chcete-li, která je a současně není součástí slečny Bartonové. Nějaká docela jiná osoba se občas dopouští zlých skutků místo ní. Ale musím přiznat, že mi ty skutky jasně nedefinovala. Vím však určitě, že někdy v minulosti se cítila rozdvojená… což, jak jistě víte, je příznak duševní choroby. A stejně tak jsem přesvědčen, že se cítí pronásledována, štvána a stíhána démony, kterým se nemůže bránit… a to je další příznak paranoie. Ale ve smyslu soudního řáduje způsobilá předstoupit před soud.“

Přelíčení bylo stanoveno na 23. listopad.

Úřad státního návladního měl čtyři svědky, kteří viděli Mary o víkendu před nálezem mrtvých těl se zavražděnými dívkami. Měli i svědkyni, jež viděla, jak Mary zahrabává Felicity Hammerovou na zahradě. Měli dalšího svědka, který prohlásil, že mu Mary přinesla do čistírny zakrvácený oděv. Věcné důkazy byly především ty šaty s krvavými skvrnami, pak zakrvácená lopata nalezená v její kůlně, pár bílých tenisek její velikosti, jež byly objeveny v kanalizační stoce čtyři bloky od čistírny. I na nich byly stopy krve. Vzorky půdy odebrané z tenisek odpovídaly chemickému složení hlíny v její zahradě. Skye Bannister byl přesvědčen, že má dokonale jasný případ. Co se mě týče, neměl jsem žádný důkaz, že Mary Bartonová nespáchala vraždy, z nichž byla obviněna. Celá moje obhajoba musela spočívat pouze na vyvrácení těchto důkazů.

Koncem října ke mně přišel Skye Bannister s jednoduchou nabídkou. Byla to táž nabídka, pomyslel jsem si, s jakou za mnou přišla ten první večer Patricia. Skye mě požádal, abych vyměnil elektrické křeslo pro Mary za trojnásobný rozsudek na doživotí.

Žádal mě tím, abych svou klientku navždy zbavil svobody.

„Chci s vámi jednat na rovinu, Matthewe,“ řekl. „Jsem velice rád, že vaše pověst v tomto městě nijak neutrpěla, nemluvě o dobré pověsti Pat nebo mého úřadu. Je to smůla, že mám tak vášnivou zástupkyni…“

„To nechte stranou,“ řekl jsem mu.

„Je mi líto, Matthewe, že jste v té věci tak citlivý, ale…“

„Přestaňte mluvit o tom, že Patricia je vášnivá, a neříkejte jí Pat.“

Skye se na mě zadíval.

„Možná že zapomenu, o čem jsem s vámi právě mluvil,“ řekl.

„Prosím vás, udělejte to,“ odpověděl jsem. „Uvidíme se až u přelíčení.“

„Rád bych to urovnal předem. Přijměte tu nabídku. Měl jsem chuť poslat Pat… Patricii do jiného okresu. Máme tam vraždu, ta by ji zaměstnala na celý únor. Ale mohu svůj úmysl vždycky změnit, být na ni hodný. Když však budete tvrdohlavý, bude mi jedno, jestli si oba natlučete hlavy v Marina Lou…“

„Skye,“ řekl jsem, „mám chuť vyskočit a dát vám jednu do zubů.“

„Právě jste se dopustil útoku na veřejnou osobu,“ řekl. „Podle trestního zákona je ‚útokem‘ úmyslná hrozba slovem nebo skutkem proti druhé osobě při zjevné způsobilosti k takovému činu…“

„Slyšel jste mě, Skye?“

„Dobrá, dobrá, dobrá,“ odpověděl a mával rukama. „Jen se vám pokouším vysvětlit, že dokud se vy a Pat… dokud vy a Patricia veřejně nezostudíte, nevidím důvod, proč byste si spolu neměli užít.“

„Miliónkrát děkuju,“ řekl jsem.

„Matthewe,“ řekl blahosklonně, „chci, abyste mi věřil, že se snažím být váš přítel.“

„Věřím vám to. Povězte mi ale jedno. Když myslíte, že máte vyhráno, proč se mnou vyjednáváte?“

„Protože je mi líto té ubohé ženské,“ řekl Skye.

„Proč? Jestli je taková zrůda…“

„Věřím, že je.“

„Tak ji pošlete na elektrické křeslo! Proč nezbavit společnost takového netvora?“

„Protože si myslím, že společnosti bude právě tak dobře poslouženo, když stráví zbytek života za mřížemi.“

Říkal to, co už předtím oznámil i v tisku; že je pro zrušení trestu smrti ve státě Florida. Dobrý strýček Skye neměl v plánu vjet do guvernérského paláce v kočáře spojeným dráty s elektrickým křeslem. Byl by pro něj špatný start, kdyby v případě Mary Bartonové žádal trest smrti.

„Chci projevit trochu milosrdenství,“ řekl.

Kecy, odsekl jsem v duchu.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Seznámím s vaší nabídkou svou…“

„V pořádku.“

„…klientku, ale poradím jí, aby ji odmítla.“

„Proč?“

„Protože je nevinná.“

„Ustanovil jsem jako žalobce Maxe Atkinse,“ řekl. „Myslím, že ho znáte.“

Max – Sekerník Atkins. Postrach.

„Znám ho,“ odpověděl jsem.

„Řekněte své klientce, aby to přijala, nebo ji Max usmaží.“

„Ano, řeknu jí to.“

Řekl jsem Mary o nabídce.

Odpověděla, že v žádném případě nemůže jít do vězení za činy, které spáchal někdo jiný.

Uvažoval jsem, jestli ten „někdo jiný“ je ta její druhá zlá polovina, kterou odhalil doktor Haynes. Ta jiná osoba, která je – a zároveň není Mary Bartonová. Úplně jiná osoba, která se čas od času dopouští násilných skutků.

Řekl jsem jí, že oznámím její rozhodnutí státnímu návladnímu.

Ale 23. listopadu, ať se stane cokoli, musíme předstoupit před soud.

Byla to vždycky ona a já. Ona byla zlá, ale nikdo to netušil. Tak strašně byla zlá!

To ona zabila tu kočku.

Všichni říkali, že jsem to udělala já. Říkala jsem jim, že ji zabila ona. Nikdo nevěděl, jak dovede být zlá.

Pořád jsem opakovala, tatínku, já jsem to neudělala, přísahám, byla to Mary Jean, přísahám při pánubohu. Já ti dám Mary Jean, říkal otec, sundával si řemen a přetáhl mě přes zadeček, kde to nejvíc bolelo.

Našli kočku před vraty.

Měla proříznuté hrdlo a bílý kožíšek celý zakrvácený.

Řekl, že jsem to udělala já, seřezal mě a pak mě zavřel do komory. Nade mnou visely kabáty, na podlaze, kde jsem se schoulila, se válely galoše. Nechali mě tam plakat ve tmě celou noc.

Mary Jean měla tu noc ložnici sama pro sebe, všechny krásné panenky si rozložila na posteli, všechny byly teď její. Smála se, když mě nakonec pustili nahoru. Vyprávěla mi hrůzné věci, jen když jsme byly samy. Nikdy, když byl někdo nablízku. Řekla mi, že zabila tu kočku! A že to udělá zase, jen ať jí to zkusím překazit. A zas se dala do smíchu. Ležela na posteli a kolem sebe měla rozloženy všechny krásné panenky.

Vždycky mě trestali za to, co provedla Mary Jean.

Nikdy jsem je nepřesvědčila, že všechny špatnosti dělá Mary Jean. Že s tím já nemám nic společného.

Myslela jsem, že jsem se jí navždy zbavila, když jsem odešla do Anglie. Tam za mnou nemohla! Přes celý oceán? Nebo dokáže páchat zlo i přes oceán?

Mary Bartonová.

Tou jsem byla v Anglii.

Slečna Mary Bartonová.

Byla jsem volná. Žádná Mary Jean už mi nemohla ubližovat.

Byla jsem volná. Ani otec už mě nemohl bít, byl mrtvý. Také matka byla mrtvá a nemohla už nevěřícně vrtět hlavou, když jsem jí říkala, co provedla Mary Jean, a říkat – nestydíš se? Všechno svádíš na Mary Jean, všechno špatné udělala Mary Jean. Já ti dám Mary Jean!

Otcův pásek mě pálil na zadku. To se už nikdy nestane. Jsem vysvobozená. Mohu dělat všechno, co jsem si kdy přála, nikdo mně nebude nic přikazovat. Jsem volná.

A potom…

Ah, bože, proč všechno musí skončit?

Proč musejí člověku vlézt do cesty nějaké prokleté omezené Mordenové, proč musejí přijít a ukradnout mu to jediné, co ho drží nad vodou…

Práci, kterou jsem milovala, děvčata, jež jsem měla ráda…

Proč mi to všechno musely ukrást?

Proč mě musely zas poslat zpátky tam, kde číhala Mary Jean?

Proč?

6. KAPITOLA

„Soud Dvanáctého soudního obvodu státu Florida zasedá dnes v budově trestního soudu v Caluse za předsednictví Její Ctihodnosti Heleny G. Rutherfordové. Všichni povstaňte.“

Soudkyni Ruthefordové táhlo na padesát. Předčasně bílé vlasy s tuhými kadeřemi budily dojem, že by ji náhodný nápor vichřice mohl zvednout až k dřevěnému stropu zasedací síně. Vplula sem v černé vlající róbě s širokými rukávy po vzoru netopýřích křídel, usedla do křesla, mile se usmála a řekla: „Posaďte se, prosím.“ Pak se rozhlédla po přeplněné soudní síni.

„Přeji všem dobré jitro. Vidím, že tu je slečna Bartonová se svým obhájcem a stát je zastoupen rovněž. Jsou tu i porotci a všechen soudní personál. Můžeme tedy začít.“

Bylo sedmého prosince, pondělí, výroční den útoku na Pearl Harbor, na nějž vzpomíná celá Amerika. Trvalo dva týdny, než byla sestavena porota, osm žen a čtyři muži. Muži byli běloši. Z osmi žen byly čtyři bílé, tři černošky a jedna Španělka, jež emigrovala před čtrnácti lety z Kuby. Byla z celé poroty nejinteligentnější. Výběr porotců se řídí náhodou a také pravidlem, že pokud je byť jen jedna osoba v porotě odlišná, je to špatné. Většina veřejných žalobců se toho pravidla pečlivě drží, protože vědí, že osamělý jezdec znamená při soudním procesu možnost konfliktu a pozdější obtíže. Říkal jsem si, že mám možná štěstí, když Atkins nechal proklouznout tuto ženu.

Šest z osmi žen mělo děti a jedna byla těhotná. Dva muži byli zastánci trestu smrti, pokud šlo o zvlášť ohavné zločiny – ostatně i soudkyně Rutherfordová se k nim přidala tím, že odmítla propuštění Mary Bartonové na kauci. Dva další porotci se vyjádřili, že jsou v této otázce nerozhodní.

„Dámy a pánové,“ oslovila je soudkyně, „byli jste vybráni a složili jste přísahu jako porota ve věci stát Florida proti Mary Bartonové. Obžalovaná Mary Bartonová je obviněna z trojnásobné vraždy. Podstata těchto zločinů vám bude vysvětlena ale než Dostoupíme dále, myslím, že bude užitečné, když vám vysvětlím určité skutečnosti. Prosím, abyste pochopili, že soudcova, tedy moje zodpovědnost je rozhodnout, jaké zákony jsou v této věci příslušné, a tyto zákony vám vysvětlit. Na vás je, abyste rozhodli o faktech tohoto případu a vyvodili z nich závěry. Tímto jsou pravomoci poroty a pravomoci soudců určeny a nekříží se Je to jeden ze základních principů našeho soudního systému.

Je důležité, abyste věděli, jak se proces vede. Na začátku přelíčení budou mít právní zástupci obou stran příležitost – budou-li si to přát – přednést své stanovisko. Tím je dána každému právnímu zástupci možnost říct vám, jaké svědky vám míní předvést během přelíčení. To, co tito právníci řeknou, nemá – opakuji – nemá povahu důkazu, a vy to za něj nepovažujte. Vaše rozhodnutí musí spočívat jen na předložených svědectvích, popřípadě na jejich nedostatku.

Svědci budou vyzváni, aby vypovídali pod přísahou. Právní zástupci je podrobí výslechu a křížovému výslechu. Dokumenty a jiné doličné předměty mohou být rovněž předloženy jako svědectví.

Neměli byste si utvářet žádné definitivní nebo neměnné mínění o případu, dokud ne vyslechnete všechny svědky, zahajovací a závěrečné projevy obou právních zástupců a poučení o zákonech, jež vám přednese soudce. Do té doby nesmíte o případu diskutovat ani mezi sebou. Během přestávek v soudním řízení nesmíte o případu 5

nikým mluvit, ani nesmíte připustit, aby vám, nebo ve vaší přítomnosti, někdo cokoli říkal o projednávaném případu. Sdělte každému, že jste členem poroty, jejíž úlohou je případ rozhodnout, a požádejte ho, aby mlčel. Jestliže neposlechne, ihned se od něho vzdalte a ohlaste to některému soudnímu dohlížiteli, který upozorní mě.

V každém trestním řízení má obžalovaný právo mlčet a není povinen dokazovat svou nevinu. Vy musíte rozhodnout, zda státní zástupce prokázal mimo jakoukoli pochybnost vinu obžalovaného.

Ze skutečnosti, že obžalovaný použije svého práva mlčet, nesmí porota vyvozovat žádné závěry o jeho vině. Ani když obžalovaný odmítne možnost předstoupit a učinit prohlášení, nesmí to žádným způsobem ovlivnit vaše rozhodnutí.

Právní zástupci znají pravidla výslechu svědků a zásady vedení přelíčení. Je jejich povinností uplatnit námitky, které považují za vhodné. Jestliže vysloví námitku, není na vás, abyste zvažovali, zda je oprávněná. Pokud námitku odmítnu nebo přijmu já, nesmíte přemýšlet, co by se bylo stalo, kdybych ji zamítla, a naopak, co by byl svědek řekl, kdybych ji připustila.

Upozorňuji vás, že při soudním jednání se konají takzvané ‚ porady u soudcova křesla‘. Nehledejte v tom žádné tajnůstkaření.

Jsou to tiché porady právních zástupců se mnou, při nichž se snažíme vyjasnit nějaké ustanovení zákona, o němž se názory stran různí, a chceme se dohodnout, co můžeme předložit porotě a co ne.

A ještě poslední věc. V místnosti pro porotu jsou dva hlučné větráky. Bylo mi řečeno, že bez těchto hlučných větráků by porotci přes sousední stěnu mohli slyšet, o čem se dohaduje soudce a oba právní zástupci. Za pár let budeme mít možná pro porotce zvukotěsné místnosti, ale prozatím vás prosím, abyste se smířili s hlučícími přístroji. Je to jednoduchý prostředek, který má zajistit, aby porota vycházela jen z výpovědí svědků a z faktů, a nikoli ze sporů o významu ustanovení zákona mezi soudcem a právními zástupci.

Myslím… že to je všechno. Můžete přikročit k zahajovacímu projevu, pane Atkinsi.“

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Atkins. Vstal od stolu veřejného žalobce a přešel k lavicím porotců.

Atkins byl šedesátník, trochu nahrbený hezký muž, který s oblibou nosil tmavé šaty a kravaty, bílé košile a naleštěné boty. Byl nyní starším poradcem ve sboru právníků státního návladního, ale svou reputaci si získal jako „ štika“ dávno předtím, než si ho Skye Bannister vybral. Neměl jsem ho rád, neboť se ke mně choval nesmírně povýšeně a sotva mi odpovídal na pozdrav. Čpěla z něho nadutost státního funkcionáře, který je příliš zaměstnaný, příliš moudrý a znalý zákonů, než aby ztrácel čas s nějakým nováčkem.

Ve své zahajovací řeči oslovoval porotu, jako by byl rozsudek už vynesen. Moji přítomnost v soudní síni přehlížel. Jako by s porotou spolupracoval jen on. Během dlouhé řeči se na mě ani jednou nepodíval. Na Mary také ne. Pro něj jsme neexistovali. Max Atkins se tvářil, že beru porotu jako pomocníka při realizaci rozhodnutí o vině Mary Bartonové. Všichni ostatní můžou jít kčertu. Ve skutečnosti tím připravoval porotcům pohodlnou a schůdnou cestu.

Shrnul všechna tvrzení namířená proti Mary, vyložil jim, jak je míní prokázat, a potom je vyzval, aby obžalovanou uznali vinnou bez důvodných pochybností. Mluvil hodinu a dvacet minut a na konci jeho přesvědčující řeči jsem měl pocit, že je vše předem ztraceno.

Před mou úvodní řečí byla krátká přestávka. U stolu pro obžalovanou seděla Mary Bartonová a Andrew Holmes – nový přírůstek firmy Summerville a Hope. Byl mi při procesu k ruce. Měl tmavé kudrnaté vlasy, hnědé oči, orlí nos a výrazná ústa s užším horním a silným dolním rtem. Na sobě měl tmavé šaty a na očích brýle, v nichž vypadal jako student. Mary si oblékla pro přelíčení jednoduchou blůzu a úzkou sukni.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl jsem…

Uklonil jsem se soudkyni.

„Dámy a pánové porotci…“

Obrátil jsem se k nim.

„Jsme dnes v této soudní síni…“

… a pustil jsem se s vervou do věci. Vysvětlil jsem porotě, že jsme zde proto, abychom hledali pravdu a spravedlnost, a že je velmi důležité, aby pečlivě naslouchali všem svědkům a stejnou pozornost věnovali i všem doličným předmětům, které jim budou předloženy.

Seznámil jsem je – ze svého hlediska – se svědectvími, která vyslechnou v příštích dnech, a s tím, že Mary Bartonovou je nutno považovat za nevinnou, dokud se její vina neprokáže, a připomněl jsem, že státní zástupce je povinen prokázat její vinu způsobem, který by nevzbudil rozumné pochybnosti; pokud by se mu to nepodařilo, a kdyby v jejich myslích zůstaly sebemenší pochyby, je jejich povinností vrátit se do soudní síně s výrokem neviny. Na závěr jsem vyslovil upřímnou naději, že až vyslechnou svědky obou stran, nemůže být jejich výrok jiný.

Mluvil jsem o něco déle než hodinu.

Můj partner Frank, který seděl vzadu v soudní síni, mi řekl, že jsem předvedl kus dobré práce.

Mary Bartonová mi neřekla nic.

Od okamžiku, kdy Ax předvolal svou první svědkyni, bylo jasné, že bude postupovat podle modelu, který je právnicky nazýván „chronologická rekonstrukce“. Tento postup je pro porotu snadný k sledování, ale skrývá v sobě některá nebezpečí.

Porota je na začátku přelíčení obvykle mnohem pozornější, než když proces trvá už třetí nebo čtvrtý týden. Atkins mohl začít něčím dramatickým, například tím, jak telefonní opravář objevil tělo Felicity Hammerové. Jenže on chtěl vzbudit ve všech členech poroty pocit, že jsou jeho váženými hosty, které si pozval, aby s nimi prodiskutoval závažný problém. Všichni společně jistě dojdou k závěru, že obžalovaná je vinna. Každý porotce pak bude mít pocit, že je členem Nejvyššího soudu.

„Slečno Fowlerová,“ řekl Atkins, „můžete mi říci, kde jste bydlela koncem srpna?“

„Tam, kde bydlím dosud.“

Gertrudě Fowlerové bylo čtyřicet sedm let, měla krátké hnědé vlasy a ve tváři vrásky od přílišného kouření a vystavování se slunci.

Měla jednoduché modré šaty, pískové punčocháče a lehké sandály.

Hnědé oči upírala pozorně na Atkinse.

„A to je kde?“

„V Sommersetu na Floridě.“

„Jak je to daleko od Calusy?“

„Asi sto mil.“

„Jaké je vaše zaměstnání?“

„Pracuji v supermarketu na Jižní desáté ulici.“

„V jaké funkci?“

„Jako kontrolorka u výdeje zboží.“

„Můžete nám vysvětlit, co taková kontrolorka dělá?“

Hodlal porotě jako její dobrý vůdce v žalobě proti nelidskému netvoru co nejvíc usnadnit práci. Ani jednou se nepodíval na Mary nebo na mě. Obracel se jen ke svědkovi a k porotě. Řekněte nám to či ono. Řekněte mně a mým učeným kolegům, co všechno kontrolorka u výdeje dělá.

„Pracuji u jednoho z výdejních pultů,“ řekla Gertruda prostě.

„Kontrolují pokladní kupony a někdy i balím zboží, když nemáme baliče.“

„Podívejte se laskavě na obžalovanou,“ řekl Atkins.

Starý trik veřejných žalobců. Nikdy nejmenovat obžalovaného jménem. Dokonale ho odosobnit se skrytým záměrem, aby se porotci později necítili vinni, že ho poslali do vězení nebo na smrt.

Obžalovaná! Rozhodně neoznačit tu ženu jménem: Mary Bartonová.

Gertruda na ni dlouze a pozorně pohlédla. Atkins se anni neuráčil obrátit.

„Viděla jste už někdy tuto osobu?“ zeptal se.

Slovo osoba vyslovil jako synonymum slova bestie, nebo netvor, nebo příšera. Viděla jste už někdy tuto osobu – a před tím slovem lehce zaváhal, jako kdyby bylo samo o sobě těžko vyslovitelné.

Osoba. Ta osoba.

„Ano, viděla.“

„Můžete nám říci kde?“

„V supermarketu G&S.“

„Kdy to bylo, slečno Fowlerová?“

„V srpnu.“

„Letos v srpnu?“

„Ano.“

„Vzpomenete si na přesné datum?“

„Dvacátého osmého srpna.“

„Viděla jste obžalovanou v supermarketu GS v Sommeersetu na Floridě dvacátého osmého srpna, je to tak?“

„Ano, správně.“

„Vzpomenete si, jaký den v týdnu to asi byl?“

„Pátek. To je u nás vždycky hodně živo.“

„Přibližně v kterou denní hodinu?“

„Krátce po třetí.“

„Asi pět, deset minut po třetí…?“

„Řekla bych, že to bylo deset nebo patnáct minut po třetí.“

„Pokračujte.“

„Přistoupila ke kontrolnímu pultu s nějakými sladkostmi, které nakoupila.“

„Vzpomenete si, jaké to byly sladkosti?“

„Přesně ne. Nějaké čokoládové bonbony. Sáček čokoládových bonbonů.“

„Řekla vám něco?“

„Ne, věnovala se holčičce, která byla s ní.“

„Když říkáte ‚věnovala‘…“

„Mluvila s ní.“

„S tou holčičkou, která byla s ní?“

„Ano.“

„Věděla jste v té době, kdo je obžalovaná?“

„Ne, to jsem nevěděla.“

„Věděla jste, kdo je ta holčička?“

„Ne, pane, nevěděla.“

„Teď už víte, kdo byla ta holčička?“

„Ano, vím.“

„Vaše Ctihodnosti, žádám, aby tato fotografie byla zaprotokolována jako důkaz totožnosti.“

„Mohu ji, prosím, vidět?“ vstal jsem.

Atkins, jako by nechtěl ani trochu načichnout pachem hromadné vraždy vycházejícím z lavice obžalované, podal pohrdlivě fotografii jednomu ze zřízenců a ten mi ji přinesl. Krátce jsem se na ni podíval.

„Nemám námitek,“ řekl jsem.

„Označte ji jako důkaz číslo jedna na straně státního zástupce,“

řekla soudkyně Rutherfordová.

„Slečno Fowlerová,“ požádal Atkins, „prosím, prohlédněte si tu fotografii.“

Gertruda vzala do ruky lesklý snímek formátu osm krát deset centimetrů, podívala se na něj a pak zase vzhlédla.

„Poznáváte děvčátko na této fotografii?“ zeptal se Atkins.

„Poznávám.“

„Je to táž dívka, kterou jste viděla ve společnosti obžalované dvacátého osmého srpna?“

„Ano, je to ona.“

„Vaše Ctihodnosti, potvrdí obhajoba, že to je fotografie jedné z obětí vraždy, Jenny Lou Williamsová?“

„Pane Hope?“

„Ano, souhlasím.“

„A teď, slečno Fowlerová, můžete nám říct, zda na vás u kontrolního pultu obžalovaná promluvila?“

„Nic mi neříkala.“

„Řekla vůbec někomu něco!“

„Mluvila s holčičkou.“

„Mluvila s Jenny Lou Williamsovou, je to správně?“

„Ano, ale nevěděla jsem v té době, kdo je ta holčička…“

„A co říkala?“

„Ptala se jí, jestli si chce sníst ty dobroty v parku.“

„Říkala ji Jenny Lou?“

Atkins tak zpřítomnil oběť. Už to nebyla „malá holčička“, od nynějška to byla Jenny Lou. Obžalovaná a Jenny Lou.

„Ne.“

„A Jenny Lou, řekla něco jí?“

„Ano.“

„Co jí řekla?“

„Námitka,“ řekl jsem a vstal. „Bylo by to ‚ svědectví z doslechu‘, Vaše Ctihodnosti.“

„Prosím, pojďte ke mně,“ řekla soudkyně Rutherfordová.

Atkins i já jsme přistoupili k soudcovskému stolu. Pořád se ještě na mě nechtěl podívat. Hrál to na porotu, aby jí ukázal, že jsem prostě opovrženíhodný člověk, když se odvažuji hájit tak odpornou ženskou.

„Co máte na mysli, pane Atkinsi?“ zeptala se soudkyně.

„Chci zjistit okolnosti, jež vedly dvacátého osmého srpna ke zmizení Jenny Lou Williamsové.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl jsem, „ať řekne svědkyně, že slyšela od tohoto dítěte cokoli, nemůže to soud nijak použít.“

„Asi proto, že Jenny Lou Williamsová je už mrtvá,“ poznamenal Atkins suše a stále se ode mne odvracel. „Obsah rozhovoru dítěte by byl jen odrazem jejího duševního rozpoložení, což jasně nespadá pod pravidlo svědectví z doslechu,“ řekl Atkins.

„Připustím tu výpověď,“ řekla soudkyně, „ale pouze pod podmínkou, že z rozhovoru posoudíme jen stav mysli toho dítěte a nebudeme ho brát jako právoplatné svědectví.“

Vrátil jsem se k lavici obžalovaných a Atkins ke svědkyni.

„Slečno Fowlerová,“ řekl, „můžete nám povědět, co odpověděla Jenny Lou, když jí obžalovaná navrhla, aby šly do parku?“

„Řekla, že to bude skvělé.“

„Užila přesně toho slova ‚ skvělé‘?“

„Skvělé, ano.“

„Zdálo se, že je tou vyhlídkou nadšená?“

„To je nepřípustné ovlivňování, Vaše Ctihodnosti,“ namítl jsem.

„Formulujte svou otázku jinak, pane Atkinsi.“

„Jak se tvářila ta dívenka, když jí obžalovaná navrhla, že půjdou do parku?“

„Nadšeně. Šťastně. Byla ochotná jít.“

„Oslovila obžalovanou nějakým jménem?“

„Ne.“

„Zdálo se, že obžalovanou zná?“

„Ano, vzala ji za ruku, když odcházely z obchodu.“

„Jenny Lou vzala obžalovanou za ruku?“

„Ano.“

„Kolik bylo hodin?“

„Asi půl čtvrté.“

„Slečno Fowlerová, viděla jste obžalovanou někdy po onom dvacátém osmém srpnu?“

„Viděla.“

„Kde a za jakých okolností?“

„Když stála v řadě kvůli identifikaci v policejní budově v Caluse.“

„Kdy to bylo?“

„Druhého září.“

„Poznala jste tehdy obžalovanou jako ženu, kterou jste viděla dvacátého osmého v supermarketu?“

„Poznala.“

„Děkuji vám, nemám další otázky.“

Dal jsem si chvíli načas. Předstíral jsem, že studuji několik poznámek, které jsem si zapsal. Potom jsem je odložil a šel k lavici svědků, kde stála Gertruda Fowlerová. S jistotou očekávala útok, pěsti sevřené na kabelce, oči plné podezření.

„Slečno Fowlerová,“ řekl jsem, pokývl na pozdrav a usmál se na ni.

Mlčela.

„Slečno Fowlerová, kolik je vám let?“

„Čtyřicet sedm.“

„Jste zdravá?“

„Ano.“

„A byla jste zdravá i koncem srpna?“

„Naprosto.“

„Zrak máte v pořádku?“

„Ano, děkuji.“

„Ale nosíte brýle?“

„Někdy.“

„Když jste pracovala v supermarketu G&S… mimochodem, pracujete tam ještě?“

„Ne. Už ne.“

„Jak dlouho už tam nepracujete?“

„Odešla jsem v říjnu.“

„Tedy je to asi dva měsíce… co tam nepracujete, je to tak?“

„Přibližně.“

„Slečno Fowlerová, když jste tam pracovala, nosila jste brýle?“

„Nosila.“

„A stále ještě je nosíte. Občas.“

„Hlavně na čtení.“

„Abyste přečetla číslice na stvrzenkách v supermarketu?“

„Užívám je na čtení novin a knížek, a na účtenky jsem je taky potřebovala.“

„Měla jste brýle onoho dne, kdy jste podle svých slov viděla v obchodě G&S Mary Bartonovou?“

„Ano.“

„Jak daleko jste stála od Mary Bartonové?“

„Ne víc než metr.“

„A přitom jste měla na očích brýle na čtení, jak jste uvedla.“

„Ano.“

„Slečno Fowlerová, kdy jste se poprvé dověděla, že Jenny Lou Williamsová je nezvěstná?“

„Nevzpomínám si.“

„Zmizela téhož dne, co jste ji viděla, jak říkáte, v supermarketu G&S, je to tak?“

„Nepamatuji se, kdy zmizela.“

„Nečetla jste o tom v novinách?“

„Ne.“

„Víte, že o tom všem psaly noviny?“

„Jistě, ale nepamatuji se, že bych to četla.“

„A viděla jste o tom nějakou zprávu v televizi?“

„Ne, nevzpomínám si.“

„Mluvím o těch několika dnech po zmizení děvčátka, rozumíte mi?“

„Ano.“

„Kdy jste se dověděla, že Jenny Lou Williamsová zmizela?“

„Když jsem četla o mrtvých tělech, které vykopali v zahradě té ženské,“ řekla a kývla hlavou směrem k Mary.

„To bylo letos prvního září, je to tak?“

„Ano.“

„A zprávy o tom vyšly v novinách a v televizi hned druhý den. V

televizi vlastně už večer. Slyšela jste o těch vraždách v televizi?“

„Ne, četla jsem o nich v novinách.“

„Takže, pokud dobře rozumím, mezi dvacátým osmým srpnem a druhým zářím jste se nedověděla nic dalšího o Jenny Lou Williamsové a o ženě, kterou jste s ní viděla u kontrolního pultu v supermarketu?“

„Ano, správně.“

„Doslechla jste se o nich znova až druhého září?“

„Četla jsem o nich.“

„Viděla jste jejich fotografie v novinách?“

„Ano.“

„Fotografii Mary Bartonové a Jenny Lou Williamsové?“

„Ano, byly tam fotografie všech obětí.“

„Takže jste si vzpomněla: ‚Vida, tyhle dvě jsem viděla u pultu v supermarketu před čtyřmi dny!‘ Je to tak?“

„Ne, úplně tak to nebylo.“

„Jak to tedy bylo?“

„Viděla jsem ty fotografie a zdály se mi povědomé.“

„Ano, a co bylo potom?“

„Zavolala jsem na policii.“

„V Sommersetu?“

„Ano.“

„Co následovalo?“

„Vyptávali se mě. A potom se na mě přijel podívat někdo z Úřadu státního zástupce.“

„Vzpomenete si, kdo to byl?“

„Ano, byla to žena. Jmenovala se Patricia Demmingová.“

„Pomohla vám, abyste si vzpomněla na slečnu Bartonovou?“

„Ano, zařídila mi identifikační přehlídku.“

„V budově policie v Caluse, ano? Poté, co jste se už dověděla, že ta žena byla zatčena a obviněna z vraždy Jenny Lou Williamsové?“

„I z ostatních vražd.“

„Ale vy jste vypověděla, že jste viděla slečnu Bartonovou s Jenny Lou Williamsovou.“

„Ano.“

„A identifikovala jste slečnu Bartonovou teprve potom, co jste viděla její fotografii v novinách a věděla, že byla obviněna z těchto zločinů?“

„Ano.“

„Měla jste na očích při identifikační přehlídce brýle?“

„Pódium bylo…“

„Ano, nebo ne?“

„Neměla.“

„Děkuji vám. Nemám další otázky.“

Atkins vytáhl dlouhé nohy zpod židle za prokurátorským stolem, nasál několikrát vzduch v místě, kde jsem předtím stál, jako by tam nečekaně zdechlo nějaké zvíře, došel až k svědecké ohrádce a nakloněn ke svědkyni se zeptal: „Slečno Fowlerová, jak daleko bylo pódium od sedadel v takzvané přehlídkové síni v budově policie?“

„Asi šest metrů.“

„A mezi vámi a pódiem byla skleněná přepážka, že?“

„Ano.“

„Viděla jste zřetelně na tu vzdálenost?“

„Viděla.“

„Bez brýlí?“

„Nenosím brýle na dálku. Jsem dalekozraká.“

„Takže jste identifikovala jednu z žen jako ženu, která držela malou Jenny Lou Williamsovou za ruku ten den, kdy zmizela?“

„Ano. Byla to táž žena.“

„Slečno Fowlerová, dovolte mi otázku. Proč jste čekala celých pět dní, než jste to šla ohlásit?“

„Protože jsem neměla tušení, že se té dívence něco stalo.“

„A když jste se dověděla, šla jste rovnou na policii?“

„Ano, šla.“

„Velice vám děkuji.“

„Pane Hope?“

„Jen pár otázek,“ odpověděl jsem a vykročil k svědecké ohrádce.

Opřel jsem se a zeptal se: „Řekněte mi, prosím, slečno Fowlerová, kdo ještě byl v supermarketu G&S onoho dvacátého osmého srpna?

Vzpomenete si na některého jiného zákazníka?“

„No… ne, nevzpomenu.“

„Jak bylo ten den, vzpomenete si?“

„Ne.“

„Bylo slunečno, zamračeno, deštivo, pamatujete si to ještě?“

„Ne, nepamatuji.“

„Protože to jsou čtyři měsíce?“

„Ano…“

„Jistě, to je důvod. Dlouhé čtyři měsíce, že?“

„Jsou to tři měsíce. Něco přes tři měsíce.“

„Tedy před třemi dlouhými měsíci. Ale pamatujete se na Mary Bartonovou a Jenny Lou Williamsovou od toho dne, jak jste řekla.“

„Ano, Protože ta malá byla zavražděna.“

„Co vás mohlo vést k tomu, abyste si zapamatovala ženu a děcko, které si koupily bonbóny?“

„Prostě jsem si je zapamatovala, to je všechno.“

„To není důvod, slečno Fowlerová.“

„Nemám žádný důvod. Viděla jsem jejich fotografie v novinách a vzpomněla jsem si.“

„Nemám další otázky, Vaše Ctihodnosti.“

7. KAPITOLA

V úterý osmého prosince ráno Max Atkins předvolal svého druhého svědka a potvrdil tím, že má v úmyslu předvést řetěz svých podrobných svědectví v chronologickém pořádku. Zase jsme se ocitli to odpoledne dvacátého osmého srpna; navázali jsme tam, kde Gertruda Fowlerová skončila…

Jsou přesně tři hodiny třicet sedm minut odpoledne. Svědek, šedesátidevítiletý Edward Farrow, sedí na lavičce v parčíku uprostřed města Sommersetu na Floridě, slaměný klobouk na lavici vedle sebe.

Každodenní odpolední procházka patří k jeho ustáleným zvykům.

Vyjde o půl třetí, hodinu se prochází, pak si posedí čtvrthodinku v parku, načež zvolna kráčí k domovu. Vypadá zdravě, přestože před třemi roky prodělal infarkt…

„To mě tenkrát zatraceně zaskočilo,“ vypráví soudu, bez ohledu na to, proč byl předvolán. „Chodil jsem do klubu Nautilus třikrát týdně, pravidelně jsem cvičil, hlídal si dietu, jen v jedny věci jsem chyboval – kouřil jsem dva balíčky cigaret denně…“

Ta poslední slova vyvolala v soudní síni bouři smíchu. Edward Farrow byl pro žalobce nejhorší druh svědka: milý přitroublý dědek.

Přesně ve tři hodiny, třicet sedm minut…

Ví to, protože si vždycky sedá na lavičku přesně na patnáct minut, aby se ochladil, a přitom neustále sleduje své digitální hodinky…

Přesně v patnáct třicet sedm minut podle jeho digitálek přišla do parku žena s holčičkou. Žena měla šedivé vlasy a pronikavě modré oči. Děvčátko žluté šaty s nabíranou sukýnkou.

„Vyznám se v dětských šatech,“ říká. „Než jsem se přestěhoval na Floridu, pracoval jsem v oděvech…“

Vyvolal další smích, obecenstvo v soudní síni si už dědka oblíbilo.

… poskakovala na sluníčku a držela se té paní za ruku. Myslel nejdřív, že je to její babička, ale brzo si uvědomil, že nejsou příbuzné…

„Jak jste na to přišel, pane Farrowe?“

„Slyšel jsem, že ji holčička oslovuje jménem.“

„Jakého jména užila?“

„Mary.“

„Nazývala tu ženu Mary?“

„Ano.“

„A jak říkala ta žena holčičce?“

„To jsem neslyšel.“

„Co se stalo potom?“

Potom se žena s holčičkou posadily na lavičku naproti přes cestu, žena otevřela malý papírový sáček, sáhla dovnitř a podala dítěti bonbon. Pak sáhla znovu do sáčku a vytáhla jeden pro sebe. Seděly tam obě na sluníčku a pochutnávaly si na čokoládě. Malá přitom švitořila, žena přikyvovala, smála se a tu a tam ji poplácala po ručičce…

„Zdálo se vám, že to dítě je nějak vyděšené?“

„Vůbec ne. V poklidu mlsalo.“

„Slyšel jste ještě něco?“

„Ano.“

„Co?“

„Slyšel jsem, jak žena říká: ‚Teď tě zavezu domů, miláčku‘.“

„A děvčátko s ní šlo?“

„Ano.“

„Odešly z parku?“

„Odešly.“

„Spolu?“

„Ano, spolu.“

„Pane Farrowe, předkládám vám fotografii, která byla předtím přijata jako předmět doličný,“ řekl Atkins. „Můžete nám říct, kdo je na té fotografii?“

„Je to ta holčička, kterou jsem tehdy viděl v parku.“

„Věděl jste tehdy, kdo to je?“

„Ne.“

„A víte nyní, kdo to je?“

„Jenny Lou Williamsová.“

„Odkud to víte?“

„Viděl jsem pak její obrázek v novinách a v televizi.“

Atkins se vyptával Farrowa tak, aby se ve výslechu mihly stejné otázky, jaké jsem kladl předchozí svědkyni já – obratně mě odstřihl, jak se říká.

„Pane Farrowe, kdybyste uviděl tu ženu, která byla s Jenny Lou onoho dne v parku… poznal byste ji?“

„Poznal.“

„Žádám vás, abyste se rozhlédl po soudní síni. Vidíte tu někde ženu, kterou jste viděl onoho dne v parku s Jenny Lou Williamsovou?“

„Ano.“

„Můžete mi, prosím, na ni ukázat?“

„Sedí přímo támhle.“

„Ukazujete na obžalovanou?“

„Ano.“

„Věděl jste v té době, že ta žena je Mary Bartonová?“

„Nevěděl.“

„Kdy jste se dověděl její jméno?“

„Když jsem viděl její fotografii v televizi.“

„A tehdy jste to šel oznámit policii.“

„Ano. Hned jsem zavolal na policii.“

„A policie vás potom přivezla na identifikaci?“

„Ano.“

„A identifikoval jste ji jako ženu, kterou jste viděl v parku s Jenny Lou Williamsovou tehdy odpoledne dvacátého osmého srpna?“

„Ano.“

„Svědek je váš, pane Hope.“

Toots Kileyová vykonala kus dobré práce, když si zajela okouknout Edwarda Farrowa. Nenápadně jsem si ho pak oťukl ještě u mě v kanceláři. Teď jsem to už mohl naservírovat porotě. Farrow, ten milý děda, tu seděl bez sebemenšího podezření. Když jsem k němu přicházel, usmál se na pozdrav. To, co jsem se mu chystal provést, nebylo právě fér, ale jeho nečekalo elektrické křeslo.

„Pane Farrowe,“ oslovil jsem ho, „řekněte mi, prosím, kolik je vám roků.“

„Šedesát devět.“

„Zdraví vám slouží?“

„Díky bohu.“

„Myslím od té doby, co jste měl tu srdeční příhodu. Žádné problémy?“

„Vůbec žádné.“

„Zrak je taky v pořádku?“

„Na sto procent.“

„Mohl jste tedy zřetelně vidět tu ženu a dítě, když vešly do parku?“

„Velmi zřetelně.“

Vodil jsem ho za nos. Nechal jsem ho věřit, že mě zajímají hlavně jeho oči.

„A když si sedly na lavičku naproti vám… pořád jste je mohl velmi jasně vidět?“

„Ano, velmi jasně.“

„Jak daleko podle vás byla jejich lavička?“

„Byla přímo přes cestu proti mně.“

„Asi dva metry?“

„O něco víc.“

„Dva a půl?“

„Myslím, že ještě o kousek víc.“

„Tři metry?“

„Ano, řekl bych tak tři metry.“

„Děkuji vám. Vzpomínáte si na jméno parku? Toho, kde jste seděl onoho dne?“

„Galinův pamětní park.“

„Na Galinově a První jižní ulici?“

„Ano, pane.“

„Je vzdálen tak asi deset nebo dvacet bloků od supermarketu G&S, že?“

„Přibližně tolik.“

„Šel jste sám někdy pěšky od Desáté jižní ke Galinovu parku na První jižní?“

„Zajisté.“

„Jak dlouho vám to trvalo?“

„Patnáct až dvacet minut.“

Nechal jsem ho věřit, že mě zajímá přesný čas, který potřebovala žena a dítě, aby došly do parku. Gertruda Fowlerová svědčila, že opustily supermarket asi dvacet minut po třetí a Farrow vypověděl, že přišly ve tři hodiny třicet sedm minut – tedy po patnácti až dvaceti minutách chůze.

Farrow se usmíval, protože viděl, že čas přibližně souhlasí.

I muži a ženy v porotě si spočítali, že lišácký děda se nemýlí.

„A jste si jist, že to byl tenkrát odpoledne Galinův park?“

„Jasně.“

„Nebyl to jiný park?“

„Ne, byl to Galinův park.“

„Pane Farrowe, něco vám ukážu a požádám vás, abyste si to prohlédl.“

„Co to je?“

„Na to se vás právě ptám,“ řekl jsem.

Porota se rozesmála. Celá soudní síň se smála. Zamilovali si toho dědu.

„Dobrá, prohlédnu si to,“ řekl. Potřásl hlavou a všichni se zas dali do smíchu.

„Můžete mi říct, co to je?“

„Řekl bych, že to je plánek Galinova parku.“

„Je na něm nějaké datum?“

Farrow si znovu prohlédl kresbu.

„Je tam datum v pravém dolním rohu,“ řekl.

„Mohl byste nám je, prosím, nahlas přečíst?“

„Je to 17. prosinec 1990.“

„Vaše Ctihodnosti, prosím, aby byl plánek převzat jako důkaz.“

„Ano. Označte jej jako důkaz na straně obhajoby.“

„Souhlasíte, Vaše Ctihodnosti, že to je přesný plán parku…“

„Ano, ano.“

„…proto nyní žádám, aby byl uznán jako důkazní materiál.“

„Žádosti se vyhovuje.“

„Pane Farrowe, vidíte značky, které udávají šířku cesty v parku?“

Farrow se znovu podíval na plán.

„Myslíte tady tu číslici?“

„Ano, je tam vyznačena šířka cesty. Vidíte, kde je vyznačena?“

„Ano?“

„Můžete mi říct, jaké je to číslo?“

„Čtyři metry padesát.“

„Takže vzdálenost přes cestu od vaší lavičky k protější, kde seděla žena s děckem, nebyla tři metry, jak jste říkal, nýbrž…“

„Když jsem řekl tři…“

„Tak co?“

„Byl to jen odhad.“

„Ale nyní víte, že vzdálenost byla čtyři a půl metru, uznáváte to?“

„Ano, tady je to napsáno.“

„Nepochybujete tedy o přesnosti plánku?“

„Ne, jsem přesvědčen, že je správný.“

„Takže vzdálenost přes cestu byla čtyři a půl metru?“

„Ano, byla.“

„Pane Farrowe,“ řekl jsem, „nosíte sluchadlo?“

„Nosím.“

„A máte ho nasazené?“

„Mám.“

„Slyšíte s jeho pomocí dobře?“

„Velmi dobře.“

„Měl jste naslouchátko ten den, kdy jste viděl ženu s dítětem na lavičce na protější straně cesty široké čtyři a půl metru?“

„Ano.“

Atkins náhle zpozorněl. Věděl, kam mířím, ale nebylo v jeho silách mě zastavit. Toots Kileyová si první všimla, že Farrow nosí sluchadlo, a navrhla mi, abychom otestovali jeho sluch, až se dostaví do mé kanceláře.

„Mluvily průměrně hlasitě, pane Farrowe?“

„Ano, mluvily.“

„Tak jako my spolu, je to tak?“

„Ano, přesně tak.“

„A jistě mě slyšíte, že?“

„Vznáším námitku!“ zvolal Atkins a vyskočil z křesla. „Skutečně nechápu, co má zdravotní stav pana Farrowa co dělat s…“

„Vaše Ctihodnosti, svědek jen dosvědčil, že slyší, o čem spolu hovoříme…“

„Námitka se zamítá, pokračujte.“

„Pane Farrowe, slyšíte mě dobře?“ zeptal jsem se znovu.

„Ovšem že vás slyším,“ odpověděl udiveně. „Jak bych mohl odpovídat na vaše otázky, kdybych vás neslyšel?“

„Stojím zde, asi necelý metr od lavice svědků, a vy říkáte, že mě dobře slyšíte, je to tak?“

„A co teď?“ zeptal jsem se a ustoupil o několik kroků.

„Ano, slyším vás.“

„Ze vzdálenosti asi dvou metrů… myslíte, že je to asi dva metry?“

„Ano, asi tolik.“

„A stále mě slyšíte? Ačkoliv mluvím poměrně normálně?“

„Ano, slyším vás.“

„A co nyní?“

Ustoupil jsem o další krok.

„Ano.“

„A teď?“

Zase jsem ustoupil.

„Ano, slyším.“

„A jak teď?“ řekl jsem a ustoupil jsem rychle až k lavici obžalovaných, kde seděla Mary s rukama v klíně. „Modrý pták přelétl přes pahorek,“ řekl jsem. „Co jsem teď říkal, pane Farrowe?“

„Ano, slyším vás dobře.“

„Co jsem říkal? Opakujte, co jsem právě řekl. Řeknu to ještě jednou. Stejně hlasitě. Modrý pták přelétl přes pahorek. Opakujte to, pane Farrowe.“

Hleděl na mě v rozpacích.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl jsem, „s vaším svolením a za přítomnosti poroty bych rád změřil vzdálenost od lavice obžalovaných ke svědkovi.“

„Proveďte to.“

„Andrewe,“ řekl jsem a vytáhl jsem z kapsy pásmo. „Můj asistent a já jsme tu vzdálenost změřili dnes odpoledne, Vaše Ctihodnosti. Andrewe, podržel byste laskavě tento konec? A zjistili jsme…“

Položili jsme pásmo na zem a natáhli je až k pódiu svědků.

Andrew držel jeden konec…

„…a zjistili jsme…“

Blížili jsme se k Farrowovi a dívali se na čísla…

„…přesně čtyři a půl metru.“

Pohlédl jsem Farrowovi do tváře.

„Pane Farrowe,“ řekl jsem, „teď mě slyšíte?“

„Ovšem že vás slyším,“ odpověděl.

„Výborně. A byl byste tak laskav a přečetl mi údaj na pásmu.“

Farrow se naklonil.

„Čtyři metry padesát,“ řekl.

„Děkuji vám. Nemám další otázky.“

Atkins kráčel pomalu ke svědkovi. Musel mi nyní vrátit úder, to dobře věděl. Hledal, čeho by se mohl chytit, ale nic ho nenapadalo.

„Pane Farrowe,“ řekl, „jak se vám líbí hlas pana Hopea?“

„Námitka,“ zvolal jsem.

„Námitka se připouští,“ řekla soudkyně.

„Řekl byste, že jeho hlas se podobá hlasu obžalované?“

„Rozhodně ne.“

„Nebo hlasu malé Jenny Lou? Hlasu, který jste slyšel, když byla ještě živá?“

„Ne, vůbec ne.“

„Mimochodem, když jste slyšel Jenny Lou jmenovat obžalovanou jménem… byla od vás vzdálena už čtyři a půl metru?“

„Ne, právě přecházely k protější lavičce.“

„Řekl byste, že byly… tedy, jak daleko asi byly, když jste slyšel, že ji Jenny Lou oslovila jménem?“

„Asi dva metry, řekl bych.“

„A slyšel jste, že řekla Mary?“

„Ano, řekla Mary.“

„Nemám další otázky.“

Šel jsem ihned ke svědkovi a řekl jsem: „Pane Farrowe, když přecházely k protější lavičce, byly k vám obráceny zády?“

„Ne. Nebo částečně.“

„Pane Farrowe, postavím se zase tam, kde jsme spolu mluvili předtím,“ navrhl jsem, „právě na to místo, kdy jste řekl, že je vzdáleno asi dva metry. Je to ono?“

„Ano.“

„A obrátím se k vám částečně zády a řeknu hovorovým tónem tři jména. Přál bych si, abyste mi ta tři jména opakoval. Můžete to pro mě udělat?“

„Zajisté.“

„Ale nejprve mi řekněte, jestli jsem k vám obrácen tak, jako byly ony,“ řekl jsem a pootočil jsem se k němu zády.

„Asi tak,“ odpověděl.

„Jakub, Alice, Frank,“ řekl jsem, a hned jsem se obrátil k pódiu svědků. „Jaká jména jsem právě vyslovil?“

Provedl jsem totéž méně dramaticky v mé vlastní kanceláři, když jsem ho vyslýchal. Neproháněl jsem ho, jenom jsem se potřeboval ujistit, že mě z určitých vzdáleností vůbec neslyší a z jiných mě nemůže správně slyšet, když jsem od něho odvrácený. Nestřílel jsem tedy naslepo. Věděl jsem předem, jak odpoví.

„Je mi líto,“ řekl, „ale neslyšel jsem vás.“

„Nic se nestalo,“ řekl jsem.

Matka Jenny Lou byla jiná záležitost.

Jedna věc byla riskovat ztrátu sympatií dokazováním sluchové nedostatečnosti starého muže, a jiná prohrát celou hru útokem na truchlící matku.

Marta Williamsová byla oblečena do jednoduchého kostýmu sice smutečního, ale ne úplně černého. Bylo jí mezi třiceti a čtyřiceti lety a byla docela půvabná. Předstoupila, složila přísahu a pak se posadila a trochu poplašeně se rozhlédla. Měla velké modré oči a hnědé vlasy rozdělené uprostřed pěšinkou, jež jí v kadeřích spadaly až na šíji.

Ruce složila do klína. Sukně jí cudně splývala přes kolena.

„Paní Williamsová,“ řekl Atkins, „jste matka Jenny Lou Williamsové?“

„Jsem,“ odpověděla. Hlas byl pevný, nebyl v něm hněv. Už jí zbyl jen žal. A přání, aby byla zjednána spravedlnost. Svým vystupováním to porotě dokazovala.

„Vzpomínáte si na odpoledne dvacátého osmého srpna?“

„Nikdy na ně nezapomenu.“

Byla to poněkud nadbytečná otázka. Ale bylo nebezpečné namítat cokoli proti tomu, co ta žena řekne.

„Co jste dělala deset minut po třetí to odpoledne, vzpomenete si?“

„Vzpomínám si.“

„Prosím, povězte nám to,“ řekl Atkins a obratně ji nasměroval k porotě. Se zdviženýma rukama a dlaněmi obrácenými k porotcům ustoupil o krok od svědeckého stupínku, aby byla středem zájmu.

K Martiným zvykům, ne-li mateřským povinnostem, patřilo, že každý den po vyučování čekala na Jenny Lou u zastávky školního autobusu. Jenny Lou bylo teprve sedm let a chodila do základní školy. Odcházela z domova ráno o Důl deváté a na zpáteční cestu vycházela asi ve čtvrt na tři. Její škola nebyla příliš daleko od Galinova parku a hodně blízko supermarketu G&S na Jižní desáté ulici. Autobus cestou často zastavoval – jako ostatně všechny školní autobusy.

Marta je významný svědek. Seděla tu důstojně, s výrazem hlubokého smutku, ale dokonale se ovládala a líčila události onoho odpoledne klidným, vyrovnaným hlasem. O tom, že je rozrušená, svědčilo jen to, že neustále tiskla a dlouhými prsty obracela kapesník v klíně. Porota upírala pozornost střídavě na její tvář a střídavě na ruce.

Jejich dům, řekla jim, stojí na Borové vyhlídce blízko kriketového hřiště a nových stavebních parcel. Autobus nezajíždí až k nim, nýbrž zastavuje na severojižní dálnici. Každé odpoledne deset minut po třetí. A právě v tu dobu zde Marta čekala dvacátého osmého srpna, v pátek, který byl i začátkem té hrůzy.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl jsem, „mohu si s vámi promluvit?“

„Ano, pojďte,“ řekla soudkyně Rutherfordová.

Bylo to na pováženou. Porota na mě vzhlížela nechápavě, proč jsem přerušil závažnou výpověď Marty Williamsové právě v okamžiku, kdy měla mluvit o své „hrůze“. Viděl jsem, jak se některé členky poroty naklonily dopředu v naději, že zaslechnou něco z toho, co si šeptáme se soudkyní.

„Oč vám jde, pane Hope?“

„Vaše Ctihodnosti, nechápu účel svědectví paní Williamsové.“

„To se brzo ozřejmí,“ řekl Atkins. Nikdy mi neřekl nic přímo, ten povýšený, pohrdavý náfuka. Vždycky mluvil jen k soudkyni, porotě nebo k svědkovi, nikdy ke mně.

„Kdy se to ozřejmí?“

„V pravý čas.“

„Vysvětlete mi to teď. Kam směřujete?“

„Vaše Ctihodnosti, chronologický postup událostí nepochybně objeví souvislost mezi zmizením dítěte a následnou vraždou.“

„Nevidím, čím může svědectví paní Williamsové přispět k tomuto předpokladu, Vaše Ctihodnosti.“

„Snad může do věci vnést nějaké světlo.“

„Okamžik zmizení dítěte je základní,“ řekl Atkins. „Mám v úmyslu dokázat…“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl jsem, „myslím, že…“

„Nechte h, prosím, domluvit, pane Hope.“

„Hodlám prokázat, že zatímco paní Williamsová čekala u zastávky autobusu, dítě už bylo v rukou obžalované.“

„To jste si přece už bezpečně ověřil!“ poznamenala soudkyně.

„Ne docela,“ odpověděl Atkins.

„Pane Hope?“

„Vaše Ctihodnosti, myslím, že státní zástupce předvolal paní Williamsovou, jen aby zapůsobil na porotu. Žena, jež čeká, že její dítě vystoupí z autobusu… Myslím, že pan Atkins chce těžit ze situace, chce dojmout líčením paniky, když si matka uvědomila, že její dítě není v autobusu…“

„Prosím, Vaše Ctihodnosti, abyste požádala pane Hopea, aby se nepokoušel řešit případ za mne.“

„Mohu pokračovat, Vaše Ctihodnosti?“

„Prosím.“

„Chtěl jsem jen říct, že když matka čeká na autobus a její dítě v něm není, když zavolá policii, aby jí oznámila zmizení děcka…, že to všechno nepotvrzuje ani nevyvrací, že by dítě bylo právě s obžalovanou. To vyprávění jen hraje na city poroty, Vaše Ctihodnosti. To je všechno, co se tím chce docílit, a také se to daří.“

„Pane Atkinsi?“

„Rád bych, aby porota slyšela celý příběh paní Williamsové, Vaše Ctihodnosti.“

„Pane Hope, zamýšlíte křížový výslech?“

„Ne, jestliže pan Atkins bude pokračovat v stejném duchu.

Považuji její svědectví za nesouvisející s podstatou věci.“

„Rozhodně nesouhlasím, pane Hope. Jestliže žalobce může dokázat, že dítě nebylo v takové a takové době tam, kde mělo být, a že bylo právě v té době někde jinde – což už mimochodem bylo zjištěno –, pak myslím, že ta okolnost nejen přispívá k objasnění věci, ale že je to velmi významný článek v řetězu. Můžete pokračovat, pane Atkinsi. Ale neprotahujte to.“

„Vaše Ctihodnosti?“

„Řekla jsem, neprotahujte to.“

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Atkins a skoro se jí uklonil.

Vrátil se ke svědkyni. Já jsem šel zpět na své místo. Andrew se na mě podíval s nadějí. Zavrtěl jsem hlavou.

„Paní Williamsová,“ řekl Atkins. „Byla vaše dcera Jenny Lou v tom autobuse, jak jste očekávala?“

„Nebyla,“ odpověděla Marta Williamsová.

A pak přišlo srdcervoucí vyprávění, jemuž jsem chtěl předejít.

Matka oběti vyprávěla v slzách nejprve o tom, jak se podivila, pak jak se jí zmocnila úzkost, když zavolala do školy, kde jí sdělili, že dcerku naposledy viděli ve třídě asi o půl třetí, když si brala tašku.

Spolužačka, které pak zavolala, řekla Martě, že Jenny Lou do autobusu nenastoupila. Pak teprve Marta zatelefonovala na policii.

Ta zahájila obvyklé pátrání. Potom svědkyně vylíčila svůj strach a zoufalství, když si s manželem uvědomili, že jejich dcera byla unesena a že v té chvíli je možná už mrtvá.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Atkins, „prosím, aby tato fotografie byla převzata jako svědecký důkaz.“

„Ukažte mi ji, prosím.“

Věděl jsem, co soudkyni ukazuje. Byla to fotografie, kterou měl na seznamu důkazů, takže jsem ji už viděl.

„Ukažte ji, prosím, obhájci,“ řekla soudkyně a podala ji soudnímu zřízenci.

„Nemám námitek,“ řekl jsem a odložil jsem snímek. Udělal to úmyslně. Kdybych byl odmítl, aby snímek byl ukázán porotě, porota by se divila, proč to dělám.

„Snímek se přijímá jako důkaz číslo 2 na straně státního zástupce,“ nařídila soudkyně.

Atkins vzal znovu fotografii a donesl ji ke svědkyni. Tichým, skoro pohřebním hlasem řekl: „Podívala byste se laskavě na tu fotografii, paní Williamsová?“

Vzala od něho snímek.

A rozplakala se.

„Mohla byste mi říct, co na snímku vidíte, prosím?“ řekl Atkins.

„Fotografii mé… mé zemřelé holčičky,“ odpověděla.

„Kdy jste poprvé viděla tuto fotografii?“

„Letos druhého září.“

„Kde jste ji viděla?“

„V kanceláři policejního lékaře tady v Caluse.“

Znovu se rozvzlykala.

„Proč vám fotografii ukazovali?“

„Abych… mohla identifikovat svoje dítě.“

„Mohu ji ukázat porotě?“

„Prosím.“

Snímek byl pořízen v márnici u Dobrého Samaritána. Ukazoval zohavené tělo sedmileté Jenny Lou Williamsové. Atkins odnesl fotografii prvnímu porotci – jednomu z mužů, který se na ni v rychlosti podíval a podal ji dál. Díval jsem se, jak porota reaguje.

„Paní Williamsová,“ řekl Atkins, „nyní vám ukážu fotografii, která byla už předtím přijata jako důkaz. Můžete mi říct, co je na ní?“

Vzala fotografii. Přitiskla kapesník k očím. Po tvářích jí proudily slzy.

„To je Jenny Lou, když ještě byla živá.“

„Kdy byl snímek pořízen?“

„Dva týdny předtím, než zmizela.“

„Vaše Ctihodnosti, prosím, aby i tento snímek byl přijat jako důkaz.“

„Souhlasím.“

„Mohu ho ukázat porotě?“

„Prosím.“

Atkins šel k lavicím porotců, předal jim fotografii a vrátil se k paní Williamsové, která seděla a očekávala další otázku. Když k ní došel, řekl: „A teď si vzpomeňte, jestli jste náhodou neviděla někoho podezřelého blízko vašeho domu?“

„Vznáším námitku! Otázka je neurčitá a nejasná.“

„Námitka se zamítá.“

„Nevšimla jste si někoho cizího v blízkosti vašeho domu? Třeba chodce nebo auta?“

„V autě projíždí kolem plno cizích lidí. Na Floridě si lidé často jezdí do vilových čtvrtí prohlédnout rozestavěné domy. Naše čtvrť je moc hezká. Stále sem někdo přijíždí.“

„V autech?“

„Ano. Většinou. Jsme dost daleko od průplavu, a tak sem lidi pěšky moc nechodí.“

„Vzpomněla byste si na nějaké cizí vozy, které jezdily kolem vašeho domu asi měsíc předtím, než Jenny Lou zmizela? Myslím vozy, které nejsou z vaší čtvrti.“

„Ano.“

„Vzpomněla byste si, jakou značku mohly mít?“

„Nejsem si jistá.“

„Kdybych vám připomněl určitý ročník a značku, pomohlo by vám to?“

„Možná.“

„Vzpomněla byste si, zda jste během měsíce, před zmizením vaší Jenny, neviděla bílé auto značky Chrysler Le Baron, ročník 1992?“

„Nevím, jak Chrysler Le Baron vypadá.“

„Kdybych vám ukázal fotografii takového vozu, osvěžilo by vám to paměť?“

„Možná.“

„Vaše Ctihodnosti, je nutno tohle protokolovat?“

„Co je to,“ zeptala se soudkyně.

„Chryslerův katalog na rok 1992. Mezi nimi je i fotografie bílého Chryslera pojmenovaného Le Baron.“

„Pane Hope? Souhlasíte, aby pan Atkins ukázal katalog svědkyni, aniž byl protokolován jako důkaz?“

„Nemám námitky.“

„Pokračujte.“

„Paní Williamsová, podívala byste se, prosím, na fotografii v tomto katalogu?“

Svědkyně vzala do ruky barevnou brožuru a podívala se na příslušnou stránku.

„Jak se jmenuje tohle auto?“

„Chrysler Le Baron.“

„A jakou má barvu?“

„Bílou.“

„Takže teď víte, jak vypadá bílý Chrysler Le Baron z roku 1992?“

„Vím.“

„Dobrá. Můžete nám teď říct, prosím, jestli jste viděla právě takový vůz projíždět vaší čtvrtí někdy před zmizením Jenny Lou?“

„Myslím, že ano.“

„Vzpomenete si, kdy?“

„Někdy v červenci. Myslím, že v červenci.“

„Jak je možné, že si ten vůz pamatujete?“

„Zdálo se mi, že zpomalil, když míjel náš dům.“

„Zmírnil rychlost?“

„Ano.“

„Viděla jste, kdo ho řídil?“

„Ne přesně.“

„Mohla to být žena?“

„Vznáším námitku, Vaše Ctihodnosti. Mohla to být žena, mohl to být muž, mohl to být orangutan, mohl…“

„Námitka se připouští.“

„Řídila vůz žena?“

„Vznáším námitku. Sugestivní otázka, Vaše Ctihodnosti.“

„Námitka se připouští.“

„Můžete nám říct, jestli ten vůz řídil muž, nebo žena?“

„To z místa, kde jsem stála, nebylo možné určit.“

„Kde jste stála, když jste viděla vůz jet kolem?“

„V obývacím pokoji.“

„Vzpomenete si, jaké měl řidič vlasy?“

„Myslím, že šedé.“

„Stejné barvy, jako má obžalovaná?“

To byla také sugestivní otázka, ale přešel jsem to.

„Ano,“ odpověděla. „Stejné barvy.“

„Dlouhé, nebo krátké?“

„Krátké.“

„Jako vlasy obžalované?“

„Ano.“

„Ale nemůžete s jistotou říct, že vůz řídila obžalovaná?“

„Ne, to nemohu.“

„Vzpomenete si, co měl řidič na sobě?“

„Ne.“

„Můžete s jistotou říct, že vůz řídila žena?“

„To opravdu nemohu. Tak dobře jsem neviděla.“

„Děkuji za vaši poctivost, paní Williamsová.“

Ta poznámka by byla nežádoucí, kdyby svědkyně nebyla matkou oběti. Nicméně soudkyně Rutherfordová dala Atkinsovi zamračením najevo svůj nesouhlas. Ten však nakráčel, zdánlivě nedotčen, zpět ke svému stolu. Podařilo se mu přesvědčit porotu, že i kdyby pravda měla jeho žalobou otřást, nehodlá nutit svědkyni, aby vypověděla, že osoba, kterou viděla řídit bílé auto, byla Mary Bartonová. Taková nestrannost si jistě zaslouží odměnu v nebi. Aspoň porota si to měla myslet.

Věděl jsem ovšem, kam Atkins směřuje, a paní Williamsová pravděpodobně také. Neexistuje právník, který by nepřipravil svědka či svědkyni na otázky, které jim bude klást. Atkins se zatím chystal na svého příštího svědka, kterým měl být muž jménem Harold Dancy. Bydlel v Alietamu na Floridě, pouze čtyřicet mil od Calusy a neblahé zahrady Mary Bartonové. Já jsem však teď musel svést zápas s Martou Williamsovou, čistou jako padlý sníh, jež nechtěla lhát, i kdyby to vedlo k osvobození ďábelské vražednice její dcery.

Řekl jsem soudkyni Rutherfordové při naší interní poradě, že nemíním paní Williamsovou podrobit křížovému výslechu, ale protože v té chvíli mezi členy poroty kolovaly ony dvě fotografie – jedna zobrazující živé a krásné děvčátko, a druhá její mrtvé tělíčko, nalezené v zahradě Mary Bartonové –, uvědomil jsem si, že nemám jinou možnost. Ač nerad, přikročil jsem ke svědkyni.

Už neplakala. Dívala se mi odhodlaně do tváře.

„Dovedu pochopit, jak je pro vás hrozné, že musíte vypovídat,“

řekl jsem.

Mlčela.

„Jestli dovolíte,“ řekl jsem, „rád bych vám položil několik otázek.“

Stále ještě mlčela. Viděla ve mně obhájce ženy, o níž byla přesvědčena, že brutálně zabila její dítě.

„Mohli bychom si promluvit o tom autě? Než vám státní zástupce ukázal ten obrázek bílého Chryslera s názvem Le Baron, viděla jste někdy takový vůz?“

„Možná. Ale nevyznám se v automobilech. Jejich dnes tolik.“

„Asi by pro vás bylo jednodušší, kdyby se auta prostě nazývala jen Ford, nebo Chevys, nebo Buick?“

„Jistě.“

„Takže když jste viděla ten bílý vůz jedoucí podél vašeho domu, nevěděla jste, že je to Chrysler Le Baron, model 1992?“

„Ne. Tehdy jsem to nevěděla.“

„Než vám státní zástupce tedy ukázal ten obrázek. Ukázal vám ho už někdy předtím?“

„Tedy…“

Zaváhala, podívala se na Atkinse a najednou se zdálo, že je zmatena.

„Ano, nebo ne, prosím,“ řekl jsem.

„Ano.“

„Kdy vám ten obrázek v katalogu ukázal?“

„Ve své kanceláři.“

„Kdy, paní Williamsová?“

„Minulý měsíc.“

„Ukázal vám týž obrázek?“

„Ano.“

„A vysvětlil vám, že to je Chrysler Le Baron, 1992?“

„Ano.“

„Probíral s vámi ještě jiné otázky, jež vám chtěl položit?“

„Ano, mluvili jsme o tom.“

„Připravoval vás na vaše svědectví, je to tak?“

„Ano.“

„Ukázal vám obrázek tohoto typu?“

„Ano.“

„Takže, když jste teď řekla: nevím, jak vypadá Chrysler Le Baron, nemluvila jste úplně pravdu?“

„Myslela jsem tím, že tenkrát jsem nevěděla, jak vypadá Chrysler Le Baron.“

„Ale řekla jste něco jiného.“

„Ano.“

„Nechci tvrdit, že jste se pokoušela mást soud…“

„Neměla jsem to v úmyslu.“

„…ale v záznamu nestojí, že státní zástupce vám už ten snímek ukazoval. A že jste dobře věděla, jak vypadá Chrysler Le Baron, když jste vypověděla, že nevíte, jak vypadá.“

„Myslela jsem tím tehdy.“

„Ano, to je teď jasné, děkuji vám. Ale paní Williamsová, když říkáte – nebo přesněji, když jste řekla –, že myslíte, že jste viděla takový vůz projíždět vaší čtvrtí a že to bylo asi v červenci a že zpomalil, když míjel váš dům, a že myslíte, že byl bílý… Tedy viděla, či neviděla jste ten vůz, a bylo to skutečně v červenci a zpomalil a byl bílý?“

„Je těžké si na všechno vzpomenout, je to už dávno. Pokoušela jsem se říct pravdivě, co mi utkvělo v paměti.“

„A je těžké si i vzpomenout, že řidič auta měl šedé vlasy?“

„Pamatuji si, že byly šedé.“

„Neřekla jste předtím: myslím, že byly šedé?“

„Ano, myslím, že jsem to tak řekla.“

„Znamená to, že si nejste jista, zda byly šedé?“

„Je to už dávno! Zavraždili mi dítě, a vy mě tu otravujete hloupostmi!“

Proboha, pomyslel jsem si. To je malér!

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval se Atkins a vstal. „Prosím soud, aby omluvil, že paní Williamsové selhaly nervy. Ale současně vznáším námitky proti způsobu, jakým obhájce unavuje a trýzní svědkyni.“

„Je to všechno, pane Atkinsi?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti, spíš jsem chtěl…“

„Vaše námitka se zamítá. Nemyslím, že pan Hope trýznil svědkyni. Porota nebude brát na vědomí, co mínil pan Atkins svou námitkou. Svědkyně se nadále omezí jen na odpovědi k daným otázkám a nebude se vyjadřovat k podstatě obvinění. Pokračujte, pane Hope.“

„Už jen několik otázek,“ řekl jsem. „Paní Williamsová, kdy jste poprvé uviděla obžalovanou Mary Bartonovou?“

„Viděla jsem ji v televizi toho dne, kdy byla zatčena.“

„Myslím osobně. Kdy jste ji poprvé viděla osobně?“

„Dnes.“

„V této soudní síni?“

„Ano.“

„Nikdy jste ji neviděla ve vaší ulici?“

„Ne.“

„Že by se potulovala kolem. Nebo šla kolem vašeho domu?“

„Ne.“

„Viděla jste ji někdy na autobusové zastávce?“

„Ne.“

„Autobus zastavuje na Abbotově ulici, jak jste řekla?“

„Ano.“

„Právě tam, kde začíná silnice, jež vede k vaší čtvrti?“

„Ano.“

„Nikdy jste neviděla Mary Bartonovou čekat na této zastávce?“

„Ne.“

„Nebo jít kolem?“

„Ne.“

„Viděla jste ji někdy poblíž školy Judy Cornierové?“

„Ne.“

„Je to ta škola, kam chodila vaše dcerka?“

„Ano.“

„Paní Williamsová… zmínila se vám někdy dcerka, že by se setkala s ženou, která by popisem odpovídala Mary Bartonové?“

„Ne.“

„Zavdala vám vaše dcerka nějaký důvod k domněnce, že ji sledovala žena, která popisem odpovídá Mary Bartonové?“

„Ne, nic takového. Ale…“

„Prosím, řekněte mi, co máte na mysli.“

Bylo to ode mne riskantní. Nevěděl jsem, co řekne, a obhájce by nikdy neměl klást otázku, aniž by předem znal odpověď. Ale zároveň jsem nechtěl, aby porota měla dojem, že jsem jí bránil mluvit. Ale teď se mi zatajil dech.

„Měla jsem pocit, že ji někdo sleduje.“

„Vaše Ctihodnosti,“ obrátil jsem se k soudkyni.

„Připouštím tuto otázku,“ řekla a obrátila se k porotě. „Ráda bych vám vysvětlila, že taková forma výslechu svědka je přípustná, jen aby osvětlila jeho duševní stav, nikoliv jako důkaz, že někdo byl skutečně sledován. Pokračujte, pane Hope.“

„Jistě jste měla o dcerku velkou starost,“ řekl jsem.

„To jsem měla.“

„Jako má každá matka starost o sedmiletou holčičku, když ji posílá samotnou do školy.“

„Ano.“

„Ale neměla jste skutečný důvod si myslet, že jí hrozí nebezpečí?“

„Ne.“

„To znamená, že jste skutečně neviděla nikoho, kdo by ji ohrožoval?“

„Ne, jen jsem měla ten pocit.“

„Nuže, necháme-li pocity stranou, nikdy jste neviděla Mary Bartonovou poblíž míst, kudy chodila vaše dcera?“

„Ne.“

„Poblíž vašeho domu… její školy… autobusové zastávky?“

„Ne.“

„Viděla jste někdy Mary Bartonovou kdekoli v blízkosti vaší dcerky?“

„Ne.“

„Děkuji vám. Nemám další otázky,“ řekl jsem.

„Nemám otázky,“ řekl i Atkins.

„Jednání se odročuje na zítřek na devět hodin,“ oznámila soudkyně Rutherfordová.

Většina městeček v této vnitrozemní části Floridy je jednotvárná a nepřitažlivá. Rostou tu jen palmy a palmové křoví a k mosaznému nebi se zdvíhají větve sukovitých dubů porostlé mechem.

„A konečně,“ Toots ukázala prstem na kroužek s číslem 3, „malá Felicity Hammerová je přímo z Calusy. Je sice možné, že Mary Bartonová ujela těch zatracených devadesát mil z Calusy do Sommersetu, ve snaze najít první oběť…“

„To by byl výlet skoro dvě stě mil,“ řekl Warren.

„Přesně. To je hezky dlouhé cestování, Warrene.“

„To bych řekl.“

„Mary není hloupá…“

„Rozhodně ne.“

„Proč by se tedy pouštěla tak daleko? Musela si přece uvědomit, že v těchhle spořádaných městečkách si lidi cizince všimnou. Budou ho zvědavě pozorovat a okukovat a později si vzpomenou. Sleduješ mě, Warrene? Když už by měla v plánu pohřbít oběti ve vlastní zahradě, proč si je nevybrala rovnou v Caluse a tam je taky nezabila, jak to nakonec udělala s malou Felicity?“

„Docházíš k Matthewovu závěru.“

„Docházím k jedinému závěru, ke kterému lze dojít,“ řekla Toots potřásajíc hlavou. „Něco ti řeknu, Warrene. Jestli nepřijdeme na něco, čím bychom usadili tu Carmodyovou, až začne svědčit…“

„Vím,“ řekl Warren.

„Ta jediná nám dělá starost. Viděla Mary, jak pohřbívá to dítě.“

„Jo,“ řeki Warren zachmuřeně.

Toots chvíli mlčela.

Pak řekla: „Myslíš, že je nevinná?“

„Doufám, že je,“ odpověděl Warren.

Volební seznam, kterého Warren a Toots používali, udával, že obyvatelé domu číslo 603 v Palmetto Court jsou Bradley Morse a Nettie Morseová, pravděpodobně jeho manželka. Morseovi bydleli ve stejném domě ze struskových tvárnic jako Mary Bartonová.

Všechny domy zde na Crescent Cove – Půlměsíční zátoce, jak se tato předměstská čtvrť jmenovala, byly stejné levné.

8. KAPITOLA

Toots dělaly nejvíc starostí vzdálenosti.

„Nevím,“ řekla Warrenovi, „proč vůbec tak řádila…“

„Jestli to byla ona,“ odpověděl Warren.

„Musíme věřit, že ne.“

„Amen,“ řekl Warren.

„Ale jestli ano, proč tak daleko…“

„Co tím myslíš?“ odpověděl Warren otázkou.

„Je to moc roztahané, nezdá se ti? Proč jezdila tak daleko?“

„Proč asi?“

„Podívej se na tu mapu,“ řekl.

Byli spolu na večeři na Jižní Tamianské stezce. Seděli v boxu poblíž dveří. Celý den se snažili najít něco, co by svědčilo proti Charlottě Carmodyové. Dosud neměli nic. Ale to nic vypadalo líp nad dobrou večeří. Warren si objednal hamburgery a sklenici piva.

Toots krůtí roládu s rýží, bez majonézy, zato hodně hořčice. K tomu sklenici mléka. Co přestala s kokainem, přestala taky pít alkohol.

Fetování je fetování. Tak ji poučili a ona tomu věřila. Jídelna byla vánočně vyzdobená. Na třpytivých zelených a červených stuhách natažených od rohu k rohu visely červené a zelené zvonečky.

Omšelý, umělý maličký vánoční stromek s umělým světlem stál na pultě nedaleko pokladny. Moc vánočně to tu nevypadalo. Warren se divil, že se s výzdobou vůbec namáhali. Podíval se na mapu.

Sommerset, kde žila malá Jenny Lou Williamsová, než zmizela, byl vzdálen od Calusy asi devadesát osm mil. Toots označila město číslem 1 v kroužku. Bylo to blízko Orlího jezera, přitažlivého výletního místa, jehož předností byla blízkost jezer v Osceole, jedné z nejkouzelnějších končin na Floridě. Navíc silnice číslo 17, hlavní severojižní spojka, umožňovala snadný přístup k ostatním částem Floridy.

„Další holčičku sebrala v Alietamu,“ řekla Toots a položila prst na kroužek s číslem 2. „Kimberly Holtová. Asi čtyřicet mil od Calusy.“

stavby, připomínající narychlo postavené chudinské domky z třicátých let. Ve skutečnosti byly vystavěny až koncem padesátých let, kdy Calusa prožívala náhlý rozkvět a z ospalé rybářské osady se proměnila v město s více než padesáti tisíci obyvatel.

Navzdory svému jménu nebyla Půlměsíční zátoka u moře.

Kdyby měla to štěstí, staly by se místní domy pravými poklady, byly by prodávány, bourány a nahrazovány rezidencemi dražšími než půl milionu dolarů. Jediné, co bylo ve státě Florida cennější než kokain, bylo moře. „Zátoka“ v názvu čtvrti vznikla jaksi žertem. A „půlměsíc“ souvisel s jejím tvarem, skutečně připomínala srpek měsíce. Vnější okraj čtvrti měl víc domů než vnitřní. Vnitřnímu se říkalo pro jeho útulnost „Dvůr“. Jediný zajímavější dům na Půlměsíční zátoce patřil Mary Bartonové. Zvláštním jej činila ovšem jen ona zahrada, v níž byla slunného zářijového dne nalezena mrtvá děvčátka. Ve Dvoře stálo v půlkruhu pět domů. Ve všech pěti teď svítila světla.

S pátráním začali u nejbližších sousedů Mary Bartonové a pilně se činili několik dní, až se dostali do středu malého sídliště. Mnoho domů už nezbývalo a jim se stále nedařilo nalézt něco, co by mohl Matthew Hope použít proti Charlottě Carmodyové, až ji státní zástupce pozve na stupínek svědků. Vzhledem k Atkinsovu chronologickému postupu doufali, že to nebude tak hned. Ale kdyby změnil plán a rozhodl se předvolat ji hned zítra…

„Dívají se na televizi,“ řekla Toots a kývla k domu před nimi.

Usuzovala tak z toho, že světlo, které viděli v jedné z předních místností, pravděpodobně v obývacím pokoji, bylo namodralé.

Warren jí to nevymlouval, přestože věděl, že když chcete zmást lupiče a vzbudit dojem, že jste doma a sedíte u televize, stačí zašroubovat do některé lampy modrou žárovku a stáhnout rolety.

Máte pak aspoň trochu jistoty, že když odejdete do města, nevykradou vás.

Bylo úterý večer, na ulicích v Caluse nebyl žádný ruch, nť ot dneska jen málo lidí chodí večeřet ven. Dokonce i v sobotu večer zůstávají lidé doma. Pustí si video a pošlou si pro pizzu, to je tak všechno, co si mohou dovolit. Mnozí lidé však nesedí doma jen proto, že na restauraci nemají. Jinde zas nevycházejí, protože se bojí, aby je někdo na ulici nepřepadl. V obývácích po celé Americe svítí večer tisíce světel. Stalo se to zvykem. A většina z nich jsou modrá.

Warren zazvonil na domovní zvonek. Doufal, že uvnitř právě neciví na obrazovku, protože lidé bývají velmi nedůtkliví, když jim někdo naruší zábavu. Znal i případy, že někdo zabil manželku, když mu přepnula kanál a předem se ho nezeptala. Lidé jsou svým televizním programem jako hypnotizovaní. Toots to věděla také.

Bylo právě půl osmé večer a lidé nemají rádi, když jim někdo leze do bytu při jídle. Tady tomu obřadně říkají „doba večeře“.

Hlas za dveřmi se zeptal: „Kdo je?“

Před čtyřiceti lety, když se tato čtvrť začala osídlovat, spávali lidé za nezamčenými dveřmi, někdy je dokonce nechávali dokořán otevřené kvůli větrání, nebo do nich vkládali jen dřevěný rám se sítí.

Dnes nikdo neodemkne ani neotevře dveře, dokud se pečlivě nepřesvědčí, kdo je venku. Nebylo lhostejné, že Warren byl černoch.

Proto také pracoval v tandemu s Toots. V Americe není moc lidí, kteří ochotně otevřou černochovi. Když ho uvidí stát venku s blondýnkou, budou důvěřivější. Někdy.

„Pane,“ řekl Warren, „sbíráme informace pro soudní proces, který právě běží. Mohli bychom si s vámi chvilku pohovořit?“

Uvnitř bylo ticho.

Muž se díval kukátkem ve dveřích, viděl Warrena a uvažoval, jestli je to, co říká, pravda.

„Máte nějaký úřední doklad?“

„Ano, pane,“ řekl Warren a vydoloval z kapsy průkaz se svým jménem a razítkem, jež ho označovalo jako provozovatele soukromé detektivní kanceláře s působností ve státě Florida. Podržel ji před sklem kukátka.

Uvnitř bylo stále ještě ticho.

„A co dáma, která je s vámi?“

„Pracuje pro mě,“ řekl Warren.

„Ukažte mi ještě jednou ten váš doklad.“

Warren znovu podržel kartičku před kukátkem. Stála ho sto dolarů a každého třicátého června ji musel obnovovat. Navíc musel zaplatit záruku pět tisíc dolarů, což, jak doufal, mu otevře mnohé dveře.

„Vy sbíráte informace o té šílené ženě, která tu bydlí?“ zeptal se muž.

Dveře zůstávaly zavřeny. Zezadu bylo slyšet ještě jeden zastřený hlas.

„Ano, pane, jde o tu ženu obviněnou z vraždy,“ řekl Warren.

„Mně do toho nic není,“ odpověděl muž.

„Pane, my…“

„Jděte si po svém,“ řekl ten člověk.

Podobnou odpověď dostali ve dvou dalších domech. Warren nechal v posledním domě mluvit Toots, ale nepomohlo to. Nikdo nechtěl mít s tou šílenou ženskou nic společného a dveře zůstávaly zavřeny.

Ještě tu zbývaly dva domy, v nichž za okny probleskovalo světlo.

V staré dobré Americe byl čas televize.

V prvém bydlela podle seznamu jistá Euphemia Loupeová.

Warren hádal, že by to mohla být černoška. Přál si, aby skutečně byla černá, protože by měl větší vyhlídku, že otevře. S nadějí zazvonil.

Dveře se okamžitě otevřely, ale žena byla bílá.

„Už jsem vás pozorovala, jak jdete ulicí. Vy jste ti Svědci Jehovovi, co mi tu nechali ten časopis?“

„Ne, paní, to nejsme my,“ ujistila ji Toots.

„Tak co prodáváte?“ zeptala se Euphemia.

„My jsme…“

„To máte jedno, nic nechci a nic nepotřebuju,“ řekla žena a užuž zavírala dveře.

„Paní, my pracujeme pro Mary Bartonovou,“ řekla Toots a představovala si, jak je ta ženská vyrazí.

Euphemia se na ně zvědavě zadívala. Byla to šedesátnice, jak odhadoval Warren, měla rovné šedé vlasy, vadné zuby, oblečena byla v modrých přepásaných šatech, domácích pantoflích, ve výstřihu šatů bylo vidět růžovou noční košili s volným límečkem zavázaným umolousanou růžovou stužkou. V hnědých očích se odráželo světlo svítilny upevněné vlevo od dveří. Pátravě se podívala Toots do tváře a pak si prohlédla Warrena.

„Myslela jsem, že jste mi dali ten časopis do schránky,“ řekla.

Oči se jí třpytily.

„Ne,“ řekla Toots pokoušejíc se, aby z jejího hlasu znělo politování. Říkala si, že Euphemia Loupeová je snad ještě větší podivínka než Mary Bartonová. Warren si myslil totéž. Už se chystal zamířit k poslednímu domu v tomto polokruhu.

„Chcete Mary pomoct, nebojí uškodit?“ zeptala se Euphemia.

„Pokoušíme se jí pomoct,“ odpověděl Warren. „Tak pojďte dál,“

řekla.

Skye Banister si promluvil se státním zástupcem Dvacátého soudního okresu s tím, že potřebuje odvolat jednu ze zástupkyň z případu, na němž jeho úřad právě pracuje, jestli by jí nemohli přidělit něco jiného, než proces skončí. Státní zástupce Lamont Spencer se na nic nevyptával. S Bannisterem si už předtím prokazovali vzájemné službičky. Řekl mu, aby mu Patricii poslal, neboť jeden z jeho lidí právě sestavuje porotu pro případ vraždy v Pine Crossing a někoho by potřeboval k ruce.

Pine Crossing bylo město nedaleko okresního sídla, leželo asi padesát mil od jezera Okeechobee. Když mě Patricia v úterý v noci volala, řekla mi, že město je ve srovnání s Calusou milé a klidné a že tu našla dobrou domácí restauraci, kde se podávají šťavnaté bifteky a bohaté snídaně. Řekla mi, že se o nastávajícím víkendu chce rozjet do Clewistonu, najmout si člun a pokusit se ulovit nějakého zubatého okouna. Dodala, že jí moc scházím, a já jsem odpověděl, že ona mně taky.

Dohromady jsem o Patricii nic nevěděl.

Když jsme se poprvé setkali minulý rok v Leedsově případu, požádal jsem Andrewa, aby mi o ní zjistil nějaké informace, a Andrew přišel s některými opravdu zajímavými poznatky. Její celé jméno znělo Patricia Lowell Demmingová. Prostřední jméno dostala zřejmě na počest dědečka z otcovy strany, Lowella Turnera Demminga, který byl soudcem u Nejvyššího soudu v New Havenu v Connecticutu, kde se Patricia narodila.

Vzpomněl jsem si najeden z našich prvních důvěrnějších rozhovorů.

„Něco mi vrtá hlavou,“ řekl jsem tehdy.

„A to?“

„Když jsi mi vyprávěla o svém konfliktu s velkým Bannisterem, řekla jsi něco v tom smyslu, že máš katolické vychování.“

„Ano?“

„Ale Patricia Lowell Demmingová nezní jako katolické jméno…“

„Moje matka byla katolička,“ řekla a najednou zanotovala irskou písničku, svěží jak zelený jetelíček. „Catherine McConellová, Irka, jako její rodné hrabství Kilkenny. Do šestnácti let mě vychovávaly jeptišky. Potom jsem odešla studovat do Yale. Moji matku to velice zarmoutilo.“

„Jaké byly ty jeptišky?“ zeptal jsem se.

„No přece svaté,“ řekla.

„Dávaly ti pravítkem přes prsty?“

„To spíš já bych jim dala motyčkou po hlavě.“

„Bylo to tak hrozné?“

„Oh ne, pane, byla jsem dobrá a čistá a nevinná.“

„Dokud jsi nepřišla na Yale.“

„Ano, prosím, tam mě úplně zkazili.“

Andrew mi referoval, že byla vyloučena z Yale, protože kouřila v učebně marijánku. Odtud přešla do Brownu, kde absolvovala…

Ano, ale v Brownu došlo také k menší nehodě.

Jistý fotbalista – nevěděl, jak nesnáší, aby ji někdo oslovoval zkratkou jejího jména – k ní přišel a řekl: „Ahoj, Pat, já jsem…“ ale vtom mu dala jednu do nosu a natřikrát mu ho zlomila. Později řekla reportérovi školního časopisu, že „pat“ děláme na psa, když chceme „pac“. Pat se taky může říkat nějakému opilci v putyce, ale ne dívce, když víme, že se jmenuje Patricia. Zkrátka ji uráží, když její jméno někdo překrucuje.

Když mi Andrew tohle všechno vyprávěl, líbilo se mi to, i když Patricia byla tehdy mou odpůrkyní. Vždycky jsem totiž zastával názor, že lidé mají být oslovováni, jak si přejí. Když někdo, kdo se jmenuje Salvátore, chce být oslovován jako Evan, ctím to a respektuji jeho volbu, což není tak časté v téhle zemi, jež je svobodná a její muži stateční.

Patricia potom absolvovala právnickou fakultu univerzity v New Yorku a pracovala u firmy Dolman, Ruggiero, Peters a Dern se sídlem v Los Angeles. Už tehdy si získala dobrou pověst…

„Jak se ti líbil New York?“

„Pine Crossing to není, to mi věř.“

„Stál za to?“

V New Yorku pak pracovala pro advokátní kancelář Carter, Rifkin, Lieber a Loeb, pořádně ostré hochy. I tam Patricia brzo proslula jako nemilosrdný obhájce v nejrůznějších kriminálních případech včetně tří vražd. V jednom z těchto případů šlo o ženu, obviněnou, že zardousila v kolébce své šestiměsíční dítě. V tomto jediném případě žádala zproštění viny a dosáhla ho. S těmito bohatými zkušenostmi dala sbohem Carterovi a Rifkinovi. Přešla na druhou stranu a nastoupila v Úřadě státního zástupce, kde pracovala tři roky, než odešla na Floridu. Když se Skye Bannister dověděl, jaká hvězda to přišla do Calusy, hned po ní sáhl.

Její styl práce v soudní síni byl popisován jako plamenný, svůdný a agresivní – a taková byla pak jako milenka. Byla známá tím, že neodpouští; jednou jste uklouzl, a půjde vám po krku.

Tohle všechno jsem o ní věděl.

„Jaká je tvoje oblíbená barva,“ zeptal jsem se po telefonu.

„Proč se ptáš?“

„Jen tak. Jaká tedy?“

„Musíš to vědět!“

„Ne, nevím.“

„Ta, kterou jsem měla na sobě ten večer, když jsme se setkali.

Vzpomeneš si, jak jsem byla oblečená?“

„Červené šaty.“

„A jakou barvu mají moje oči, miláčku?“

„Fialovou.“

„Ne, hnědočervenou.“

„Co máš teď na sobě?“

„Proč to chceš vědět?“

„Jen tak ze zvědavosti.“

„Jo, ze zvědavosti. Mám dlouhý flanelový župan s modrými zvonky. A ve vlasech mám natáčky.“

„To určitě nemáš.“

„Máš pravdu, mám je rozhozené po polštáři.“

„Ty jsi v posteli?“

„Ne, stojím venku u zadního vchodu, pod žlutou lampou. Komáři lítají kolem mě jako diví. Je tu nesnesitelně horko. V Caluse je taky horko?“

„Strašné.“

„Uvědomuješ si, že za necelé tři týdny budou vánoce?“

„Vím. Moje dcera přijede domů patnáctého.“

„Těšíš se?“

„Na dceru, nebo na vánoce?“

„Na dceru.“

„Ano. Chci, aby ses s ní setkala.“

„Ráda,“ řekla. Trochu zaváhala a pak povzdychla. „Chtěla bych mít děti.“

„Byla jsi někdy vdaná?“ zeptal jsem se.

„V tvém průzkumu o tom není zmínka?“

„Ne, jsou v něm jen podstatné věci.“

„Manželství není podstatné?“

„Byla jsi vdaná?“

„Nikdy.“

„A měla jsi vážné známosti?“

„Jak bych mohla v šestatřiceti letech neprožít aspoň pár vážných známostí?“

„Kolik jich bylo?“

„To není tvá starost.“

„Kdy byla poslední?“

„V New Yorku.“

Najednou nastalo ticho. Cítil jsem, že jsem se pustil na nebezpečnou půdu. Veselé a hravé povídání najednou zvážnělo.

Mlčení se prodlužovalo. Ztratil jsem ji. Už nebyla v Pine Crossing s hejnem komárů kolem sebe pod žlutou lampou. Najednou jako by kolem ní byla zmrzlá tundra, sníh, vítr a krutý mráz.

„Další otázka?“ řekla.

V hlase zněl nevýslovný smutek. Nikdy jsem nežárlil, ale teď jsem najednou přemýšlel, jaký to byl muž, jak to skončilo a proč to dosud vyvolává takový smutek.

„Měli bychom někdy povečeřet s Frankem a jeho ženou,“ řekl jsem. „Je rodák z New Yorku a mohli byste si popovídat.“

„Nenávidím New York,“ odpověděla.

A telefonní linka zase zmlkla.

„Patricie,“ řekl jsem, „je mi líto, jestli jsem…“

„Ne, ne,“ odpověděla.

Slyšel jsem, jak zhluboka vzdychla. Když znovu promluvila, jako by zas nabrala vítr a odehnala všechny smutné vzpomínky. Hlas v telefonu byl zas zvučný a jasný, znovu žertovala.

„Zeptej se mě, co mám doopravdy na sobě,“ řekla.

„Co máš doopravdy na sobě?“

„Něco strašně legračního.“

„Co asi?“

„Černý podvazkový pás, síťované punčochy, kalhotky ne, podprsenku taky ne. Jen takovou obyčejnou lehkou výbavu. A co máš ty na sobě?“

„Pyžamové kalhoty.“

„Hedvábné?“

„Ne.“

„To jsi mě zklamal. Musím ti koupit nějaké hedvábné pyžamo.“

„Fetovala jsi opravdu, nebo jen příležitostně?“

„Myslíš v Yale? To mě obvinili nespravedlivě.“

„Určitě?“

„Jedna mizerná cigareta, a byla jsem vyloučená.“

A zase bylo ticho. Jako by tu nucenou hravost nedovedla udržet.

Čekal jsem.

„Často trpíš náladami?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Ty taky?“

„Ano. Někdy chci být sama.“

„A chceš teď být sama?“

„Ne, chtěla bych být s tebou.“

„Já taky,“ odpověděl jsem.

„Miluju tě, Matthewe,“ řekla.

„Já tě taky miluju.“

Znovu se odmlčela. A potom řekla. „Mám na sobě jen bílé kalhotky, dobrou noc, Matthewe.“ V telefonu cvaklo a bylo ticho.

Nevím, proč jsem se usmíval, ale nemohl jsem se ubránit.

Díval jsem se do zprávy Toots Kileyové o dalším svědkovi, kterého měl státní zástupce dnes předvolat, když se najednou bez ohlášení objevili v mé kanceláři Toots a Warren. Byla středa ráno, půl osmé. Měl jsem být u soudu v devět hodin a chtěl jsem se ještě podívat do výpovědi Harolda Dancyho. Moc mě nepotěšili, dokud mi nepřehráli magnetofonový záznam, který pořídili právě včera večer v bytě ženy jménem Euphemia Loupeová.

Ujistili mě, že paní Loupeová souhlasila, aby rozhovor byl nahrán, a řekla jim, že i nadále bude ochotně spolupracovat, protože Mary Bartonová je její přítelkyně a ona ví moc dobře, že ji křivě obvinili. Řekla jim…

„Máme to všechno na pásku,“ řekl Warren a spustil přístroj.

Na pásku byly tři hlasy. Rozeznal jsem dobře hlas Tootsin a Warrenův. Usoudil jsem, že třetí hlas patří Euphemii Loupeové.

Warren:

Paní Loupeová, půjdeme hned k věci, jestli proti tomu nic nemáte.

Euphemia: Ano, výborně. Řekla jsem vám, že Mary je moje přítelkyně.

Warren:

A co soudíte o ženě, která se jmenuje Charlotta Carmodyová?

Euphemia: Potvora.

Toots:

Proč myslíte?

Euphemia: Lhářka, prevít, intrikánka, do všeho strká nos. Nic na zahradě neviděla.

Toots:

Jak to víte?

Euphemia: Protože je to prolhaná intrikánka.

„Myslíte, že to je spolehlivá svědkyně?“ zeptal jsem se.

„Počkejte, Matthewe.“

„Prosím vás, dejte to zpátky,“ požádal jsem ho.

Warren stiskl tlačítko. Potom stop tlačítko. A pak zas spouštěč.

Euphemia: … nic na zahradě neviděla.

Toots:

Jak to víte?

Euphemia: Protože je to prolhaná intrikánka.

Warren:

Říká, že vztahy mezi ní a slečnou Bartonovou byly sousedské.

Euphemia: Sousedské, chachá!

Warren:

Takže nebyly?

Euphemia: Nemohla ji ani vystát.

Toots:

Jak to víte?

Euphemia: Mary mi to řekla.

„To nemá žádnou cenu,“ namítl jsem.

„Dávejte pozor,“ řekl Warren.

Warren:

… skutečně vám to řekla?

„Mám to pustit zpátky?“ zeptal se Warren.

„Ne, už jsem pochopil.“

Euphemia: … každý týden jsme se sešly na čaj. Buď u mě, nebo u ní. Viděl jste její zahradu? Nádherná.

Warren:

To opravdu je. A to vám říkala při čaji?

Euphemia: Ano, při čaji.

Warren:

Ve vašem, nebo v jejím domě, vzpomenete si?

Euphemia: V jejím. Seděly jsme venku a dívaly se do zahrady.

Toots:

A řekla vám, že nemůže Charlottu Carmodyovou ani vystát?

Euphemia: Ztišila hlas, když mi to říkala. Skoro šeptala. Nechtěla, aby ta potvora vedle slyšela, že o ní mluvíme.

Toots:

Vzpomněla byste si, kdy to bylo?

Euphemia: Těsně předtím, než se postavily ploty. Proto mluvila Mary tak tiše. V té době ještě nebyly mezi domy ploty, jen nízké křoví. Dřív nebylo dovoleno ve vilové čtvrti stavět dřevěné ploty, víte? Byla o tom vydána vyhláška. A hlasy se nesou, znáte to. Teď už jsou všude ploty. Každej si postavil plot, chápejte, každej kouká v tyhle nepořádný čtvrti něco schovat. Když byl ještě naživu můj muž, žili jsme v Tampě. Ten dům stál sto tisíc dolarů. Tam nebylo třeba žádnejch plotů, na to můžete vzít jed.

Warren:

A to bylo kdy?

Euphemia: Freddie zemřel… v únoru to bude pět let. Musela jsem ten dům v Tampě prodat, nemohla jsem si dovolit ho udržovat. Jedinej dobrej člověk v téhle čtvrti je Mary, a teď se pokoušej ji poslat na elektrický křeslo.

Warren:

Myslel jsem… odpusťte, paní Loupeová… ale kdy jste měla ten rozhovor s Mary?

Euphemia: Někdy v létě.

Warren:

Letos v létě?

Euphemia: Ano.

Warren:

Kdy? Mohla byste si vzpomenout?

Euphemia: Snad v červenci. Nebo v srpnu?

Warren:

Tak kdy?

Euphemia: Někdy během léta. To je její zahrada strašně krásná.

Toots:

Bylo to v srpnu, vzpomněla byste si?

Euphemia: Nepamatuju si příliš dobře data.

Toots:

Bylo to tedy někdy v srpnu?

Euphernia: Možná.

Toots:

Na začátku srpna? Uprostřed?

Euphemia: Spíš ke konci, myslím.

Warren:

Mohlo to být dvacátého osmého srpna?

Euphemia: To si opravdu nepamatuju.

Warren:

Nevzpomenete si, jestli to nebylo o víkendu?

Euphemia: Nevím.

Toots:

Pily jste někdy spolu čaj o víkendech?

Euphemia: Ano, jistě. To Mary mě naučila pít čaj. Víte, žila dlouho v Anglii. Já s manželem jsme byli v Anglii jen jednou. Freddie hledal své normanské předky…

Warren:

Paní Loupeová, dvacátého osmého bylo v pátek.

Nevzpomete si, jestli jste s Mary pila čaj právě ten pátek?

Euphemia: Mrzí mě to, ale nedovedu si vzpomenout.

Toots:

Ale pily jste spolu čaj taky někdy v pátek?

Euphemia: Jistě. Ale v jiné dny taky. Dobré přítelkyně si prostě zavolají, je to tak?

Toots:

Myslíte, že Mary by si vzpomněla?

Euphemia: Mary si pamatuje všechno důležité.

Tady pásek končil.

Warren vypnul přehrávač.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se.

„Myslím, že jestli Mary pila čaj s paní Loupeovou, nemohla být v Sommersetu a unést Jenny Lou Williamsovou. Ale…“

Oba se na mě tázavě podívali.

„Mary četla všechny svědecké výpovědi. Věděla by, kdyby byl nějaký svědek, jenž by jí mohl potvrdit, kde skutečně byla ten den.

Proč mi neřekla, kde doopravdy byla? Byla ve své zahradě a popíjela čaj?“

„Zeptejte se jí,“ odpověděl Warren.

Přišel jsem na ženské oddělení Okresní věznice dvacet minut před devátou. Mary právě snídala. Měla na sobě modré šaty, které si oblékla k dnešnímu jednání. Soudní síň byla jen pět minut od vězení.

Měli jsme pět až deset minut času.

Ptala se mě, co si myslím o dosavadním průběhu procesu.

Řekl jsem jí, že podle mého mínění to jde dobře a že jsme trochu otřásli svědeckými výpověďmi.

Řekla: „Dancy bude asi nebezpečný, co říkáte?“

„Všechno zvládneme,“ odpověděl jsem.

„Kéž by to už bylo za mnou.“

„Jednou to skončí, Mary. Ale řekněte mi něco. Vzpomenete si, kde jste byla ten den, kdy jste podle výpovědi měla být v Sommersetu?“

„Už jsem vám to řekla. Byla jsem doma. Pracovala jsem na zahradě.“

„Neměla jste nějaké plány na víkend?“

„Ne.“

„Znáte ženu, která se jmenuje Euphemia Loupeová?“

„Ano, znám.“

„Říká, že je vaše přítelkyně.“

„Ano, to je.“

„Vzpomíná si, že s vámi pila čaj někdy v srpnu. Někdy ke konci srpna.“

„To je docela možné. Často jsme spolu seděly u čaje.“

„Nedovede si vzpomenout na přesné datum. Vy byste si vzpomněla?“

„Ne.“

„Mohlo to být dvacátého osmého srpna? Kdy, jak říkají, jste byla v Sommersetu? Nebo vůbec celý ten víkend? Vypovídají, že jste se toulala mimo město…“

„Mohlo to být ten pátek, ale nevím to přesně. Nechci lhát, když jsem pod přísahou, pane Hope.“

„To od vás nikdo nežádá.“

„Ještě ani nevím, jestli vůbec budu vypovídat.“

„Proč ne?“

„Nevím, k čemu by to bylo dobré.“

„Jste přece nevinná?“

„Jsem nevinná.“

„Pak se musíte postavit a dát jim to.“

„Nemělo by to smysl,“ řekla. „Už o mně mají své mínění. Myslí si, že jsem špatná ženská.“

9. KAPITOLA

Přes noc postavili skřítkové v okrouhlé dvoraně městského soudu vánogní strom. Přišel jsem tam ve středu, pět minut před devátou a všechno už zářilo světly a třpytivými ozdobami. Bylo teprve devátého prosince, ale v Americe teď začínají s vánoční výzdobou ještě před dnem Díkůvzdání. Skřítkové se vlastně toho roku trochu opozdili, ale nezklamali.

Prošel jsem k výtahům, jež jezdily k jednacím síním ve vyšších patrech, pozdravil jsem se s několika známými právníky, vyjel do prvního patra a kráčel chodbou k zasedací síni, kde se státní zástupce Atkins připravoval, jak pošle Mary Bartonovou na elektrické křeslo.

Mary už seděla na lavici obžalovaných, vedle ní můj zástupce Andrew a strážný v uniformě stál diskrétně poblíž. Sluneční světlo proudilo do soudní síně, dodávalo lesk dubovému obložení a popíralo smysl vánočního stromu dole ve dvoraně.

V místech, odkud pocházím, znamenaly vánoce sníh, sáňky a provazy kolem domů, které vás chránily, aby vás zuřivé větry nesmetly do jezera. Vánoce, to byla vůně jehličí a dýmu ze dřeva, plápolající polena v krbu a teplé spodní prádlo. Vánoce byly polibek s osmnáctiletou Susan Fitchovou pod jmelím. Tyto vánoce pojedu vyzvednout svou dceru do Susanina bytu. Pomyšlení na tu cestu mi nedělalo velkou radost. A přesto bývaly vánoce, jež jsme trávili spolu, bylo jich hodně, a hodně z nich bylo šťastných. Rozvod, to je jako zabít, ale nemohu zabít svoje vzpomínky.

Soudkyně Rutherfordová vstoupila deset minut po deváté, omluvila se za zpoždění a ihned požádala Atkinse, aby zavolal svého prvého svědka. Mary klidně seděla s rukama složenýma na stole.

„Zavolejte Harolda Dancyho, prosím,“ řekl Atkins. Obrátil se zády k obecenstvu v soudní síni, aby usměrnil pozornost poroty k místu, kudy Dancy vstoupí. Věděl jsem, jaký účinek očekává; i Atkins to věděl. Jen porota ještě ne.

Harold Dancy patřil k nejsympatičtějšímu druhu svědků, jakého si každý právník může přát. Byl černoch a na Floridě – a snad vůbec v celé Americe – všichni cítí, že je už jen svou barvou znevýhodněný proti ostatním. Ale Dancy měl ještě větší handicap. Byl to veterán raněný ve druhé světové válce. Do soudní síně vešel o berlích a levou nohavici kalhot měl přišpendlenou nad kolenem. Z hloučku porotců se ozval hlasitý povzdech – myslím, že pocházel od Carmen Rodriguezové. Oči všech přítomných se na něj upíraly, když zvolna kráčel uličkou, zaujal svědecké místo a opřený o berle zvedl pravou ruku, levou položil na bibli a složil přísahu.

„Prosím, posaďte se,“ řekl Atkins.

Dancy si sedl a opřel berle o svědeckou ohrádku. Jedna z nich upadla. Dancy se pro ni sklonil. Teď jen scházelo, aby sám upadl, pomyslel jsem si. Ale nestalo se. Také berle, položené jedna přes druhou, byly teď solidně opřené. Upravil si brýle na nose. Byly kulaté, se zlatou obroučkou. Také jeho tvář byla kulatá a buclatá.

Kdyby měl bílé vousy, vypadal by jako černý jednonohý Ježíšek.

„Můžete mi říct své celé jméno, prosím?“ požádal ho Atkins.

„Harold Michael Dancy.“

„Kde bydlíte, pane Dancy?“

„Bell Road, číslo 704, Alietam, Florida.“

„Bydlel jste tam i dvacátého devátého srpna?“

„Ano.“

„Na stejné adrese?“

„Bydlím tam od té doby, co jsem se vrátil z armády.“

„Kdy to bylo, pane Dancy?“

„Devatenáct set čtyřicet šest.“

„Kolik je vám let?“

„Šedesát osm.“

„Kdy jste byl v armádě?“

„Od března 1942 do června 1946.“

„Kde jste sloužil?“

„V Itálii.“

„A tam jste byl zraněn?“

„Ano, pane. Při útoku na německé kulometné hnízdo.“

„Obdržel jste za tuto akci řád Rudého srdce?“

„Ano, pane.“

Neměl jsem odvahu něco namítat. Atkins vedl důmyslně svého svědka k cíli; hrdinové jistých válek jsou nedotknutelní. Raději jsem mlčel.

„A nyní, pane Dancy, vzpomenete si, co jste dělal dvacátého devátého srpna tohoto roku?“

„Dobře si to pamatuji.“

„Proč zrovna tohle datum?“

„Třicátého srpna má moje žena narozeniny,“ řekl Dancy. „A tohle bylo den předtím. Šel jsem dolů do města koupit jí dárek.“

„Co myslíte slovy dolů do města?“

„Dolů do Alietamu.“

Dolů do Alietamu. Podle náčrtku, který mi opatřili Warren a Toots, jsem věděl, že hlavní ulice města probíhá podél dálnice a je vroubena několika bloky domů. Pak se ztrácí. Po obou stranách byly v domech obchody kryté nahoře dřevěnými balkony, takže ať pršelo nebo pražilo slunce, mohli občané – kterých bylo všeho všudy osm set šest – vyřizovat své záležitosti, aniž jim hrozil úpal nebo promoknutí. Dvacátého devátého srpna…

„Pamatuju se, že pršelo,“ řekl Dancy. Lilo jako z konve, voda se valila z černého asfaltu do příkopů podél cesty a pak se rozlévala po rozblácených chodnících, které vedou k sadům a domkům na konci města. Je to kraj pomerančovníků a deště jsou vítány. Dancy stál pod stříškou železářského obchodu a mrzutě hleděl na nápory deště.

Čekal, až na chvilku přestanou, aby mohl přejít na druhou stranu ulice k obchodu s prádlem Miramar, kde mínil koupit své ženě k narozeninám hezký župan s krajkami.

Jeho poslední slova vyvolala v soudní síni tichý sympatizující smích. Líbil se jim ten jednonohý válečný hrdina, a ženám se zvlášť líbilo, že osmašedesátiletý stařík myslí na svou ženu a chce jí koupit župan s krajkou.

Pršelo neustále. Na horním konci ulice se rozezněl zvon baptistického kostela oznamující poledne. Každý úder splýval s šumotem hustého deště. V Alietamu odbíjelo dvanáct. Dancy se podíval na hodinky. Šly mu o minutu napřed. Koutkem oka zahlédl ženu kráčející po chodníku směrem k němu. Měla nepromokavý plášť a na hlavě volně přehozený nylonový šátek. Držela za ruku děvčátko. Přesněji řečeno, nedržela ho, spíš ho táhla za ručičku deštěm. Dítě se snažilo vytrhnout. Mělo na sobě žlutou pláštěnku a žlutý klobouček se širokou střechou. Na nohou měla dívenka černé galoše a bylo vidět, jak se podpatky zarývá do chodníku, aby ji žena nemohla vléct.

Bylo patrné, že ženě je povyk působený dítětem dost nepříjemný.

Dancy si myslel, že to je babička, které svěřili rodiče holčičku na sobotu. Snažila se ji dovést k hospůdce na konci ulice. Ale dítě se vzpíralo. Žena byla velmi netrpělivá, jak viděl, když kráčely kolem něho. „Pojď, Kimberly, auto je nahoře,“ říkala, ale dítě stále křičelo: „Ne, já nechci, pusť mě, já nechci,“ a žena jen opakovala: „Ale, ale, Kimberly, jak se to chováš?“

Když konečně dostala dítě k autu – bylo zaparkováno proti Timbleyově galanterii –, spustilo opravdový povyk, vytrhlo se jí, když se sklonila, aby otevřela pravé dveře, a chtělo utéct. Daleko se však nedostalo, neboť žena je hned zas chytla a nacpala je na přední sedadlo. Dítě teď křičelo „pomozte mi, pomozte mi někdo“, ale žena přibouchla dveře a křik už nebylo slyšet. Pořád ještě pršelo a vanul prudký vítr. Když žena otvírala levé dveře, zvedl jí vítr plášť do deště. Vlasy jí vlály kolem hlavy. Nastoupila a nastartovala. Když se vůz rozjížděl, děvčátko bušilo pěstičkami do postranního okna.

Dancy to všechno pozoroval.

Všechno viděl.

„Nu, pane Dancy, můžete nám říct, co to bylo za auto?“

„Ano, pane, byl to bílý Chrysler Le Baron, model 1992.“

„Jste si tím jist?“

„Naprosto jist. Za války jsem byl průzkumníkem, pane. Jsem si jist tím, co vidím.“

„Nevšiml jste si náhodou poznávací značky vozu?“

„Ne, pane, nevšiml. Pršelo moc hustě.“

„Nyní nám, pane Dancy, laskavě řekněte, jestli jste identifikoval tu ženu, kterou jste tehdy viděl, před dnešním líčením?“

„Ano.“

„Jakým způsobem jste ji identifikoval?“

„Nejprve podle fotografií a potom při přehlídce v policejní budově.“

„Poznal byste tu ženu, kdybyste ji teď znovu uviděl?“

„Ano.“

„Je přítomná zde v soudní síni?“

„Ano, je tady.“

„Můžete na ni, prosím, ukázat?“

„Je to žena, která sedí tady v první řadě,“ řekl Dany a ukázal přímo na Mary.

„Ať je zaprotokolováno, že svědek ukázal na obžalovanou Mary Bartonovou. A teď nám, pane Dancy, řekněte, co jste dělal, když obžalovaná odjela s tou holčičkou?“

„Čekal jsem, až déšť přestane.“

„Kolik bylo hodin, když odjely?“

„Asi pět minut po dvanácté.“

„Podíval jste se na hodinky?“

„Ne, jen to tak odhaduju.“

„Co jste dělal potom?“

„Déšť konečně přestal, šel jsem přes ulici do obchodu Miramar a koupil jsem ženě župan.“

V obecenstvu se zas ozval tichý smích.

„A potom?“

„Šel jsem po ulici nahoru a dal jsem si v hospodě pečené žebírko.“

„A potom?“

„Zamířil jsem po Hlavní třídě k pobočce Federální policie.“

„Proč jste tam šel?“

„Protože jsem při obědě myslel na to děcko a najednou jsem měl dojem, že něco nebylo v pořádku.“

„S kým jste mluvil, vzpomenete si?“

„Se šerifem Martinem Spaethem.“

„Děkuji vám. A co jste řekl šerifovi Spaethovi?“

„Řekl jsem, že byla zavlečena do auta nějaká holčička a že mám dojem, že to bylo proti její vůli.“

„Popsal jste mu tu holčičku?“

„Ano.“

„Jak jste ji popsal?“

„Řekl jsem, že jí mohlo být tak asi sedm nebo osm let, že měla dlouhé hnědé vlasy a hnědé oči…“

„Odpusťte, ale vy jste si všiml i barvy jejích očí?“

„Ano, pane, když pak mířily k vozu, prošly těsně kolem mě.“

„Prosím, pokračujte.“

„Jak jsem řekl, bylo jí sedm nebo osm let, měla dlouhé hnědé vlasy a hnědé oči, žlutou pláštěnku, klobouček s širokým okrajem uvázaný pod bradou a černé galoše nebo boty, řekl bych, že to byly černé polobotky.“

„Ještě jste si něčeho všiml?“

„Měla na zubech rovnátka.“

„Ještě něčeho?“

„Ne, už ničeho zvláštního.“

„Oslovila tu ženu jménem?“

„Ne, pane, to ne.“

„Zdála se vám…“

„Námitka.“

„Přijímá se.“

„Jak byste popsal její chování v té chvíli?“

„Zlobila se.“

„A ještě?“

„Jako by zpanikařila.“

„Řekl jste to všechno šerifovi Spaethovi?“

„Ano.“

„Popsal jste mu také tu ženu? Zde sedící obžalovanou?“

„Ano, pane.“

„A vůz, kterým odjela?“

„Ano, všechno.“

„Kdy jste znova mluvil s šerifem Spaethem?“

„Ještě to odpoledne. Byly asi tři nebo čtyři hodiny. Flora pekla koláč k narozeninám na příští den… Flora, to je moje manželka…“

V obecenstvu se zas ozval ten přátelský smích.

„…domluvili jsme se, že oslavíme její narozeniny, jak jsem vám říkal…“

„Ano…“

„…a vtom zazvonil telefon, byly asi tři nebo čtyři hodiny tu sobotu odpoledne. Flora právě dávala koláč do trouby. Byl to šerif Spaeth a žádal mě, jestli bych nepřišel ještě jednou do jeho kanceláře, že má fotografii, kterou by mi rád ukázal.“

„Šel jste za ním?“

„Ano.“

„A ukázal vám fotografii?“

„Ukázal.“

„Vaše Ctihodnosti, už předtím jsem uvedl, že to je fotografie Kimberly Holtové z července tohoto roku. Mohu ji nyní předložit jako důkaz?“

„Zaznamenejte ji jako doklad číslo 3 na straně státního zástupce.“

„Pane Dancy, je to ta fotografie, kterou vám ukazoval šerif Spaeth dvacátého devátého srpna?“ – „Ano, je to ona.“

„Poznal jste děvčátko na té fotografii?“

„Poznal. Bylo to to dítě, které Mary Bartonová násilím vtáhla do vozu.“

„Mohu fotografii předložit porotě?“

„Ano, můžete.“

„A nyní, pane Dancy,“ řekl Atkins kráčeje k porotě, které předal fotografii. „Byl v kanceláři ještě někdo, když vám šerif Spaeth ukazoval ten snímek?“

„Ano, rodiče dítěte.“

„Věděl jste v té chvíli, proč tam byli?“

„Ano. Věděl. Tvrdili, že celé odpoledne holčičku hledají, a šerif mě zavolal, abych se podíval, jestli to není právě to dítě.“

„A bylo?“

„Bylo.“

Atkins přistoupil zpátky ke svědkovi.

„Děvčátko, které vlekla obžalovaná k autu… byla Kimberly Holtová?“

„Vznáším námitku. Otázka už byla zodpovězena.“

„Námitka se zamítá.“

„Byla to ta holčička, ano.“

„Táhla ji násilím, jak jste řekl…“

„Ano.“

„…vláčela ji…“

„Vaše Ctihodnosti, to všechno už tu bylo řečeno…“

„Připouštím to, pane Hope.“

„A pak ji strčila na přední sedadlo auta, řekl jste…“

„Ano.“

„A to dítě byla Kimberly Holtová…“

„Ano.“

„…a žena, která se toho dopustila a odvezla dítě, byla obžalovaná Mary Bartonová?“

„Ano, byla to ona.“

„Děkuji vám, pane Dancy.“

Přiznám se, že bych raději viděl regiment mongolské jízdy, než tohoto jednonohého hrdinu z italského tažení. Celý minulý měsíc jsem se snažil vypracovat si postup, který by přinesl lepší výsledek než dotazy, jimiž jsem na něj útočil, když jsem ho měl ve své kanceláři. Ale pořád jsem nebyl schopen vymyslet účinnou strategii, která by vyvrátila nebo aspoň zpochybnila jeho svědectví. Kráčel jsem ke svědkovi v naději, že ze mne vyzařuje sebedůvěra, ale necítil jsem ji. Svědek tam klidně seděl jako vystydlá celerová polívka a očekával mou první otázku.

„Pane Dancy,“ řekl jsem, „bylo v Alietamu tenkrát to sobotní odpoledne hodně lidí? Mluvím o dvacátém devátém srpnu. Bylo hodně lidí ve městě?“

„Spousta lidí.“

„Říkal jste, že jste stál před železářstvím, je to tak?“

„Ano, správně.“

„A čekal jste, až déšť přestane.“

„Ano.“

„Nad hlavou jste měl stříšku?“

„Chodníky jsou kryty střechami, ano, po obou stranách Hlavní ulice. To je v Alietamu moc příjemné.“

„Takže vás střecha chránila před deštěm?“

„Ano.“

„Stáli vedle vás na chodníku ještě jiní lidé?“

„Jistě.“

„Také čekali, až déšť přejde…“

„Námitka.“

„Přijímá se.“

„Kolik lidí stálo s vámi venku před železářstvím na tom zastřešeném chodníku?“

„Nevzpomínám si.“

„Řekl byste, že to bylo tak deset lidí?“

„Nepamatuju se…“

„Vaše Ctihodnosti, svědek už otázku zodpověděl.“

„Zamítá se. Pokračujte, pane Hope.“

„Ale několik lidí tam s vámi bylo, je to tak?“

„Ano.“

„Přesný počet si nepamatujete…“

„Ne.“

„Ale nebyl jste tam sám?“

„Nebyl.“

„I jinde v městě bylo dost lidí?“

„Ano, bylo.“

Byl v rozpacích. Nevěděl, kam mířím.

„Mám na mysli, že jste mohl vidět i jiné lidi chodit kolem?“

„Ano.“

Váhal. Očekával, že mu nastražím nějakou past. Měl jsem zlost, ale nemohl jsem mu dát najevo, že jsem žádnou nevymyslel. Měl jsem v hlavě zmatek, protože jsem si nedovedl dost dobře představit, jaký ruch může být v malém městě v srpnu za deštivého sobotního odpoledne.

„Můžete mi říct, jestli je sobota v Alietamu normální nákupní den?“

„Ano, běžně je.“

„Je v obchodech hodně lidí?“

„Ano.“

„Je jich víc, než když to porovnáte s běžným dnem v týdnu?“

„Určitě.“

„Takže jich bylo v tu sobotu hodně?“

„No… asi tolik, co jinou sobotu.“

„Například… viděl jste lidi přecházet i po druhé straně ulice?“

„Ano, lidi byli toho dne všude ve městě.“

„A ta žena, kterou jste viděl, a ta holčička s ní? Byly na vaší straně ulice?“

„Ano.“

„A nejdřív přicházely směrem k vám?“

„Ano.“

„A pak šly přímo kolem vás?“

„Ano.“

„A potom vás minuly a šly k autu zaparkovanému u galanterie, tak jste to řekl?“

„Ano, tak.“

„A šli těsně kolem vás a potom dál vzhůru v tu chvíli ještě jiní lidé?“

„Ano. Ale já jsem viděl tu ženu a dítě, jestli…“

„Neptám se, jestli jste je viděl nebo ne, pane Dancy. Ptám se, jestli šli současně po tom chodníku ještě jiní lidé.“

„Vaše Ctihodnosti, svědek už na otázku odpověděl.“

„Rozvedl svou odpověď, Vaše Ctihodnosti, ale já bych rád slyšel přímou odpověď – ano, nebo ne. Šli současně po vašem chodníku ještě jiní lidé?“

„Ano.“

„V téže chvíli, kdy ta žena a holčička přicházely směrem k vám, pak šly kolem vás a potom vzhůru pryč od vás, byli tam ještě jiní lidé, kteří šli stejným směrem?“

„Ano.“

„Řekl jste, že dítě dělalo rámus?“

„Ano.“

„Tahalo se s ženou, křičelo a snažilo se vytrhnout se té ženě.“

„Ano.“

„V jaké vzdálenosti vás minula?“

„Asi metr nebo metr a půl.“

„A říkal jste, že dítě se vzpouzelo, je to tak?“

„Ano.“

„A nikdo jiný tomu nevěnoval pozornost?“

„Vznáším námitku, Vaše Ctihodnosti. Svědek nemůže vědět, co někdo jiný…“

„Námitka se zamítá.“

„Pane Dancy, viděl jste, že by někdo reagoval na chování toho dítěte?“

„Nepamatuji se.“

„Všichni ti lidé, kteří šli po chodníku… viděl jste, že si někdo povšiml chování dítěte, které se pokoušelo vyrvat se té ženě?“

„Nedíval jsem se na druhé lidi. Díval jsem se na tu ženu a dítě.“

„Zaslechl jste, že by někdo komentoval to, co se tam odehrávalo?“

„Ne, neslyšel.“

„Neslyšel jste, že by někdo řekl ‚podívejte se, co ta ženská dělá tomu děcku‘ nebo něco podobného?“

„Ne, nic takového.“

„Vůbec nic? Neslyšel jste nikoho, že by nějak komentoval tu tahanici mezi starší ženou a šestiletou holčičkou?“

„Ne, neslyšel jsem, že by někdo něco řekl.“

„Ale dítě přece tak hlasitě ječelo, že upoutalo vaši pozornost.“

„To je pravda.“

„A neupoutalo pozornost nikoho jiného?“

„Vaše Ctihodnosti…“

„Námitka se přijímá.“

„Všiml jste si, že by někdo jiný reagoval na křik dítěte?“

„Tedy…“

„Ano, nebo ne?“

„Ne.“

„Ani když dítě křičelo: ‚Pomoc, pomozte mi!‘, viděl jste, že by byl někdo reagoval?“

„Ne, ale…“

„A vy jste na to reagoval?“

„Ovšemže ano.“

„Jak?“

„Byl jsem tím ohromen. A šokován.“

„Ohromen a šokován, chápu. Ale udělal jste něco?“

„Hned ne.“

„Bylo asi pět minut po dvanácté, jak jste řekl, když žena s holčičkou odjely. Je to tak?“

„Přibližně ano.“

„A krátce potom, třebaže jste byl šokován a ohromen vším, co jste viděl a slyšel – jste šel přes ulici koupit své ženě župan.“

Tentokrát se obecenstvo nezasmálo.

„Bylo to tak, pane Dancy?“

„Ano.“

„Kolik času přibližně uplynulo?“

„Asi půl hodiny.“

„Tedy asi ve dvanáct třicet nebo čtyřicet jste šel ulicí vzhůru na oběd.“

„Asi tak.“

„Jak dlouho vám trval oběd?“

„Asi čtyřicet minut.“

„A během oběda jste zase začal myslet na tu holčičku, jak jste říkal…“

„Ano.“

„…a rozhodl jste sejít do šerifovy kanceláře.“

„Ano.“

„V kolik hodin jste přišel k šerifovi?“

„Asi v půl druhé.“

„Jinými slovy, hodinu a půl potom, co jste byl šokován a ohromen tím, co jste viděl a slyšel…“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Obhájce charakterizuje…“

„Vaše Ctihodnosti, svědek vypověděl, že byl šokován a ohromen. Já jsem pouze…“

„Pan obhájce se posmívá svědkovým slovům, Vaše Ctihodnosti.“

„Námitka se nepřipouští. Pokračujte, pane Hope.“

„Moje otázka zní takto, pane Dancy: Potřeboval jste hodinu a půl, než jste událost ohlásil šerifovi?“

„Ano, pane.“

„Proč vám to trvalo tak dlouho?“

„Jsem černoch, pane.“

Teď jsem tomu dal, pomyslel jsem si. Tahle jediná odpověď může způsobit, že ztratím celý proces. Když v jiných záležitostech uděláte chybu, uškodíte jen sám sobě; ale když hájíte člověka obviněného z vraždy, vaše chyba může stát obžalovaného život.

Jsem černoch.

Porota obrátila svou pozornost na mě.

Čekala.

Čtyři muži a osm žen.

Max Atkins se postaral, aby všichni čtyři muži v porotě byli běloši. Jistě, žádnému z těch venkovských opálených chlapíků, které vybral do poroty, nemohlo dojít, jaké měl Dancy pocity, když šel toto srpnového odpoledne k šerifovi. Většina si možná myslela, že se měl starat o sebe, a co se týče cizích záležitostí, že měl zůstat sedět na svém černém zadku. Ale v porotě bylo také osm žen a čtyři nebyly bílé. To snad mě mohlo…

To všechno jsem si intuitivně uvědomoval a byl bych zoufale rád ze soudní síně utekl. A soudní hodiny dál pravidelně tikaly.

Soudkyně Rutherfordová se na mě dívala s trochu posměšným výrazem, který říkal: Nuže, pane Hope, máte další otázky? Atkins mě pozoroval s rukama zkříženým na hrudi, ale neodvážil se mé nešťastné otázce usmát. Mary se na mě dívala lhostejně. Chápala, že jsem udělal hroznou chybu, a přemýšlela, jak na ni doplatíme…

V těch nejbližších asi třiceti vteřinách jsem si říkal, že jsem povinen se Dancymu omluvit, ne proto, že jsem surovec, který zaútočil na mrzáka, nebo rasista, který se dotkl černošského válečného hrdiny, nýbrž proto, že jsem si měl uvědomit, že žijeme na hlubokém jihu a že skutečnost, že mu trvalo jen půl druhé hodiny, než sebral odvahu a šel k šerifovi, byla nejen obdivuhodná, ale že to bylo i statečné.

Tedy zatímco nejjednodušší řešení mohlo být: „Děkuji vám, pane Dancy, nemám další otázky,“ přikývl jsem raději uznale jeho vysvětlení. Moje přikývnutí říkalo, že vím, jak těžké to pro něho muselo být. Ale přikývnutí nestačilo, věděl jsem, že nestačí. Bylo nutné se omluvit. Omluvit se Dancymu a těm několika členům poroty, kteří také nebyli bílí v této zemi bledých tváří a hloupých hlav. Vyslovit omluvu za léta nespravedlnosti, omluvu těm bílým členům poroty, kteří možná pochopili, jak těžké to pro Dancyho bylo ono odpoledne, a omluvu za ty Atkinsovy bílé chlapíky, kterým je úplně jedno a vždycky jim bude jedno, jaké problémy mají černí. A omluvit se i za sebe, osobně, samozřejmě.

„Pane Dancy,“ řekl jsem, „omlouvám se.“

Zamrkal. Nevěděl jsem, jak porota zareagovala na to, co jsem právě řekl, ale bylo mi to lhostejné. Omluva byla určena jen a jen Dancymu.

„Měl jsem pochopit, proč jste s návštěvou šerifa váhal.“

Znovu zamžikal očima.

Atkins neřekl nic. Nepochybně uvažoval, jestli z toho bude mít nějakou výhodu.

„Byl jste asi nejistý, pane Dancy?“

„Ano, máte pravdu.“

„Mohl byste mi říct proč?“

„Myslím, že víte proč.“

„Bylo to proto, že příhoda, které jste byl svědkem, se udala mezi dvěma bílými?“

„Ano.“

„Mezi bílou ženou a bílým dítětem?“

„Ano.“

„Bál jste se, že vám řeknou, že to je záležitost bílých a ne vaše?“

„Ano, napadlo mě to.“

„Nebo že by vás do toho mohli nějak zaplést?“

„Ano.“

„Ale přesto jste to šel ohlásit.“

„Ano, přesto jsem šel.“

Omluvil jsem se a splatil svůj dluh vůči němu.

Ale měl jsem ještě další dluh – vůči Mary Bartonové, a to ještě větší.

„Pane Dancy,“ řekl jsem, „měl bych ještě několik otázek, jestli vám to nevadí.“

Najednou se ho zmocnilo podezření. Bleskla mu hlavou vzpomínka na to, jak ho jednou kdosi vedl dolů do zahrady, poklepával ho po zádech a říkal, že je dobrý hoch, zatímco se chystal ho pověsit na nejbližší dub. Oči se mu zúžily, pěsti měl zaťaté.

Představil jsem si, jak asi před lety válčil.

„Ta žena, kterou jste viděl,“ řekl jsem a zaváhal, „jaké měla oči?“

„Nevím.“

„Viděl jste její oči?“

„Nevěnoval jsem jim pozornost.“

„A jaké oči měla holčička? Všiml jste si?“

„Měla hnědé oči, ano.“

„Ale očí té ženy jste si nevšiml?“

„Ne.“

„Všiml jste si, že dítě mělo dlouhé hnědé vlasy.“

„Ano, to jsem viděl.“

„A jakou barvu měly vlasy té ženy?“

„Šedou.“

„Viděl jste barvu jejích vlasů?“

„Ano.“

„I když měla na hlavě… jak jste to nazval? Šátek, jaké ženy nosí na hlavě, když prší. Řekl jste to těmito slovy, pane Dancy?“

„Ano, ale…“

„Ale později jste řekl, že jí vlasy vlály kolem hlavy. Když nastupovala do auta. Popsal jste to takto: že jí vlasy vlály kolem hlavy? Jsou to přesně vaše slova?“

„Ano, ale…“

„Měla na hlavě šátek, pane Dancy?“

„Ano, měla.“

„Jak jí pak ale mohly vlát vlasy kolem hlavy?“

„Nevím, jak. Ale určitě měla šátek.“

„Víte to tak jistě, jako že měla šedé vlasy?“

„Ano, určitě měla šedé vlasy.“

„Víte to stejně jistě, jako že ta žena, kterou jste viděl, je Mary Bartonová?“

„Jsem si jist, že to byla ona.“

„Ale nevíte, jak jí mohly vlasy vlát kolem hlavy, když měla ten šátek.“

„Možná že ho v té chvíli sundala.“

„To je možné. Ano. A měla vlasy dlouhé, nebo krátké, pane Dancy?“

„Právě takové jako obžalovaná.“

„Tedy krátké, je to tak?“

„Krátké, ano.“

„Jestliže byly tak krátké, pane Dancy, jak jí mohly vlát kolem hlavy?“

„Bylo velmi větrno.“

„I kdyby byla sundala šátek, jak jí mohly tak krátké vlasy vlát kolem hlavy?“

„Nevím jak, ale bylo to tak.“

„Pane Dancy, kdy a kde jste poprvé označil Mary Bartonovou jako ženu, kterou jste viděl onoho dne?“

„V Úřadě státního zástupce v Caluse třetího září.“

„Pět dní po tom, co jste ohlásil tu událost v Alietamu?“

„Ano.“

„Kdy jste telefonoval státnímu návladnímu v Caluse?“

„Den předtím.“

„Druhého září?“

„Ano.“

„Proč jste mu telefonoval?“

„Protože jsem poznal Mary Bartonovou v televizi.“

„Kdy jste ji viděl v televizi?“

„Ten den, kdy jsem telefonoval státnímu zástupci.“

„Druhého září.“

„Ano.“

„Povězte mi… uviděl jste mezi dvacátým devátým srpnem a třetím září ještě někdy tu ženu, kterou jste zahlédl oné deštivé soboty v Alietamu?“

„Už ne, ale…“

„Viděl jste někdy její fotografii!“

„Ne, ale…“

„Ale třetího září, když jste se podíval na tu ženu, která byla zadržena pro vraždu, vyskočil jste a řekl si ‚proboha!‘…“

„Vznáším námitku, Vaše Ctihodnosti.“

„Přijímá se. Nevyvolávejte emoce, pane Hope.“

„Vy jste ji okamžitě poznal jako ženu, kterou jste viděl před pěti dny, je to tak?“

„Ano, správně.“

„I když jste ji nikdy předtím neviděl?“

„I přesto.“

„Poprvé jste ji viděl dvacátého devátého srpna…“

„Ano.“

„Tu ženu, která možná měla, možná neměla na hlavě šátek?“

„Měla ten šátek.“

„Tu ženu, u které jste si nevšiml, jaké měla oči…“

„Díval jsem se na dítě, které vlekla…“

„Žena, u níž jste si jist, že měla šedivé vlasy?“

„To určitě měla.“

„…i když měla přes vlasy šátek. A teď mi řekněte, pane Dancy, když jste přišel do Úřadu státního zástupce, ukázali vám fotografie Mary Bartonové?“

„Ukázali.“

„Jaké to byly fotografie?“

„Fotografie, které pořídili, když ji zatkli.“

„Běžné fotografie?“

„Ano.“

„Byly to tyhle?“ zeptal jsem se a hned se obrátil k soudkyni.

„Vaše Ctihodnosti, prosím, aby byly přijaty jako důkaz.“

„Označte je jako důkaz B na straně obhajoby.“

„Pane Dancy,“ řekl jsem a podal mu snímky, „ukázali vám tyto snímky?“

„Ano.“

„Snímky označené na dolním okraji čísly?“

„Ano.“

„A s datem a nápisem Policejní okres Calusa na zdi. Ukázali vám právě tyto snímky?“

„Ano.“

„Řekl byste, že jsou hodně podobné Mary Bartonové?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti.“

„Připouští se.“

„Pane Dancy, podívejte se ještě jednou na ty fotografie.“

Prohlédl si je.

„Podobají se tyto fotografie aspoň vzdáleně Mary…?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti.“

„Připouští se.“

„Vaše Ctihodnosti, porota by asi chtěla vidět ty fotografie…“

„Pojďte, prosím, oba ke mně.“

Přistoupili jsme k soudkyni. Tvářila se vztekle. Nedovedl jsem pochopit, proč. „Co se vám nezdá, pane Hope?“

„Vaše Ctihodnosti, ty fotografie byly pořízeny po dlouhém výslechu, kdy zadržená byla ve velkém stresu. Nejsou to dobré snímky a porota to jistě uzná, až si je prohlédne. Navíc Mary Bartonová už byla obviněna z vraždy a Harold Dancy o tom věděl.

Jestliže identifikoval podle špatných fotografií někoho, o němž věděl, že byl uvězněn, jistě to ovlivnilo jeho objektivitu, Vaše Ctihodnosti. Právě tak vzbuzuje pochybnosti záležitost s šátkem na hlavě a vlajícími vlasy a skutečnost, že nikdo na zalidněné ulici nejevil zájem o to, o čem svědek vypověděl a co ho tak zaujalo.

Viděl obraz mé klientky v televizi a potom mu byly ukázány její fotografie, pouze její, ne fotografie jiných podezřelých žen.

Předpokládám, že to bylo tak sugestivní, že to ovlivnilo jeho schopnost identifikace. Jestliže nemohu klást otázky v tomto směru…“

„Vy tedy tvrdíte, že se identifikace opírala pouze o tyto fotografie? Ale pokud vím, následovala identifikační přehlídka.“

„Přehlídka se konala, Vaše Ctihodnosti. Ale…“

„Právě to je podstatné, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Atkins. „I kdyby byl svědek zkušeným znalcem fotografické techniky, což pravděpodobně není, jeho názor na fotografie by nebyl důležitý s ohledem na následující identifikační přehlídku…“

„Vaše Ctihodnosti, já tvrdím, že právě předložení fotografií před přehlídkou ovlivnilo svědka. Navíc…“

„Navíc jste mě přerušil, pane Hope,“ řekl Atkins suše, aniž se na mě podíval, „chtěl jsem říct, Vaše Ctihodnosti, že i když se soud může dívat s pochybnostmi na předložené identifikační fotografie, identifikace pomocí přehlídky více osob se všeobecně uznává jako platné svědectví. Otázku, zdali je vhodná, bylo třeba řešit před přelíčením.“

„Pane Hope?“

„Identifikace obžalované je jediným důkazem v tomto procesu, Vaše Ctihodnosti. Jestliže se nemohu dotazovat před porotou na okolnosti, které pokládám za mylnou identifikaci…“

„Dobře,“ řekla soudkyně Rutherfordová, „jak jste řekl už dříve, porota má také oči, tak proč bychom ji nemohli nechat posoudit, zdali předložení fotografií neovlivnilo svědka při následné přehlídce obviněných. Nepřipustím, aby od svědka bylo požadováno vyjádření o kvalitě snímku, nebo o tom, zda se podobají obžalované. Tolik pokud jde o snímky. Chcete-li poznamenat ještě něco jiného k těmto snímkům – něco, co se netýká toho, zda se skutečně podobají obžalované –, máte můj souhlas. Je to v pořádku? Můžeme tedy pokračovat?“

„Děkuji vám, Vaše Ctihodnosti.“

„Děkuji,“ řekl i Atkins.

Vrátil jsem se ke svědkovi. Dancy vypadal rozpačitě, jako by se divil, co se to ksakru děje.

„Pane Dancy,“ řekl jsem, „když jste přišel toho dne do Úřadu státního zástupce, žádal vás, abyste identifikoval obžalovanou Mary Bartonovou ještě podle něčeho jiného než podle těchto fotografií?“

„Nerozumím vaší otázce.“

„Ukázal vám státní zástupce ještě jiné fotografie? Fotografie jiných žen?“

„Ne.“

„Ukázal vám také snímek, který byl vysílán v televizi předchozího dne?“

„Ne. Ale viděl jsem ho.“

„Ovšem. A zařídil přehlídku žen, mezi nimiž byla Mary Bartonová?“

„Ano.“

„Byly tam ještě další ženy?“

„Ano.“

„Kolik jich bylo?“

„Čtyři.“

„Čtyři ženy v přehlídce. Měla některá z nich šedivé vlasy?“

„Ne, pokud si vzpomínám.“

„A vy jste určil tu ženu na přehlídce po tom, co vám ukázali ty nepříliš věrné snímky Mary Bartonové?“

„Ano.“

„A když jste se díval na ty ženy v řadě, věděl jste, že Mary Bartonová již byla obviněna z vraždy?“

„Ano, věděl jsem, že jedna z těch žen v řadě byla obviněna z vraždy.“

„Viděl jste ty druhé ženy v televizi?“

„Ne, ale…“

„Byly vám ukázány také nepodařené vězeňské snímky těch druhých žen?“

„Ne.“

„Když vám státní zástupce ukazoval ty vězeňské snímky Mary Bartonové, zeptal se vás, jestli žena na fotografiích je ta, jež odvlekla Kimberly Holtovou před pěti dny?“

„Ano.“

„A co jste odpověděl?“

„Řekl jsem ano, že je to ta žena, kterou jsem viděl.“

„Když vám státní zástupce ukázal ty fotografie, řekl jste: ‚Ano, je to ta žena, kterou jsem viděl v Alietamu před pěti dny‘. Tak jste to v podstatě řekl?“

„Ano. Možná že ne přesně stejnými slovy…“

„Ale v podstatě takto?“

„Ano.“

„Jinými slovy, díval jste se na ty fotografie a podle nich jste identifikoval obžalovanou?“

„Ano.“

„Podle těchto fotografií a jen podle nich?“

„Ano.“

„A teprve potom jste byl požádán, abyste určil Mary Bartonovou mezi ženami na přehlídce, je to tak?“

„Ano.“

„Nemám další otázky. Vaše Ctihodnosti, žádám, aby tyto fotografie byly přijaty jako důkaz a abych je směl předložit porotě.“

„Souhlasím. Pane Atkinsi, máte dotaz?“

„Nemám další otázky.“

„Nyní uděláme přestávku na oběd,“ řekla soudkyně. „Soud se opět sejde ve dvě hodiny odpoledne.“

„Povstaňte,“ zvolal soudní zřízenec.

10. KAPITOLA

V britské nestrannosti je cosi znepokojivého. Myslím, že zavinila vzestup i pád britské říše. Melissa Lowndesová byla krásně opálená a v jednoduchých žlutých šatech vypadala velmi americky. Vyprávěla mi, že čte reportáže o procesu v novinách a večer se dívá na televizní záběry z přelíčení. A řekla mi, že si myslí, že si vedu dost mizerně.

Mizerně – přesně toho slova užila. Neznělo to z jejích úst příliš britsky a diplomaticky, ale tak možná jednala i královna Viktorie.

Neviděla mě osobně v soudní síni. Nesměla sledovat přelíčení, protože jsem měl v úmyslu předvolat ji jako svědka, aby vypovídala o charakteru obžalované – i když v tom bylo jisté riziko. Odpověděl jsem, že je mi líto, má-li takový pocit, a pak jsem se pokusil jí vysvětlit, že případ je mimořádně obtížný, protože hodně svědků je ochotno Mary identifikovat a vypovídat, že ji vidělo s oběťmi.

Obhájce se musí pokusit jedině dokázat, že svědectví jsou mylná.

„Kolik svědků ještě bude?“

„Jen jeden, který ji viděl s obětí. Pak ještě…“

„Pouze jeden!“

„A ještě mají toho chlapíka – majitele čistírny.“

„Jak to všechno víte?“

„Protistrana je povinna předložit seznam svědků. Já jsem si je oba předběžně vyslechl. První z nich je žena, která prohlašuje, že viděla Mary s Felicity Hammerovou, ale to je slabý svědek. Nevím dost dobře, proč ji Atkins předvolává.“

„Možná má v záloze nějaké překvapení.“

„U floridských soudů málokdy dojde k překvapení. Platí tu pravidlo, že všechny nejasnosti jsou předem se svědky probrány.

Vím, co bude vypovídat, a jsem připraven jí čelit.“

„A co ten majitel čistírny?“

„To může být nebezpečný svědek.“

„Proč?“

„Tvrdí, že Mary byla u něho dobrých deset minut. Mluvil s ní, vyptávala se ho, jak se takový oděv čistí, dal jí odborné rady a viděl ji odjíždět v bílém Baronu. Pokusili jsme se zjistit číslo toho vozu, ale…“

„Řekl jste mi, že Mary jezdí ve voze Camry.“

„Ano, já vím.“

„Tak co záleží na tom, kolik lidí ji vidělo v tom zatraceném bílém autě? Není to její auto, takže se zřejmě mýlí.“

„Ano, ale to musí rozhodnout porota. Mám v plánu předvést svědky, kteří dosvědčí, že její vůz je červený Camry a že rozhodně nebyla u Callahanovy čistírny… tak se majitel jmenuje, Jerry Callahan… toho dne, kdy k němu někdo přinesl ty šaty. Ale pochopte, porota musí zvážit všechna svědectví a pak rozhodnout, komu chce věřit.“

„Ano, rozumím,“ odpověděla suše. „Myslíte si, že si počínáte dost dobře?“

„No, já…“

„Protože podle novin…“

„Naše noviny, Calusa Herald Tribune, jsou jedny z nejhorších na světě.“

„Ať je tomu jak chce, pokládají váš styl obhajoby za krajně nevhodný.“

Rána přímo mezi oči.

„Opravdu, soudí o vás, že nejste moc sympatický advokát.“

Druhá rána, dobře mířená.

„Mrzí mě, že si to o mně myslí.“

„Ano,“ odpověděla a mačkala si nožem zelený hrášek na vidličku. „Pan Atkins je prý mnohem stylovější. Při televizních rozhovorech s novináři vypadá jako profesor, a to je, myslím, plus.

Většina televizních komentátorů, jen tak mimochodem, měla pocit, že jste byl dost agresivní, když jste vyslýchal matku první oběti…“

„S tím jsem počítal.“

„A jak jste jednal s tím černochem, to bylo ohavné.“

„Myslím, že jsem vytěžil z té svízelné situace, co jsem mohl.“

„Jenže jste si ji sám zavařil.“

„Ne, on ji zavinil. Já jsem od něho potřeboval jinou odpověď.

Když jsem s ním předem v mé kanceláři probíral jeho svědectví, dal mi přesně tu odpověď, kterou jsem potřeboval, a očekával jsem, že ji bude opakovat i u soudu.“

„A jaká to byla odpověď?“

„Že čekal tak dlouho, protože si nebyl jist tím, co viděl. Ale místo toho vyhodil svůj černý trumf. S tímhle bojovat je vždycky moc těžké, slečno Chytrá. Když odporujete, vypadáte předpojatě, když ne, vypadá to, že jste prohrál. Teď už na tom ale nezáleží.

Rozhodl jsem se, že nejlepší je omluvit se mu, že jsem byl tak necitlivý k specifickým podmínkám života černochů tady na Floridě.

Myslím, že jsem to zachránil. Možná ano, možná ne. Zas je jen na porotě, aby rozhodla.“

„Nemám velkou důvěru k porotám,“ řekla a spolkla hrášek, který měla na vidličce.

„Nemohl bych být advokátem, kdybych nedůvěřoval porotám,“

odpověděl jsem.

„Možná že tedy nedůvěřuju vám,“ řekla.

„Řekla jste mi to až moc jasně. Co chcete udělat, chcete mě vyměnit?“

„Myslím, že by to byla v této fázi chyba. Proplujete, nebo půjdete ke dnu. Mary už se nezbavíte.“

„Velmi vám děkuji,“ odpověděl jsem, „podepřela jste mou sebedůvěru.“

„Chtěla jsem být upřímná.“

„Neomalená je správnější slovo. Čelím armádě svědků, kteří viděli Mary s třemi mrtvými dětmi, a dalšímu svědkovi, který bude přísahat, že mu přinesla zakrvácený oděv do čistírny, a ještě další ženské, která ji viděla, jak zahrabává nejméně jednu z obětí, a všechno, co mám v ruce, je jen mizerné staré auto Mary Bartonové a svědectví o jejím krásném osobním charakteru, které podá snad ještě někdo kromě vás, a konečně výpověď samotné Mary – jestli bude svědčit. A vy říkáte, že neodvádím pořádnou práci, je to tak?“

„Ano,“ řekla svým dráždivě lhostejným hlasem. Odložila vidličku, vzala ubrousek a lehce si jím otřela rty. „Dobře vám platím, abyste zachránil Mary před elektrickým křeslem.“ Zdvihla lehce obočí, jako to dělají někteří soudci ve chvíli, kdy by vám rádi hodili na hlavu zákoník. Položila ubrousek na stůl, složila jej a uhladila, jako by už mínila skončit. Pohlédla mi do očí.

„Nechci, aby zemřela jen proto, že je vaše obhajoba neúčinná.“

Neodpověděl jsem.

„Vyjádřila jsem se jasně, pane Hope?“

„Ano, je to jasné jako nebe nad Anglií,“ řekl jsem.

Svědkyně se jmenovala Sarah Santangelová.

Bylo jí padesát dva let, kyprá, přitažlivá žena menší postavy.

Měla na sobě černé šaty a v ruce objemnou tašku, která připomínala kufřík rodinného lékaře při návštěvě pacienta. Řekla soudu, že bydlí přímo zde v Caluse, ve čtvrti Avi Shores. Žije tu už sedmnáct let; od doby, co sem přijeli v zimě s manželem z Pittsburghu a rozhodli se, že tu zůstanou navždy. Pittsburgh je dnes příjemné město, ale tenkrát tam byly ocelárny a spousta kouře. Byli šťastní, že odtamtud vyvázli.

Jen tři minuty stála na stupínku svědků, a už si získala sympatie celé poroty.

„Teď nám, prosím, řekněte, paní Santangelová,“ vyzval ji Atkins, „kde jste byla a co jste dělala třicátého srpna ve tři hodiny odpoledne.“

„Byla jsem na Palm Islandu, kde Republikánský klub pořádal piknik.“

„Pamatujete si to přesně?“

„Zajisté. Měl přijet viceprezident Quayle.“

Jeho jméno vyvolalo smích i zde, v Caluse.

„Ale neukázal se.“

Znovu se lidé v sále zasmáli.

„Proto si to pamatuju. Měl přijet ve tři hodiny, ale zdržel se kdesi v Tampě, nedověděla jsem se nic bližšího. Byl to ale skvělý piknik i bez něho.“

Nový smích. Začali ji mít radši než Dancyho. Tihle dva by mohli pořádat estrády, až proces skončí. Dancy a Santangelová. Bendžo, zpívat a hrát veselé odrhovačky.

„Paní Santangelová, můžete nám popsat polohu Palm Islandu, kde se konal piknik? Abychom pochopili, co jste ten den spatřila.“

„Nuže tedy,“ řekla Sarah, „pojedete přes Causeway a pak přes můstek přímo na Palm Island. Na konci ostrova je malý park – Palmový park.“

Tam stály piknikové stoly a stánky, čluny přivážely pitnou vodu a kotvily v přístavu. To odpoledne na konci srpna se tam u břehu pohupovalo spousta člunů. U stolů sedělo plno lidí, kteří přijeli buď z pevniny, nebo ze sousedství. Byl to nádherný den, zvlášť ve srovnání s včerejším, kdy v Caluse strašně pršelo, jako ostatně po celé Floridě.

Republikánská strana najala orchestr, vznášely se tu balónky, byla spousta sendvičů a piva, protože se blížily prezidentské volby a republikáni se rozparádili. Chtěli sem poslat i Quaylea.

Byly tam stovky dětí.

Všude se to hemžilo dětmi.

Koupaly se, plavaly kolem kotvících člunů, veselily se na břehu, který zakončuje ostrov ve tvaru bumerangu, menší děti si stavěly pískové hrady a skákaly do mělkých louží, starší děti kopaly do míčů nebo hrály volejbal u několika sítí poblíž břehu nebo softbal na malém travnatém hřišti nedaleko parkoviště přecpaného auty.

Republikánský klub se postaral, aby se stoly prohýbaly pod chlebíčky se šunkou a sýry, bylo tu několik soudků piva, plechovky s limonádami mezi kostkami ledu. Ve stáncích se rozdávala zmrzlina, šumivé nápoje a sendviče. Zakrátko se u všech stánků vytvořily dlouhé řady dětí. Jinde zas stály děti frontu na balónky, které plynem z kompresoru plnil muž s odznakem Bushe a Quaylea na klopě a slamáčkem s červenou, bílou a modrou stuhou na hlavě. Orchestr hrál všechny staré oblíbené letní písně a starší dvojice tancovaly na provizorních parketech. Bylo tu ale víc dětí než dospělých, a tak by si Sára snad ani nevšimla toho jednoho dítěte, kdyby nekrvácelo.

Manželé Santangelovi se posadili u stolu hned vedle parkoviště.

Protože Sářin manžel Mike Santangelo chtěl ještě před odjezdem posekat trávník a vyčistit bazén, než se vydají na piknik, řekl Sáře, že je dost času. Quayle nepřijede dřív než ve tři hodiny. Ostatně pak nepřijel vůbec. Santangelovi dorazili tedy až kolem jedné hodiny a parkoviště už bylo pochopitelně plné, kromě jednoho místa označeného zkříženými pruhy na asfaltu. Jediné místo, jež se jim podařilo najít, bylo blízko konce jednoho stolu. Sára s sebou přinesla vlastní sendviče se salámem a sladkým pepřem, které měl Mike moc rád, a tak chlebíčky se šunkou odsunuli stranou. Sára a Mike se natlačili ke stolu vedle rodiny s tak světlými vlasy, že vypadali jako Švédové, matka, otec a dva malí chlapci, světlí jako sluneční paprsky. Sára se usadila, začala jíst chlebíčky a popíjela pivo, které přinesl Mike. Čepovali ho nedaleko z velkého kovového soudku.

Děvčátku tekla krev z úst.

Bylo mu šest nebo sedm let, krvácelo z úst a křičelo.

Sedělo v bílém autě, které právě vyjíždělo z parkoviště.

U volantu seděla žena.

Děvčátko mělo plavky, malé bikinky na plochém hrudníčku a plivalo krev.

„Vstala jsem, když jel vůz kolem nás,“ řekla Sára.

„A dítě opravdu krvácelo?“

„Ano, krvácelo. A křičelo, ale nebylo nic slyšet, protože auto mělo zavřená okna.“

Pak přišla na řadu obvyklá identifikace a táž výpověď, kterou mi Sára Santangelová předvedla už při předběžném výslechu. Atkins ji znovu prohnal systémem dotazů, požádal ji, aby holčičku popsala a potom soud přesvědčil podle fotografie, kterou dal označit jako důkaz, že holčička, krvácející z úst, byla šestiletá Felicity Hammerová, jejíž matka ji právě v tu chvíli dala vyvolávat téměř neslyšitelným rozhlasem po celém parku. Potom přistoupil Atkins k dalšímu nezbytnému kroku a Sára identifikovala jako ženu řídící auto obžalovanou Mary Bartonovou, sedící nyní v soudní síni. Potom, jako poslední hřebík do rakve, vydobyl od Sáry informaci, že to auto bylo – světe div se – právě onen bílý Chrysler Le Baron, model 1992, týž, který byl viděn v pátek v Somersetu a v sobotu v Alietamu.

Byl jsem schopen otřást celým tímto svědectvím v deseti vteřinách, neboť když jsem vyslechl výpověď Sáry Santangelové u mě v kanceláři, odebrala se Toots Kileyová na Palm Island, aby zmapovala umístění piknikového stolu a jeho vzdálenost od parkoviště. Zjistila a) že skupina borovic částečně bránila dobrému rozhledu, b) že slunce ve tři hodiny odpoledne toho dne muselo svítit svědkyni přímo do očí.

Tak jsem trpělivě čekal, až Atkins skončí s únavnou rutinou identifikace oběti a krvelačného netvora, když tu došlo k něčemu neočekávanému. Vysvětlil jsem Melisse při obědě právě před čtyřiceti minutami, že každá ze stran, jež stojí proti sobě, musí opačné straně předložit seznam svých svědků, a že oba právníci mohou vyslechnout svědky ještě před zahájením líčení. Ovšem v žádném případě není právník povinen oznámit protistraně, jaké otázky bude svědkovi klást, až dojde k přelíčení. Řekl jsem Melisse, že v soudním řízení v dnešní době velmi zřídka dojde k nějakému překvapení. Nu, a teď se to stalo. Byl jsem naprosto nepřipraven na to, co následovalo.

„A nyní, paní Santangelová,“ řekl Atkins, „když ten automobil jel kolem vás…“

„Ano?“

„…když vyjížděl z parkoviště, jak jste řekla…“

„Ano?“

„Nevšimla jste si náhodou poznávací značky?“

„Všimla.“

„A můžete mi říct, jaká písmena a čísla byla na té značce?“

„Vím jen první tři písmena.“

„Jaká to byla písmena?“

„Y-A-M, zapamatovala jsem si je proto, že dohromady dávají slovo yam, rozumíte? Yam, sladký brambor. Y-A-M.“

„Zahlédla jste na poznávací značce ještě jiná písmena a čísla?“

„Je mi líto, ale nevšimla jsem si. Vůz byl v pohybu, a když se otáčel, aby se dostal z parkoviště, slunce mi svítilo přímo do očí.“

„To vám znemožnilo přečíst pořádně poznávací značku? Ještě něco vám překáželo v rozhledu?“

„Ano, parkoviště je tam lemováno borovicemi. Mohla jsem vidět to auto jen v mezerách mezi stromy. Viděla jsem krvácející děvčátko, pak vůz zmizel za borovicemi, pak jsem zahlédla ženu, která řídila, potom poznávací značku, a když auto vyjelo, dívala jsem se přímo do slunce.“

„Ale dítě jste viděla dobře?“

„Ano.“

„…a ženu?“

„Taky.“

„A písmena Y-A-M na poznávací značce?“

„Ano, viděla.“

„Byla to písmena na levé straně tabulky, nebo na pravé?“

„Na levé. A byla to první písmena, Y-A-M.“

„Nyní nechme stranou, že vám ta písmena připomněla sladký brambor…“

„To bylo první, co mě napadlo.“

„To jistě, ale kromě té shody s bramborem, mohla by ta písmena pro vás znamenat ještě něco jiného?“

Můj bože, napadlo mě najednou.

„Ne všechna tři dohromady,“ odpověděla.

„Některé z nich tedy něco znamená?“

„Jenom první písmeno.“

Teď je konec s červeným Camry Mary Bartonové. Teď už stačí, aby se jí zeptal…

„Písmeno Y?“

„Ano, písmeno Y.“

„Co vám říká písmeno Y?“

„Znamená to, že vůz byl vypůjčený.“

„Jak to víte, paní Santangelová?“

„Můj manžel Mike pracuje u firmy Hertz. Každý vůz z půjčovny na Floridě má na poznávací značce jako první písmeno bud Y, nebo Z.“

„A písmeno, které jste zahlédla, bylo Y.“

„Ano.“

„A podle toho jste poznala, že to byl vypůjčený vůz.“

„Ano, podle toho to vím.“

Já taky, pomyslel jsem si. Tuhle informaci člověk normálně nenosí v hlavě, ale číslo poznávací značky hrálo velkou roli v jiném mém procesu, a proto jsem věděl, že to, co právě Sára řekla soudu, bylo správné. Další hřebík do mé rakve už Atkins neměl. V jeho seznamu svědků nebyl nikdo z půjčovny aut. Chtěl mě překvapit, a to se mu povedlo. Jestli to, co vydoloval od Sáry, bylo pravda – a jistě bylo – nemělo smysl tomu odporovat. Dostal mě.

„Svědek je vám k dispozici, pane Hope,“ řekl.

Ten samolibý mizera právě prokázal, že bílý Chrysler Le Baron, o němž se mluvilo od začátku přelíčení, byl najatý vůz. Mohl jsem stokrát dokazovat, že auto, kterým Mary jezdila celý minulý rok, byl červený Camry a že byl náhodou celý kritický víkend v opravě, nic by to nepomohlo. Žena, která unesla ty děti, žena, která byla nyní identifikována třemi nezávislými svědky, jezdila v najatém autě – pokud je možno věřit Sáře Santangelové. Ale kdo by pochyboval o přísežném svědectví té buclaté, hezké ženušky, která připravila sendviče se salámem a pepřem a vzala je na piknik? Takové, jaké její Mike měl rád, nezapomeňte.

„Byl to vůz od Hertze?“ zeptal jsem se.

„To bílé auto?“

„To, které jste viděla. Bylo od Hertze?“

„Ne. Hertz pronajímá jiné značky. Chryslera u nich nedostanete.

Ani jinde v Caluse.“

„A jste si jista, že to byl Chrysler?“

„Ano.“

„I když vám slunce svítilo do očí?“

„Jenom v určitou chvíli.“

„I když se vůz míhal mezi stromy?“

„Neřekla jsem, že se míhal, jenom chvílemi byl zakryt borovicemi.“

„Budiž,“ řekl jsem. Popošel jsem k svému stolu a vzal jsem velkou mapu, kterou jsem si předtím připravil. „Vaše Ctihodnosti,“

řekl jsem, „státní zástupce už viděl mapu a potvrdil, že je správná.

Prosím, aby byla uznána jako důkaz.“

„Jako důkaz C,“ řekla soudkyně Rutherfordová a kývla na zapisovatele.

Šel jsem ke stojanu, který Andrew postavil tak, aby na něj viděla porota i svědkyně. Mapu, jež byla nalepena na tuhé lepence, jsem položil na desku stojanu.

„Vidíte dobře na stojan, paní Santangelová?“

„Ano.“

„Vaše Ctihodnosti, může sem i porota dobře vidět?“

„Myslím, že ano.“

„Děkuji vám. A nyní, paní Santangelová, podívala byste se zblízka na tu mapu?“

„Raději bych si vzala brýle,“ řekla.

„Prosím, vezměte si je.“

Chvíli prohrabávala tašku, nakonec vytáhla pouzdro s brýlemi, vyjmula je a nasadila si je na nos – to všechno diváci v soudní síni s potěšením sledovali. Pouzdro vložila zpět do kabely, zaklapla ji a naklonila se, aby dobře viděla na mapu.

„Bylo by lepší, kdybyste přišla až sem?“

„Myslím, že ano.“

„Vaše Ctihodnosti?“

„Jděte k mapě.“

Sára sestoupila ze svědeckého stupínku a došla k mapě na stojanu.

„Vidíte ji teď zřetelně?“

„Ó ano,“ řekla vesele a kdosi v síni se zasmál.

Soudkyně se zamračila.

„Paní Santangelová,“ požádal jsem ji, „můžete mi říct, co to je?“

„Ano… vypadá to jako… nevím… myslím jako plán krajiny.“

„Vidíte štítek v dolním pravém rohu?“

„Ano.“

„Můžete mi přečíst, co je na něm napsáno?“

„Stojí tam Palm Island Park, Calusa, Florida.“

„Děkuji vám. A nyní, paní Santangelová, vidíte tu část, která je označena slovem ‚parkoviště‘?“

„Vidím.“

„A vidíte další úsek, na němž je vytištěno ‚stoly‘?“

„Ano.“

„A na tomhle úseku je červená šipka, jež směřuje k jednomu ze stolů. Vidíte tu šipku?“

„Vidím.“

„Paní Santangelová, je to ten stůl, u něhož jste s manželem seděla třicátého srpna, když jste viděla bílého Chryslera s poznávací značku Y-A-M?“

„To já přesně nevím,“ řekla a pokrčila rameny. Rozpřáhla paže.

„Je tu nakresleno tolik obdélníčků; jak bych mohla poznat, u kterého stolu…“

„Paní Santangelová, při své výpovědi před přelíčením jste mi řekla, že jste s manželem seděli u stolu vedle parkoviště.“

„Ano, ale vedle parkoviště bylo hodně stolů…“

„Neřekla jste mi, že to byl třetí stůl od telefonní budky?“

„Kdo by si pamatoval, kolikátý stůl to byl od telefonní budky?

Kdo by si vůbec vzpomněl na telefonní budku?“

Opět pokrčila rameny a nevraživě se na mě podívala. V soudní síni se zas někdo zasmál a soudkyně opět zamračeně vzhlédla.

„Paní Santangelová, nevypověděla jste pod přísahou, že když váš manžel Mike šel pro pivo, řekla jste mu, ať si pamatuje, že váš stůl je třetí od telefonní budky, aby ho snadno při zpáteční cestě našel?

Vzpomenete si, že jste mu tohle řekla?“

„Je to už tak dávno, kdo by si mohl…“

„Kdybyste nahlédla do protokolu, pomohlo by to osvěžit vaši paměť?“

„Možná ano. Opravdu si nemohu vzpomenout, jestli jsme seděli u šestého nebo čtvrtého nebo druhého stolu…“ Pokaždé pokrčila rameny, což vyvolávalo smích obecenstva… „Nebo třeba u stého stolu od telefonní budky.“

Nedbal jsem na smích. Listoval jsem v protokole, který mi Andrew podal. Našel jsem, co jsem hledal, na straně 46.

„Přečetla byste si laskavě tohle?“ požádal jsem ji a podal jí záznam. „Nespěchejte, čtěte pozorně.“

Čekal jsem.

Četla pomalu a pečlivě a potom se na mě podívala.

„Připomenete si nyní, že jste mi říkala, že park byl toho dne přeplněný a že jste se bála, aby se manžel neztratil? Proto jste mu řekla…“

„Ano, je to tady napsáno.“

„Takže jste to vypověděla. Pod přísahou.“

„Myslím, že jsem to řekla.“

„Paní Santangelová…“

„Ano, tak jsem to vypověděla.“

„A také jste řekla manželovi, aby si pamatoval telefonní budku jako znamení? Přesně těmi slovy, myslím…, ale podívejte se tam, jsou to přesně vaše slova: ‚ Sedíme u třetího stolu od telefonní budky, na kraji parkoviště. ‘ Je to přesně tak, jak jste svědčila, paní Santangelová?“

„Ano.“

„Tak si teď vzpomínáte, že jste to řekla?“

„Ano, když to tu stojí…“

„Ano, je to tady zapsáno.“

„Tak jsem to asi řekla. Ale nevím, co na tom záleží, jestli jsme seděli.“

„Vaše Ctihodnosti?“

„Prosím, odpovídejte na otázky, paní Santangelová.“

Pokrčila opět rameny a pátrala po sympatiích v obecenstvu. Ale tentokrát se nikdo nesmál.

„Paní Santangelová,“ řekl jsem, „můžete mi na tom plánu ukázat místo, které je označeno jako Borová alej? Udělala byste to pro mě?“

Nyní jsem ji zase já podrobil strastem výslechu, nutil jsem ji doznat, že z místa, kde seděla, mohla vidět jen přerušované záblesky a míhání auta, pracně jsem se snažil, aby si porota představila bariéru borovic, které určitě omezovaly rozhled svědkyně, a ukázal jsem porotcům i meteorologickou mapu, která udávala úhel dopadu slunečních paprsků na piknikové stoly onoho třicátého srpna ve tři hodiny odpoledne, kdy Sarah Santangelová, dle svého svědectví, viděla poslední ze tří obětí, krvácející z úst, v bílém vypůjčeném autě, jež řídila šedovlasá žena.

Ale věděl jsem zároveň, že mi to už nepomůže.

Informace, které Atkins ze Sáry vypáčil, se už hluboce zaryly do vědomí porotců, jako by tam byly vypáleny žhavým železem.

YAM: sladký brambor.

Y: najaté auto.

Tak to bylo řečeno porotě…

Jestli uvěřili nebo ne, to je jiná záležitost…

Ale v podstatě jim bylo sděleno, že si Mary Bartonová dvacátého osmého srpna najala bílého Chryslera a vydala se na třídenní vražedný tah, který skončil posledního srpna pohřbením holčiček v její zahradě.

S těmito problémy jsem měl zápolit.

S tím těžko pohnu.

Zavolal jsem z telefonní budky v soudní dvoraně do Warrenovy kanceláře a záznamník mi oznámil, že Warren je v terénu. Nechal jsem mu vzkaz, aby mi zavolal, až bude volný. Pokusil jsem se ho stihnout telefonem doma. Zase nic. Tak jsem zavolal Toots Kileyovou. Zvedla sluchátko po třetím zvonění.

„Toots,“ řekl jsem, „tady je Matthew. Právě na mě narafičili překvapení. Potřeboval bych zjistit následující.“

Nadiktoval jsem jí vše potřebné. Toots poslouchala.

Pak řekla: „To je všechno, šéfe?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Kdy to potřebujete vědět?“

„Tak rychle, jak to dokážete. Kdybychom našli tu půjčovnu vozů…“

„Co když se ukáže, že si vůz vypůjčila Mary?“

„Pak jí poradím, aby si našla jiného obhájce.“

„Y-A-M, to je všechno?“

„Bílý Chrysler Le Baron.“

„Ano.“

„Dobrá, jdu na to. Kde vás najdu?“

„Jednání je odročeno. Jdu teď do kanceláře. Nevíte, kde je Warren?“

„Vím,“ řekla. „Zas v Půlměsíční zátoce.“

Muž, s nímž Warren tu středu odpoledne hovořil, seděl ve své zahradě u bazénu a popíjel džin s tonikem. Nabídl i Warrenovi.

„Tak jedem na věc, mladíku,“ řekl s mrknutím. „Dáte si taky?“

… ale Warren odmítl s tím, že je tu služebně. Nápoj v ruce Chestera Lawsona vypadal lákavě, jenže… Právě tak lákavý byl i bazén. Lawson se už smočil. Nazrzlé vlasy měl přilepené na čele a květované plavky mu visely nízko na břiše, jež svědčilo o blahobytném životě. Warren měl na sobě bavlněný oblek, bílou košili, úzkou modrou vázanku. Potil se. Vánoce byly skoro tady – oknem do Lawsonovy haly už viděl vánoční stromek – a jemu stékal pot po zádech.

Byl tady, protože mu vrtalo hlavou něco, co jim řekla Euphemia Loupeová.

Týkalo se to plotu.

„Ještě než byly postaveny ploty,“ řekla Euphemia.

Charlotta Carmodyová vypověděla, že už tehdy třicátého prvního srpna odděloval její pozemek od zahrady Mary Bartonové plot, když ji viděla, jak kope hrob. Warrenovi se zdálo nepravděpodobné, že by Charlotta jednatřicátého srpna stála u okna a dívala se přes plot vysoký jeden a půl metru, jenž tu ještě nedávno nebyl, ale stálo za to pokusit se to objasnit.

„V té době tu nebyly žádné ploty,“ vypověděla Euphemia. „Jen nízké křoví. Ve vilové čtvrti nebylo dovoleno stavět ploty. Byla o tom vyhláška.“

Charlotta Carmodyová se ve své výpovědi také zmínila o živém plotu.

„Byla jsem vždycky na své straně živého plotu. Dokud nebyly postaveny ploty z prken. Pak jsme spolu mluvívaly přes ten plot.“

Kdyby Matthew mohl použít neexistenci prkenného plotu, aby určil přesný čas – a Euphemia si byla jista, že s Mary rozmlouvala předtím, než byl plot postaven, právě předtím –, pak by tím mohl prokázat, že Mary stála na zahradě právě o onom víkendu, kdy došlo k únosům a vraždám.

„Jak dlouho už jste předsedou Asociace?“

„Půlměsíční zátoka měla volby v červnu,“ řekl Lawson.

„Opravdu se nenapijete?“

„Vážně ne, děkuju,“ odpověděl Warren.

„Bob, který tu byl předsedou přede mnou, prodal dům a přestěhoval se jinam. Bob byl hodně oblíbený. Lidi říkají, že se musel přestěhovat, protože ho žena přistihla, jak leze do postele s jejich sousedkou, ale tomu nemusíte věřit. Ale, abyste věděl, sousedi se taky odstěhovali, tak kdo ví? No a já jsem teď novej předseda. Na dva roky tedy určitě. Máme volby každý dva roky, v červnu.“

„Který Bob?“ zeptal se Warren.

„Bob Giannino – Robert. Robert Giannino.“

„Jak dlouho už bydlíte v téhle čtvrti?“ zeptal se Warren.

„Šest let. Přišli jsme sem se ženou z Clevelandu.“

„Znáte Mary Bartonovou?“

„Mohl jsem si myslet, že jste přišel proto. Nikdy jsem se s tou dámou nesetkal.“

„Žil jste tady, už když platilo nařízení ‚žádné ploty‘?“

„Jistě. To se změnilo teprve nedávno.“

„Kdy byl ten zákaz zrušen…?“

„Jestli chcete znát můj názor, tedy dobrý ploty dělají dobrý sousedy. Měli jsme tu i nařízení, jaký tašky se můžou položit na střechu. Věřil byste tomu? To se taky změnilo. Dřív než vyhláška o plotech. Dovedete si představit, co se stane, když se někdo nebude řídit vyhláškama a postaví si hlavu? Tak to bylo s vyhláškou o plotech. Já třeba si chci posedět po čtvrtý odpoledne tady u bazénu, něco si popít a zaplavat si. Je sousedům něco po tom? Ale když tu bylo jen křoví… Nejvýš do devadesáti centimetrů, tak to stanovila vyhláška. Nic vyššího tady nesměl člověk mít. Zasadil jste třeba ibišky, ale musel jste je ořezávat, aby nepřesáhly stanovenou výšku.

Soused mohl koukat přes ibišky, jak si plavu s holým zadkem v bazénu. Co to je za nařízení, který omezuje osobní svobodu? Takový zákony jsou nanic. Když někdo vydá takovej zákon, lidi ho stejně nedodržujou. Buď ho prostě nedodržujou, nebo se mu dokonce vysmívají. Tak to bylo i s vyhláškou o plotech.“

„Kdy byla ta vyhláška zrušena?“

„Bylo to odhlasováno po volbách. V červnu.“

Červen, uvažoval Warren. To je sakra dlouho před srpnem.

„Kdy v červnu?“ zeptal se.

„Volby máme patnáctýho června, každý dva roky. Majitelé domů hlasovali velkou většinou pro změnu vyhlášky.“

„Vyhlášky o živém plotu nepřesahujícím devadesát centimetrů?“

„Ano. A nemělo to bejt jakýkoli křoví, ale nějakej stejnej druh rostlin.“

„Ale ne vyšších, než devadesát centimetrů.“

„Ano.“

„Jenže pak se rozhodli pro ploty vysoké metr a půl.“

„To už je dost vysoký, nemyslíte? Kdyby byly ještě vyšší, vypadalo by to, jako že žijeme v pevnosti.“

„Kdy se začaly ploty stavět?“

„Hned jak se vyhláška změnila.“

„Nezačalo se někde až v srpnu?“

„Některý majitelé se do toho pustili okamžitě. Myslím, že se nemohli dočkat. Některý byli hotoví ještě v červnu. Jiný až v červenci a možná taky až v srpnu. Někdo je ale nemá dosud.

Nezáleží jim na tom, jestli si někdo myslí, že jsou lenoši.“

„Nevíte náhodou, kdy si dala postavit plot Mary Bartonová?“

„Jak jsem už řek, neznám tu dámu. Neznal jsem ji, když platila stará vyhláška, a neznám ji ani dneska. Ale viděl jsem její zahradu, než se postavily ploty. Taky jste ji viděl?“

„Ano.“

„Bejvalo ji vidět ze všech stran. Sotva člověk zahnul do její ulice, už ji spatřil. Lidi přicházeli až kdoví odkud, jen aby ji viděli.

Projíždělo tam taky spousta aut. Nedivím se, že si lidi stěžovali.“

„Opravdu,“ podivil se Warren, „byly na ni stížnosti?“

„Ohledně dopravy. Přijížděla auta, hledala ulici, v níž byla zahrada, zpomalovala provoz, lidi se vyptávali na cestu, vznikaly potíže. Chápu, že si leckdo stěžoval.“

„Nevíte náhodou, kdo si stěžoval?“

„Ne, to nevím,“ řekl Lawson. „Hledím si svého. Sedím si odpoledne tady na zahradě, myslím na svoje věci a doufám, že ostatní dělají totéž.“

„Když jste říkal, že byly stížnosti…, myslel jste na obecní správu?“

„Myslím, že na policii. Kvůli provozu na silnici. Ale o jiných stížnostech to nevím tak jistě.“

„Jaké jiné stížnosti ještě byly?“

„Víte, ne každý si myslí, že ta zahrada byla mistrovské dílo.

Nebo že to bylo kouzelné dílo, jak psaly noviny. Ne každý byl stejnýho názoru. Některým lidem byla zahrada trnem v oku. Tak vznikaly různý stížnosti. To bylo předtím, než se změnila vyhláška o plotech. Teď, když je zahrada ze všech stran oplocená, nemůžete ji vidět vcelku. Vidíte jen různé přečnívající věžičky.“

„Ale ty stížnosti,“ řekl Warren, „ty stížnosti, že je zahrada trnem v oku, ty přicházely na obecní správu, nebo na policii?“

„Myslím, že je nějaký zákon, aby lidé neprovokovali druhé, nebo ne?“

„Nevím,“ řekl Warren, „musím se zeptat advokáta, pro kterého pracuju.“

„Myslíte, že tu ženskou z toho dostane?“

„Problém není v tom, jestli ji z toho dostane,“ řekl Warren s větší přesvědčivostí, než jakou skutečně cítil, „ta paní je nevinná.“

„Možná. Ale jak jsem říkal, neznám ji.“

„Ale věděl byste, jestli si někdo stěžoval panu Gianninovi?“

„Budete se muset Boba zeptat,“ řekl Lawson.

„Můžete mi říct, kde teď bydlí?“

„Koupil si byt na Whisper Key.“

„Adresu neznáte?“

„Mám ji někde vevnitř,“ řekl Lawson. Potácivě se zvedl, povytáhl si květované plavky a vzal prázdnou sklenici, která stála na kulatém stolku vedle jeho křesla. „Musím si nalít něco čerstvýho,“

poznamenal a podržel sklenici proti slunci. Silný plátek citronu na něj hleděl jako rozříznuté dračí oko.

Warren zabočil k obrubě chodníku u první telefonní budky, kterou našel. Nedovedl pochopit, proč je na ulicích Calusy i na hlavních silnicích tak málo telefonních budek. Když chtěl člověk někomu zavolat, musel zajít do restaurace nebo do supermarketu, kde ho každý mohl poslouchat. Litoval ženaté mužské, kteří měli nějaký tajný zástoj. Každý, kdo měl někdy nějakou milenku, věděl, jak je telefonní budka důležitá. Ale v tomhle městě můžete mít plné kapsy drobných, a přesto musíte ujet pár mil, než najdete veřejný telefon.

Nick Alston zvedl telefon na první zazvonění.

Na Warrenových digitálkách bylo čtyři hodiny a třicet sedm minut.

„Myslel jsem si, že jsi ten chlápek, co potřebuje, abych mu píchnul,“ řekl Alston. „Zvykl si mě otravovat každou zatracenou středu. Našel určitě holku, s kterou se schází ve středu, když její manžel není doma. Jak se máš?“

„Výborně,“ řekl Warren, „a ty?“

Alston přišel o partnera už před časem – což je velice jemně řečeno, jeho kamarád Charlie Maclin byl totiž zabit při policejní honičce na pobřeží. Warren věděl, že v poslední době Alston dost pije. Nebyl nikdy moc hezký, hnědé oči měl zanícené, zjizvenou tvář odulou, vlasy barvy slámy mu visely jako provázky. Warren ho už kolikrát chtěl zavolat a zeptat se ho, co dělá.

„Párkrát jsem ti už volal,“ řekl Alston.

„Něco jsi potřeboval?“

„Ne, jen abysme něco popili a zahráli si kuželky.“

„Pití škrtnem,“ řekl Warren, „ale kuželky bych si zahrál rád.“

„Zavolám ti, hned jak nebudu mít noční,“ odpověděl Alston.

Tady na jihu nebylo běžné, aby se policajt přátelil s černochem.

Warren oceňoval jeho nabídku, ale měl stejně jakýsi pocit studu, vyčítal si, že Alstona už nezavolal dřív.

Aby stvrdil svoje kamarádství, Alston řekl: „Mimochodem, máš nějaké starosti? Vím, že bys mi nezavolal, kdybys něco nepotřeboval.“

Warren uvažoval, že by měl říct ‚Ale ne, Nicku, co bych potřeboval‘ nebo ‚Máš pravdu, Nicku, měl jsem se někdy ozvat, ale čas běží, to znáš, a najednou jsou z týdnů měsíce‘. Jenže místo toho řekl:

„Mohl bys mi něco zjistit?“

Toots měla povolení nosit zbraň, ale tu noc pistoli neměla, protože šlo o běžnou práci a neočekávala žádné nebezpečí. Napadlo ji udělat si výlet na letiště, protože tam byla nejlepší příležitost získat potřebnou informaci. Mimo letiště bylo v městě několik méně spolehlivých automobilových půjčoven, ale větší byly soustředěny na letišti. Obejít kanceláře bylo rychlejší než do každé zvlášť telefonovat.

Letiště sloužilo třem městům: Caluse, Sarasotě a Bradentonu.

Ještě před pěti lety tu stálo pár úpravných jednopatrových budov z lehkých tvárnic, v nichž mělo kanceláře půl tuctu leteckých linek.

Ale budov nepravidelně přibývalo, počet letů se ztrojnásobil, a bylo třeba postavit nové letiště. Dnes sem létaly společnosti z celých Spojených států, i když vedení blízké univerzity nejméně jednou za měsíc podávalo stížnost na nadměrný hluk, rušící výuku.

Toots měla radši staré letiště.

A právě tak měla radši starou Calusu než novou, kam mířilo stále více turistů.

Poprvé sem přijela kempovat s rodiči, když jí bylo šest let.

Calusa byla tehdy objev, ale ještě tu byly staré liduprázdné pláže, kde bylo možné se celý den slunit, lenošit a lovit ryby na dobrou večeři.

Za plážemi ještě nestály hotely. Jeden muž, který založil v roce 1927

v Caluse muzeum, zde postavil malý hotel, aby v něm mohl ubytovávat přátele. Ani tu ještě nebylo mnoho motelů, ty byly zbudovány dál od břehů podél Jižní stezky.

Toots si tehdy hrála v písku s kyblíčkem a lopatkou. Dívala se na otce, který stál na pokraji zpěněných vln a znovu a znovu házel udici.

Poslouchala křik racků nad hlavou, kdykoli otec vytáhl z vody rybu.

Její matka nosila žlutý čepec v barvě svých vlasů. Lidé tam dole v Rockfortu říkali, že Toots jako by matce z oka vypadla. Jméno Toots jí dal otec na památku muže, kterého považoval za největšího světového hráče na harmoniku. Sám hrál na piano, ale jen podle sluchu a v jediné tónině. Přestal hrát, když Toots zemřela matka na zhoubný nádor. Toots bylo tehdy čtrnáct let. Je zlé, když děvče ztratí matku v tak mladém věku – ale je takové neštěstí vůbec někdy dobré? Vzpomínala, jak otec v den pohřbu přehrával na pianě v jejich obývacím pokoji s krajkovými záclonami matčiny oblíbené melodie.

„To hraju tobě, Lucy.“

A dal se do usedavého pláče.

Toots odešla z Illionois, když jí bylo osmnáct, odjela autobusem do Wisconsinu a strávila několik měsíců v Milwaukee. Cítila, že musí odejít z místa, kde zemřela její matka a kde její otec, dosud živý, seděl mlčky v pokoji, jehož záclony zatím zešedly, a hleděl upřeně, jakoby s výčitkou na piano. O šest měsíců později se přestěhovala do Chicaga, kde dostala místo servírky v hospodě.

Místní hráč na piano kouřil marihuanu a naučil ji fetovat. Bylo jí devatenáct, trochu opožděná začátečnice, když uvážíme průměrný věk mládeže, která v Americe bere drogy.

O rok později ji napadlo, že by bylo hezké podívat se zas do Calusy. Zažila tam kdysi šťastné dny.

Ještě si dobře pamatovala, jak seděla na břehu a stavěla si vysněné zámky z písku. Pamatovala si, jak její matka vesele volala: „Jamesi, nechoď tak daleko!“ Otec se smál. Měli se moc rádi!

Napsala otci z Calusy. Potom mu zatelefonovala. Jeho hlas zněl vyhasle. Nesnesla ten smutek, který v něm cítila. Dva měsíce po příchodu do Calusy, dva měsíce potom, co pracovala jako servírka, odpověděla jen tak naslepo na nabídku zaměstnání, kterou uviděla v místním plátku Calusa Herald-Tribune. Inzerát zněl HLEDAJÍ SE

ŽENY PRO ZAJÍMAVOU A VZRUŠUJÍCÍ PRÁCI. Šla k pohovoru obezřele, neboť si myslela, že někdo pod tímto titulkem loví děvčata do podniků polosvlečených tanečnic nebo hostesek pro různé zábavy.

Takových nabídek bylo v Chicagu plno. Ale ukázalo se, že jistý majitel detektivní kanceláře hledá ženu, jež by mu pomáhala v práci, která ho už unavovala. Nabídnutý počáteční plat nebyl malý, a tak si řekla, proč vlastně ne?

Otto Samalson jí hodně připomínal otce. Nevypadal vůbec jako soukromý detektiv, ale to považoval za výhodu. Kdyby člověk vypadal jako polda, byl by vyřízený v minutě. Sám si říkal pátrací agent. Samozřejmě soukromý. Byl o dobrých deset let starší než její otec – i když tatínek po matčině smrti vypadal starší, než ve skutečnosti byl. Otto Samalson byl menší holohlavý muž, právě jako tatínek. Pomyslela si, že by mohl docela dobře někde dělat zmrzlináře. Měl stejnou barvu očí jako otec, s jistým nádechem tajemného smutku, neboť Otto byl Žid. Naučil ji všechno, co sám znal, a vyškolil ji na nejlepší ženu-detektiva ve městě. Toots Kileyová. Kde jsi přišla k tomu pitomýmu jménu? ptával se jí.

Pak najednou, zničehonic, během jednoho případu, na kterém pracovala, se jí zhroutily všechny vysněné zámky a písek odnesla do moře.

Ironií osudu ji zatáhl do neštěstí polda. Skutečný policajt, žádný soukromý agent. Byl z policejního úřadu v Caluse, darebák, který pomáhal Ottovi za menší odměny, někdy se tomu říká úplatky. Jako při mnoha soukromých pátráních, šlo o sledování nevěrné manželky.

Právě proto, že šlo o ženu, nevedl pátrání sám Otto, ale nasadil Toots. Jejich klient byl velmi vážený a zámožný lékař onkolog.

Chcete-li zahájit svou lékařskou praxi vyhledáváním nádorů tlustého střeva, je pro vás nejlepší začít v malém městě, kde najdete dost starých nemocných lidí. Doktor Eugene Milsen byl čtyřicátník s velmi krásnou ženou a dvěma milými dcerkami. Jeho dům v Caluse stál na Zlatém pobřeží, odkud byl rozhled po celé zátoce. Milsen měl všechno, co si muž může přát, kromě věrné ženy. Protože manželku Soniu podezříval, najal si Samalsonovu detektivní kancelář, aby ji sledovali.

Tajemně a nevysvětlitelně mizela z domova, obyčejně v noci…

Byly tu záhadné nákupy z přepychových obchodů až z Hollywoodu, většinou to bylo prádlo, ale Milsen je nikdy na ní neviděl…

Měla účet v soukromé bance, na který měsíčně přicházely tak velké částky, že vzniklo podezření na starého bohatého mecenáše…

Ale nakonec přinesl Samalsonově kanceláři nejdůležitější informaci polda Bob Higgins.

A tak se stalo, že Toots a Bob Higgins spolu seděli v nepopsatelně zchátralé zelené fordce…

Otto Samalson Toots naučil, že čím sešlejší auto, tím lepší.

… jednou v září krátce po půlnoci, asi před třemi roky, poblíž nevěstince na Novém městě, kde Higgins slídil už půldruhého měsíce.

Nové město se v Caluse říkalo černošské čtvrti.

Každé město v Americe má černošskou čtvrť, nemusí to být jen na Jihu.

Tak tu seděla hezká Toots z Milwaukee v černošské čtvrti v mrtvých hodinách po půlnoci ve staré zelené fordce s drzým poldou, který tvrdil, že Sonia Milsenová pracuje jako volavka v dvoupatrovém dřevěném baráku na protější straně ulice, v němž byly stažené záclony a ztlumená světla.

„Vaše dáma se jen tak nepeleší,“ řekl Higgins, „ona je opravdu děvka.“

Toots si pomyslela, že se dějí ještě podivnější věci.

Uvažovala, co by dělal Eugene Milsen, kdyby přišel na to, jak si jeho žena přivydělává.

Kdyby se ukázalo, že to je pravda.

„Nejlepší čas tam vpadnout je až po příští vlně zákazníků,“ řekl Higgins. „Jedna vlna je kolem jedenáctý, to přijdou chlapi, co musejí časně vstávat. Pak je klid až asi do jedný, kdy se přiženou hoši, co to chtějí stihnout před uzavírací hodinou, a ta je ve dvě.“

Toots mlčela. Vypadalo to, že noc bude dlouhá.

„Uvidíme je, až půjdou po schodech do druhýho patra.

Vzpomínáte si na tu Sinatrovu písničku?“

„Ne,“ řekla Toots.

„O holkách, který se vznášejí nahoru po schodech.“

„Ne,“ odpověděla Toots.

„Samozřejmě, on nemyslel tyhle děvky. Šňupete?“

Otočila se a podívala se na něj.

„Máme ještě tak asi hodinu, než akci spustíme. Co kdybysme si ji trochu vylepšili?“

Pořád se na něj dívala. Věděla ovšem, jak to myslí. Byla jen překvapená, že jí tohle nabízí zrovna polda. Člověk žije a pořád se učí, pomyslela si.

„Co říkáte?“

Říkám ne, myslela si.

„Pročpak ne?“ řekl Higgins.

Tak to začalo. Právě tak. O hodinu později, v nádherné náladě, kráčela s Higginsem vzhůru po schodech. Ten zaklepal na dveře a násilím je rozrazil, sotva se pootevřely. Okamžitě vrazil hlaveň revolveru pod nos vyděšené sedmnáctileté holce, která neuměla anglicky, a vedl Toots chodbou až k pokoji, kde, hleďme, Sonia Milsenová, oblečená jen v černých sexy kalhotkách od Fredericka z Hollywoodu a v černých střevíčcích s deseticentimetrovými špičatými podpatky právě oblažovala obrovitého černocha.

Toots pořídila několik momentek.

Ale taky od té noci našla zálibu v kokainu, které se ani nepokoušela zbavit, dokud jí Samalson nevyhodil.

Trvalo jí potom dva roky, než se z toho dostala.

Měla v úmyslu požádat Samalsona, aby ji vzal zpátky, jenže toho právě zabili při sledování jiné nevěrné paničky. Toots se na tyhle věci dívala chladně. Kdyby nebyli manželé a manželky, kteří se podvádějí, bylo by na tomhle světě málo příležitostí pro soukromá očka. Když přijdete domů a najdete manžela nebo manželku zavražděné, nevoláte si soukromé očko. Ani pověstnou starou dámu, která je sekretářkou v zahradním klubu, a ve volném čase se zabývá odhalováním vrahů. Zavolal byste asi svého advokáta, ale jeho první otázka by nejspíš zněla: „Udělal jste to vy?“ Když byste odpověděl ano, řekl by vám: „Ničeho se nedotýkejte, hned budu u vás.“

Kdybyste odpověděl ne, řekl by vám: „Zavolejte policii.“ Toots si často uvědomovala, že soukromí detektivové, o nichž četla v románech nebo je vídala v televizi či ve filmech, jsou jen výplody americké fantazie. Nikdo z nich jí nepřipadal reálný, stejně jako ty vraždy. Kdyby někdy zakopla o mrtvolu, asi by se hrůzou neudržela, milé sestry kriminalistky. Nebo bratři kriminalisté, na tom nezáleží.

První práce, která jí byla nabídnuta, když se dostala ze zajetí kokainu, bylo opět sledování nevěrné manželky. Ne že by ji to překvapilo!

Tu práci jí nabídl Warren.

Měl sice pochybnosti o lidech, kteří někdy fetovali, ale byl ochoten to s ní zkusit. Nikdy mu to nezapomene. První osoba, které to zatelefonovala, byl její otec daleko v Rockfordu ve státě Illinois.

„Tati,“ řekla, „už jsem zas čistá a dostala jsem práci.“

„To je dobře, Toots,“ řekl bezbarvým hlasem.

Zemřel ve spánku o měsíc později.

Přijela mu na pohřeb.

Tentokrát žádné slzy. Uvědomovala si, že zemřel už dávno, ztratila vlastně oba rodiče, když jí bylo čtrnáct.

Přemýšlela, proč ji to napadlo právě teď. Snad proto, že kráčela přes letištní parkoviště jako tenkrát o půlnoci když ji tehdy zavolala teta Sylvie. Ve spěchu si sbalila věci a s malým zavazadlem spěchala ráno tímto parkovištěm, aby stihla let o půl sedmé…

„Pocem, holka,“ ozval se nenadále neznámý hlas.

Neměla ráda, když jí někdo říkal holka. Oslovil ji výrostek s hlubokým hlasem, který vystoupil z přítmí zaparkovaného černého cadillacu, za nímž se skrýval. Svalnaté paže v bílé rozhalené košili, vzpěračská stehna mu obepínaly džíny, na nohou měl černé boty, v pravé ruce nůž.

„A drž hubu,“ řekl ještě.

Byl to běloch. To ji nepřekvapilo. Crack si nevybírá barvu kůže.

Konzumují jej lidé bez rozdílu pleti nebo náboženství.

Nebylo mu víc než šestnáct. Ani to ji nepřekvapilo. Někteří konzumenti cracku začínají už i v deseti.

Tenhle byl v zoufalé nouzi.

Viděla mu to na očích.

„Dej sem kabelku,“ řekl a držel před ní nataženou levou ruku dlaní nahoru.

Kabelka jí visela na řemínku přes levé rameno. Byla to větší kožená taška, ve které měla všechno – peníze, kreditní kartu, hřeben, kartáč na vlasy, žvýkačku, drobné, jen ne to jediné, co teď nejvíce potřebovala. Nůž se neklidně pohupoval. Výrostek jím opisoval ve vzduchu malé kroužky, jako když radar prořezává tmu, aby našel cíl.

Z příjezdové silnice k letišti se mihla kolem nich světla automobilu.

Ozval se zvuk letadla zahřívajícího motor na vzdálené rozjezdové dráze.

„Mládenče,“ řekla, „proč…?“

„Nejsem pro tebe žádnej zatracenej mládenec,“ křikl na ni, „naval kabelku! A hned!“

„Tak jo,“ řekla. Sesmekla řemínek pravou rukou z ramene, pak ho uchopila oběma rukama a pootočila se, aby vykročila pravou nohou, přenesla váhu a vzpomněla si, co ji učil Otto Samalson; situace může být jen horší, nezasáhne-li hned. Kabelka jí posloužila jako kámen v praku, mrštila jí a zasáhla ho přímo do obličeje nad lícní kostí. Lehce vykřikl, ale hned se vzpamatoval a šel na ni s nožem.

Toots vyrazila kolenem.

Zasáhla ho do slabin, trochu vedle, ale stačilo to. Ohnul se do oblouku s hlavou dopředu a zadkem dozadu, aby si chránil rozkrok proti dalšímu útoku. Udeřila ho hranou dlaně do hřbetu nosu, cítila, jak něco zapraskalo, a byla by mu s chutí vrazila kosti do mozku, kdyby mohla. Ale vtom se mihl vzduchem nůž, čepel se jí otřela těsně o paži, mizera, světle zelenou látkou prosákl proužek krve.

Šla po jeho ruce s nožem, neboť ta jí mohla ublížit. Uskočila stranou, když znovu zaútočil, letadlo nedaleko burácelo, chtěla ho chytit za zápěstí, ale nůž ji znovu řízl. Pocítila palčivou bolest v dlani a říkala si: tak teď je konec, a naposledy se zoufale pokusila chytit ho. Tentokrát mu sevřela zápěstí nad nožem a zkroutila mu ruku i paži za záda, až uslyšela rupnutí, ale kroutila mu paži vší silou dál, i kdyby mu ji měla utrhnout. Pak ho pustila. S ohnutou paží, která stále ještě svírala v pěsti nůž, se obrátil znovu k ní. Sípal vzteky. Ale tentokrát mu Toots uštědřila ránu oběma sevřenýma rukama zezadu do šíje, jako kdyby mu dala železnou palicí. Klopýtl a padal k zemi.

Dopadl na obličej a Toots mu šlápla na krční páteř. Prohrál a Toots ho ještě kopla do hlavy špičkou střevíčku.

Stála nad ním a těžce oddychovala.

Sebrala kabelku a šla dál k letištní hale. Na dámské toaletě si vymyla ránu v dlani a udělala si nouzový obvaz ze tří papírových kapesníčků z automatu na stěně. Dech měla ještě zrychlený, když našla letištního policistu. Ukázala mu svou kartu v průhledném pouzdře.

„Na parkovišti číslo pět leží v bezvědomí nějaký výrostek,“ řekla mu. „Má rozbitý nos a vymknutou paži. Mohl byste mu zavolat sanitku?“

Policista se na ni udiveně podíval.

„Děkuju vám,“ řekla ještě a vydala se k Hertzově kanceláři.

Několik minut pojedenácté téže noci mi zavolala domů Patricia.

Ležel jsem v posteli a pročítal jsem si výpověď majitele čistírny, kterou jsem si zaznamenal před třemi týdny. Omlouvala se, že volá tak pozdě.

„Ne, ne. Ještě nespím,“ řekl jsem.

„Vím, že musíš být u soudu brzo ráno…“

„Ty taky.“

„…naše strategické jednání se státním zástupcem právě skončilo.“

„Jak to šlo?“ zeptal jsem se.

„Máš chuť, Matthewe, pohovořit si o mém případu? Ten chlap, kterého jsme soudili, už je na svobodě. Nevěřil bys, co se tady děje.

Měli jsme zjištěny jeho otisky na použité zbrani, tři lidé dosvědčili, že ho viděli mačkat spoušť, a ten prevít je na svobodě. Znáš Averyho Sloata?“

„Ne, kdo to je?“

„Asistent státního zástupce nasazený na ten případ. Měla jsem mu být nápomocná. On si to ale představoval tak, že mu budu podávat papíry jako nezkušená mladice. Také mi říkal Pat. Má to být lichotka. Není to nějaká epidemie? Znáš státního zástupce pro dvacátý soudní okruh?“

„Osobně ne.“

„Jmenuje se Lamont Spencer, staromódní chlapík, kouří doutníky a neustále nám říká, že to děláme dobře. Jako by neviděl, že případ je hnán do autu.“

„Tomu nerozumím.“

„Předvolali jsme dnes svědka, který přísežně vypověděl, že viděl obžalovaného… mimochodem už byl jednou odsouzený pro ozbrojenou loupež a dvakrát pro znásilnění, bůhví jak je možné, že je dosud na svobodě…, tedy že viděl obžalovaného, který se jmenuje Brian Asquith, jak namířil pistoli na servírku za pultem Caffreyova baru, to je výčep nedaleko odtud v Marble Hill, tam se ta vražda stala. Viděl ho, jak střílel a třemi ranami se strefil té holce přímo do čela… Tohle všechno viděl a odpřisáhl už při vyšetřování a znova dnes při přelíčení. A najednou vystoupí obhájce…“

„Jak se jmenuje?“

„Ani se neptej.“

„Pověz mi to.“

„Už jsem ti řekla, že tě miluju?“

„Dnes ještě ne.“

„Dobře, tak já tě miluju.“

„To jsem rád, tak už mi můžeš říct jeho jméno?“

„William Spires, úskočný podivín, který nosí bílé šaty a hodinky na řetízku. A ten podivín při křížovém výslechu nakonec dovedl chytře Asquithe k přiznání, že byl úplně zpitý, když neznámý střelec prostřílel čelo servírky. Náš korunní svědek vyletěl oknem jako kouř.

Mimochodem, neslyšela jsem ještě, že bys mi řekl, že mě miluješ.“

„Mimochodem, miluji tě,“ řekl jsem.

„Chceš mluvit neslušně?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Tak začni,“ řekla.

11. KAPITOLA

Jerome Callahan…

„Lidi mi většinou říkají Jerry,“ navrhl Atkinsovi.

… byl čtyřicátník s knírkem filmového herce, ale jinak herce nepřipomínal. Tím prohlášením zřejmě ohromil i kliďase Atkinse, ale příznivě tím zapůsobil na porotu, která se už usadila a těšila se na ranní výstup člověka, který tak symbolicky nabízel přátelskou ruku.

Říkejte mi Jerry. Milý strýček Jerry s knírkem. Byl oblečen v špatně padnoucím bezovém obleku a bylo vidět, že si ho obléká jen k mimořádným příležitostem. Měl proužkovanou košili a levandulově modrou kravatu, příjemně se zubil, do čela mu padal chumáč hnědých vlasů, modré oči zářily. Jak vidíte, lidi, jsem tu proto, abych vám pomáhal, jak budu moct.

„Pane Callahane,“ oslovil ho Atkins – a jemně tak zase zdůraznil důstojnost soudního jednání, přece absolvoval před mnoha lety práva na Harvardské univerzitě – „rád bych se vás zeptal, jaké máte povolání.“

„Provozuji čistírnu oděvů,“ odpověděl Callahan s důstojností sobě vlastní.

„A jak zní název vašeho podniku?“

„Chemická rychločistírna.“

„Kde se nalézá?“

„Na Templetonské třídě číslo 24.“

„Zde v Caluse?“

„Ano, pane.“

„A nyní, pane Callahane, můžete nám říct, kde jste byl prvního září? Abych osvěžil vaši paměť, bylo to v úterý.“

„Ano, ten den jsem byl ve svém obchodě.“

„Celý den?“

„Od osmi ráno do šesti večer.“

„Pracoval někdo s vámi?“

„Ne, byl jsem celý den sám. Dívka, která mi pomáhá, byla nemocná. Byl jsem sám.“

„Vaše Ctihodnosti, prosil bych, aby tyhle šaty byly přijaty jako důkaz.“

„Důkaz číslo pět na straně státního zástupce,“ řekla soudkyně.

„Pane Callahane, poznáváte ty šaty, které vám ukazuji?“

„Poznávám.“

„Můžete nám je popsat?“

„Jsou to modré bavlněné šaty.“

„Lze určit jejich velikost?“

„Ano, je tam přišitá značka.“

„A jaké je to číslo, pane Callahane?“

„Osm. Je to velikost osm.“

„Viděl jste někdy předtím ty šaty?“

„Viděl.“

„Kdy jste je poprvé viděl?“

„Ráno prvního září.“

„Jak k tomu došlo, vzpomenete si?“

„Přinesla je do čistírny jistá žena, abych je vyčistil.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Právě jsem otevřel krám. Bylo tak asi osm třicet.“

„Když jste je poprvé viděl, vypadaly jako dnes?“

„Ne, byly plné skvrn.“

„Jakých skvrn, pane Callahane?“

„Vypadalo to jako…“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti.“

„Připouští se.“

„Pane Callahane, mluvil jste se ženou, která k vám ty šaty přinesla?“

„Ano.“

„Co jste jí řekl?“

„Řekl jsem jí, že těch skvrn je hodně a že si nejsem jist, jestli půjdou všechny vyčistit.“

„Ohradila se?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Ta žena mohla jen říct…“

„Pokus dát odstranit skvrny z oděvu znamená pokus o zahlazení důkazu, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Atkins.

„Máte v úmyslu dokázat, že rozhovor té ženy se týkal těch skvrn?“

„Ano.“

„V tom případě vaši námitku zamítám, pane Hope,“ řekla soudkyně. „Prosím, pokračujme.“

„Pane Callahane,“ zeptal se Atkins, „co vám ta žena odpověděla, když jste jí řekl, že se vám možná nepodaří všechny ty skvrny vyčistit?“

„Řekla, že jsou to její oblíbené šaty a že by byla ráda, kdybych se o to pokusil.“

„A ještě jste o něčem mluvili?“

„Ptal jsem se jí, jestli ví, od čeho jsou ty skvrny. Řekla mi, že od nějakého ovoce.“

„Připadaly vám jako skvrny od ovoce?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti.“

„Přijímá se.“

„Pane Callahane, kolik let pracujete v oboru?“

„Dvanáct let. Od té doby, co jsem přišel do Calusy.“

„Viděl jste za tu dobu hodně různých skvrn na látkách?“

„Myslím, že jsem už viděl všechny druhy skvrn.“

„Viděl jste i skvrny od krve?“

„Viděl.“

„Můžete nám říct, jak majitel chemické čistírny rozezná skvrnu od krve?“

„Nu, bezpečněji nepoznáte bez odborných testů.“

„Je běžné, že majitel čistírny sám provádí odborné zkoušky?“

„Ne, pane. Zvlášť když jde o nějaký soudní spor.“

„Co tím míníte?“

„Například nějaký člověk přinese do čistírny svetr, a později reklamuje, že jsme mu ho vrátili se skvrnami, které tam předtím nebyly. A může se i soudně domáhat náhrady škody. V takovém případě může čistírna poslat svetr k odbornému posouzení, o jaké skvrny jde. Aby dokázal, že ty skvrny nemohly vzniknout během čištění.“

„Kdo takové testy provádí?“

„Buď v New Yorku Dobrovolné sdružení chemických čistíren, nebo také ve Washingtonu.“

„Ano prosím, pokračujte.“

„Toto sdružení má i školu, kde se vyučuje chemické čištění.

Kterékoli z těchto míst vám může provést rozbor skvrn.“

„Poslal jste ty šaty k chemické analýze?“

„Ne, pane. Nebylo to zapotřebí.“

„Jak může čistírna bez testů určit, jestli skvrna na oděvu je skutečně od krve?“

„Ze zkušenosti, to není těžké.“

„Jak vám pomůže zkušenost?“

„Především skvrna od krve má svou zřetelnou barvu a konzistenci.“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Svědek čistí oděvy, není žádný vědec.“

„Vzhledem k jeho zkušenosti připouštím jeho názor – i když není vědecký –, neboť může být cenný pro porotu. Prosím, pokračujte.“

„Řekl jsem,“ vysvětloval Callahan, „že podle barvy skvrny můžete usoudit, že to je krev a ne kečup nebo čokoláda či omáčka.

Prostě skvrna vypadá jako krev.“

„A jak vypadá krev?“ zeptal se Atkins.

„To záleží na látce a na tom, jak dlouho na ní byla.“

„Řekněme, že látka je hrubá bavlna jako na těchto šatech.“

„Tedy čerstvá skvrna by byla především červená. Potom tmavne až do kaštanového odstínu. Po pěti nebo šesti dnech už začne černat.“

„Když říkáte černat…“

„Myslím tím, že je černá asi jako inkoust. Nezasvěcenému oku připadá jako skvrna od inkoustu. Kdybyste vzal do ruky staré plnicí pero a zatřepal jím nad nějakou látkou, kapky inkoustu by se po ní rozstříkly jako kapky krve. Měly by stejný tvar a barvu. Stejně tak vypadají kapky krve po pěti až šesti dnech. Jako skvrna od černého inkoustu. Vnější okraj je ostře ohraničený a tvoří jasnou hranici.

Zvlášť na látce, o které mluvíme. Skvrna se vpije, je ostře ohraničená a velmi tmavá. A krevní skvrna také. Zhoustne a ztuhne a na látce bezpečně poznáte, jestli je to skvrna od krve, neboť se v tkanině srazí. Prohlédnete si skvrnu, ohmatáte ji a víte bezpečně, je-li to krev.

To je celé umění. Každý profesionál se podívá a řekne vám hned, co to je. Zkušenost mu to poví.“

„A co vám řekla vaše zkušenost o skvrnách, které byly na tomto oděvu?“

„Moje zkušenost mi hned řekla, že to je krev.“

„Zmínil jste se o tom té ženě?“

„Zeptal jsem se jí, jestli to nejsou skvrny od krve.“

„A co vám odpověděla?“

„Řekla, že to jsou skvrny od ovoce.“

„Namítl jste něco?“

„Řekl jsem jí, že jestli to jsou skvrny od ovoce, poznáme to hned, jak začneme látku čistit, protože ty mají zásaditou povahu a rozpustí se v kyselé lázni. Ale věděl jsem, že nejsou od ovoce. Byla to krev, ovšem. Proto jsem jí řekl, že bude pravděpodobně dost obtížné je odstranit, a že se může i stát, že přes naši snahu budou vypadat ještě hůř.“

„Byl jste schopen je odstranit?“

„Ne úplně. Jak můžete vidět, skvrny jsou ještě patrné.“

„Jak jste postupoval, abyste je odstranil?“

„Tedy nejprve jsem oděv namočil a pokusil se krev na látce rozpustit, ale moc to nepomohlo. Pak jsem použil čpavek přímo na skvrny, protože každá skvrna živočišného původu – také krev – je rozpustná ve čpavku. Když to nepomohlo, zkusil jsem ještě čpavek s mazlavým mýdlem. Mnoho čistíren už by v tomhle stadiu přestalo.

Ale protože mi ta žena řekla, že to jsou její oblíbené šaty, zkoušel jsem to dál.“

„Co jste tedy dál udělal?“

„Vložil jsem šaty do speciálního roztoku.“

„Co to je?“

„Ten se dělá z enzymu, který dostáváme v prášku; rozpustíme jej v teplé vodě a necháme v něm látku máčet asi čtyřicet pět minut.

Voda musí být horká osmdesát stupňů. Enzym doslova sežere všechnu bílkovinu, která drží skvrnu v látce. Potom ještě jednou zopakujete to, co jste dělal na začátku. Víc se dělat nedá.“

„Ale řekl jste, že konečný výsledek nebyl úplně uspokojivý a skvrny zcela nezmizely?“

„Ano, skvrny teď nejsou tak výrazně ohraničeny, ale jsou pořád ještě tmavé. Krev z látky dostanete těžko.“

„Vaše Ctihodnosti, prosil bych, aby oděv byl označen jako předmět doličný.“

„Žádosti se vyhovuje.“

„A teď, pane Callahane, ta žena, která přinesla oděv do vaší čistírny prvního září… vidíte ji tu někde v soudní síni?“

„Ano, vidím.“

„Kde je? Můžete nám ji, prosím, ukázat?“

„Sedí přímo tamhle.“

„Vaše Ctihodnosti, prosím, aby bylo zaprotokolováno, že svědek ukázal na obžalovanou Mary Bartonovou.“

„Stalo se.“

„Pane Callahane, když vám někdo přinese oděv, napíšete mu běžně potvrzenku?“

„Ano.“

„Jak potvrzenka vypadá?“

„Vrchní list je růžový. Ten dostane zákazník. Pod ním je lístek černého kopírovacího papíru… ale myslím, že každý ví, jak vypadá potvrzenka z čistírny.“

„Mohl byste to porotě přece jen popsat?“

„Dobrá. Potvrzenka má vrchní růžový list, pak je list kopíráku a pgd ním spodní žlutý list. Vyplním stvrzenku, dám zákazníkovi růžový list a mně zůstane žlutý pro evidenci.“

„Když říkáte, že vyplníte stvrzenku… co na ni napíšete?“

„Zákazníkovo jméno a adresu.“

„Zeptal jste se té ženy na její jméno?“

„Zeptal.“

„Jaké jméno vám udala?“

„Mary Jonesová.“

„Ptal jste se na adresu?“

„Ano.“

„Jakou adresu vám řekla?“

„Gideonova ulice číslo 2716.“

„Zde v Caluse?“

„Ano.“

„Zeptal jste se ženy, která vám udala jméno Mary Jonesová, na její telefonní číslo?“

„To nemám ve zvyku.“

„Vy se běžně neptáte zákazníka na jeho telefonní číslo?“

„Ne. Když si zákazník nevyzvedne oděv do určité doby, pošleme mu poštou oznámení.“

„Byl ten oděv někdy vyzvednut?“

„Ne tou ženou,“ řekl Callahan a kývl směrem, kde seděla Mary Bartonová.

„Oděv vyzvedl někdo jiný?“

„Policie. Když jsem jim zatelefonoval.“

„Proč jste jim volal?“

„Abych jim řekl o těch šatech.“

„Prosím, vysvětlete to blíže.“

„Uviděl jsem tu ženu v televizi. Hlásili, že ji zavřeli, protože zavraždila tři děti. A byla to ta samá žena, co mi přinesla šaty k čištění. Ale neříkali, že je to Mary Jonesová. Řekli, že je to Mary Bartonová. Tak jsem si dal dvě a dvě dohromady, vzpomněl jsem si na krvavé skvrny na šatech, na falešné jméno…“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Svědek vyvozuje závěry.“

„Námitka se připouští.“

„Když jste tedy uviděl Mary Bartonovou v televizi, co jste udělal?“

„Zavolal jsem na policii.“

„Byla Mary Bartonová ta žena, kterou jste uviděl v televizi?“

„Ano, byla.“

„Byla to táž žena, která vám předtím udala jako svoje jméno Mary Jonesová?“

„Ano. Ta samá.“

„Napsal jste na stvrzenku jméno Mary Jonesová?“

„Napsal.“

„A Gideonova ulice číslo 2716 jako její adresu?“

„Ano.“

„Vaše Ctihodnosti, prosím, aby to bylo vzato jako důkaz pro zjištění totožnosti.“

„Připouští se jako důkaz číslo šest na straně státního zástupce.“

„Pane Callahane, prosím, podívejte se na tohle.“

Callahan přijal lístek velikosti sedm krát deset centimetrů. Věděl jsem, co to je. Viděl jsem Atkinsův seznam doličných předmětů.

„Můžete nám říct, co to držíte v ruce?“

„Je to spodní list mé potvrzenky. Ta žlutá část, kterou si nechávám.“

„Mohl byste přečíst jméno napsané v horní části?“

„Ano. Jméno je Mary Jonesová.“

„Vy sám jste je napsal na stvrzenku?“

„Ano.“

„Můžete přečíst adresu pod jménem?“

„Gideonova ulice, číslo 2716.“

„Adresu jste napsal také vy?“

„Ano.“

„Vaše Ctihodnosti, prosím, aby stvrzenka byla vzata do evidence a ukázána porotě.“

„Ano, souhlasím.“

Atkins odnesl stvrzenku porotě a pomalu se vracel ke svědkovi.

Byl to jeho styl. Právě prokázal, že žena, která udala Callahanovi falešné jméno, byla táž, kterou později svědek viděl v televizi a identifikoval jako Mary Bartonovou. Ale Atkins si už v duchu připravoval další svědky, které jsem si předtím také vyslechl. Jako pilný pavouk, který spřádá složitou pavučinu, vedl každého příštího svědka k jasnému závěru: Mary Bartonová si najala onoho osudného víkendu automobil, probrouzdala jím celou krajinu, vyhledala oběti, odvezla je, zabila, pohřbila ve své zahradě a pak se pokoušela zahladit stopy svého zločinu. Kdyby Atkins dále dokázal…

„…kdy jste zatelefonoval policii?“

„Pátého září. Tehdy jsem ji poprvé viděl v televizi.“

„A kdy si policie vyzvedla šaty?“

„Ten samý den.“

„Od chvíle, kdy si policie odnesla šaty, až dodneška, kdy jste je uviděl u soudu, viděl jste ještě někdy ty šaty?“

„Neviděl.“

„Svědek je soudu k dispozici.“

Věděl jsem, že Atkins předvolá policistu, který převzal podezřelý oděv. I děvče, které našlo pár zakrvácených tenisek velikosti sedm v příkopu nedaleko Templetonského náměstí. Věděl jsem, že předvolá laboratorního technika, který provedl množství testů na šatech i teniskách, a bylo mi jasné, že nemá smysl pokoušet se popřít Callahanovo tvrzení, že skvrny na oděvu byly skutečně od krve.

Když řekl soudu, že každý pracovník čistírny okamžitě pozná skvrnu od krve, měl naprosto pravdu. Hledali jsme týdny odborníka, který by mohl vyvrátit tohle svědectví, ale neuspěli jsme. Zbýval mi stále jen ten jediný únavný postup: dokázat omyl při identifikaci.

„Řekla vám ‚Mary Jonesová‘, ano?“

„Koho tím myslíte?“

„Tu ženu, která přišla do vašeho obchodu se zakrvácenými šaty… mimochodem, jste si jist, že jsou to tytéž šaty? Ty, které vám předložil státní zástupce…“

„Ano, vím to docela jistě.“

„I když jste je neviděl… od té doby, kdy je policie zabavila?“

„Pátého září.“

„A dnes je desátého prosince… skoro tři měsíce od té doby, kdy jste naposled oděv viděl.“

„Přesto si jej docela dobře pamatuju.“

„Bylo něco zvláštního na tom oděvu, něco jiného než ty skvrny?“

„Ne, ale…“

„Docela obyčejné bavlněné šaty, ano?“

„Ano.“

„Nebyly nějak potrhané?“

„Ne.“

„Byl na nich nějaký monogram?“

„Ne.“

„Nebo písmena M. J., například?“

„Ne.“

„A určitě tam nebyla písmena M. B.?“

„Ne.“

„Tedy – kromě skvrn – nebylo na těch modrých bavlněných šatech nic pozoruhodného? A ty skvrny vypadaly jako od černého inkoustu?“

„Ano, ale byly to beze všech pochyb skvrny od krve.“

„To jste řekl. A byly to právě tyto skvrny, podle nichž jste poznal oděv ještě skoro po třech měsících.“

„Ano.“

„Vypadají všechny skvrny od krve stejně, pane Callahane?“

„Všechny ne.“

„Ale skvrny od krve, rozstříknuté po oděvu jako inkoust z plnicího pera… Budou si podobné?“

„Víceméně.“

„Tedy říkáte, že právě tyto skvrny od krve, nebo od inkoustu, nebo od něčeho jiného…“

„Námitka Vaše Ctihodnosti.“

„Námitka se připouští. Ptejte se jinak, pane Hope.“

„Tyto skvrny byly pro vás dostatečně průkazné, abyste poznal, že oděv, který vám byl dnes u soudu předložen, je právě ten, který k vám přinesla Mary Jonesová prvního září?“

„Ano.“

„V pořádku,“ odpověděl jsem.

V jeho hlase zazníval nevěřícný posměch nad mými otázkami a právě tak nevěřícně se díval na porotu. Obojího si Atkins všiml, ale rozhodl se nic nenamítat. Věděl, že Callahan je nejen sympatický, ale i silný svědek, a že kdyby mě brzdil, mohla by porota nabýt dojmu, že příliš chrání svědka, který žádnou pomoc nepotřeboval.

„Mary Jonesová,“ zeptal jsem se s krátkým zaváháním, „to je jméno, které vám udala?“

„Ano.“

„Jste si tím jist?“

„Ano.“

„A sám jste je na stvrzenku napsal?“

„Ano.“

„Takže jste si jist, že jméno, které vám řekla, bylo Mary Jonesová? Žádný omyl není možný?“

„Řekla mi, že se jmenuje Mary Jonesová.“

„A nezaváhala trochu, když vám udávala jméno?“

„Ne.“

„Rovnou řekla Mary Jonesová?“

„Ano… vlastně ne. Ne rovnou.“

„Rád bych věděl, pane Callahane… měl jste v té chvíli nějaký důvod si myslet, že by to nemuselo být její pravé jméno?“

„Nevím, co jsem si tenkrát myslel. Zeptal jsem se jí na jméno.

Stála tam proti mně a dívala se na mě trochu zmateně, jako by neslyšela, co se jí ptám…“

„Ale nemyslel jste si, že je to falešné jméno?“

„Ne. Bylo to tak, že…“

„Děkuji vám, odpověděl jste mi na otázku.“

„Smí svědek dokončit, co chtěl říct, Vaše Ctihodnosti?“

„Ano, pane Callahane, dopovězte nám to.“

„Chtěl jsem jen říct, že jsem se jí musel zeptat ještě jednou, jak se jmenuje, protože se zdálo, že nerozumí. Řekl jsem vaše jméno, vaše jméno. Ale pořád se na mě tak nepřítomně dívala, takže jsem se nakonec zeptal, čí jsou ty šaty, paní? Teprve pak mi řekla svoje jméno ‚Mary Jonesová‘, a to jsem napsal na stvrzenku.“

„Když vám udala svoje jméno, nepochyboval jste, jestli mluví pravdu?“

„Ne.“

„Přijal jste je jako její pravé jméno?“

„Ano.“

„Ani trochu nepochybujete, že Mary Jonesová a Mary Bartonová jsou jedna a táž osoba?“

„Ne, absolutně.“

„Vypadají stejně?“

„Ano, úplně stejně.“

„Tak stejně jako skvrny od krve a skvrny od inkoustu?“

„Ano… ale laboratorní zkoušky vám dokáží, že skvrny od krve nejsou skvrny od inkoustu.“

„Ale řekl jste předtím, že nezkušenému oku připadají staré skvrny od krve stejné jako skvrny od inkoustu?“

„Ano, to jsem řekl.“

„Tak jako na první pohled Mary Bartonová vypadá stejně jako Mary Jonesová.“

„To jsem nikdy neřekl.“

„Nuže, vypadá Mary Bartonová přesně tak jako Mary Jonesová, ano, nebo ne?“

„Mary Bartonová je Mary Jonesová.“

„Udáváte to jako dokázanou skutečnost?“

„Viděl jsem ženu, která si říkala Mary Jonesová, a teď vidím Mary Bartonovou…“

„Co měla Mary Jonesová na sobě, když k vám přišla?“

„Dost dlouhé šaty.“

„Jaké dlouhé šaty?“

„Jako nosí starší ženy, s květovaným vzorem.“

„Měla na nohou tenisky?“

„Myslím, že ano.“

„Jaké?“

„Nepodíval jsem se jí na nohy.“

„Tak jak víte, že měla tenisky?“

„Nevím to úplně jistě.“

„Měla punčochy?“

„To nevím.“

„Měla nalakované nehty?“

„Nevšiml jsem si.“

„Jakou barvu měly její vlasy?“

„Byly šedé.“

„Světle šedé, nebo tmavošedé?“

„Stejně šedé, jako má obžalovaná.“

„A jaké měla oči?“

„Nepamatuji se.“

„Měla mamalované rty?“

„Nevím.“

„A nějaké šperky?“

„Nevšiml jsem si.“

„Teď se podívejte na Mary Bartonovou. Jaké šaty má na sobě?“

„Modré. Nemohu z tohoto místa říct, z jaké jsou látky, ale zdá se, že je to len.“

„Modré lněné šaty, správně. Má blůzu?“

„Ano.“

„Jaké barvy?“

„Bílou, s kravatou.“

„Punčochy?“

„Nevím, ale něco modrého.“

„Jaké má boty?“

„Černé, s nízkým podpatkem.“

„Je namalovaná?“

„Ne.“

„Vidíte, jaké má oči?“

„Modré.“

„Má nějaké šperky?“

„Na pravé ruce má prsten.“

„Můžete z vašeho místa vidět, jaký je to prsten9“

„Ne.“

„Měla Mary Jonesová takový prsten?“

„Ne.“

„Takže v mnoha ohledech Mary Jonesová nevypadala onoho dne v září přesně jako Mary Bartonová.“

„Vy víte, jak to myslím,“ řekl Callahan a přimhouřil oči.

„Ne, nevím, jak to myslíte,“ odpověděl jsem. „Prosím, řekněte soudu, co máte na mysli.“

„Jejich tváře jsou úplně stejné.“

„Ale ne jejich postavy?“

„Nevšímal jsem si postavy Mary Jonesové ani Mary Bartonové.“

„Nebo jejich chování?“

„Pořád vám nemohu odpovědět nic jiného.“ Potom řekl s důrazem na každém slově: „Vypadaly přesně stejně.“

„A co jejich hlas? Slyšel jste někdy mluvit Mary Bartonovou?“

„V televizi.“

„A byl to stejný hlas, jaký měla Mary Jonesová?“

„Nevzpomenu si už na její hlas.“

„Tedy vy nevíte, jestli jejich postavy jsou stejné, jejích chování nebo jejich oči, jejich hlasy, neznáte jejich oblečení, ale stále a stále opakujete, že vypadaly přesně stejně.“

„Ano, vypadaly.“

„Kdo vypadal stejně, pane Callahane?“

„Mary Jonesová a Mary Bartonová.“

„To zní, jako byste mluvil o dvou různých ženách.“

„Ne, je to jedna a ta samá osoba.“

„To říkáte stále. Ale není pravda, pane Calíahane, že si skutečně nepamatujete mnoho podrobností o ženě, kterou jste viděl ve vašem obchodě ten den?“

„Pamatuju si ji docela dobře. A sedí přímo tady v soudní síni,“

řekl a ukázal znovu na Mary Bartonovou.

„Ano, to opakujete stále. Ale řekl jste, že si myslíte, že měla střevíce, ačkoliv jste neviděl její nohy, a nevíte, jestli měla punčochy, a nevíte, jestli měla nabarvené rty, nalakované nehty nebo nějaké šperky. Neřekl jste nám tohle všechno?“

„Ano, řekl.“

„Není ve skutečnosti pravda, pane Callahane, že jediná skutečná podobnost, kterou vidíte mezi Mary Jonesovou a Mary Bartonovou, je barva jejích vlasů?“

„Vypadají úplně stejně,“ trval na svém Callahan.

„Děkuji vám,“ řekl jsem, „nemám další otázky.“

„Já také ne,“ řekl Atkins.

„Jednání se odročuje na dvě hodiny odpoledne,“ řekla soudkyně.

Poslali jsme si pro sendviče a kávu a seděli jsme kolem stolu ve Frankově rohové pracovně. Snažili jsme se vyjít ze slepé uličky, do které nás dostali identifikací Mary Bartonové. Toots mluvila se sendvičem se sýrem a šunkou v ruce. Warren jedl hamburger vydatně politý kečupem. Frank seděl zády k oknu, jež vedlo na Heron Street.

Tam byl na lanech upoután obrovitý Santa Claus na saních a pod ním plynul lhostejný proud aut. Frank jedl velkou žemli se šunkou, salátem a rajskými jablíčky. Já jsem měl párek se sladkou pepřenou omáčkou, kterou měl tak rád Mike Santangelo.

Toots měla ovázanou pravou ruku. Držela sendvič v levé, hbitě ukusovala a přitom mluvila.

„Vlezla jsem do všech půjčoven aut na letišti. Jejich šestnáct.

Včetně těch, které objíždí letištní autobus. Ve všech jsem se ptala.

Pronajímají nejrůznější vozy, záleží na dodavatelích. Hertz teď například pronajímá Sably, Taurusy a Volva – kdo ví, jak Švédi pronikli až sem. Tak jsem po řadě mluvila se všemi, ale až do včerejšího večera jsem neměla štěstí na Chryslera Barona. Jenže trpělivost růže přináší,“ řekla a zakousla se do sendviče. S plnými ústy pak pokračovala. „Zapomněla jsem na podnik, který se jmenuje Půjčovna ojetých vozů. Ti pronajímají všechno pod sluncem, jenže všechny jejich vozy jsou tři až čtyři roky staré.“

Uvažoval jsem, jak to všechno stihla. Nemám rád hrdiny ani hrdinky napínavých filmů. Taky jsem přemýšlel, kde si mohla zranit ruku.

„Zkrátím to,“ řekla. „Našla jsem tři společnosti, které v srpnu pronajaly různé typy Chryslerů, a jeden byl Chrysler Le Baron.

Vyptávala jsem se lidí u těch firem na sazby. Byly přibližně stejné, sto deset dolarů na týden nebo dvacet sedm na den. Ptali se mě, kdy mně mají vůz přistavit. Všude jsem si přála mluvit se šéfem…“

„A co ses dověděla?“ zeptal se Warren netrpělivě.

Všiml jsem si, že se jí dívá dost nelibě na ruku. Věděl, že mnoho těch, kdo berou drogy, je náchylných k úrazům. Mračil se; uhodl jsem, že uvažuje, jestli v tom Toots už zas nelítá.

„Každého šéfa jsem požádala, aby se podíval do záznamů, jestli někomu na víkend od dvacátého osmého srpna nepronajal bílého Chryslera Barona. Jenom jeden se mě zeptal, proč to chci vědět.“

„Kdes přišla k tomu úrazu?“ zeptal se najednou Warren.

„V práci,“ odpověděla Toots.

Warren přikývl.

„Stačí?“ zeptala se.

„Jistě, to je v pořádku.“

„Není to tvoje starost.“

„Řekl jsem přece, že to je v pořádku.“

Toots přikývla. Krátce, ostře. Chvíli na něj ještě hleděla, ale potom obrátila pozornost ke mně.

„Firma Thrifty měla ten víkend šest Baronů, ale dva z nich mimo provoz…“

„Poznávací značka byla floridská,“ řekl Frank.

„Y-A-M, já vím,“ odpověděla Toots. „Ostatní čtyři byly pronajaté. Jeden byl sportovní kype, dva s odklápěcí střechou – mimochodem jejich nejoblíbenější model – a jeden bílý sedan s písmeny Y-A-M na poznávací značce.“

„Získala jsi od nich jméno?“ zeptal se Warren.

„Jméno, a dokonce i adresu.“

„Snad to nebyla Mary?“ řekl jsem.

„Ne, nebyla to Mary.“

Čekali jsme.

„Čtvrtý vůz od Thriftyho byl pronajat muži jménem Charles Ruggiero z New York City. Byl ubytován v Hyattu. Zavolala jsem mu dnes časně ráno. Řekl mi, že tím autem jezdil, pokud tu byl, a to bylo celý týden.“

„A co společnosti Dollar a General?“ zeptal se Frank.

„Nenapínej nás,“ řekl Warren netrpělivě.

„Dobrá. Bílý sedan Le Baron, značka Y-A-M. Ten půjčila firma Dollar onen víkend muži jménem Oliver Diaz. Najal si jej dvacátého sedmého a ohlásil, že mu byl ukraden…“

„Proboha!“

„To není všechno,“ řekla Toots.

„Prosím tě, že to nebyla Mary?“ řekl jsem.

„Kdoví?“ odpověděla Toots. „Vůz stál před motelem a zmizel tutéž noc.“

„Dvacátého sedmého?“

„Přesně vzato dvacátého osmého. Diaz se vrátil z kina kolem půlnoci. Když se ráno probudil, vůz byl pryč.“

„Byl už nalezen?“

„Ano.“

„Kde?“

„Tady v Caluse. Stál opuštěný u Rhodesova stadionu.“

„Kdy ho našli?“

„Druhého září. Ale od té doby byl mnohokrát znovu půjčen. Nic z toho už nevytěžíte.“

„Vidělas ten vůz?“

„Ano. Čistý, jako nový.“

„Nebyly tam žádné krvavé skvrny, když ho našli? Ptala ses?“

„Ptala. Nic viditelného.“

„Znalci vymáčknou krev třeba z kamene,“ poznamenal Frank.

„Hlavně že poldové po ničem nepátrali,“ řekla Toots.

„Ptala ses na policii? Nebo jen u pronajímatele vozu…?“

„Na policii. Dnes ráno. Mluvila jsem s jakýmsi Davidem Linksem z policejní stanice ve Fremontu.“

„Můžeme vždycky požádat soud o povolení k prohlídce vozu,“

řekl Frank. „Vezmeme si vlastní znalce…“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Proč? Pátrali by po stopách krve, po vlasech…“

„Ano? A co když najdeme šedivý vlas, jako má Mary?“

„Objevy mohou být dvojznačné, Franku.“

„Vím, Warrene, ale…“

„Předpokládejme, že najdeme otisky prstů kolem volantu.“

„Pochybuju, že by tam byly ještě otisky,“ řekla Toots, „mejou ty vozy pořádně.“

„Já prostě věřím, že bychom mohli najít něco, co by nám pomohlo.“

„Kdybychom našli skvrny krve, která by odpovídala některé mrtvé holčičce,“ řekl Frank, „věděli bysme aspoň s určitostí, že to je vůz, který použil vrah.“

„Jak by to dokazovalo, že to auto neukradla Mary?“

„To by nedokazovalo, ale…“

„V kterém motelu ten chlapík bydlel?“

„Ve Star-Way na Jižní stezce,“ řekla Toots.

„Nikdo nic neviděl?“

„Nikdo. Jsme na mrtvém bodě.“

„Co jste zjistili v Půlměsíční zátoce?“

Warren nám řekl, co se dověděl. Řekl, že Nick Alston právě teď zjišťuje, jestli byly na Mary nějaké stížnosti…

„Kdo je to Nick Alston?“ zeptal se Frank.

„Chlápek z policejního oddělení v Caluse, už pro nás pracoval.“

„Ano, vzpomínám si.“

„O jakou vyhlášku se v takovém případě může jednat?“ zeptal se Warren.

„Nevím, co máš na mysli?“

„Kdyby byly stížnosti ohledně zahrady, je nějaká možnost zakročit?“

„Pravděpodobně by šlo o paragraf 823,“ odpověděl Frank a podíval se na mě.

„Co to znamená?“ zeptal se Warren.

„Obtěžování veřejnosti,“ řekl jsem.

„Všechno, co obtěžuje obyvatelstvo, škodí zdraví občanů, nebo kazí…“

„Je to jen přestupek.“

„Je možné požadovat zákaz takové činnosti?“

„Zajisté.“

„Dosáhnout soudního příkazu, aby byla závada odstraněna?“

„Uvidíme, s čím přijde Nick.“

„O co vám především jde?“

„Snažím se zjistit, kdy byl ten plot postaven.“

„To nebude k ničemu,“ řekl Frank. „Chceš slyšet mou radu, Matthewe?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Změň svou obhajobu.“

„Nepřichází v úvahu.“

„Tak utíkej k soudu. Máš na to deset minut.“

V každém procesu dojde i na výpovědi znalců. Je dobře předem upozornit, že na tomhle světě jsou znalci, kteří přesvědčivě potvrdí každé hledisko jakéhokoli problému. Obvyklý postup je nejprve zjistit, jaké má znalec odborné předpoklady – jaké má diplomy, od jakých univerzit, jaká čestná uznání získal, kolik let už pracuje ve svém oboru, kolikrát už podával znalecký posudek u soudu.

Většinou je znalcově posudku těžko rozumět, protože pojednává o věcech, v nichž je odborníkem jen znalec. Celé umění pak spočívá v tom, uvést posudek takovou formou, kterou právnické školy označují jako „nezvratná fakta“.

Toho odpoledne se Max Atkins pokoušel dělat totéž.

Přesně vzato, jen jeden z jeho svědků byl znalec. Ostatní měli jen dosvědčit, jak se vyšetřované předměty dostaly do jeho rukou. Atkins byl příliš obratný, než aby porotu mátl nebo nudil.

Pracoval s porotci jako se starými kolegy. Představoval jim svědky jednoho za druhým během nudných tří hodin – které přerušil občas křížový výslech, o němž doufal, že vyzní nicotně proti chladným, nezvratným faktům – a podřadným věcem přikládal ten nejpodstatnější smysl.

Osoba, která našla zakrvácené tenisky, byla patnáctiletá dívka, černoška. Půvabná. Vypověděla, že šla právě ze školy domů – v Caluse a vůbec na Floridě se děti z nepochopitelných důvodů vracejí do škol v srpnu, v nejteplejším měsíci roku –, když si všimla na dně jednoho z těch cementových žlabů nebo kanálů, jak se tomu říká, čehosi, o čem myslela, že to je pár tenisek s červeným lemováním.

Ale když si je blíž prohlédla, zjistila, že jsou to tenisky umazané od krve. Ani na ně nesáhla, bála se jich dotknout. Když přišla domů, její matka zatelefonovala policii. Zašel k nim strážník v uniformě a požádal dívku, aby ho zavedla k místu, kde viděla tenisky. Atkins k tomu dodal, že to bylo prvního září, týž den, kdy žena, která řekla, že se jmenuje Mary Jonesová, donesla zakrvácené šaty do čistírny.

Uvedl ještě, že odvodňovací cementový žlab byl vzdálen jen asi čtyři bloky domů od Templetonského náměstí.

Policista přísežně vypověděl, že zvedl zakrvácené tenisky, vložil je do sáčku, opatřil štítkem a odnesl na policejní stanici v Templetonu. Atkins ho trpělivě nechal vysvětlovat, co to je ochranný štítek, potom ho ukázal, pak dal označit jako důkaz a nechal nahlas přečíst porotě všechny podpisy na štítku – jeho vlastní, pak podpis nadřízeného poručíka a nakonec podpis laboratorního technika, kterému byly tenisky předány, aby provedl rozbor.

Jako dalšího svědka povolal Atkins technika, který prozkoumal nejen skvrny na teniskách, ale i zbytky skvrn na modrých bavlněných šatech. Nikdo nebyl příliš překvapen, rozhodně ne já, když se ukázalo, že skvrny na teniskách i na šatech měly stejnou krevní skupinu, a sice skupinu poslední oběti, malé Felicity Hammerové, kterou zahlédla Sarah Santangelová krvácet z úst. Technik dosvědčil, že na lopatě, která mu byla dodána se štítkem Státního zastupitelství, nalezl krevní stopy téže krevní skupiny AB a že zbytky hlíny na lopatě se shodovaly se složením půdy v zahradě Mary Bartonové.

Ani to však Atkinsovi nestačilo. Uvedl jako svědka i detektiva ze Státního zastupitelství, který, vyzbrojen povolením k prohlídce, prohledal šatník Mary Bartonové den po jejím uvěznění a dodal soudu seznam jejích oděvů a vyvodil závěr, že jejich velikost byla osm, stejná, jako u modrých bavlněných šatů poskvrněných krví. A její obuv měla číslo sedm, stejné jako zakrvácené střevíce. Zároveň detektiv podal svědectví, že u ní v kůlně na nářadí našel lopatu se stopami krve. Zařídil, aby byla předána soudní laboratoři, a odebral i vzorky hlíny ze zahrady, které doručil téže laboratoři.

Nemohl jsem celkem nic namítat proti výpovědi mladé černošky, která si první všimla střevíců a ohlásila to policii. Nepochybně vykonala svou občanskou povinnost a byla předvolána jenom proto, aby blíže určila vzdálenost nálezu od Callahanovy čistírny. Nemělo smysl hledat nějaké rozpory, protože její svědectví potvrdilo prohlášení policisty, který tenisky na udaném místě našel. Ani s ním jsem nemohl nic pořídit. Jediné, k čemu jsem oba mohl přimět, bylo prohlášení, že na teniskách nebylo nic, co by prozrazovalo jejich majitele, a dále, že dívka neviděla policistu připevňovat štítek k zabaleným teniskám, protože mu je jen ukázala a hned šla domů.

Podal jsem si trochu až toho znalce. Příležitost mi poskytl Atkins, když skončil se svým výslechem.

Někteří obhájci útočí na znalce protistrany způsobem, který se někdy osvědčí. Například se můžete pokusit odhalit, že se svědek nezákonně domlouval se státním žalobcem. Za tím účelem se ho zeptáte, jestli o případu s někým hovořil, než se dostavil k soudu. Je naděje, že spadne do pasti a řekne: „Ne, nemluvil.“ V tom případě ho přimějete, aby doznal, že mluvil o případu se státním zástupcem, a z toho vyplyne, že se předem dohodli. Ale soudní znalec Philipp Dunnigan byl příliš obratný, než aby naletěl na tak jednoduchý manévr. Hned na začátku řekl, že byl povolán jako znalec už ve dvou stech dvanácti procesech – a když jsem to zkusil jako obvykle, pohotově můj útok odrazil. Řekl: „Ano, mluvil jsem o tom s panem Atkinsem a sdělil jsem mu, jaké jsou moje závěry.“ Naprosto otevřeně a čestně. Porota neměla příležitost o něm pochybovat.

Zkusil jsem jiný manévr. Zeptal jsem se: „Pane Dunnigane, jak dlouho trvalo vyšetření těch šatů, lopaty a dalších předmětů, pokud jde o stopy krve?“ Opakoval totiž, co už předtím řekl Atkinsovi.

Honosil se svým vzděláním, roky praxe, poctami, vyznamenáními a odměnami, zkrátka málem mi předvedl, že má čistý kapesník a spodní prádlo.

Ale já jsem vedl dál svou – i když byl stále krok přede mnou – a přál jsem si vědět, kolik přibližně vyšetření provedl za ty roky.

Působil jsem dojmem, že obdivuji jeho píli a oddanost věci. A pak jsem mu řekl: „Prosím, pane Dunnigane, řekněte mi, udělal jste za všechny ty roky někdy chybu? Ano, nebo ne?“ Ale nenaletěl.

Podával znalecké posudky už dostatečně dlouho, aby věděl, že ho nikdo nedonutí k prosté odpovědi ano – ne, když nechce. Obrátil se k soudkyni.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl, „nemohu zodpovědět otázku jednoduchým ano či ne. Raději bych ji zpřesnil.“

„Odpovězte, jak si přejete,“ řekla soudkyně.

„Udělal jsem v životě řadu chyb, to ano,“ odpověděl Dunnigan se sympatickou skromností. „Ale mé znalecké posudky u soudu byly vždycky přesné.“

Použil jsem toho jako odrazového můstku. Požádal jsem ho, aby mi řekl, zda si je jist, že krev na střevících byla skupiny AB a že to je krevní skupina Felicity Hammerové, právě tak, jako krev na šatech a na lopatě. Pak jsem se ho zeptal, jestli na těch předmětech našel krev ještě jiné skupiny než AB – věděl jsem, že, Mary má skupinu A.

Odpověděl, že ne, a já jsem se ho zeptal: „Jste si tím jist?“

Odpověděl, že naprosto. „Není tedy možný omyl?“ zeptal jsem se.

Řekl, že omyl vylučuje. Skutečně jsem nenašel nic, co by otřáslo jeho svědectvím, ledaže bych dal na srozuměnou porotě, že i když krev na střevících a šatech byla velmi pravděpodobně krev Felicity Hammerové, nedokazuje to ještě, že střevíce a šaty patřily Mary Bartonové. S lopatou to bylo horší. Byla nalezena v její kůlně a do násady byla vypálena písmena M. B.

Když došlo na křížový výslech detektiva, který pátral v domě Mary Bartonové, docílil jsem, že připustil, že nenašel v jejích skříních ani v botníku tenisky podobné těm, které byly předloženy soudu, ani šaty podobného střihu, barvy nebo látky, které někdo přinesl do Callahanovy čistírny. Také musel připustit, že některé údaje o velikosti jsou nepřesné, neboť mezi šaty, které u Mary našel, měly některé velikost sedm a jiné zas devět.

„Nešel jste tam jen proto,“ zeptal jsem se ho, „abyste se podíval po velikosti osm?“

„Ne, pátral jsem po důkazech.“

„Důkazech čeho?“

„Vraždy.“

„Jak by velikost šatů osm mohla svědčit o vraždě?“

„Mohly tam přece být ještě někde krvavé skvrny.“

„A nalezl jste skvrny od krve na některém z oděvů, které jste zařadil do seznamu?“

„Ne, ale moje pověření k prohlídce mě zmocňovalo pátrat po předmětech svědčících o vraždě.“

„Není pravda, že vám bylo uloženo, abyste se podíval po takových šatech Mary Bartonové, které by mohly být v nějaké souvislosti s šaty, které už měl v rukou státní zástupce?“

„Ne, pane.“

„Není to tedy pravda?“

„Ne, není.“

„Kdo vám řekl, abyste si vyžádal soudní povolení k prohlídce?“

„Pan Bannister, státní zástupce.“

„Řekl vám, po čem máte pátrat?“

„Hovořili jsme o tom, ano.“

„Po čem hlavně jste se měl podívat?“

„Po věcech svědčících o zločinu vraždy.“

„Byla to jeho slova? Nebo to jsou slova, kterých jste použil k žádosti o povolení prohlídky?“

„Tak i tak, pane.“

„Jeho slova i vaše slova?“

„Ano, pane, shodli jsme se.“

„Takže jste dostal výslovnou instrukci, je to tak? Přineste mi důkazy o zločinu vraždy.“

„Přibližně asi tak. Řekl mi, abych našel cokoli, co by svědčilo o vině obžalované.“

„Například co?“

„Cokoli se mi podaří najít.“

„Například šaty velikosti osm?“

„Nepamatuji se, že by mě výslovně žádal, abych se podíval po šatech velikosti osm.“

„Věděl jste, že seznam doličných předmětů státního návladního obsahuje modré bavlněné šaty velikosti osm?“

„Ano, jsou také na seznamu.“

„Takže jste to věděl.“

„Ano.“

„Tedy jste šel do toho domu hledat šaty velikosti osm a tenisky velikosti sedm?“

„Ne speciálně.“

„Jen náhodou jste vyloučil ze svého seznamu šaty velikosti sedm a devět, je to tak?“

„Nemyslel jsem si, že by mohly být důkazem.“

„A jak to bylo s lopatou? Požádal vás státní zástupce, abyste se podíval po lopatě?“

„Věděl jsem, že státní zástupce může potřebovat i lopatu, jestli nějakou najdu.“

„Jak jste to mohl vědět?“

„Věděl jsem, že má svědkyni, která viděla obžalovanou, jak zahrabává jedno z těch dětí.“

„Řekl vám pan Bannister, že státní zástupce má takovou svědkyni?“

„Myslím, že jsem to věděl.“

„Řekl vám to?“

„To se v našem úřadě vědělo všeobecně. Že má svědkyni, která viděla obžalovanou děti zahrabávat, a tím je případ jasný.“

„Požádal vás pan Bannister, abyste se podíval po lopatě?“

„Jsem zkušený detektiv, pane…“

„To určitě jste, ale není to odpověď na moji otázku.“

„Chci říct…“

„Požádal vás státní zástupce, abyste se podíval po lopatě, nebo ne?“

„Nemusel mě žádat. Věděl, že se podívám po všem, co by souviselo se zločinem vraždy.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem. „Nemám další otázky.“

Max Atkins byl připraven vyhodit svůj trumf.

Moment, kterého jsem se nejvíc obával, byl zde. Atkinsův další svědek byl seržant caluské policie. Jmenoval se Thomas Wilkes – vysoký, štíhlý, do bronzova opálený muž, trochu prošedivělý, věk padesát tři let. Zaujal místo svědka, posadil se, vyrovnaný a připravený odpovědět na každou otázku. Na podlaze asi dva metry ode mne stály, opřené o roh stolu státního zástupce, tři velké kartony.

Byly ke mně obráceny zadní stranou, takže jsem neviděl, co obsahují. Ukázalo se, že to jsou zvětšené podlepené fotografie velikosti devadesát krát šedesát centimetrů.

„Seržante Wilkesi, byl jste mezi prvními policisty, kteří dorazili do Gideonovy ulice číslo 2716 dopoledne prvního září?“ zeptal se Atkins.

„Ano, byl.“

Chraptivý hlas. Buď těžký kuřák, nebo těžký alkoholik, nebo obojí.

„Co bylo příčinou vaší přítomnosti při této scéně?“ zeptal se Atkins onou obřadní řečí viktoriánské Anglie.

„Zavolal mě rádiem pořádkový policista a oznámil mi, že v zahradě na této adrese bylo objeveno tělo mrtvého dítěte.“

„V kolik hodin vás to hlášení zastihlo?“

„Přijal jsem je v deset hodin pětačtyřicet.“

„V kolik hodin jste dorazil k domu?“

„Asi o deset minut později.“

„Tedy na místo jste přijel pět minut před jedenáctou hodinou dopoledne.“

„Možná o nějakou minutu dřív či později.“

„Pomáhal jste prohledávat zahradu v čísle 2716 v Gideonově ulici?“

„Pohlížel jsem na prohledávání.“

„Jak jste vy a vaši kolegové prováděli prohlídku?“

„Rozkopali jsme část zahrady přiléhající k místu, kde telefonní opravář objevil tělo.“

„A co jste objevili?“

„Našli jsme dvě další těla.“

„Kde jste je objevili?“

„V téže řadě jako první tělo. Zahrada je uspořádána do dlouhých záhonů. Tohle byla poslední horní řada, kde stojí nejvyšší věžička.

Těla byla zahrabána mezi věžemi.“

„Seržante Wilkesi, byla nalezená těla vyfotografována?“

„Ano, pane.“

„Přímo na místě?“

„Ano, pane.“

„Poté, co byla těla vyjmuta ze země, ano?“

„Ano, správně.“

Atkins kráčel ke svému stolu. Vzal kartonem podlepené fotografie, opřené o nohu stolu, přenesl je na tři stojany, které tu už byly připraveny, a obrátil je směrem k soudní síni. Jen málo inteligentní porotce by byl nepoznal, proč tu ty stojany jsou. Porota se k nim už v předtuše nakláněla.

„Vaše Ctihodnosti, přál bych si prosím, aby byly tyto fotografie označeny jako důkazy.“

„Každá zvlášť, pane Atkinsi?“

„Prosím.“

„Námitka,“ řekl jsem. „Můžeme si promluvit, Ctihodnosti?“

Soudkyně nás pokynem pozvala, abychom přistoupili ke stolu.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl jsem, „ty fotografie, které státní zástupce chce předvést v tak zvětšené formě – jak jsou velké, pane Atkinsi?“

„Na jejich velikosti nezáleží,“ odpověděl Atkins.

„Nikoliv, jejich velikost je právě to podstatné,“ řekl jsem. „Tady nejsme v kině, Vaše Ctihodnosti, tady se koná přelíčení. Fotografie zvětšené do takové velikosti mohou rozrušit a ovlivnit soudnost poroty.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Atkins, „ty fotografie přesně ukazují, jak vypadala ta děvčátka, když je vyhrabali ze země. Zvětšení je nutné, aby bylo vidět rozsah jejich poranění.“

„Mohl by totéž ukázat na reprodukcích osmnáct krát dvacet čtyři centimetry. Není třeba, Vaše Ctihodnosti, předvádět zde tu hrůznou podívanou…“

„Zdá se mi, pane Hope, že fotografie je fotografie. Jestli je porotě předložen zblízka menší snímek nebo vidí-li větší obraz zdálky, efekt bude stejný. Jestli má státní zástupce pocit, že může lépe znázornit povahu ran, když ukáže tyto zvětšeniny…“

„Ano, Vaše Ctihodnosti, to je můj úmysl.“

„Tedy je připouštím. Vaše námitka se zamítá, pane Hope.“

Obrátila se k soudnímu úředníkovi a nás propustila. „Fotografie se připouštějí jako důkaz s číslem deset, jedenáct a dvanáct na straně státního zástupce.“

Vrátil jsem se ke stolu. Andrew se na mě podíval. Potřásl jsem hlavou. Atkins už stál opět u svědka.

„Seržante Wilkesi,“ řekl, „ukážu vám důkaz číslo deset a ptám se vás, co to je.“

„Je to fotografie prvního nalezeného těla. Felicity Hammerové, první holčičky.“

Atkins postavil fotku vedle svědka, pořád zadní stranou k porotě.

Chtěl vyvolat šok. Chtěl porotě ukázat všechny tři snímky najednou.

„Seržante Wilkesi,“ řekl, „ukazuji vám důkaz číslo jedenáct a ptám se vás, jestli víte, kdo na něm je.“

„Je to fotografie druhého děvčátka, které jsme nalezli, Jenny Lou Williamsové.“

„Ukazuji vám důkaz číslo dvanáct a ptám se vás, jestli poznáte, co to je.“

„Je to fotografie třetího děvčátka, Kimberly Holtové.“

„Seržante Wilkesi, můžete nám nyní popsat, v jakém stavu byla ta těla, když byla vyjmuta ze země?“

„Těla vypadala jako čerstvě pohřbená; to znamená, že nebyla v pokročilejším stavu rozkladu. Hrdla měla proříznutá…“

Všichni v soudní síni vydechli hrůzou.

„…a pořezané genitálie.“

„Jak?“

„Křížem krážem.“

„Můžete nám to popsat?“

„Byla to řada tenkých řezů ve tvaru X kolem pohlaví. Na Venušině pahorku, jak se říká, prosím.“

„Když říkáte křížem krážem…“

„Zřejmě byly provedeny nějakým ostrým nástrojem.“

„Poznal jste tehdy, jaký to byl nástroj?“

„Nepoznal.“

„Byla na tělech krev?“

„Ano, zaschlá, sražená krev.“

„Byla těla teplá?“

„Studená, pane.“

„Byl jste přitom, když byly pořízeny tyto fotografie?“

„Byl.“

„A jsou tohle ony fotografie?“

„Ano, pane. Jejich zvětšeniny.“

„Vaše Ctihodnosti, prosím, aby tyto fotografie byly přijaty do evidence.“

„Pane Hope?“

„Nemám námitky.“

„Zaprotokolujte je.“

„Smím je ukázat porotě?“

„Jistě,“ řekla soudkyně.

Atkins si dal načas. Odnesl každou fotografii zvlášť na stojan a umístil stojany tak, aby je soudkyně a porota viděly v celém rozsahu, zatímco obecenstvo je mohlo vidět jen částečně – neměl v úmyslu pořádat tuto scénu pro lid. Pořádal ji pro oněch osm žen a čtyři muže, kteří nyní hleděli na hrůzné zvětšeniny tří nahých pořezaných dětí, zamazaných od hlíny, sražené krve a s proříznutými hrdly. Hleděli na snímky dlouze a zděšeně. V jejich tvářích se zračil odpor, stejně jako předtím v mé. Jedna nebo dvě ženy z poroty pohlédly od fotografií k Mary, jako by s nimi tvořila jeden spojitý článek.

„Nemám další otázky,“ řekl Atkins.

Šel jsem k svědeckému pódiu.

„Byl jste šokován?“ zeptal jsem se.

„Prosím?“

„Když jste objevil ty zabité a pořezané děti, byl jste šokován?“

„Byl, pane.“

„Jste zkušený policista, nicméně pohled na ty děti vás šokoval?“

„Ano, pane, skutečně to bylo hrozné.“

„Seržante Wilkesi, bylo na těch tělech něco, co by svědčilo o tom, že je zabila a pohřbila ve své zahradě Mary Bartonová?“

„Ne, pokud jsem viděl.“

„Byla na tělech objevena krev slečny Bartonové?“

„Podle mě ne.“

„A podle zjištění někoho jiného? Znáte velmi dobře tento případ, našla se krev Mary Bartonové někde na tělech těchto dětí?“

„Myslím, že ne.“

„Byly nějaké vlasy Mary Bartonové nalezeny na některém z těch těl?“

„Myslím, že ne.“

„Nebo otisky prstů? Je přece možné vzít otisky prstů i z mrtvého těla?“

„Ano, pane, to je možné.“

„Ale otisky prstů Mary Bartonové nebyly nalezeny na žádném z těchto těl?“

„Pokud vím, ne.“

„Takže tam nebylo nic, co by spojovalo Mary Bartonovou s těmi těly?“

„Byla nalezena v její zahradě, pane.“

„A vy tohle považujete za spojitost s obžalovanou?“

„Ano, pane.“

„Ale zahrada je snadno přístupná komukoli, nemyslíte?“

„Tedy… ano, pane.“

„Nic nebránilo přístupu k tomu místu?“

„Kolem zahrady je plot, pane.“

„Ale, je tam branka se zámkem?“

„Není tam zámek, pane.“

„Takže do zahrady může kdokoli vstoupit?“

„Ano, pane.“

„Tedy pouhá skutečnost, že těla byla nalezena v zahradě slečny Bartonové, neznamenají větší spojitost s její osobou, než kdyby byla nalezena třeba ve vaší zahradě…“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti.“

„Ať mluví.“

„…než kdyby byla nalezena v kterékoli zahradě…“

„Námitka!“

„To je nátlak na svědka, pane Hope.“

„Beru otázku zpět. Nemám už další otázky.“

„Pane Atkinsi?“

„Svědek může odejít.“

Když šel člen eskorty pro Mary, cítil jsem, že se na mě upřeně dívá. Na zítřejší ráno Atkins předvolal Charlottu Carmodyovou, jejíž předběžnou výpovědí jsem nedokázal otřást. Mary se na mě dívala po celou dobu, co ji odváděli ze soudní síně.

Večerní vzduch byl horký a dusný.

Zastavil jsem se chvíli na schodišti před soudní budovou, díval jsem se na osvětlený vánoční strom na náměstí a poslouchal vánoční koledy, které zaznívaly odkudsi z ulice.

Nemohl jsem se zbavit nepříjemné předtuchy, že případ jde od deseti k pěti a že není nic, co by mohlo zastavit můj pád.

Když se Patricia po večeři toho večera vracela, nástěnné reproduktory v hale motelu hlučně vyzpěvovaly koledy. Požádala recepčního o klíč…

„Slečna Demmingová, že?“

„Ano, prosím.“

Ten hlupák. Je tu už týden.

Přijala klíč na velkém oválném zeleném štítku s číslem 411 a kráčela halou k výtahům. Hudbu bylo slabě slyšet i v kabině výtahu.

Vtíravé Vánoce. Neměla Vánoce ráda.

Když se octla sama v pokoji, dala se do pláče.

V tuhle roční dobu často plakala. Málem i při nedávném telefonu do Calusy.

Trpíš někdy změnami nálad?

Ano, a ty?

Ano, někdy potřebuju být sama.

Chceš teď být sama?

Ano, má-li říct pravdu, právě teď chtěla být sama, nechtělo se jí telefonovat Matthewovi ani žádnému jinému muži. Jediné, co si přála, bylo objednat si nahoru do pokoje martini, velmi studené, s dvěma olivami, ačkoliv už vypila dvě sklenky při večeři. Nepomohly jí však překonat depresi, která ji přepadla, když vyšla ze soudní síně a spatřila hlavní ulici s vánočními světly. Vyškubla kapesníček z přihrádky nahoře v prádelníku, osušila si oči, usedla na postel, zkřížila nohy a vytočila číslo obsluhy.

„Moment, prosím,“ ozval se ženský hlas, v telefonu cvaklo a ve sluchátku mrtvě bzučelo.

Čekala. Pak se hlas v telefonu ozval znovu.

„Přejete si, prosím?“

„Zavolejte obsluhu z baru a řekněte, že chci sem nahoru do pokoje martini, a hodně studené, s dvěma olivami.“

„Dvě olivy, ano madam.“

„A řekněte, aby si pospíšili, mám velkou žízeň.“

„Ano, madam.“

„Děkuji, Glorie.“

„Já se nejmenuju Gloria, madam.“

„Ale mohla bys,“ řekla Patricia. Zavěsila a přemýšlela, proč to řekla; najednou zas začala plakat. Neznala jedinou dívku, která by se jmenovala Gloria. Doufala, že Matthew nezavolá, než jí přinesou martini. Doufala, že ji ten večer vůbec nezavolá. Nechtělo se jí ten večer jen tak vesele povídat, vůbec nechtěla ten prokletý telefon vidět a slyšet, nechtěla nikomu říkat, že ho miluje, když dnes večer věděla docela jistě, že už nikdy nikoho nebude milovat. Jediné, co si dnes přála, bylo obléct si svůj starý župan se vzorem malých zvonečků a vypít si martini, jestli jí ho vůbec kdy přinesou, a vyplakat se v předvánočním smutku. Už žádné vánoce se nevyrovnají minulým…

Sakra, vzpomněla si, vždyť jsem té holce neřekla číslo mého pokoje.

Zavolala znovu na obsluhu.

„Moment, prosím.“

Týž hlas.

Čekala a čekala.

„Ano prosím, čím vám mohu posloužit?“

„Volám zas kvůli tomu martini,“ řekla Patricia.

„Ano, už jsem je objednala z baru. Ale madam…“

„Já vím, neřekla jsem vám číslo pokoje.“

„Ano. Můžete mi je říct teď?“

„Čtyři sta jedenáct.“

„Ano, madam, děkuju. Byla bych vám zavolala zpět, ale neměla jsem to číslo.“

„Teď ho máte,“ řekla Patricia vlídně. „Řekl vám číšník, jak dlouho to bude trvat?“

„Právě proto jsem vám chtěla volat, madam. Nemá tu značku Tanqueray, kterou jste si přála. Má tam jen džin Gordon. Může vám namíchat martini s tímhle džinem?“

„Ano, Gordon je výborný.“

„A olivy jsou s mandlemi uvnitř, nebude vám to vadit?“

„Ne, v pořádku.“

„Navíc se mu polámal přístroj na led, který má v baru, a tak poslal chlapce ven, kde mají velký stroj, aby mu přinesl nějaký led.

Bude to chvilku trvat.“

„Jak dlouhou chvilku asi?“

„Tak dvacet minut, madam.“

„Dobře. Tak mu řekněte, aby si s tím potom pospíšil.“

„Děkuji, madam. Jmenuji se Margareta, ne Gloria. Nemáme u nás žádnou Glorii.“

„Jsem ráda, že jste mi to řekla,“ odpověděla Patricia. „Ať si pospíší, ano, Margareto?“

„Ano, madam. Určitě mu to řeknu. Dobrou noc, madam.“

„Dobrou noc,“ popřála jí Patricia a položila sluchátko zpět na vidlici. Seděla dál na kraji postele a hleděla upřeně na obrázek Indiána na protější stěně; byl oblečen do buvolí kůže a stál nad pohasínajícím ohněm. Proužek kouře z doutnajících uhlíků se táhl vzduchem. Najednou se Patricia dala do smíchu, až se jí třásla ramena; vtom se smích změnil v slzy. To se jí teď v těch předvánočních týdnech stávalo často. Ještě plakala, když o půl hodiny později pikolík přinesl její nápoj.

„Gordon s ledem a plátek citronu, madam,“ řekl.

Smutně přikývla.

„Přejete si ještě něco, madam?“ zeptal se.

V jeho hlase se skrývala lehká narážka. Oči hleděly vyzývavě.

Byl to chlapec s vyrážkou v tváři, tak sedmnáct osmnáct let. Zřejmě si myslel, že uslzená dáma takhle v noci potřebuje trochu útěchy.

„Ne, děkuji, nic jiného.“

„Tedy dobrou noc,“ řekl. Znělo to spíš rozladěně než zklamaně.

Zamkla za ním dveře. Zavolala do hotelové ústředny a řekla operátorovi, aby jí už laskavě nespojoval během noci žádné telefonní hovory. Operátor se zeptal, zda ani nutné hovory. „Ne, ani nutné.“

Zapnula televizi.

Hlásili čerstvé zprávy o vražedném procesu v Caluse.

Zase televizor zavřela.

Dívala se na Indiána u pohasínajícího ohně a srkala svůj džin.

Telefon zazvonil v jedenáct v noci. V televizi vysílali dlouhou relaci z dnešní výpovědi Atkinsova svědka. Očekává se, že zítra bude teplé a větrné počasí…

Zvedl jsem sluchátko, protože jsem myslel, že to je Patricia.

„Haló,“ řekl jsem.

„Matthew?“

Warrenův hlas.

„Právě jsem mluvil s Alstonem. Myslím, že budete mít radost.“

12. KAPITOLA

Atkinsova korunní svědkyně byla žena, která, jak prohlásila, viděla Mary Bartonovou zahrabávat mrtvolku dítěte v zahradě v noci třicátého prvního srpna. Na přelíčení se oblékla do zeleného kostýmu s drobnou červenou broží – každý už cítil blízké Vánoce, ačkoliv bylo teprve jedenáctého prosince. Charlotta Carmodyová zaujala místo na svědecké stolici, posadila se a zkřížila nohu přes nohu.

Podívala se nejprve na porotu, potom na Atkinse a zhluboka se nadechla, jako by se chystala poslat mou klientku rovnou na elektrické křeslo.

Atkins spoléhal na fakta, o nichž bude jeho svědkyně vypovídat, a byl spokojený, že její příjemné chování a vzhled budou příznivě působit na porotu. Trpělivě a rozvážně ji nechal vypovídat, že bydlí hned vedle obžalované, že s ní udržovala sousedské vztahy…

Všechno to už uvedla při předběžném výslechu.

… a že s ní mluvila nejmíň dvacetkrát během těch šesti měsíců, co byli přímo vedle ní, nejdřív přes nízký živý plot oddělující jejich pozemky, později přes dřevěný plot, když se změnila vyhláška.

Atkins ji vyzval, aby ukázala na ženu, kterou znala jako Mary Bartonovou, a pak vedl nekompromisně svou svědkyni k vylíčení noci třicátého prvního srpna. Požádal ji, aby soudu pověděla, co viděla.

Charlotta klidně opakovala, že už byla v posteli a dívala se na televizi, když cosi zvenčí zaslechla. Vstala a šla k oknu…

To všechno už předtím vypověděla pod přísahou.

… a ve světle úplňku viděla Mary Bartonovou…

Porota tiše poslouchala.

Poslouchali, dívali se a sotva dýchali.

… viděla Mary Bartonovou v modrých bavlněných šatech a bílých teniskách…

Všechno do sebe perfektně zapadá… Porotci si vybavovali všechna ostatní svědectví, která popisovala stejné šaty a tenisky.

… viděla Mary Bartonovou s lopatou v rukou…

„Jak vykopala jámu a hodila do ní tělo děvčátka.“

Přesně ta slova, jež užila při předběžném výslechu.

Nikdo jí neodporoval. Až dosud ne. To čekalo na mě, až přijdu na řadu. Zatím Atkins nutil svědkyni, aby „nám“ řekla, jak byla vyděšená a že nešla hned na policii, protože se bála pomsty té ženy, kterou podezřívala…

„Vznáším námitku, Vaše Ctihodnosti.“

„Vaše Ctihodnosti,“ protestoval, Atkins, „svědkyně ještě nedokončila…“

„Svědkova podezření nejsou přípustná,“ řekla soudkyně, „ať se týkají čehokoliv. Námitka se připouští.“

„Slečno Carmodyová, vy jste předtím identifikovala ženu, kterou jste znala jako svou sousedku Mary Bartonovou,“ řekl Atkins. „Nyní bych vás prosil, abyste se rozhlédla po soudní síni a řekla mi, jestli žena, kterou jste viděla pohřbívat to děvčátko třicátého prvního srpna, je zde.“

Chtěl porotě zdůraznit, že ten netvor je mezi námi.

„Ano, je zde,“ řekla Charlotta.

„Můžete na ni, prosím, ukázat?“

„Sedí tamhle na lavici obžalovaných,“ řekla Charlotta a ukázala na Mary.

„Ukazujete na obžalovanou v tomto přelíčení?“

„Ano.“

„Je Mary Bartonová žena, kterou jste viděla pohřbívat nahé dítě?“

„Ano, je to ona.“

„Děkuji vám. Svědkyně je k dispozici,“ řekl Atkins.

Nespěchal jsem. Podíval jsem se ještě jednou na strojem psanou zprávu, kterou mi Warren přinesl do kanceláře časně ráno, přerovnal jsem několik náhodných a nedůležitých papírů, naklonil jsem se, abych cosi pošeptal Andrewovi, a teprve potom jsem vstal a odebral se ke svědeckému pódiu. Řekl jsem: „Jsem rád, že se zase setkáváme, slečno Carmodyová.“

Mlčela.

Přikývla.

„Pamatujete se na mě?“

„Ano, pamatuji.“

„Probíral jsem s vámi vaše přísežné svědectví, vzpomínáte si?“

„Ano.“

„Bylo to šestého října, vzpomínáte si?“

„Ano.“

„V mé kanceláři na Heron Street, bylo to tak?“

„Ano, to souhlasí.“

„A předpokládám, že si také pamatujete, co jste mi řekla pod přísahou.“

„Ne slovo za slovem.“

„Nevadí, máme tu vaši výpověď,“ řekl jsem, „kdybyste potřebovala osvěžit paměť, pokud se týče přesného znění.

Vzpomínáte si například, že jste mi řekla, že vaše vztahy se slečnou Bartonovou byly sousedské. Myslím, že přesně toho slova jste užila, ale můžeme nahlédnout do záznamu, jestli…“

„Ano, užila jsem toho slova.“

„Sousedské?“

„Ano.“

„Pořád byste popsala svůj minulý vztah k slečně Bartonové jako ‚sousedský‘?“

„No, nevím, za jak sousedské považuje ona moje svědectví…“

„Řekl jsem váš minulý vztah. V době, kdy jste si povídaly přes křoví nebo přes plot. Dosud byste označila ten vztah jako sousedský?“

„Ano, byl takový.“

„Ne přátelský, nýbrž sousedský?“

„Sousedský, ano.“

„Někdy jste ji jen pozdravila…“

„Ano.“

„Ale jindy jste si popovídaly dvě nebo tři minuty – tak jste to řekla, že ano?“

„Ano.“

„JLíbila se vám její zahrada?“

„Cože?“

„Řekl jsem, líbila se vám její zahrada?“

„Zahrada jako zahrada. Příliš se o zahrady nezajímám.“

„Dobrá, ale odpovězte na mou otázku, prosím.“

„Nemohu říct, jestli se mi líbila nebo ne.“

„Nemluvila jste o té zahradě například s člověkem, který se jmenuje Robert Giannino?“

„Nemluvila.“

„S Robertem Gianninem?“

„Ne.“

„S dřívějším předsedou Asociace Půlměsíční zátoky? Až do letošního června?“

„Ano, vím, kdo to je, ale nevzpomínám si, že bych s ním mluvila o zahradě Mary Bartonové.“

„Oslovovala jste ji Mary?“

„Ano.“

„A ona vám říkala Charlotto?“

„Nevzpomínám si, jak mě oslovovala.“

„Měla jste s Mary od dubna do září, kdy byla zatčena, těch asi dvacet sousedských rozhovorů. Pamatujete si, jak vás oslovovala?“

„Možná, že mně říkala Charlotto, nevím.“

„Jak jste vy oslovovala Roberta Giannina, když jste za ním zašla?“

„Říkala jsem mu pane Giannino.“

„Vzpomínáte si, že jste ho šla navštívit?“

„Ano.“

„Bylo to krátce po tom, kdy jste se přistěhovala?“

„Ano.“

„Kdy jste se přistěhovala, slečno Carmodyová?“

„V dubnu.“

„Tohoto roku?“

„Ano.“

„A v dubnu jste šla navštívit pana Giannina?“

„Myslím, že ano.“

„Ano, bylo to přesně dvacátého čtvrtého dubna, vzpomínáte si?

Přesně dva týdny po tom, co jste se nastěhovala do domu vedle Mary Bartonové.“

„Nepamatuji si přesné datum.“

„Souhlasíte však, že to bylo brzo po vašem přistěhování?“

„Ano, dost brzo po tom.“

„Co vás vedlo k tomu, že jste šla navštívit předsedu Asociace tak brzo po svém přistěhování?“

„Potřebovala jsem se zeptat na nějaká pravidla.“

„S jakým záměrem jste k němu šla?“

„Vzpomínám si, že to bylo ohledně nějakých pravidel Asociace.

Nevzpomínám si přesně.“

„Zmínila jste se mu o zahradě Mary Bartonové?“

„Proč bych s ním měla mluvit o její zahradě?“

„Mám vám na to odpovědět já, slečno Carmodyová, nebo raději odpovíte sama?“

„Nezmiňovala jsem se o její zahradě.“

„Když říkáte nezmiňovala, chcete tím říct, že jste o ní nemluvila?“

„Nevím, co vám pan Giannino řekl, ale…“

„Prosím, odpovězte na otázku.“

„Nemluvila jsem o její zahradě.“

„Snad vám osvěžím paměť,“ řekl jsem a šel jsem ke svému stolu, kde mi Andrew podal list papíru. Vrátil jsem se s ním ke svědkyni na stupínku a řekl jsem: „Nechtěla byste se, prosím, podívat…“

„Mohu ten dokument vidět?“ zeptal se Atkins.

„Zajisté,“ řekl jsem. „Omluvte mě.“

Šel jsem k němu a podal mu list.

S kývnutím hlavy mi jej po chvíli vrátil. Vyrozuměl jsem, že nenamítá, abych list ukázal svědkyni. To bylo dobré. Odrovnám ho za chvíli.

„Slečno Carmodyová,“ řekl jsem, „přečetla byste si, prosím, pečlivě ten dokument a řekla mi, jestli jej poznáváte?“

Charlotta vzala papír. Jistě věděla, co to je, ještě než se na něj podívala. Nicméně jej pečlivě studovala. Povolil jsem jí otěže, jak potřebovala.

„Poznáváte ten dokument?“ řekl jsem konečně.

„Ano.“

„Je to petice, že?“

„Nenazývala bych to peticí.“

„Jak byste to nazvala.“

„Žádost.“

„Žádost o co?“

„O výjimku z pravidel Asociace.“

„Ale nezačíná ten dokument slovy ‚My, níže podepsaní, podáváme tuto petici Asociaci Půlměsíční zátoky‘… Nejsou to úvodní slova toho dokumentu?“

„Ano, jsou.“

„Dokument se sám označuje jako petice, je to tak?“

„Ano.“

„Souhlasíte tedy, že je to petice?“

„Pořád bych to spíš nazvala žádost.“

„Dobrá, vy to tedy nazýváte žádostí o výjimku z pravidel Asociace. Neříká však dokument, že podepsaní žádají, aby Asociace zrušila, nikoliv aby učinila výjimku, nýbrž aby zrušila – vidíte tu větu?“

„Ano.“

„…aby zrušila opatření číslo sedmdesát, obsažené v Pravidlech a regulačních opatřeních Asociace Půlměsíční zátoky všeobecně nazývané ‚Zákaz plotů‘. Je to přesné znění této petice?“

„Ano, je.“

„Vzpomenete si nyní, že jste ukázala tuto petici panu Gianninovi?“

„Možná jsem mu ji ukázala.“

„A vzpomenete si nyní, že jste s ním mluvila v souvislosti s tímto dokumentem o zahradě Mary Bartonové?“

„Nevzpomínám si, že bychom mluvili o zahradě. Mluvili jsme o plotech. Aby byly postaveny ploty. Aby bylo dovoleno je postavit.

To nemělo nic společného se zahradou Mary Bartonové.“

„Ti ostatní lidé, kteří podepsali petici, žijí v sousedství jejího domu?“

„Ano.“

„A nebylo tedy účelem této petice umožnit sousedům Mary Bartonové postavit ploty, které by skryly její zahradu?“

„Ne, její zahrada s tím neměla nic společného.“

„První tři podpisy na petici jsou váš a těch lidí, co bydlí přímo vedle Mary Bartonové, je to tak?“

„Nevzpomínám si na pořadí podpisů.“

„Tak se na ně podívejte. Váš podpis je první.“

„Ano.“

„A druhý je podpis člověka, kterému patří dům nalevo od slečny Bartonové. Třetí dům je přímo za domem Mary Bartonové. Patří Ralphovi Costanzovi, vidíte tu jeho podpis?“

„Ano, vidím.“

„Takže první tři podpisy jsou skutečně podpisy lidí, kteří bydlí na pozemcích obklopujících bezprostředně zahradu Mary Bartonové?“

„Ano. Ale to nesouvisí s tím, proč jsme žádali výjimku z vyhlášky o zákazu plotů.“

„Poskytl vám pan Giannino výjimku, o kterou jste žádali?“

„Nebyl osobně zmocněn to udělat. Řekl mně, že věc předá obecnímu úřadu.“

„Je vám známo, zda to potom udělal?“

„Nevím, jestli petici předal. Vyhláška byla změněna při všeobecných volbách v červnu.“

„Myslíte si, že vaše návštěva u pana Giannina podstatně přispěla k tomu, že se váš návrh dostal na pořad hlasování? Předání petice s dvaceti pěti podpisy? Myslíte, že to ovlivnilo výsledek hlasování?“

„Neviděla jsem přímou souvislost mezi svou návštěvou a pozdějším návrhem, aby byl zrušen zákaz stavět ploty.“

„Žádnou přímou souvislost?“

„Žádnou.“

„Zmínila jste se někdy Mary Bartonové, že jste šla navštívit pana Giannina?“

„Ne, neřekla jsem jí o tom.“

„A po té návštěvě jste s ní stále udržovala sousedské vztahy?“

„Ano.“

„A co po vaší návštěvě policie?“

Poněkud zaváhala. Věděla, že i já vím. Pokusila se ještě jednou vyklouznout…

„Moje vztahy s Mary Bartonovou byly vždycky srdečné a sousedské.“

„Ptal jsem se, jestli váš vztah k ní byl sousedský i po vaší návštěvě policie?“

„Máte na mysli poté, co jsem ohlásila policii, co jsem viděla na její zahradě v noci jednatřicátého srpna?“

„Ne, mám na mysli vaši návštěvu na policii prvního května, týden potom, co jste předala svou petici panu Gianninovi.“

Nastala delší pauza. Zvažovala, jestli má připustit čtení dalšího dokumentu. Musela vědět, že jsem nevypustil do vzduchu jen prázdnou bublinu. Když jsem měl v ruce petici, kterou předala panu Gianninovi, mohl jsem právě tak mít…

„Slečno Carmodyová, odpovězte na mou otázku, prosím.“

„Věřím, že naše vztahy zůstaly stejné,“ odpověděla klidně.

„Tedy si vzpomínáte, že jste Šla na Městskou policii prvního května?“

„Ano.“

„Můžete mi říct, proč jste tam šla?“

„Chtěla jsem nějakou informaci.“

„O čem?“

„O ohrožení veřejného pořádku.“

„Vzpomenete si, že jste na policii mluvila s detektivem, který se jmenuje Wilbur Sholes?“

„Nevzpomínám si, s kým jsem mluvila. Přišla jsem se tam jen něco zeptat. Myslím, že jsem mluvila s dvěma detektivy.“

„Nemluvila jste hlavně s Wilburem Sholesem?“

„Nevzpomínám si na jejich jména. Jeden byl černoch a druhý běloch.“

„Pan Sholes je černoch, ano.“

„Stejně si nepamatuju jeho jméno.“

„Kdybych vám ukázal jeho zprávu o vašem rozhovoru toho dne, osvěžilo by vám to paměť?“

„Nevím, proč by policie psala zprávu, když se někdo jde zeptat na nějaký zákon?“

„Mám tu zprávu zde. Chcete se na ni podívat? Pro osvěžení paměti?“

„Pořád mi ukazujete nějaké dokumenty…“

„Slečno Carmodyová, pomůže to vaší paměti, když se na to podíváte?“

„Moje paměť nepotřebuje žádnou pomoc. Moje paměť je výborná, děkuju.“

„Dobrá. Odpovězte mi tedy na tuto otázku. Šla jste na policii, abyste podala stížnost na Mary Bartonovou, že…“

„Šla jsem se zeptat na zákon.“

„Dovolte mi, prosím, dokončit otázku. Tedy podat stížnost na Mary Bartonovou, že zřídila, vybavila a stále udržuje objekt, který ohrožuje veřejný pořádek – napsala jste to tak, nebo ne?“

„Nenapsala.“

„Nevzpomínáte si, že jste se zeptala Wilbura Sholese, jestli můžete podat stížnost na Mary Bartonovou?“

„Nic takového jsem se ho neptala.“

„Prosím vás, slečno Carmodyová, abyste se podívala na tuto zprávu,“ řekl jsem a podal jí dokument. „Můžete mi přečíst první řádek?“

„Pátrací oddělení, Policejní správa, Calusa.“

„A pod tím?“

„Stížnost.“

„Je tam datum podání stížnosti?“

„Prvního května.“

„Je někde na stížnosti vaše jméno?“

„Ano.“

„Je na formuláři předtištěno slovo ‚Stěžovatel‘?“

„Ano.“

„Mohla byste se podívat dolů, kdo formulář podepsal?“

„Detektiv Wilburr Sholes.“

„A vidíte řádek se slovy ‚Povaha stížnosti‘?“

„Ano.“

„A vidíte dlouhý popis vaší stížnosti od detektiva Sholese, psaný strojem pod tímto řádkem?“

„Ano, vidím.“

„Prosím, přečtěte si, co napsal.“

Četla mlčky. Čekal jsem, Atkins zkřížil paže na hrudi. Vypadal znuděně. Mary upřeně hleděla na svědkyni, svou sousedskou sousedku… Všechno, co právě slyšela, pro ni byla novinka. Popsala Charlottu Carmodyovou jako potvoru a čmuchalku, ale zřejmě netušila, kam až sahala nenávist té ženy.

Charlotta vzhlédla. „Přišla jsem s dotazem. Dostala jsem potřebnou informaci a zase jsem šla.“

„Aniž byste podala stížnost?“

„Nepřišla jsem tam, abych podávala stížnost.“

„Co se stalo potom, slečno Carmodyová? Uznala jste, že dát potrestat ženu proto, že pečuje o zahradu, by bylo příliš silné i pro váš žaludek?“

„Vznáším námitku, Vaše Ctihodnosti.“

„Přijímá se.“

„Nemám další otázky, Vaše Ctihodnosti. Mohu zprávu ukázat porotě?“

„Zajisté.“

Šel jsem k porotě a předal jsem jí zprávu detektivního oddělení.

Atkins už kráčel k svědeckému pódiu; doufal, že slepí trhliny, které jsem způsobil.

„Slečno Carmodyová, měla jste nějaké důvody, abyste si přála postavit plot mezi pozemkem slečny Bartonové a vaším?“

„Žádné.“

„Naopak, jak jste dosvědčila, byla jste s ní v sousedských vztazích?“

„To je pravda.“

„V dobrých sousedských vztazích, řekla byste?“

„Ano, mohla bych to tak říct.“

„Nikdy mezi vámi nebyly žádné spory?“

„Ne.“

„Nikdy jste si neřekly nějaké drsné slovo?“

„Nikdy.“

„Nemám další otázky.“

„Slečno Carmodyová,“ zeptal jsem se, „neřekla jste mi právě před několika minutami, že jste sdělila detektivovi Sholesovi, že vám vadí sousední zahrada?“

„Možná, že jsem mluvila o tom, že mi vadí…“

„Ano, nebo ne?“

„Nevzpomenu si, je to dávno.“

„Je noc jednatřicátého srpna dávno?“

„Ne tak dávno jako první květen.“

„Té srpnové noci vás už odděloval plot od zahrady Mary Bartonové?“

„Svědčila jsem jen o tom, že jsem viděla Mary Bartonovou…“

„Prosím, odpovězte mi na otázku. Odděloval už plot vaše pozemky?“

„Ano, plot už je odděloval.“

„Kdo dal postavit plot, vy, nebo Mary Bartonová?“

„Já.“

„Kdy?“

„Nevzpomenu si přesně.“

„Mohlo to být už před koncem června, co myslíte? Vyhláška zakazující ploty byla v platnosti do patnáctého června.“

„Na kterou otázku vám mám odpovědět?“

„Svědkyně má pravdu, pane Hope.“

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti. Stál plot už před patnáctým červnem?“

„Ne, to určitě ne.“

„Kdy jste postavila plot?“

„Nestavěla jsem jej osobně. Najala jsem si na to podnik.“

„Kdy, někdy v červnu?“

„Ne, v červnu to nebylo.“

„Tedy v červenci?“

„Myslím, že to bylo někdy v červenci.“

„Kdy v červenci?“

„Myslím, že asi uprostřed měsíce.“

„Slečno Carmodyová, neřekla jste právě státnímu zástupci, že jste neměla žádný důvod stavět plot mezi vás a slečnu Bartonovou?“

„Ano.“

„Nicméně ani ne měsíc po tom, co přestala platit vyhláška o zákazu plotů, jste jej přesto dala postavit?“

„Ano.“

„Děkuji vám, nemám další otázky.“

„Pane Atkinsi.“

„Nemám otázky, Vaše Ctihodnosti.“

„Dobře,“ řekla soudkyně. „Je jedenáct třicet, takže buď můžeme… máte připravené své svědky, pane Hope?“

„Mám, Vaše Ctihodnosti.“

„Co kdybychom si místo odročení udělali jen přestávku na oběd a sešli se zde znova v jednu hodinu. Vyhovovalo by vám to, pane Atkinsi?“

„Nic proti tomu nenamítám, Vaše Ctihodnosti.“

„Když už mluvíme o časovém rozvrhu, vím, že každý myslí na Vánoce, a to i porota. Bylo by tedy žádoucí, abychom zde skončili o něco dřív, bude-li to možné. Mohli bychom začínat v pondělí časněji, už v půl deváté místo v devět, a pokračovat nepřetržitě do půl šesté, pokud by to státní zástupce a porota nepovažovali za příliš únavné.

Já sama si myslím, že to není špatný nápad, jinak bych to nenavrhovala. Přemýšlejte o tom během oběda a potom rozhodneme, jestli bychom to tak chtěli. Ještě jednou bych ráda požádala porotu, aby ani mezi sebou, ani s nikým jiným o případu nehovořila, žádné diskuse o věrohodnosti svědků nebo o čemkoli, co jste zde v soudní síni slyšeli. Budete mít dost času o tom diskutovat, až se odeberete k poradě. Ale teď si, prosím, nechte svoje úvahy pro sebe. Takže vám přeju příjemný oběd a na shledanou v jednu hodinu.“

„Příjemný oběd“ jsem strávil s Mary Bartonovou ve vyhrazené místnosti věznice v Caluse. Na dveřích zvenčí bylo možno číst nápis Hovorna. Byl to lichotivý název. Místnost byla stejně nevábná jako cely, osvětlená stropními zářivkami. Měla čtvercový půdorys, byla malá a úsporně zařízená kovovým stolkem s umakartovou deskou a čtyřmi židlemi. Jediné okno bylo opatřeno šedými žaluziemi, staženými proti polednímu slunci. Vězni tu měli obvykle na sobě vězeňský oblek. Mary byla oblečena v týchž šatech jako dopoledne u přelíčení, v bezovém bavlněném kostýmu se světle zelenou blůzou, která zdůrazňovala modrou barvu jejích očí a kovově šedý tón vlasů, jež byly předmětem tolika diskusí během svědeckých výpovědí minulého týdne.

Objednali jsme si sendviče, které strážný bedlivě prohlédl, jestli se mezi krajíčky neskrývají pilníky nebo pilky, a limonádu v plechovce, kterou ten muž pořádně zatřásl, jestli uvnitř něco nechrastí. Stál venku těsně za dveřmi a přes zabroušené zesílené sklo jsme mohli vidět jeho hlavu.

Řekl jsem Mary, kdo přijde dál svědčit.

Svědků nebylo mnoho.

Řekl jsem jí, že snadno otřeseme věrohodností svědectví Charlotty Carmodyové, když poukážeme na její podjatost.

Ti, kdo přijdou pak, jsou vesměs lidé, kteří tvrdí, že Mary viděli během onoho neblahého víkendu, a těžko zatím říct, jak zapůsobí na porotu. Naši svědkové se budou dál pokoušet dokázat, že se při určení její totožnosti mýlili. Doufám, že nám pomohou. Ovšem…

„Nevím jistě, jestli budu svědčit,“ řekla.

Už jsme o tom mluvili. Myslel jsem si, že si o tom znovu promluvíme někdy později. Strávil jsem hodiny, abych ji připravil na okamžik, kdy ji vyzvu, aby předstoupila jako svědek. Když jsem teď znovu slyšel, jak mi říká, že neví jistě, jestli promluví, bezradně jsem si povzdychl a řekl: „Pak ale porota asi rozhodne proti vám. Vím, co soudkyně Rutherfordová řekla porotě…“

„Řekla, že mám právo mlčet. Řekla, že když nebudu vypovídat, porota z toho nemá vyvozovat domněnku o mé vině. Řekla…“

„Ale oni jsou jiného názoru.“

„Řekla jim, že by to v žádném směru nemělo ovlivnit jejich verdikt.“

„To se však právě stává.“

„Nemělo by.“

„Mary, věřte mi, rozhodně je to ovlivňuje. Ti muži a ženy chtějí slyšet, co řeknete o těch hrozných zločinech, z nichž jste obviněna.

Chtějí vám hledět přímo do očí a chtějí si vás ohodnotit. Chtějí od vás slyšet, co jste dělala celý ten víkend, když jste nejezdila venku a nezabíjela děti.“

„Vy víte, že jsem to neudělala.“

„Ano, já to vím,“ řekl jsem s větším přesvědčením, než jsem skutečně cítil, „ale oni to nevědí.“

„Tak předvolejte někoho, kdo jim řekne, jaká jsem. Předvolejte Melissu Lowndesovou…“

„Mám to v úmyslu.“

„Ať jim řekne, jaká jsem byla učitelka…“

„Předvolám ji. Dal jsem vám, Mary, seznam svědků, víte tedy, koho uvádím.“

„Uvedl jste také Fanny Johnstonovou?“ řekla a usmála se, poprvé za tu dobu, co jsem ji znal.

„Přiletěla včera pozdě večer. Už jsme podrobně probrali všechno, o čem jsme nejprve mluvili jen telefonem.“

„Mohl byste pozvat ještě někoho z Wagnerovy školy?“

„Není tam už nikdo, kdo by vás znal v té době, kdy jste tam učila. Chtěl bych ještě nějakého svědka, který by promluvil o vašem charakteru. Ale nemyslím, že by soudkyně připustila ještě další.

Řekla by ‚Není vhodný pro tak závažný případ, pane Hope‘… Znáte její styl.“

„Byla by dobrá učitelka,“ řekla Mary poněkud zamyšleně.

„Nakonec povolila, když jsem jí citoval floridská a federální pravidla o právech obhájce prokazovat charakter. Problém je v tom, že Melissa i paní Johnstonová mohou vyprávět porotě pouze o tom, jaká jste bývala. Ale nikdo nemůže dosvědčit, jaká jste byla o víkendu osmadvacátého srpna, kdy byly ty děti zavražděny. Náš nejsilnější svědek jste vy, Mary. Vy jste jediná, kdo může…“

„Nezabila jsem ty děti,“ řekla.

„Pak předstupte a řekněte jim, že jste to neudělala.“

„Musím o tom přemýšlet,“ řekla.

„Přemýšlejte rychle.“

Zavolal jsem Warrenovi Chambersovi ještě to odpoledne deset minut před jednou hodinou.

„Tři štace, Warrene,“ řekl jsem.

„Kam to bude?“ zeptal se.

„Purcell, Nové Mexiko…“

„Je tam teplo?“

„Renegade, Jižní Dakota…“

„Mějte slitování, Matthewe.“

„A Denver v Coloradu.“

„Po čem mám pátrat?“

„Po svědcích, kteří by potvrdili její ušlechtilý charakter.

Potřebuju někoho, kdo by vystoupil jako svědek a řekl porotě, že Mary Bartonová projevila ohromnou obětavost…“

„Chápu, ale proč to všechno?“

„Mary možná odmítne předstoupit jako svědek.“

„Letím prvním aeroplánem,“ řekl Warren.

To ona zapálila dům. Nemohla jsem jim to říct, protože zahynuli v ohni. Stejně by mi ale nevěřili; už o mně měli své mínění. Kdykoli jsem jim řekla, že to všechno udělala ona, odpověděli mi, že jsem se asi zbláznila. Vzali mě jednou k doktorovi. Ptal se mě na plno věcí.

Proč provádím tolik ošklivých kousků. Řekla jsem mu, že mě rodiče hubují za to, co provedla ona. Řekla jsem mu, že nemohu dělat nic jiného než se bránit. Protože věci, které prováděla, byly stále horší a horší. Ptal se mě, proč si myslím, že dělá ty hrozné věci? Řekla jsem mu: protože mě nenávidí.

Řekla jsem mu o mrtvé žábě, kterou mi hodila do postele.

Řekla jsem mu, že byla doba, kdy mě nutila, abych pila svou moč.

Řekla jsem mu o tom, jak zabila kočku.

Ukázala jsem mu taky jizvy, byl přece doktor. Zvedla jsem si sukni, stáhla kalhotky a ukázala mu, kde mě pořezala. Zeptal se mě, jestli jsem si to neudělala sama.

Poradil mi, abych byla hodná holčička a tolik nelhala.

Jinak na mě budou muset dohlídnout.

Dům shořel v noci.

Bylo mi jednadvacet let, po ukončení studia jsem si zajela domů.

Spala jsem jako dítě ve své staré posteli. Probudila jsem se kašlem.

Pokoj byl plný kouře. První, co mi napadlo, bylo, že se vrátila.

Běžela jsem ke dveřím, otevřela je dokořán, ale chodba vedle ložnice byla plná plamenů. Bylo mi, jako bych umírala a padala do pekla, jako kdyby všechny ty hrůzy, o kterých mi vyprávěli, měly dopadnout na mě, zatímco jsem ležela v posteli. Plameny šlehaly, blížily se ke mně a nutily mě ustupovat ode dveří, utíkat. Nechte mě, říkala jsem, nechte mě! Přibouchla jsem dveře a běžela jsem pokojem kolem police se všemi panenkami k oknu. Ložnice byla v prvním patře. Cloumala jsem klikou okna, nedařilo se mi však klikou otočit, běžela jsem zpátky, vzala jsem z prostřední přihrádky světlovlasou panenku s modrýma očima a dlouhými copy, která měla hlavičku z tvrdé hmoty na rozdíl od jiných, které měly hlavičky z měkké látky. Udeřila jsem do okna hlavičkou. Roztříštila jsem sklo a stále jsem zoufale naříkala: Nechte mě, nechte mě, nechte mě být!

Do pokoje vnikl vzduch zvenčí a dveře najednou vzplanuly. Měla jsem na sobě dlouhou dětskou noční košili, nic pod ní, slyšela jsem přijíždět hasiče a věděla jsem, že mě uvidí, že uvidí ty jizvy, jak mě před lety pořezala. Ale dveře hořely, pokoj byl plný kouře. Už jsem nedbala, kdo mě uvidí, musela jsem někomu říct, že já jsem to neudělala, že to zas byla ona. Přelezla jsem dolní kraj vyraženého okna, chytila jsem se ho oběma rukama, i když mě to řezalo do dlaní, protože tam zůstaly střepy, chvíli jsem tam visela, vítr mi foukal pod košili, a pak jsem skočila dolů. Kulhala jsem a padala, z rukou mi tekla krev a jediná moje myšlenka byla, že musím pryč odtud, nebo se vrátí a zase mě najde, zoufale jsem se snažila před ní utéct.

13. KAPITOLA

První svědek, kterého jsem to odpoledne předvolal, byl muž, kterému Mary odevzdala svůj vůz, červený Camry, dvacátého sedmého srpna, den předtím, než začaly ty vražedné orgie. Jmenoval se Joseph Michael Ryan, bylo mu ke čtyřicítce a oblékl se k soudu, jako by šel k prvnímu svatému přijímání. Vlasy měl pečlivě učesané, tvář čistě vymydlenou, kalhoty nažehlené, boty vyleštěné. Vypadal spíš jako obchodní cestující, než jako vedoucí servisu Meridian Toyota, jímž byl.

Vypadal nervózně.

Odbyl jsem nutné formality, jako je zjištění jména, zaměstnání, adresy, a potom jsem se ho zeptal: „Znáte Mary Bartonovou osobně?“

„Znám ji jako naši zákaznici, ano.“

„Zákaznici servisu Meridian Toyota?“

„Ano, přijíždí k nám na údržbu. Koupila u nás svůj vůz.“

„Pane Ryane, vedete záznamy o každém voze, který převezmete do opravy?“

„Ano.“

„Kontroloval jste tyto záznamy v poslední době?“

„Ano.“

„Kontroloval jste je na mou žádost?“

„Ano.“

„Pane Ryane, podíval byste se laskavě na tento lístek?“ řekl jsem a podal mu papír.

„Vaše Ctihodnosti, prosím, aby ten papír byl přijat jako důkaz.“

„Zaznamenejte jej jako důkaz E na straně obhajoby.“

„Můžete mi říct, co to je?“

„Je to fotokopie potvrzenky ze servisu z dvacátého sedmého srpna.“

„Co míníte potvrzenkou ze servisu?“

„To, co vystavím, když zákazník přiveze vůz.“

„Psal jste potvrzenku osobně?“

„Ano.“

„Je to váš rukopis?“

„Je.“

„Je na té potvrzence zákazníkovo jméno?“

„Je tam.“

„Jak zní to jméno?“

„Mary Bartonová.“

„Vzpomínáte si, že Mary Bartonová přivezla svoje auto do servisu sedmadvacátého srpna?“

„Vzpomínám.“

„Je její vůz blíže označen na potvrzence?“

„Ano. Červený Camry, ročník 1992.“

„Je tento údaj také psán vaší rukou?“

„Ano, je.“

„Je na potvrzence ještě něco, co by identifikovalo ten vůz?“

„Poznávací značka.“

„V kolik hodin Mary Bartonová přijela s tím autem?“

„V osm hodin. Přejímáme vozy brzo ráno.“

„Je na potvrzence uvedeno, proč byl vůz přivezen?“

„Ano, kontrola po ujetí třiceti tisíc mil.“

„To jste zapsal na potvrzenku?“

„Ano, v tu chvíli. Ale později se ukázalo…“

„Ale v tu chvíli jste zapsal toto.“

„Ano. Ještě chtěla vyvážit kola a také mi řekla, že když šlápne na pedál brzdy, zdá se jí poněkud volný. Požádala mě, abych brzdu trochu přitáhl. To všechno jsem připsal na potvrzenku dole.“

„Jak dlouho obyčejně trvá taková kontrola po třiceti tisících mil?“

„Obyčejně je vůz do večera hotov.“

„V kolik hodin dopoledne opustila slečna Bartonová váš servis?

Vzpomněl byste si?“

„Někdy mezi osm patnáct až osm třicet.“

„Čím odjela?“

„Půjčili jsme jí náš vůz se řidičem.“

„Tím myslíte…“

„Náš zaměstnanec ji odvezl domů. To je pozornost našeho podniku k zákazníkům, kteří u nás koupili auto.“

„Víte, kdo ji odvezl domů?“

„Ano, Alex Corman.“

„Pan Corman je zaměstnanec vašeho servisu?“

„Je to mladík, kterého jsme najali právě na to. Něco jako poslíček. Odváží lidi, jezdí nám pro svačiny a tak.“

„Převzala slečna Bartonová skutečně svůj vůz ještě týž den?“

„Ne. Telefonoval jsem jí, když jsme auto prohlédli. Řekl jsem jí, že potřebuje nové brzdové destičky, přední i zadní, a zeptal jsem se, mám-li je vyměnit. Ještě jsem si všiml, že se jí úplně nezatahuje anténa, a když jsme ji prohlédli, zjistili jsme, že je vadná, a že je třeba ji vyměnit. Řekla mi, že to mám všechno opravit, brzdy i anténu. Problém byl v tom, že jsem neměl ve skladu novou anténu.

Řekl jsem jí, že by si mohla vůz převzít až v pondělí, jestli jej u nás chce nechat přes víkend, nebo aby si pro něj přijela a dala ho k nám znovu až v pondělí, až budu mít anténu. Řekla, že ho mám nechat u nás.“

„A zůstal vůz u vás přes celý víkend?“

„Ano. Uvnitř v garáži, jak mě požádala. Nechtěla, abychom auto nechávali venku.“

„Vyměnil jste anténu v pondělí?“

„Ano, i brzdové destičky.“

„Kdy si slečna Bartonová převzala zase svůj vůz?“

„V úterý ráno, prvního září.“

„V kolik hodin?“

„Přišla kolem půl desáté.“

„Viděl jste, jak přijela?“

„Viděl.“

„Jak se k vám dostala?“

„V autě s nějakým pánem.“

„Jaké to bylo auto?“

„Nevšiml jsem si.“

„Víte, kdo byl ten pán?“

„Nevím.“

„Viděl jste ji, když odjížděla?“

„Ano, sám jsem jí vůz vyvezl ven. Mám slečnu Bartonovou rád, a proto se snažím…“

„V kolik to bylo hodin?“

„Krátce před desátou.“

„Děkuji vám. Nemám další otázky. Vaše Ctihodnosti, prosím, aby byla potvrzenka zaevidována a ukázána porotě.“

„Ukažte ji porotě,“ požádala soudkyně zřízence. „Pane Atkinsi?“

„Nemám žádné otázky,“ řekl tónem, kterým chtěl stejně jako lehkým pokrčením ramen naznačit porotě, že tento svědek je úplně bezvýznamný a že by bylo mařením času vyptávat se ho na červený vůz Camry, když vražednice řídila bílého Barona. To se mi hodilo.

Předvolal jsem svého dalšího svědka.

Jimmy Di Falco byl sedmdesátník, čilý, opálený, s věnečkem bílých vlasů kolem holé hlavy, oblečený v slušivém bílém obleku, v němž vypadal jako vysloužilý plukovník.

Zeptal jsem se ho na jméno, adresu a zaměstnání…

„Jsem už v důchodu.“

… a na jeho vztah k Mary Bartonové.

„Jsme dobří přátelé,“ řekl.

„Pane Di Falco,“ otázal jsem se, „vezl jste slečnu Bartonovou do servisu Meridian Toyota ráno prvního září tohoto roku?“

„Ano, vezl.“

„Vzpomínáte si, proč tam jela?“

„Měla tam auto. Potřebovala si ho vyzvednout.“

„Jaký to byl vůz, víte to?“

„Červený Camry. Nevím, z kterého roku.“

„Viděl jste ji někdy řídit ten vůz?“

„Jistě že jsem ji viděl.“

„Víte, že jí vůz patřil?“

„Ano, vím.“

„Pane Di Falco, kde jste se sešel se slečnou Bartonovou toho rána?“

„V jejím domě.“

„V Gideonově ulici 2716?“

„Ano.“

„Kolik bylo hodin?“

„Kolem půl desáté.“

„Jeli jste přímo do servisu Meridian Toyota?“

„Ano, přímo.“

„Nikde jste se cestou nestavěli?“

„Nikde.“

„Nezastavil jste jí náhodou na Templetonském náměstí?“

„Ne, to je na opačné straně města.“

„Nesešli jste se před půl desátou?“

„Ne, bylo půl desáté.“

„A jeli jste přímo až k servisu?“

„Přímo.“

„V kolik hodin jste tam přijeli?“

„Asi ve tři čtvrtě na deset. Cestou byl hustý provoz.“

„Když jste ji vysadil, hned jste odjel?“

„Ne, čekal jsem, jestli dostane opravený vůz.“

„Co bylo potom?“

„Přišla mi říct, že je všechno v pořádku, takže jsem odjel.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Asi pět minut před desátou.“

„Viděl jste slečnu Bartonovou ještě ten den?“

„Ne.“

„Nebo s ní mluvil?“

„Ne.“

„Takže naposledy jste ji viděl pět minut před desátou ono úterý dopoledne?“

„Ano, zamával jsem jí, když jsem odjížděl.“

„Děkuji vám, pane Falco, nemám další otázky.“

Atkins ovšem věděl, kam mířím. Jeho dřívější svědek, majitel čistírny Jerry Callahan vypověděl, že prvního září v osm hodin třicet žena odpovídající popisem Mary Bartonové nechala v jeho čistírně na Templetonském náměstí krví poskvrněné šaty. Jenže v osm třicet Mary ještě neměla auto. A jestliže v devět třicet byla doma, když pro ni přijel Di Falco…

„Pane Di Falco,“ zeptal se Atkins. „normálně jezdíte rychle?“

„Nepřekračuju povolenou rychlost.“

„Víte, jaká je povolená rychlost na Tamiamské stezce?“

„Záleží na tom, v které části.“

„V tom úseku, který jste projel s obžalovanou k servisu Meridian Toyota?“

„Myslím asi čtyřicet mil v hodině.“

„A řekl jste, že byl tehdy dopoledne na té silnici hustý provoz?“

„Ano, hodně hustý.“

„Směrem na jih?“

„V obou směrech, na jih i na sever. Po obou stranách silnice.“

„Je tedy správné, když řeknu, že když jste jel jižním směrem rychlostí čtyřicet mil v hustém provozu, zabralo vám to patnáct minut, než jste dojel z domu obžalované k servisu Meridian Toyota?“

„Asi patnáct minut, správně.“

„Pane Falco, jel jste někdy od domu obžalované na Templetonské náměstí?“

„Myslím, že ne.“

„A jel jste někdy ze svého domu na Templetonské náměstí?“

„Ano.“

„Udal jste nám adresu Barrida Street, číslo 1172.“

„Ano.“

„Jak daleko je od vás k domu obžalované?“

„Můj dům je kousek po silnici od jejího domu.“

„Kolik minut je to autem od vás k jejímu domu?“

„Pět minut.“

„Tedy pět minut. A nyní, pane Di Falco, kolik minut je to autem od vašeho domu na Templetonské náměstí?“

„Záleží na hustotě provozu…“

„V hustém provozu. Kdybyste jel na sever rychlostí čtyřicet mil.

Jak dlouho by vám trvala jízda od vašeho domu na Templetonské náměstí?“

„Asi dvacet pět minut, podle okolností.“

„Bydlí obžalovaná dál nebo blíž od Templetonského náměstí, než vy?“

„Blíž. Je to na cestě k náměstí.“

„O pět minut blíž?“

„Ano, asi o pět minut blíž.“

Obdivoval jsem jeho vytrvalost.

„Souhlasil byste tedy, že cesta severním směrem od domu obžalované na Templetonské náměstí v silném provozu a při rychlosti čtyřicet mil by netrvala déle než dvacet minut?“

„Asi tolik, nezkoušel jsem to.“

„Řekl jste, že od vás je to dvacet pět minut…“

„Ano.“

„A obžalovaná bydlí o pět minut blíž k náměstí, tak jste to řekl?“

„Ano.“

„Pak jistě souhlasíte, že když někdo pojede rychlostí čtyřicet mil v hustém provozu, může dojet na náměstí za dvacet minut?“

„Ano, to by tak souhlasilo.“

„Nebo zpátky z náměstí za stejnou dobu?“

„Ano.“

„Nemám další otázky.“

Vrátil jsem se k svědkovi a řekl: „Pane Di Falco, nepředpokládám, že byste byl viděl bílý vůz na silnici u domu slečny Bartonové, když jste pro ni toho rána zajel?“

„Ne neviděl.“

„Nezmínila se vám, že by si byla najala nějaké auto, když byl její vůz v opravě.“

„Ne, nic takového mi neřekla.“

„Nemám další otázky. Děkuji vám.“

„Pane Di Falco,“ přihlásil se Atkins, „co měla obžalovaná na sobě, když jste se pro ni zastavil?“

„Nevšiml jsem si.“

„Byly to normální šaty?“

„Myslím, že ano.“

„S nějakým vzorem?“

„To nevím.“

„Měla něco na nohách?“

„Musela si auto odvézt domů, tak jistě měla.“

„Jaký druh obuvi?“

„To opravdu nevím.“

„Nemám další otázky.“

Soudkyně se podívala na hodiny.

„Zavolejte, prosím, Melissu Lowndesovou,“ řekl jsem.

Rozhodl jsem se záměrně neuvádět žádné svědky v záležitosti najatého auta, protože jsem se bál, že by se to mohlo obrátit proti mně. Jestli otevřu tahle vrátka, státní zástupce do nich vletí a může se stát, že najde něco, co by mé klientce uškodilo. Neměl jsem možnost vypátrat, jestli Atkins nasadil detektivy z Úřadu státního zástupce, aby našel toho, kdo si pronajal ten všudypřítomný automobil se značkou Y-A-M. Když byl vypůjčený vůz vzápětí ukraden, nemohl dokázat, že Mary vůz odcizila. V tom případě šedovlasá žena, která sháněla děti po celém kraji, mohl být někdo úplně jiný.

Pokoušel jsem se dokázat, že Mary neměla ten víkend k dispozici vůbec žádné auto. Domů ji dovezl v rámci služeb zákazníkům vůz ze servisu a nakonec si díky svému příteli opět dojela pro svoje auto právě to úterý, kdy byla údajně viděna na Templetonském náměstí, vzdáleném nějakých dvacet pět minut v opačném směru.

To všechno jsem ovšem chtěl shrnout před porotou při své závěrečné řeči. Ale teď přišel čas předvést svědkyni, jež by podala svědectví o povaze Mary Bartonové. Bylo mně dovoleno představit tři svědky, z nichž dva už to ráno čekali v předsálí soudní síně.

Modlil jsem se, aby Warren našel kdesi v divočině Nového Mexika, Colorada, nebo Jižní Dakoty toho třetího, rozhodujícího. Bylo určité riziko předvolávat svědky prokazující charakter obžalovaného – ale čas utíkal a já jsem v Ježíška nevěřil.

Britové jsou obvykle výbornými svědky. Jejich řeč uvede do rozpaků většinu Američanů, kteří vnímají svou dikci v přítomnosti někoho, kdo mluví tak čistě, jako nedbalou. A jestliže uznáváme jejich nadřazenost v jazyce, chybí už jen krůček, abychom jim přiznali nadřazenost i ve všem ostatním, zvlášť když jde o čest a charakter. Brit, který přísahal, by spíš běhal nahý kolem rybníčku v Hyde Parku, než aby lhal. Aspoň si to myslíme. A když tomu věříme, posloucháme ho, jako kdyby mluvil král. Tohle jsou výhody, když máme jako svědka Brita.

A ještě větší výhodu máme, když ten Brit je přitažlivá, třicetiletá žena, elegantní, svěží a vyrovnaná, v tmavě modrém kostýmu a lakových lodičkách. Vznešeně jako Královna matka pronesla přísahu, posadila se, seřídila si mikrofon a odpověděla na moje úvodní dotazy. Zdvořile očekávala první skutečnou otázku.

„Slečno Lowndesová,“ řekl jsem, „kdy jste se poprvé setkala s Mary Bartonovou?“

Vyprávěla dojaté porotě o vysoké ženě, s kterou se setkala v Anglii na travnatém pahorku před nějakými dvaceti lety. Melisse bylo tehdy jedenáct let, byla plaché, zajíkající se děvčátko, seděla v dlouhém kabátě u starého pokrouceného dubu. Už na tom větrném pahorku vycítila, jak důležitý vliv bude mít tato žena na její mladý život. Byla to učitelka, která měla úplně změnit její pohled na sebe samu i na celý okolní svět. Byla její rádkyní, vzorem a inspirací.

A tak jsem se jí dále dotazoval, a ona vyprávěla porotě všechno, co mi řekla už dříve, a ještě mnohem víc, přidala drobné příhody, díky nimž vytvořila vřelý a láskyplný portrét skvělé učitelky, kterou tak milovaly studentky před tolika lety a která ve všech zanechala trvalou vzpomínku.

„Nikdy jsem se nesetkala s mírumilovnější, ušlechtilejší a láskyplnější ženou,“ řekla. „Poraněný motýl ji dovedl rozplakat.“

V soudní síni bylo naprosté ticho.

Melissa vytáhla z kabelky krajkový kapesníček a otřela si oči.

Čekal jsem chvíli, abych nenarušil dojem.

„Ublížila někdy nějakému dítěti?“ zeptal jsem se konečně.

„Nikdy.“

„Projevovala vůči studentkám něco jiného než jen starostlivost, péči a lásku?“

„Nikdy.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem. „Nemám další otázky.“

Atkins honem přistoupil, dychtivý rozptýlit jakékoli sympatie, jež Melissa mohla svým dojemným svědectvím vzbudit.

„Použila jste několikrát slovo ušlechtilá, když jste popisovala obžalovanou, mám pravdu?“

„Ano, máte.“

Věděl jsem, kam směřuje. Ale nevěděl jsem, co má v záloze.

Uvedení svědka, který podává svědectví o povahových rysech obžalovaného, je někdy hodně riskantní. V žádném trestním řízení se státní zástupce nesmí pokoušet odůvodnit zločin předchozími trestnými činy obžalovaného. Ale jestliže obhájce uvede svědka, svědčícího o povaze obžalovaného, může státní zástupce…

„Změnilo by vaše mínění, kdybych vám uvedl řadu velice neušlechtilých činů obžalované…“

Už je to tu.

„…kterých se Mary Bartonová dopustila po tom, co jste ji znala?“

„Nic nemůže změnit moje mínění o Mary Bartonové.“

„Změnilo by vaše mínění, kdybych vám například vyprávěl…“

„Vaše Ctihodnosti, svědkyně už řekla, že nic nemůže změnit její mínění…“

„Vy jste otevřel dvířka, pane Hope. Připouštím otázky pana Atkinse.“

„Změnilo by vaše mínění,“ řekl Atkins, „kdybych vám vypravoval, jak jednou v létě, když obžalovaná pracovala na zahradě, šla kolem skupina dětí ze sousedství. Začaly skandovat popěvek ‚Mary, Mary, vypadlas ze hry‘. Obžalovaná uchopila láhev a hodila ji po dětech. Změnilo by to vaše mínění o jejím ušlechtilém jednání s dětmi?“

„Ne, nezměnilo.“

„Také jste řekla, že jste ji nikdy neviděla chovat se k dítěti nelaskavě.“

„Ano.“

„Ani nezmění vaše mínění, když vám povím, jak jednou zahnala holčičku od svých schodů a hrozila jí koštětem?“

„Ne, nezmění.“

„Holčičku, která prodávala losy do tomboly – a hnala ji koštětem?“

„Ne.“

„Vaše Ctihodnosti, musím skutečně vznést námitky proti tak nedůstojným…“

„Přistupte blíž,“ vyzvala nás soudkyně.

Šli jsme k jejímu stolu.

„Kde jste vzal všechny ty klepy?“ zeptala se Atkinse.

„Vaše Ctihodnosti, zakládají se na mé důvěře ve zprávy, které mi podali detektivové. Pohovořili se sousedy obžalované a sesbírali tyto informace.“

„Detektivové z Úřadu státního zástupce?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl jsem. „Obžalovaná je obviněna ze zločinu trojnásobné vraždy. Zahnat nějaké děcko…“

„Dobře, pane Hope, ale státní zástupce právě řekl, jak získal ty informace. Nejsou vymyšlené, opírají se o zjištění, rozhovory detektivů. Takže je i dál připustím. Ale varuji vás, pane Atkinsi, jestli přejdete k dohadům, přeruším vás.“

„Děkuji vám, Vaše Ctihodnosti.“

„Musím ještě jednou upozornit porotu,“ řekla soudkyně, obracejíc se k porotcům, „že otázky nejsou svědectvím, tím je jen odpověď svědka. Pokračujte, pane Atkinsi.“

Nato začal Atkins citovat celý seznam drobných prohřešků, sesbíraných po sousedech, jichž se Mary dopustila od té doby, co se nastěhovala do Půlměsíční zátoky, narážel na slova, kterých Melissa užila během mých dotazů, a využíval jich ve svém křížovém výslechu. Všechny příhody, které vydoloval, se týkaly dětských posměváčků a byly zaměřeny na Maryiny někdy prudké reakce, ať už slovní nebo fyzické, jako bylo hození láhve. Ale když líčil jeden incident…

„…obžalovaná vychrstla na dítě plné vědro vody, může tohle změnit vaše mínění…?“

Melissa se na něj rozkřikla: „To mi nepovídejte!“

Soudkyně Rutherfordová zasáhla.

„Pane Atkinsi,“ řekla, „myslím, že porota už má dostatečnou představu, nemyslíte? Dovolím svědkyni, aby odpověděla na tuto poslední otázku, a pak půjdeme dál. Jistě byste s tím vystačil celý den…“

„Mohl bych, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Atkins a krátce přikývl.

„Jsem si tím jista, ale nemyslím, že by to mělo smysl. Dejte, prosím, znovu tu otázku svědkyni. A vás, slečno, prosím, žádné další výbuchy, jinak bych je musela považovat za pohrdání soudem.“

„Slečno Lowndesová,“ řekl Atkins, „změní se váš názor na laskavost obžalované k dětem, jestliže vám povím, že ji jedno děvčátko, které šlo kolem, když pracovala na zahradě, požádalo o vodu, a obžalovaná na ně vychrstla kbelík vody?“

„Nezměním svoje mínění o její laskavosti.“

„Povězte mi, slečno Lowndesová,“ zeptal se Atkins důvěrným tónem, „vy platíte obžalované soudní výlohy?“

Odněkud zezadu ze soudní síně se ozvalo hlasité vydechnutí.

Atkins čekal.

„Slečno Lowndesová,“ řekl, „odpověděla byste laskavě na otázku?“

„Ano, platím.“

„Děkuji vám,“ odpověděl Atkins s pokývnutím hlavy. „Nemám další otázky.“

Šel jsem opět ke svědkyni.

„Slečno Lowndesová,“ zeptal jsem se, „proč platíte soudní výlohy obhajoby slečny Bartonové?“

„Protože jsem pevně přesvědčena o její nevině,“ řekla Melissa. S

radostí bych ji byl políbil.

„Nemám další otázky,“ řekl jsem.

Požádal jsem soud, aby předvolal mého dalšího svědka, paní Fanny Heald Johnstonovou. Čekal jsem, až ji soudní zřízenec předvede. Přišla asi za pět minut. Měla černé šaty, černé polobotky, černý klobouk a šňůru perel, jejichž bělost kontrastovala s oblečením. Opírala se o dřevěnou hůlku, bez níž se nemohla obejít, byly jí osmdesát čtyři roky. Veselé modré oči v napudrované tváři.

Neužívala rtěnku. Bílé vlasy se hodily k perlám. Ruce se jí trochu třásly Parkinsonovou chorobou, chvílemi potřásala hlavou. Mluvil jsem s ní včera večer, když přiletěla do Calusy, abych ji připravil na dnešní svědectví. Věděl jsem, že působí mile a že se umí vyjadřovat.

Po předběžných otázkách jsem se zeptal: „Paní Johnstonová, znáte dobře dívčí školu Elizabeth Wagnerové?“

„Znám,“ odpověděla.

Krátce pokývla. Naklonila se k mikrofonu, když odpovídala.

Byla pozorná.

„Jaká škola to byla?“

„Je to soukromá dívčí škola.“

„Pro jaké věkové rozmezí, paní Johnstonová?“

„Od dvanácti do osmnácti let.“

„Kde je škola Elizabeth Wagnerové?“

„V městě Purcell v Novém Mexiku. Na úpatí hor Sangre de Cristo.“

„Byla jste ve škole zaměstnaná?“

„Byla.“

„Kdy to bylo?“

„Od roku 1948 do roku 1973, celých dvacet pět let. Bylo mi čtyřicet, když jsem tam nastoupila, a šedesát pět, když jsem odešla do důchodu.“

„Jaké jste měla postavení ve škole?“

„Byla jsem ředitelkou.“

„V této funkci jste přijala mladou ženu jménem Mary Bartonová?“

„Ano.“

„Poznala byste Mary Bartonovou, kdybyste ji dnes uviděla?“

„Ano, myslím, že poznávám tu milou drobnou tvář tam v lavici,“

řekla a usmála se na dálku, směrem k Mary sedící vedle stolu obhajoby. Atkins raději nic nenamítal.

„I když má dnes už šedivé vlasy,“ dodala Fanny a opět se usmála.

Atkins stále mlčel.

„Na který vyučovací předmět jste slečnu Bartonovou přijala?“

„Jako učitelku angličtiny.“

„Jaká vysvědčení si přinesla?“

„Bakalář svobodných umění, obor angličtina, z univerzity v Coloradu; diplom pro výuku angličtiny z univerzity v New Yorku.

Absolvovala v New Yorku s vyznamenáním.“

„Kdy jste ji přijala?“

„Žádala o místo v srpnu.“

„V kterém roce, prosím?“

„1957. Přijala jsem ji ihned a začala pracovat v září.“

„Téhož roku?“

„Ano, téhož roku, v září 1957.“

„Jaká byla jako učitelka?“

„Skvělá.“

„Můžete nám blíž vysvětlit, co tím myslíte?“

„Byla skvělá v každém ohledu. Bylo to její první učitelské místo, ale bylo mi jasné od počátku, že Mary je k té práci přímo povolaná.

Jak ona učila děti! S podivuhodnou vynalézavostí proměňovala učení v radost a potěšení! Odpusťte, bylo to ještě mnohem víc. Být ve třídě Mary Bartonové byla čest a vyznamenání. Děti ji zbožňovaly…“

A tak pokračovala dál, aby porotě přiblížila, jaká byla mladá Mary Bartonová.

„Bylo jí teprve dvacet tři let, když k nám přišla, skoro dvacet čtyři…

… jednou vzala svou třídu do rezervace Indiánů kmene Navajo, aby děti uslyšely jejich modlitby a zpěvy, a později našla způsob, jak jim ukázat souvislost těchto zpěvů s písní, kterou napsal neznámý Hind, básník z Rajasthanu, z opačného konce světa.“

Porota pozorně naslouchala, sami se najednou na chvíli stali studenty.

Atkins se tvářil kysele.

Mary vzpomínala.

Bylo zvláštní, jak Fanny Heald Johnstonová dokázala vyvolat obraz Mary jako milované učitelky.

„A jindy,“ řekla odvíjejíc jako zlaté vlákno vzpomínky na Nové Mexiko, na vyprahlou poušť, jež se probouzela k životu ve floridské soudní síni, oslněné odpoledním sluncem… Dívky zbožňující Mary šly za ní, jako by pískala na svůdnou píšťalu. Učila je zkoumat věci, pochopit…

„A být laskavé k jiným,“ pokračovala Fanny. „To byla Mary Bartonová. Jsem si jista, že je taková i dnes. Nemohla se změnit.“

„Nemám další otázky,“ řekl jsem.

„Jen pár otázek,“ ohlásil Atkins a přistoupil k svědkyni.

„Slečno Johnstonová,“ řekl jí, „mohla byste…“

„Paní Johnstonová,“ opravila ho jako dobrá učitelka, jakou kdysi jistě byla.

„Paní Johnstonová, ano, promiňte. Řekla jste, že obžalovaná začala učit ve vaší škole v září 1957…“

„Ano, správně.“

„Kdy od vás odešla?“

„V červnu 1963.“

„Byla propuštěna?“

„Ovšemže ne. Sama požádala o uvolnění.“

„Udala vám nějaký důvod, proč chce odejít?“

„Řekla, že chce nějaký čas žít za hranicemi. Myslím, že odešla do Anglie.“

„Slyšela jste o ní někdy potom, co opustila vaši školu?“

„Potom už nikdy,“ řekla Fanny a v jejím hlase zazněla taková lítost, že i Atkins se na chvíli zarazil. Váhal okamžik, a pak se zeptal v tichu, jež zavládlo v soudní síni: „Prostě odešla, a už jste o ní neslyšela, je to tak?“

„Ano.“

„Opustila své kolegyně…“

„Ano.“

„…a dívky, které měla ráda…“

„A šla do Anglie.“

„Ano.“

„Nemám další otázky,“ řekl.

„Ani já ne,“ řekl jsem. „Prosím, aby byl předvolán detektiv Morris Bloom.“

Předvolal jsem Morrise Bloomajako svědka ne proto, že bych byl chtěl slyšet podrobnosti o jeho příchodu do domu Mary Bartonové prvního září, ale proto, že jsem doufal, že z něho vytáhnu – vždyť to byl zkušený detektiv – nějaké informace, které by možná zpochybnily obžalobu. Atkins věděl, že ho předvolám.

Byl na mém seznamu svědků. Jenom nevěděl, nač se ho budu ptát.

Bloom byl vysoký muž s trochu kymácivou chůzí, měl na sobě pomačkaný modrý oblek, bílou košili a modrou vázanku.

Předstoupil, složil přísahu a posadil se. Dosedl ztěžka, byl vysoký skoro dva metry, vážil asi devadesát kilo, měl huňaté obočí, oči měl hnědé a jakoby mu pořád trochu slzely. Velké ruce složil do klína, seděl klidně jako ostřílený svědek a čekal na mou první otázku.

Dobře jsem Blooma znal a měl jsem ho rád. Nebyl u předběžného výslechu a neměl potuchy, nač se ho budu ptát.

„Detektive Bloome,“ řekl jsem, „jak dlouho už pracujete u policie v Caluse?“

„Dvacátého listopadu to bylo právě jedenáct roků.“

„A stále jako detektiv?“

„Ano.“

„Kde jste pracoval předtím?“

„Na policii v Nassau.“

„V New Yorku?“

„Ano, na Long Islandu v New Yorku.“

„Pracoval jste tam jako detektiv celou tu dobu?“

„Šest let. Předtím jsem byl seržant a ještě předtím pochůzkář.“

„Kolik let pracujete u policie celkem?“

„Dvacet osm let.“

„Vyšetřoval jste hodně vražd za tu dobu?“

„Dost.“

„Kolik byste jich asi napočítal?“

„Devadesát tři… ne počkejte, devadesát čtyři včetně Nassau. A patnáct od té doby, co jsem v Caluse.“

„Celkem sto devět případů.“

„Ano.“

„Detektive Bloome, v kolik hodin jste přišel k Mary Bartonové?“

„Přibližně v jednu hodinu.“

„Kdo vás tam zavolal?“

„Seržant Thomas Wilkes.“

„Byl jste sám?“

„Ne, přijel jsem s kolegou detektivem Cooperem Rawlesem.“

„Řekl vám seržant, proč vás potřebuje?“

„Ano, řekl mi, že tam v zahradě jsou zakopaný nějaký mrtvý těla.“

„To vás tam tedy přivedlo?“

„Ano. Proto jsou obvykle volaný detektivové.“

„Aby vyšetřili, co se jeví jako vražda?“

„Ano, dokonce vícenásobná vražda. Byly tam tři těla.“

„Ukázal vám seržant Wilkes ta těla?“

„Ano.“

„Mluvil jste potom s Mary Bartonovou?“

„Ano, já i kolega, můj partner detektiv Rawles.“

„Vyslýchali jste ji?“

„Ano, vyslýchali. Byl to její dům a její zahrada, každýho takovýho bychom vyslýchali.“

„Neseznámili jste ji přitom s jejími právy?“

„Ne, bylo to jen terénní vyšetřování.“

„Kdy to přestalo být terénní vyšetřování?“

„Když jsme ji vzali do vazby.“

„Kdy to bylo?“

„Potom co jsme si pohovořili s její sousedkou.“

„Sousedkou míníte Charlottu Carmodyovou?“

„Ano, to byla ta paní, s kterou jsme mluvili.“

„A ona bezpečně identifikovala Mary Bartonovou jako ženu, kterou viděla zahrabávat dítě v zahradě?“

„Ano, s určitostí ji poznala.“

„Bylo to jediné určení totožnosti v té chvíli?“

„Ano. Další údaje o totožnosti od lidí, který ji viděli tam či jinde, přišly až později.“

„Takže vy jste vzali Mary Bartonovou do vazby a obvinili jste ji jen na základě prohlášení Charlotty Carmodyové?“

„Ne, přijela Patricia Demmingová, náměstkyně státního zástupce, a ještě dlouho ji vyslýchala, než jsme formálně vznesli obvinění. Neobvinili jsme ji dřív, než jsme došli k přesvědčení, že je v tom skutečně namočená.“

„Ale nakonec byla obviněna na základě tvrzení slečny Carmodyové?“

„Jednak proto, jednak na základě toho, že těla byly nalezený v její zahradě. V zahradě obžalovaný.“

„Což, jak jistě víte, ještě neznamená, že obžalovaná tam ta těla uložila.“

„Víte, v práci policie jsou určitý vodítka. Například když najdete zbraň pod něčí postelí, dá rozum, že zbraň patří tý osobě, a ne že ji přinesl někdo jiný a položil pod postel.“

Na Atkinsově tváři se objevil lehký úsměv. Myslel si, že Bloom bude nebezpečný svědek. Myslel si, že Bloom právě vyvrátil všechno, co jsem dostal ze seržanta Wilkese.

„Nemluvíme teď o práci policie, pane Bloome, mluvíme o důkazech vraždy… o nepochybných důkazech. A jistě víte, že v procesech, kde jde o vraždu, nález oběti nebo obětí na něčím pozemku není jasný a nepochybný důkaz, že osoba, která vlastní ten pozemek, je pachatelem vraždy. To jistě víte.“

„Ano, to vím. Ale říkám, že jsme měli rozumný důvod, abychom zatkli Mary Bartonovou pro ty vraždy.“

„Ale souhlasíte, že prvotní důvod, proč jste zajistili Mary Bartonovou, bylo pozitivní určení její totožnosti slečnou Carmodyovou?“

„Souhlasím, že to byl jeden z hlavních důvodů pro podezření, že ona je pachatelkou.“

„Pane Bloome, vy jste řekl, že jste detektivem dvacet osm let.“

„Ano.“

„A během těch let jste jistě vyšetřoval hodně případů, které spočívaly na identifikaci pachatele.“

„Jistě.“

„A myslím, že šlo často i o mylnou identifikaci?“

„Námitka. Otázka je sugestivní…“

„Námitka se připouští.“

„Vyšetřoval jste někdy případy, u nichž se pak ukázalo, že identifikace byla mylná?“

„Ano.“

„Kolik takových případů jste měl?“

„Nemohu vám říct přesné číslo.“

„Považujete identifikaci za pádný důkaz?“

„Námitka!“

„Vaše Ctihodnosti, ta otázka míří přímo na hodnotu svědeckých výpovědí proti mé klientce.“

„Připouštím otázku.“

Atkins nyní věděl, kam mířím, a byl připraven vyskočit proti mně, kdykoli to bude nutné, aby mi zabránil předložit porotě to, co jsem chtěl, aby slyšela.

„Pane Bloome,“ řekl jsem, „odpověděl byste laskavě na mou otázku? Považujete identifikaci za důležitou svědeckou výpověď?“

„Řekl bych, že to hodně závisí na osobě, která identifikuje, a na okolnostech, za nichž vše probíhá. Například jestli byla ta osoba blízko nebo daleko, světlo bylo špatný nebo jasný, zda byl svědek klidný nebo rozčilený, a tak dále. Všechny tyto okolnosti jsou ve hře a určují kvalitu identifikace.“

„Souhlasíte, že různí lidé, kteří vidí tutéž věc, mohou…“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti!“

„Připouští se.“

„Shledal jste ve vaší praxi, že otisky prstů jsou pádným důkazem? Například otisky, které ulpěly na vražedné zbrani? Nebo na okenní římse. Jsou to pádné důkazy?“

„Ano, považuji je za velmi pádné.“

„A co balistické posudky, jsou ty přesvědčivé? Například svědectví znalce, že ta a ta kulka byla vystřelena z té a té zbraně?“

„Ano, to je přesvědčivý svědectví.“

„A co laboratorní posudky? Porovnání krvavých skvrn například, nebo vzorků vlasů a tkání. Podle vašich zkušeností, je to přesvědčivý důkaz?“

„Ano, to je.“

„A co závěry soudního lékaře? Posudek lékaře, jakým směrem kulka prolétla tělem, jaké orgány byly při průstřelu poškozeny. To jsou také pádné důkazy?“

„Rozhodně ano.“

„A nyní, pane Bloome, považujete osvědčení totožnosti za tak pádný důkaz, jako ty předchozí…?“

„Myslím, že ověření totožnosti není tak pádný důkaz.“

„Řekl byste, že ze všech druhů důkazů je potvrzení totožnosti často nejslabší důkaz?“

„Ano… stává se to.“

„Děkuji vám, nemám další otázky.“

Atkins vstal a šel ke svědkovi.

„Detektive Bloome,“ zeptal se, „vyšetřoval jste někdy případ vraždy, v němž by klíčovým důkazem bylo ověření totožnosti?“

„Ano.“

„Kolik asi takových případů bylo?“

„Skutečně vám nemohu uvést přesný počet. Určení totožnosti hraje důležitou roli ve většině případů. Vedou k pachateli, myslím.“

„V případech, kdy jste střelce identifikovali podle výstřelu, našly se i jiné důkazy, které vám identifikaci vyvrátily?“

„Někdy ano, někdy ne. Nějaká osoba označí někoho, že střílel, potom označenýho člověka přivedeme, provedeme přehlídku podezřelých. A při ní vzniknou pochybnosti, jestli ten člověk skutečně viděl tu vyšetřovanou osobu střílet. Někdy zas je to naopak a žádný pochybnosti nevzniknou. Někdo identifikuje nějakou osobu, že střílela, a při přehlídce podezřelých osob ji skutečně označí jako pachatele. Všechno je možný.“

„A měl jste někdy případ, kdy dva nebo tři lidé na sobě nezávislí označili tutéž osobu jako pachatele?“

„Ano, měl.“

„A což tři nebo čtyři?“

„Ano, i víc lidí.“

„Řekněte nám, jak to myslíte.“

„Třeba v některých případech násilnýho přepadení někdy i půl tuctu žen označí téhož muže. To je všeobecně známý.“

„A jsou ty několikanásobné identifikace spolehlivé?“

„Někdy ano, někdy ne. Na světě je plno lidí, kteří jsou si moc podobní.“

Byl bych ho za tuto odpověď objal.

Atkins by ho byl nejraději zabil.

To bylo patrné z příští otázky, kterou mu položil.

„Pane Bloome,“ řekl, „jste přítelem zde přítomného obhájce?“

„Ano, jsme přátelé,“ potvrdil Bloom.

„Už jste dříve spolupracovali?“

„Obyčejně vystupujeme proti sobě,“ řekl Bloom a v sále se ozval smích. Atkins neměl smích rád. Bloom byl však velmi sympatický a jako svědek pořádně otřásl všemi těmi neporazitelnými kladnými identifikacemi.

„Jak dlouho se s ním znáte?“

„Už několik roků.“

„Můžete být přesnější?“

„Jedenáct let.“

„Obědvali jste někdy spolu?“

„Ano.“

„Řekl byste, že je váš dobrý přítel?“

„Myslím, že velmi dobrý přítel,“ odpověděl Bloom a podíval se mu pohrdavě do očí.

„Předvolal vás někdy jako svědka v jiných případech?“

„Nikdy.“

„Projednával jste s ním někdy tento případ mimo soud?“

„Ne.“

„Věděl jste předem něco z toho, na co by se vás mohl ptát?“

„Nevěděl.“

„Když se vás dnes začal dotazovat, tušil jste, kam míří?“

„Ne vždycky.“

„Svědčil jste už dříve při jiných přelíčeních?“

„Ano.“

„Jak často?“

„Asi padesátkrát nebo šedesátkrát.“

„Zde v Caluse?“

„V Caluse asi dvanáctkrát nebo třináctkrát.“

„Takže dobře znáte otázky, které advokáti kladou?“

„Ano, dost dobře.“

„Věděl jste, že vás pan Hope bude žádat, abyste řekl, že ověření totožnosti není úplně spolehlivá forma důkazu?“

„Ne, to jsem nevěděl.“

„Ale řekl jste to?“

„Odpověděl jsem poctivě na jeho otázku.“

„Snažil jste se pomoct svému velmi dobrému příteli?“

„Snažil jsem se odpovídat poctivě na jeho otázky.“

„Děkuji vám. Nemám další dotazy.“

Vrátil jsem se opět k Bloomovi.

„Pane Bloome,“ řekl jsem, „pokoušel jsem se někdy žádat vás o nějakou výhodu související s vaším postavením u policie?“

„Nikdy.“

„Žádal jsem od vás někdy nějakou informaci, která by znevážila vaše postavení policejního činitele?“

„Nikdy.“

„Nevěděl jste tedy, co se vás dnes budu ptát?“

„Nevěděl.“

„Přizpůsobil jste některou ze svých odpovědí tak, aby to prospělo mé klientce?“

„Ne.“

„Říkal jste pravdu, celou pravdu a nic než pravdu?“

„Ano.“

„Děkuji vám, nemám další otázky.“

„Ještě několik otázek Vaše Ctihodnosti,“ řekl Atkins a přistoupil znova ke svědkovi. „Pane Bloome,“ zeptal se, „věděl jste, že pan Hope bude obhájcem v tomto procesu?“

„Ano, věděl jsem to.“

„Váš velmi dobrý přítel?“

„Ano, velmi dobrý přítel.“

„Když jste byl obeslán jako svědek, pomyslel jste na to, informovat soud…?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Taková povinnost není uložena…“

„Námitka se připouští. Neklaďte otázky tohoto druhu, pane Atkinsi.“

„Nemám další otázky.“

„Pane Hope?“

„Skončil jsem.“

Hodiny v soudní síni ukazovaly pět minut před pátou. Soudkyně na ně pohlédla a pak řekla: „Uvažovali právní zástupci a porotci o mém návrhu z dnešního dopoledne? Že bychom začali v pondělí v půl deváté a pokračovali až do půl šesté odpoledne?“

„Uvažovali, Vaše Ctihodnosti.“

„Já rovněž,“ řekl Atkins.

„Může někdo promluvit za porotu?“

„Nemáme námitky,“ oznámil první porotce.

„Právní zástupci nic nenamítají?“

„Souhlasím, Vaše Ctihodnosti.“

„Já rovněž,“ řekl Atkins.

„Můžeme tedy takto pokračovat až do konce přelíčení,“ řekla soudkyně a usmála se, jak to zvládla. „Můžeme se tedy dnes rozejít?

Uvidíme se opět v pondělí ráno v osm třicet.“

Když jsem večer zavolal Patricii, plakala. Myslel jsem, že proto, že prohrála proces. Ale plakat nad něčím takovým? „Co se děje?“

zeptal jsem se.

„To se mi vždycky stává v téhle roční době,“ řekla a znova se dala do pláče.

„Jedu hned k tobě,“ řekl jsem.

„Ne, to nemůžeš,“ odpověděla. „Ohrozil bys…“

„Nehneme se z pokoje celý víkend. Nikdo nás neuvidí, nebudeme probírat ten případ. Musíš na to zapomenout…“

Stále vzlykala.

„Jaké máš číslo pokoje?“

„Matthewe, nemůžeš…“

„Jaké číslo?“

„Čtyři sta jedenáct.“

„Už jedu,“ řekl jsem.

Sbalil jsem si malé zavazadlo, vklouzl do auta a v deseti vteřinách jsem jel rychlostí sedmdesát pět mil. Vzdálenost od Calusy k pevnosti Fort Myers je sedmdesát pět mil vzdušnou čarou. Byl jsem tam za čtyřicet pět minut. Jen jsem se modlil, abych nenarazil na silniční policii. U Fort Myers jsem odbočil na silnici číslo 80 a urazil zbývajících třicet pět mil do Pine Crossing za dvacet pět minut.

V městě byl pěkný hotel, ale Patricie si zvolila levnější, který byl blíž u soudu. Byla to stavba z červených cihel, vánočně vyzdobená.

Na celém průčelí až do šestého patra zářil vánoční strom vytvořený zelenými žárovkami. Zaparkoval jsem auto a spěchal do haly…

Našel jsem výtah…

Vyjel jsem do čtvrtého patra…

Patricia ještě plakala.

Vzal jsem ji do náruče, sotva otevřela dveře.

Stáli jsme v pootevřených dveřích, z reproduktorů se linula Svatá noc. Patricia měla na sobě dlouhý bílý župan a pod ním bílou košili, tvář měla vlhkou od slz. Líbal jsem ji na obličej, na nos a na ústa.

Najednou se odtrhla a řekla: „Vždyť nás zavřou,“ a rozplakala se mi v náruči.

Vešli jsme do pokoje.

Zavřel jsem a zamkl dveře.

Někdy je čas na milování, a jindy čas naslouchat druhému.

Naslouchal jsem.

Seděla na kraji postele, vlasy rozpuštěné, ruce složené v klíně, hleděla na mě a vyprávěla, co se stalo v noci jedenáctého prosince před pěti lety na Rockfellerově náměstí v New Yorku. Ani jednou se na mě nepodívala. Pořád se dívala na své ruce a slzy jí tekly po tvářích. Seděl jsem v pohodlném křesle s kytičkovaným potahem.

Díval jsem se na ni. Poslouchal jsem pozorně každé její slovo a říkal si, jak ji miluju.

Jmenoval se Mark Loeb a byl žid.

Byl to jeden z partnerů firmy, pro kterou pracovala – Carter, Rifkin, Lieber a Loeb. Jí bylo tehdy jednatřicet let. On byl o jedenáct let starší.

Její vyprávění znělo jako litanie.

Bylo mu v té době dvaačtyřicet let.

Dva měsíce předtím oslavili jeho narozeniny.

Patnáctého října.

„Narozeniny samých velkých lidí,“ řekla a začala znovu vzlykat.

Čekal jsem.

Stále se dívala dolů na ruce v klíně.

Slzy se jí kutálely po tvářích.

V té době…

Bydleli spolu už skoro dva roky v malém bytě na Bleecker Street. Byl to jeho byt, přistěhovala se k němu. Ona měla byt na Osmdesáté deváté ulici, což pro ni znamenalo dlouhou jízdu metrem do kanceláře na Pine Street. Jeho byt byl hezčí a blíž. Říkala si, že jednala správně. Všechno jí připadalo správné v té době: byli do sebe tak zamilovaní.

Byl žid… řekla už, že byl žid?

Připadalo jí jako ironie, že právě on se chce jít nahoru do města podívat na vánoční strom na Rockefellerově náměstí.

Když vyrůstal, neměli nikdy doma stromek, ani během jeho manželství s židovskou dívkou. Rozvedla se s ním po pěti letech manželství, které nazýval obdobím zmatků a trýzně – náhodou právě před Vánocemi. Mark Loeb vnímal Vánoce vždycky jen jako dobu, kdy by měl někam uniknout před ti snivým náporem křesťanství, jenž jako by ho vyháněl z vlastního města, dával mu pocítit, že je…

Neameričan.

A přitom to bylo jeho město, víš, narodil se tady, vyrůstal, a jen jednou bydlel jinde, ale nepříliš daleko – v Larchmontu. Se svou bývalou ženou, Monika se jmenovala. Patricia se s ní sešla jednou na večírku. Bylo to tři roky po jeho rozvodu. Monika byla vysoká nádherná tmavovláska a Patricia se před ní cítila jako chudinka.

Mark se jí potom omluvil. Nebyl by tam s ní šel, kdyby byl věděl, a tak dále… U ní v bytě potom – to ještě nebydleli spolu – to bylo, jako kdyby…

„Promiň, že ti to všechno říkám.“ Potřásla hlavou a snažila se zadržet slzy.

„Ne, vypravuj, prosím tě.“

„Připadalo mi, že když ji znovu viděl… když znovu viděl Moniku… teprve pak si uvědomil, že mě opravdu miluje.“

Čekal jsem.

Ramena se jí otřásala.

„Měla jsem ho strašně ráda,“ řekla.

Asi ji ztratím, myslel jsem si.

„V té době vedla firma důležitý spor. V podstatě šlo o daňový únik a náš klient mohl jít na příštích patnáct let do vězení a zaplatit pár milionů dolarů. Jedenáctý prosinec připadl na pátek a byl to zároveň den, kdy proces skončil osvobozením žalovaného. Takže z toho byla večer oslava s ostatními společníky a jejich manželkami a Mark potom navrhl, abychom se spolu jeli podívat na vánoční strom na Rockefellerovo náměstí. Nikdo z ostatních nechtěl, jen Lee Carter. To nebyl žid; ale jeho žena řekla, že ji bolí hlava. Mark to považoval za zastřený pokyn, aby se už šli domů milovat.“ Tak…

všichni šli domů, jen oni dva…

„Jenom Mark a já… Vzali jsme si taxi a jeli nahoru do města.“

Bylo už dost pozdě. Nikdo z nich nevěděl, kdy světla na stromě zhasínají. Oba jen tušili, že světla asi nesvítí celou noc, nikdo však nevěděl přesně, v kolik hodin vypnou proud. Stejně se nestarali, kolik je hodin. Slavili skvělé vítězství v milé společnosti a oba vypili spoustu šampaňského. Snad bylo půl dvanácté, možná víc, když oba vlezli do taxíku a řekli řidiči, aby je zavezl na Rockefellerovo náměstí. Na kluzišti bruslilo ještě dost lidí.

Strom byl osvětlený.

„Vystoupili jsme z taxíku a zůstali stát na chodníku skoro opuštěné ulice. Drželi jsme se za ruce a dívali se na strom. Kdybys znal New York…“

„Neznám ho.“

„Rockefellerovo náměstí je mezi Čtyřicátou osmou a Padesátou první ulicí. Jistější to viděl v televizi, každý rok je to ohromná slavnost, když rozsvěcejí ten strom. Světla se odrážejí od ledu kluziště, kde bruslí tanečnice v krátkých sukýnkách a starší páni s rukama za zády si vykračují kolem. Obrovský strom s mnohabarevnými světly oslnivě září do noci.“

Najednou všechna světla na stromě zhasla. Kluziště pod ním bylo ještě osvětleno, bělostný čtverec v prostoru obklopeném tmou.

Jistě, ještě svítily lampy na nárožích a několik světel y oknech v protější ulici, ale ve srovnání s tou světelnou záplavou, která tu byla ještě před chvílí, se tu zdálo temno. Všichni si zklamaně vzdychli, když žárovky na stromě zhasly, ale bruslaři dole dál kroužili po ledu kluziště. Skupinky lidí se začaly rozcházet, někteří zapadli do malých hospůdek kolem, jiní mizeli v přilehlých ulicích. Patricia a Mark zvolna kráčeli, ruku v ruce, směrem k Padesáté ulici.

Dva muži, kteří je napadli, jako by se vynořili odnikud. Oba byli černí, ale stejně tak to mohli být běloši. V New Yorku byla doba vánoc a pobudové bez rozdílu barvy a vyznání se stahovali do města.

Šli po norkovém kožichu Patricie a po její drahé kabelce, zdobené lesklými kamínky, v níž tušili peníze, Jeden z nich ji udeřil zezadu do hlavy, zatímco druhý uchopil kabelku. Když začala padat, první přiskočil, chytil ji za klopy kožíšku a urval knoflíky. Začal jí ho stahovat z ramen, ale Mark ho udeřil pěstí do obličeje.

Rána po útočníkovi jen sklouzla. Byl to zkušený pouliční rváč a Mark byl jen městský advokát, který vzal svou dívku k vánočnímu stromu. Přestože byl žid. Jaká ironie! Muž ho teď tvrdě uhodil do obličeje, a když Mark padal k zemi, obrátil se zloděj znovu k Patricii, rozhodnut svléknout z ní ten kožich. Druhý kopal Marka do hlavy.

Patricia vykřikla, zula si střevíček s vysokým podpatkem a vrhla se na muže, který kopal Marka. Mávala střevíčkem jako kladivem, tloukla chlapa do obličeje a do ramen kovovým podpatkem ostrým jako dýka, ale muž kopal dál vztekle do Marka, znovu a znovu a Markova hlava se jen škubala na dlažbě. Po chodníku tekla krev, Mark krvácel z hlavy a Patricia málem uklouzla, když se znovu vrhla na toho chlapa. „Přestaňte, přestaňte,“ ječela, ale muž kopal do Marka dál. Nakonec ten, který jí chtěl strhnout kožich, křikl „Nech už toho“; nato zmizeli ve tmě stejně rychle, jako se předtím vynořili.

Patricia měla pořád na sobě kožich.

Jeden rukáv byl na rameni utržený.

Odnesli její drahou kabelku.

Mark Loeb byl mrtev.

O měsíc později nastoupila do Úřadu státního zástupce.

„Nikdy jsem je ale nenašla,“ řekla. „Kdybych je byla našla…“

Nechala větu nedokončenou.

Už neplakala.

Čekal jsem, až mi řekne, že nikdy už nebude schopná milovat jiného muže.

Zvenčí chodby jsem slyšel další vánoční píseň.

„Obejmi mě,“ řekla a znova se rozplakala.

Držel jsem ji v náručí celou noc.

Leželi jsme vedle sebe na posteli trochu úzké pro dva a v oknech se odráželo zelené světlo žárovek, které tvořily po celém průčelí obrys vánočního stromu. Koledy už venku ztichly, ale stále ještě zaznívaly z chodby.

Nakonec usnula.

Chvěla se ve spánku.

Držel jsem ji pevně.

Nechtěl jsem ji ztratit.

Vrátil jsem se do Calusy v neděli právě o půlnoci. Našel jsem doma naléhavý vzkaz od Warrena, abych mu ihned zavolal na telefonní číslo hotelu v Purcellu, v Novém Mexiku. Telefon dlouho zvonil, než někdo zvedl sluchátko.

„Hotel Harley,“ řekl mužský hlas. Zněl, jako bych ho právě vzbudil.

„Prosím,“ řekl jsem, „spojil byste mě s panem Chambersem, pokoj číslo sedmdesát jedna?“

„Už odcestoval,“ odpověděl muž.

„Nenechal mi nějaký vzkaz?“

„Na jaké jméno?“

„Matthew Hope, nenechal mi nějakou zprávu?“

„Hope, Hope,“ řekl, „podívám se.“ Na lince bylo ticho. Usoudil jsem, že listuje vzkazy. „Ano,“ řekl konečně, „mám vám vyřídit, že je na cestě do Jižní Dakoty. Zavolá vás hned, jak bude něco mít.“

„Kdy to bylo?“ zeptal jsem se. „Kdy odcestoval?“

„Včera odpoledne.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem mu.

Teď jsem měl starost o Mary, o Patricii, a ke všemu jsem musel myslet i na Warrena.

Musel jsem být u soudu o půl deváté ráno.

Šel jsem si tedy lehnout.

14. KAPITOLA

Právě jsem se sprchoval, když zazvonil telefon. Bylo sedm třicet.

Omotal jsem si osušku kolem beder – nevím proč, byl jsem sám doma – a spěchal jsem do pokojíku, který jsem posměšně nazýval pracovnou. Doufal jsem, že zvednu telefon dřív, než přepne na záznamník. Doběhl jsem při čtvrtém zazvonění. Byl to Warren.

„Kde jste?“ zeptal jsem se.

„V Denveru,“ řekl. „Nádherné město, hoši v kovbojských kloboucích a vysokých botách, to byste nevěřil, Matthewe, a rvačky mezi drogovými gangy pár ulic odtud.“

„Něco jste našel?“

„Pracoval jsem celý víkend. Není lehké vylovit nějaké informace o víkendu.“

Čekal jsem.

„Matthewe,“ řekl, „po Bartonově rodině není v Renegade ani stopa.“

„Robert Barton?“ ptal jsem se. „Judy Bartonová?“

„Nikdo toho jména. Ani záznam o narození Mary Bartonové.“

„A co pod jménem Borgen?“ zeptal jsem se, „nebo Bargen.“

„Nic.“

„To není možné. Narodila se tam. Její rodiče zahynuli při automobilové havárii.“

„Nic o rodině jménem Barton,“ trval na svém Warren.

„Prošel jste všechna jména začínající písmenem B?“

„V tom všivém městečku je jen tři sta osm lidí pod tímto písmenem. Mluvil jsem s úředníkem na radnici asi hodinu a půl. Ve městě není ani nebyla žádná rodina Bartonových. Ani stopy po podobném jménu.“

„Warrene, jste si jist, že jde o správné město?“

„Renegade, Jižní Dakota, okres Lyman. Ještě je jedno Renegade ve státě Tennessee a další ve Wyomingu, ale zkusil jsem to v obou…“

„Opravdu?“

„Telefonem, ale v žádném z těch dvou měst ani stopa. Mary Bartonová se vynořila až v třiadvaceti letech…“

„Vynořila?“

„Ano, vynořila,“ řekl Warren. „Mary Bartonová učila v té době angličtinu na soukromé škole v Purcellu, v Novém Mexiku…“

„Telefonoval jsem vám tam.“

„Milé město, pokud máte kaktusy tak rád jako já! Soukromá dívčí škola Elizabeth Wagnerové. Učila tam od září 1957 do června 1963. Museli prolistovat záznamy ve sklepě, věnovali tomu hodně námahy, věřte mi. Probírat se těmi zaprášenými papíry v sobotu! Ale už to máme za sebou. Její první diplom měl být z univerzity v Denveru ve státě Colorado?“

„Správně.“

„Proto jsem tu. A dál diplom opravňující ji k vyučování angličtiny z univerzity v New Yorku. Zavolal jsem tam. Skutečně, Mary Bartonová tu získala diplom ve svých třiadvaceti letech, v červnu 1957. Absolvovala s vyznamenáním měsíc předtím, než si zažádala o místo v Novém Mexiku. Ale co je na tom… snad k smíchu…“

Zadržel jsem dech.

„Nikde není doklad o tom, že by absolvovala na univerzitě v Coloradu.“

„Co to říkáte, Warrene?“

„Žádný doklad tu není, Matthewe. Žádná Mary Bartonová.

Musela by absolvovat nejmíň dva roky předtím, než šla na univerzitu v New Yorku, ale hledal jsem pět roků zpátky, a nikde nic.“

„Warrene, to je…“

„Neříkám, že někdy nějaká Mary Bartonová neabsolvovala univerzitu v Coloradu, ale žádná z nich v tom roce, kdy měla ukončit studium naše Mary Bartonová.“

„Nevšimli by si toho ve škole Elizabeth Wagnerové, když ji přijímali?“

„Nutně ne. Když jim předložila opis diplomu z univerzity v New Yorku, mohlo jim to stačit.“

„Tak co se stalo v Denveru?“

„Nemám tušení.“

„Nebo v Renegade?“

„Kdo ví? Jako by začala žít, až když jí bylo třiadvacet.“

„Až po havárii, v níž zemřeli její rodiče?“

„Jaká havárie? Jací rodiče?“

„Zavolejte do Sociální pojišťovny. Zjistěte…“

„To jsem už udělal. Místo v Novém Mexiku bylo její první.

Sociální pojišťovna zaregistrovala Mary Bartonovou v Purcellu, Nové Mexiko, pátého září 1957.“

„Nikdy předtím nepracovala?“

„Před nástupem do toho učitelského místa tam nejsou žádné záznamy o příspěvcích.“

„Třiadvacetiletá…“

„Bylo jí už skoro dvacet čtyři.“

„…a nikdy předtím nepracovala?“

„Zřejmě ne.“

„Já jsem měl částečný pracovní úvazek už v šestnácti.“

„Já ve čtrnácti,“ řekl Warren.

„Musela také předložit doklad o občanství?“

„Co máte na mysli?“

„Když vyplňovala kartu pro Sociální pojišťovnu.“

„Jistě, a doklad o narození. Jestli se narodila tady.“

„Ano, víme, že se narodila tady.“

„Víme to jistě?“

V telefonu bylo chvíli ticho.

„Proč by lhala, Warrene?“

„Nevím. Všechno, co vím, je, že ta dáma nemá minulost před tím, než začala učit v Novém Mexiku.“

„Hledejte dál,“ řekl jsem.

„Ale kde, Matthewe?“

„Nevím kde. Vraťte se do Renegade…“

„Tam je ještě větší zima než tady, Matthewe.“

„Říká, že její rodiče zemřeli hned potom, co dostudovala: To muselo být asi tak v roce 1955. Prohledejte noviny z toho roku a ještě dva roky kolem. Najděte zprávu o té havárii. A zjistěte, prosím, proč v tom městě není žádný doklad o rodině Bartonových.“

„Musím si zamluvit letenky,“ řekl. „Není lehké dostat se do těch zatracených městeček, Matthewe.“

„Najměte si soukromé letadlo, když bude třeba.“

„Soukromé letadlo?“

„Dnes ji předvolávám jako svědka, Warrene.“

„Dobře, tedy soukromé letadlo.“

Sám jsem donesl do věznice šaty, které si Mary chtěla obléct, až bude dnes svědčit. Jednoduché modré šaty s rovnou sukní a kabátek s úzkými klopami. Bílou blůzu s nenápadnou kravatou. Lodičky na nízkém podpatku – tu osudnou velikost sedm, jakou měly ony zakrvácené tenisky. Vypadala přesně jako učitelka. Tak jsem si to také přál.

Řekla mi, že si možná ani nevzpomene na všechno, co prožila.

Když jsem odcházel do soudní síně, začalo pršet.

„Přísaháte, Mary Bartonová, že budete mluvit pravdu, celou pravdu a nic než pravdu, k tomu ať vám dopomáhá Bůh?“

„Ano, přísahám.“

„Prosím, posaďte se,“ řekl soudní úředník.

Mary si sedla. Oči všech členů poroty byly upřeny na ni. Vstal jsem a šel k ní. Měl jsem pocit, že mám vyslýchat ženu, o níž vůbec nic nevím.

„Slečno Bartonová,“ řekl jsem, „povězte mi laskavě, kde bydlíte?“

„Gideonova ulice 2716, zde v Caluse.“

„Jak dlouho už bydlíte na této adrese?“

„Skoro pět let.“

„Slečno Bartonová, zdržovala jste se na této adrese o víkendu od dvacátého osmého srpna tohoto roku?“

„Ano, celý víkend.“

„Když říkáte celý víkend…“

„V pátek, v sobotu a v neděli. Nikam jsem z domu neodešla.“

„Je vaším zvykem zůstávat o víkendech doma?“

„Ne vždycky. Ale měla jsem auto v opravě. Proto jsem zůstala doma.“

„Kdy jste dala vůz do servisu, slečno Bartonová?“

„Ve čtvrtek dvacátého sedmého srpna.“

„A kdy vám ho vrátili?“

„Převzala jsem ho v úterý ráno.“

„Prvního září?“

„Ano, prvního září.“

„Takže jste v podstatě nikam nemohla odjet ten víkend?“

„Námitka. Sugestivní otázka…“

„Námitka se připouští.“

„Nepoužila jste ten víkend jiného automobilu?“

„Nepoužila.“

„Kam jste dala vůz do opravy?“

„Do servisu Meridian Toyota.“

„Půjčili vám v servisu jiný vůz, kterého byste mohla používat během víkendu?“

„Ne.“

„Sama jste si v nějaké půjčovně půjčila vůz na ten víkend?“

„Ne.“

„Nevypůjčila jste si bílý vůz Chrysler Le Baron?“

„Ne.“

„Slečno Bartonová, nebyla jste někdy během toho víkendu ve městě Somerset na Floridě?“

„Nebyla.“

„Byla jste ten víkend někde poblíž Palm Islandu? Myslím Palm Island tady v Caluse.“

„Byla jsem doma celý víkend. Nikam jsem během toho víkendu nešla.“

„Ani do Somersetu, ani do Alietamu, ani na Palm Island?“

„Vůbec nikam.“

„Vzpomenete si, co jste dělala v tom víkendu?“

„Ano.“

„Slečno Bartonová, slyšela jste zde v soudní síni svědectví Gertrudy Fowlerové?“

„Slyšela.“

„Slyšela jste, že v pátek odpoledne, dvacátého osmého srpna, asi deset nebo patnáct minut po třetí hodině vás viděla u svého kontrolního pultu v G&S supermarketu v Somersetu?“

„To je absurdní,“ řekla Mary.

„Odpovězte, prosím, na otázku.“

„Ano, slyšela jsem to.“

„Kde jste ve skutečnosti byla v tu dobu ten den?“

„Byla jsem na zahradě.“

„V čísle 2716 v Gideonově ulici?“

„Ano.“

„Co jste na zahradě dělala?“

„Pracovala jsem na jedné ze zahradních věží.“

„Můžete to lépe vysvětlit?“

„Našla jsem den předtím na břehu několik mušlí a chtěla jsem je na ni připevnit. Obyčejně si nechávám takové složitější práce na odpoledne.“

„Vaše Ctihodnosti, prosil bych, aby fotografie, kterou zde mám, byla přijata jako důkaz.“

„Zapište ji jako důkaz F na straně obhajoby.“

„Slečno Bartonová, ukážu vám tu fotografii a zeptám se, jestli je to snímek vaší zahrady.“

Mary vzala do ruky barevný snímek z polaroidu velikosti osm krát deset, který pořídil Andrew týden předtím, než začalo přelíčení.

Tiše vzdychla.

„Slečno Bartonová?“ řekl jsem.

„Vypadá… tak zanedbaně,“ odpověděla.

„Aleje to vaše zahrada?“

„Ano, je to moje zahrada, ale strašně zanedbaná.“

„Vaše Ctihodnosti, prosil bych, aby tato fotografie byla přijata jako důkaz.“

„K jakému účelu?“ zeptal se Atkins.

„Aby ilustrovala, jak zahrada vypadá. Aby porota mohla identifikovat určitá místa.“

„Připouštím ji,“ řekla soudkyně.

Odnesl jsem snímek předsedovi poroty, podal mu jej a vrátil se k svědkyni. Mary vypadala ještě trochu ohromená tím, co viděla na fotografii. Byla ve vazbě od začátku září. Teď byl prosinec. Nikdo o její drahocennou zahradu celý ten čas nepečoval.

Šel jsem ke svému stolu a přinesl jsem knihu, kterou jsem tam měl připravenou.

„Vaše Ctihodnosti, prosím, aby tato kniha byla zaprotokolována jako důkaz.“

„Zapište ji jako důkaz G.“

„Slečno Bartonová, ukážu vám tu knihu,“ řekl jsem, „a zeptám se vás, jestli ji poznáváte.“

„Poznávám.“

„Můžete mi říct, co to je?“

„Je to deník.“

„Váš osobní deník?“

„Ne, můj zahradní deník.“

„Můžete to blíže vysvětlit?“

„Je to záznam o tom, jakou práci jsem v zahradě dělala.“

„Zaznamenáváte data, kdy jste co udělala?“

„Ano, v kalendářní části. Ale datum není důležité. Důležitá je právě ta práce.“

„A je v deníku také záznam o vsazených rostlinách?“

„Ano.“

„I s daty?“

„Ano. Jak jsem vám vysvětlila, je to pravidelný denní záznam i s daty. Docela jednoduše zapíšu, co jsem toho a toho data na zahradě dělala.“

„Skutečně všechno?“

„Ano, ale nejsem si jista, jestli tam je třeba vyznačeno, který den jsem prořezávala azalky, to není nutné. Ale je tam určitě zaznamenáno, kdy jsem opylovala nebo kdy jsem třeba vysázela modré lobelky. Takové záznamy je nutné mít, jak vidíte. A o zahradu se musí pečovat. Práce je snadnější, když máte záznamy.“

„Slečno Bartonová, otevřela byste laskavě deník u data pátek, dvacátého osmého srpna?“

Mary otevřela knihu.

„Můžete nám přečíst, co je napsáno na té stránce?“

Mary si odkašlala.

V soudní síni nastalo ticho jako v mauzoleu.

„Přilepila cementem mušle na B-IV-5,“ četla.

„Je to přesně to, co stojí na té stránce?“

„Ano, přesně.“

„A co znamená B-IV-5?“

„Je to jedna z prostředně vysokých věžiček ve čtvrtém záhonu odshora a v páté brázdě odleva. Není to úplně uprostřed zahrady. Je to víc doleva.“

„A skutečně jste toho dne vsadila mušle do té věžičky?“

„Ano.“

„Dvacátého osmého srpna, jak udává deník?“

„Ano, osmadvacátého srpna.“

„V kolik hodin?“

„Začala jsem pracovat po obědě a pracovala jsem celé odpoledne.“

„Od kolika hodin do kolika?“

„Řekla bych od jedné do čtyř.“

„Takže jste rozhodně nemohla být v…“

„Námitka.“

„Ano, ano, připouštím ji.“

„A co dvacátého devátého srpna, slečno Bartonová, máte něco ve vašem zahradnickém deníku?“

„Ano, je tu zápis.“

„Můžete nám přečíst, co je na té stránce?“

„Ano, ale je to jakýsi druh kódu.“

„Co tam přesně stojí?“

„Je tu: Přenést RP na H-9.“

„Dává vám to nějaký smysl?“

„Ano. Znamená to, že jsem měla v plánu přenést své rajské ptáky, to znamená trsy strelitzií, na druhý záhon vpředu, devátá brázda zleva. Mám tam jediné strelitzie v zahradě a tak jsem nemusela zaznamenávat jejich původní stanoviště.“

„A co v neděli třicátého srpna? Máte tam zaznamenanou nějakou práci?“

„Ne.“

„Máte pro to nějaký důvod?“

„Neděle,“ řekla a potřásla rameny. „To je den klidu.“

„Co jste dělala tu neděli?“

„Nevzpomínám si. Asi jsem seděla a četla.“

„Ale nepracovala jste na zahradě?“

„Ne, nepracovala.“

„Ani jste nejela na Palm Island?“

„Docela určitě ne.“

„Píšete si ještě nějaký jiný deník?“

„Ne.“

„Jen ten zahradnický?“

„Ano.“

„Zaznamenáváte si něco do kalendáře?“

„Ano.“

„Podívala jste se na ten kalendář v nedávné době?“

„Ano.“

„Na mou žádost?“

„Ano, na vaši žádost.“

„Vaše Ctihodnosti, prosím, aby byl kalendář zaprotokolován.“

„Zapište to jako důkaz H na straně obhajoby.“

„Slečno Bartonová, je ten kalendář letošní?“

„Ano, je.“

„Můžete v něm nalistovat srpen?“

Začala listovat. Pak se na mě podívala.

„Máte datum dvacátého sedmého srpna?“

„Mám.“

„Je u tohoto data něco napsáno?“

„Je tu poznamenáno ‚Vůz do opravy‘.“

„Je něco v dalších řádkách během víkendu od dvacátého osmého?“

„Nic.“

„Nic dvacátého osmého, devátého a třicátého? Co tam máte v úterý prvního září? Je něco na té řádce?“

„Ano, ‚Převzít vůz‘.“

„Převzala jste skutečně ten den svoje auto?“

„Převzala.“

„Jak jste se dostala do servisu Meridian Toyota?“

„Jimmy di Falco mě tam zavezl.“

„V kolik hodin jste tam přijela?“

„Kolem půl desáté nebo ve tři čtvrtě na deset.“

„Byl vůz opraven?“

„Ano, byl.“

„Jakou značku má váš vůz?“

„Je to Camry.“

„Z kterého roku?“

„1992.“

„Není bílý?“

„Ne, je červený.“

„Červený Camry, rok 1992.“

„Ano.“

„Kdy jste odjela ze servisu?“

„Krátce před desátou.“

„Kam jste jela odtamtud?“

„Přímo domů.“

„Slečno Bartonová, jak jste byla oblečená to ráno? To ráno, když jste si jela pro své auto?“

„Měla jsem šaty a mokasíny.“

„Jaké šaty?“

„Běžné šaty.“

„Z jaké látky?“

„Bavlněné.“

„A jaké barvy?“

„Růžové.“

„Byl na nich nějaký vzorek?“

„Ne.“

„Měla jste ponožky?“

„Ne. Chtěla jsem hned po návratu jít pracovat na zahradu. Šaty byly starší a v těch mokasínách obyčejně chodím do zahrady.“

„Slečno Bartonová, byla jste v soudní síni, když majitel chemické čistírny Jerome Callahan svědčil, že žena, odpovídající popisem vám, k němu do čistírny donesla šaty se skvrnami od krve, modré bavlněné šaty velikosti osm, ráno prvního září?“

„Ano, byla jsem zde.“

„A byla jste v soudní síni, když dívka jménem Marabelle Hawkesová svědčila, že našla pár zakrvácených tenisek v příkopu nedaleko Templetonského náměstí?“

„Ano, byla jsem tu.“

„A byla jste také zde, když svědčil detektiv Lewis z Úřadu státního zástupce?“

„Ano, byla.“

„A slyšela jste ho vypovídat, že šel do vašeho domu pátrat po doličných předmětech a že nenašel žádné modré bavlněné šaty ani střevíce?“

„Slyšela jsem, že to řekl.“

„Ptám se vás nyní, slečno Bartonová, vlastnila jste někdy modré bavlněné šaty velikosti osm?“

„Ne.“

„Nikdy v životě?“

„Nikdy.“

„Jaká je vaše obvyklá velikost šatů, slečno Bartonová?“

„To se mění podle toho, kolik vážím.“

„V jakém rozmezí?“

„Od sedmičky do devítky. Během zimy obvykle přiberu na váze, nevím proč.“

„Měla jste ve svém šatníku šaty velikosti sedm, osm a devět?“

„Ano. Jsou tam takové velikosti.“

„Slečno Bartonová, slyšela jste Charlottu Carmodyovou svědčit, že v noci třicátého prvního srpna viděla na vaší zahradě ženu…“

„Ta žena jsem nebyla já.“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. To není odpověď na otázku.“

„Připouští se.“

„Viděla ve vaší zahradě ženu a je si jista, že jste to byla vy. Ptám se vás nyní, byla jste na své zahradě v noci jednatřicátého srpna krátce po desáté hodině?“

„Nebyla.“

„Kde jste byla v té době?“

„V posteli. Spala jsem.“

„Jak je možné, že to víte tak jistě?“

„Chodím spát každý večer o půl desáté. Ta noc nebyla výjimkou.“

„Nařizujete si budíka, než si lehnete?“

„Ano. Ale jen otočím páčkou, aby zvonil v nastavenou dobu.

Stejně se však sama budím ráno ve stejnou hodinu.“

„Budíček je tedy nastaven vždycky na tutéž hodinu?“

„Ano.“

„A která je to hodina?“

„Sedm ráno.“

„Probouzíte se každý den v sedm hodin?“

„Ano, v sedm hodin.“

„Vznáším námitku, Vaše Ctihodnosti. Můžeme se poradit?“

„Prosím,“ odpověděla soudkyně.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Atkins, „tohle je běžné svědectví a nic nám o té noci neřekne.“

„Pane Hope, omezte své otázky na tu noc.“

Vrátil jsem se ke svědkyni.

„Slečno Bartonová, říkala jste, že jste tu noc po desáté hodině už spala. Neslyšela jste něco, co by vás probudilo?“

„Nic.“

„Nic v domě jste neslyšela?“

„Nic.“

„Žádný hluk zvenčí ze zahrady?“

„Vůbec nic. Spala jsem.“

„Spala jste tvrdě celou noc?“

„Ano.“

„A v kolik hodin jste se probudila?“

„V sedm. Když zazvonil budík.“

„Slečno Bartonová, znala jste děvčátko jménem Jenny Lou Williamsová?“

„Neznala.“

„Znala jste holčičku Kimberly Holtovou?“

„Neznala.“

„Nebo Felicity Hammerovou?“

„Ne.“

„Nikdy jste nepoznala žádné z těch děti?“

„Nikdy.“

„Nikdy jste žádnou z nich neviděla?“

„Nikdy.“

„Kdy jste poprvé slyšela o těch dívkách?“

„Když jsem byla obviněna, že jsem je zavraždila.“

„Kdy to bylo?“

„Prvního září.“

„Kdo se vám první zmínil o těch dívkách?“

„Detektiv Morris Bloom.“

„Je to ten, který vás zatkl?“

„Ano, a jeho kolega Cooper Rawles.“

„Děkuji vám, slečno Bartonová, nemám další otázky.“

„Uděláme si desetiminutovou přestávku,“ řekla soudkyně.

Můj kolega Frank na mě čekal na chodbě. Zdál se mi trochu rozčilený.

„Právě telefonoval Warren,“ řekl mi. „Je v Jižní Dakotě a mrzne mu tam zadek. Znovu prošel městské záznamy a nenašel nic ohledně jména Barton, Borgen, Bargen, Bergen nebo něco tomu podobného.“

„Zeptal ses ho, jestli zašel do redakce místních novin?“

„Ano.“

Warren vyhledal vydavatele týdeníku Renegadský reportér.

Prolistoval jejich starší ročníky 1954, 1955 a 1956. Byly tam zprávy o autonehodách, i o smrtelných, ale v žádné z nich nebyla zmínka, že by zahynuli rodiče čerstvé absolventky univerzity v Coloradu. Ani že by někdo osiřel po takové havárii. Warren šel ještě dál, běhal ode dveří ke dveřím a všude se dotazoval, ale potvrdil si jen to, co už věděl: Nikdo ve městě si nedokázal vzpomenout na Roberta, Judy a Mary ani nikoho od Bartonových, kdo by tu kdy žil. V Renegadu v Jižní Dakotě ta rodina prostě neexistovala.

„O co ksakru jde?“ zeptal se Frank.

„To bych taky rád věděl,“ odpověděl jsem. „Nechal telefonní číslo, na kterém bychom ho dostihli?“

„Ano.“

„Zavolej mu zpět. Řekni mu, aby stejně zuřivě začal pátrat po ženě, která se jmenuje Mary Jonesová.“

Soudní síň ztichla, když ke svědkyni přistoupil Atkins. Mary mu pohlédla do tváře. Atkins se snažil, ale bez úspěchu, skrýt svoje pohrdání. Bez jakéhokoliv úvodu se zeptal: „Jak víte, že ten budík je váš?“

„Je to můj budík,“ odpověděla, „snad poznám svůj vlastní budík.“

„Nemohl to být budík přesně podobný vašemu?“

„Jestli ano, tak je to podivuhodné dvojče.“

„Víte docela určité, že jste sama natáhla ten budík večer jednatřicátého srpna?“

„Ano.“

„Nevíte tedy, jestli někdo jiný od té doby nemanipuloval s tím budíkem. Kromě vašich obhájců.“

„Ne, to nevím.“

„A tu noc, než jste šla spát, jste ho natáhla na zvonění.“

„Ano.“

„Kolik ukazoval hodin, když jste jej natahovala?“

„Půl desáté.“

„Podívala jste se na ciferník?“

„Nemuselo to být přesně na minutu…“

„Tak jak víte, že bylo půl desáté?“

„Chystala jsem sejít spát asi ve čtvrt na deset. Umyla jsem se, vyčistila zuby a převlékla se do noční košile…“

„Ptal jsem se vás, jak jste věděla, že je půl desáté, když jste natahovala páčku budíku na jeho zadní straně.“

„Vždycky jdu spát o půl desáté.“

„Přesně o půl desáté?“

„Plus minus několik minut.“

„Takže jste věděla, že je půl desáté, protože vždycky v tu dobu jdete spát, je to tak?“

„Ano. Také proto, že jsem se podívala na budík, než jsem se začala svlékat.“

„Řekněte mi, slečno Bartonová, spala jste nepřetržitě celou noc?“

„Už jsem řekla, že ano.“

„Nevstala jste z nějakých důvodů?“

„Ne.“

„Nebyla jste během noci v koupelně?“

„Ne.“

„Ani jste se nebyla trochu projít v zahradě?“

„Ne.“

„Šla jste přímo do postele v půl desáté a probudila jste se až v sedm ráno?“

„Ano, přesně tak.“

„Víte, že jste vstala v sedm, protože váš budík je vždycky nařízen na tu hodinu?“

„Ano, správně.“

„Podívala jste se na budík, když jste se probudila?“

„Zarazila jsem zvonění budíku hned, když začalo.“

„Pohádala jste se někdy s Charlottou Carmodyovou?“

„Ne.“

„Žádné rozepře mezi vámi nebyly?“

„Ne.“

„Nikdy jste na ni nevychrstla kbelík vody?“

„Ovšem že ne.“

„A vychrstla jste někdy kbelík vody na někoho jiného?“

„Možná, ale…“

„Tedy ano, nebo ne?“

„Ano, ale obtěžovali mě.“

„Obtěžovala vás někdy Charlotta Carmodyová?“

„Ne.“

„Měla jste někdy důvod si myslet, že vám Charlotta Carmodyová chce ubližovat?“

„Ne.“

„Slyšela jste její svědectví: Viděla vás zahrabávat mrtvé tělo ve vaší zahradě.“

„Slyšela.“

„Co z toho vyvozujete?“

„Nerozumím otázce.“

„Jestliže neměla důvod přát vám něco zlého, proč by o vás říkala takové věci… Jak si vysvětlíte její tvrzení, že vás viděla zahrabávat v zahradě tělo mrtvého dítěte?“

„Možná mě neměla ráda. Vždyť byla na policii stěžovat si na mou zahradu. Slyšel jste to. Možná…“

„Slyšela jste, jak říká, že vás viděla ve vaší zahradě v deset hodin té noci… něco po desáté… ve světle úplňku. Vy říkáte, že jste byla v té době v posteli a spala. Jak to vysvětlíte?“

„Nemohu vysvětlit, co slečna Carmodyová viděla nebo neviděla.

Mohu vám jen říct, že jsem byla v posteli a spala.“

„Nepohřbívala jste tedy v zahradě tělo?“

„Určitě ne.“

„Tak jste byla v posteli a spala, zatímco vás Charlotta Carmodyová viděla v zahradě, a právě tak jste zdobila jednu z vašich věží, zatímco vás viděli dva jiní svědkové s Jenny Lou Williamsovou v Somersetu. Je to tak?“

„Co je tak?“

„Prohlašujete, že jste byla dvacátého osmého srpna na své zahradě, a nikoli v Somersetu na Floridě?“

„Také že jsem byla na zahradě.“

„A stejným způsobem tvrdíte, že následujícího dne, dvacátého devátého srpna, jste přemísťovala strelitzie v téže zahradě, zatímco jiný svědek v Alietamu vás viděl, jak vlečete malou holčičku do auta.

Je to tak?“

„Byla jsem ten den na zahradě.“

„A stejně prohlašujete, že další den, v neděli, jste byla celý den doma, zatímco jiná svědkyně vás pozorovala, jak odvážíte v autě jinou holčičku, která krvácela z úst, z parkoviště na Palm Islandu. Je to tak?“

„Byla jsem tu neděli doma.“

„Co jste dělala?“

„Odpočívala.“

„Nepracovala jste na zahradě?“

„Ne.“

„Malý oddech od zahrady ten den?“

„Nepracuju v den Páně.“

„Vstáváte v sedm hodin v den Páně?“

„Někdy spím v neděli o něco déle.“

„O kolik déle?“

„To je různé.“

„Nařizujete si budíka na zvonění v sobotu večer?“

„Zpravidla ne. Spím, dokud…“

„Tedy nemáte vždycky nařízeného budíka na sedmou hodinu?“

„V sobotu ne.“

„Jenom zbytek týdne?“

„Ano.“

„Měl jsem dojem, že jste říkala, že vždycky máte budíka nataženého na sedmou hodinu.“

„Řekla jsem, že zvonění je vždycky nastaveno na sedmou.“

„Přesně.“

„Ale normálně v sobotu večer, kdy jdu spát, nedám páčku pro zvonění.“

„Děkuji vám za vysvětlení. Ale jak vysvětlíte, že vás všichni ti lidé identifikovali?“

„Vaše Ctihodnosti, svědkyně nemůže…“

„Námitka se připouští.“

„Znáte někoho z těch lidí, kteří svědčili proti vám?“

„Neznám.“

„Máte nějaký důvod si myslet, že vám chtějí škodit?“

„Nevím, proč říkají…“

„Prosím, odpovězte na otázku.“

„Nemám takový důvod.“

„Přesto vás všichni identifikovali. Slyšela jste každého z nich potvrdit vaši totožnost?“

„Ano.“

„Vzpomenete si na můj dotaz ohledně vašeho budíku?“

„Který dotaz?“

„Vzpomenete si, jak jsem se vás ptal, jestli budík předložený zde v soudní síni by nemohl být stejný jako váš budík?“

„Ano.“

„Vzpomenete si, co jste mi odpověděla?“

„Ne přesně.“

„Řekla jste ‚Jestli je to tak, pak je to podivuhodné dvojče‘.

Vzpomínáte si, že jste to řekla?“

„Ano.“

„Myslíte, že máte někde venku také takového podivuhodného dvojníka, slečno Bartonová?“

„Ne.“

„Myslíte, že Charlotta Carmodyová viděla v noci jednatřicátého srpna vašeho dvojníka?“

„Nevím, koho viděla. Já jsem to nebyla.“

„Myslíte, že Gertruda Fowlerová viděla v G&S supermarketu onoho odpoledne dvojníka?“

„Nevím, koho ti lidé viděli. Žena, kterou viděli, jsem nebyla já.“

„Vypadala jako vy.“

„Nevím, jak vypadala.“

„Všichni ti svědkové dosvědčili, že ten váš podivuhodný dvojník vypadal přesně jako vy.“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Svědkyně nemůže svědčit o tom, co jiní prohlašují, že viděli. Jestliže státní zástupce chce pokračovat tímto směrem…“

„Námitka se nepřipouští. Prosím pokračujte, pane Atkinsi.“

„Nemáte pozoruhodného dvojníka, že?“

„Jestli někdo páchá ty hrozné skutky…“

„Prosím, odpovězte.“

„…a vypadá jako já…“

„Prosím, odpovězte na mou otázku.“

„Já jsem nic tak strašného neudělala,“ řekla Mary.

„Chápete, že někdo se musel dopustit těch hrozných činů?“

„Ano, to chápu.“

„Někdo, kdo se vám pozoruhodně podobá.“

„Zřejmě.“

„Možná Mary Jonesová?“

„Neznám nikoho… nikoho, kdo by se jmenoval Mary Jonesová.“

„Nepoužila jste toho jména, když…?“

„Nikdy v životě jsem nepoužila toho jména.“

„Nechte mě, prosím, dokončit otázku. Nepoužila jste toho jména, když jste odnesla šaty do chemické čistírny?“

„Ne.“

„Neudala jste jméno Mary Jonesová…“

„Ne.“

„…a adresu Gideonova ulice, číslo 2716, což je skutečně vaše adresa.“

„Ano, to je moje adresa, ale já nejsem ta osoba, která…“

„Pan Callaham musel vidět toho vašeho pozoruhodného dvojníka, nemyslíte?“

„Vaše Ctihodnosti…“

„Beru otázku zpět. Vedete si zahradnický deník?“

„Ano.“

„Ale ne osobní deník?“

„Ne, nepotřebuji osobní deník.“

„Ale vedete si zahradní deník a záznamy v kalendáři…“

„Ano.“

„Vedla jste si někdy osobní deník?“

„Snad když jsem byla ještě děvče.“

„Takže nemáte asi žádné záznamy o tom, co jste dělala o víkendu od dvacátého osmého srpna?“

„Práce, kterou dělám v zahradě, má pro mě velmi osobní význam.“

„Zdá se, že to tak skutečně je. A v pátek dvacátého osmého, podle vašeho zahradního deníku, jste přestavěla jednu ze svých věží, doplnila jste ji o několik mušlí, jak jste říkala, a to vás zaměstnalo celý den.“

„Ne celý den. Většinu odpoledne.“

„Začala jste pracovat po obědě – asi v jednu hodinu jste řekla…

A skončila jste kolem čtvrté.“

„Ano.“

„A dvacátého devátého v zahradním deníku stojí, že jste přemístila strelitzie na nápadnější místo.“

„Ano.“

„Jak dlouho vám to trvalo?“

„Byla to obtížná práce. Je to velký trs s mnoha kořeny. Jsem jen slabá žena a dělala jsem to sama.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Většinu dne.“

„Od kolika do kolika hodin?“

„Začala jsem ráno, pak jsem práci přerušila…“

„V kolik hodin?“

„Kolem desáté.“

„Pokračujte.“

„V poledne jsem se naobědvala. Dopoledne jsem vykopala jámu a rostlinu jsem připravila na přestěhování… Vrátila jsem se k té práci asi v jednu a myslím, že jsem byla hotová asi ve tři nebo krátce po třetí hodině.“

„A v neděli jste nedělala nic.“

„V neděli jsem četla.“

„To bylo třicátého srpna, den, kdy byla odvlečena malá Felicity Hammerová. A vy jste si doma četla.“

„Seděla jsem na zahradě a četla. Byl velmi příjemný den.“

„Nešla jste toho dne na Palm Island?“

„Ne, nešla.“

„Co jste četla?“

„Už si nevzpomenu. Myslím, že noviny. A potom román, ale nevzpomenu si na podrobnosti.“

„A to je všechno… všechno, co můžete říct, pokud jde o ten víkend.“

„Ano.“

„Řekněte mi, slečno Bartonová, kdy jste ty záznamy psala?“

„Ve dnech podle uvedených dat.“

„Jste si například jistá, že zápis týkající se dvacátého osmého srpna byl napsán toho dne?“

„Ano, byl.“

„Než jste přicementovala ty mušle k věži, nebo potom?“

„Potom. Deník je záznam toho, co bylo uděláno, nikoliv plán toho, co chci udělat.“

„Takže po vykonané práci jste si sedla…“

„Ano.“

„A napsala jste záznam.“

„Ano.“

„Záznam o dvacátém osmém srpnu jste napsala dvacátého osmého…“

„Ano.“

„A záznam za dvacátý devátý srpen…“

„Dvacátého devátého, ano.“

„A tak dále.“

„Ano.“

„Byl někdo s vámi, když jste psala ty záznamy?“

„Ne.“

„Byla jste sama?“

„Ano, byla jsem sama.“

„Takže vás nikdo neviděl, když jste psala ty záznamy?“

„Ne, nikdo mě neviděl.“

„Skutečně, nikdo nebyl s vámi doma ani v zahradě po celý víkend?“

„Ne.“

„Byla jste sama celý víkend?“

„Ano.“

„Nepsala jste ty zápisy některý pozdější den?“

„Ne, nepsala.“

„Jestliže to jsou zápisy o práci už vykonané, mohou být zapsány do deníku kdykoli, nemyslíte? Ty záznamy nespěchají?“

„Spěchají. Kdybych se příliš opozdila, mohla bych zapomenout, co jsem který den udělala.“

„Opozdila jste se někdy v záznamech?“

„Ne příliš.“

„Normálně píšete záznam hned, když je práce vykonána, je to tak?“

„Ano.“

„Hodinu potom, co skončíte?“

„Někdy. Záleží na tom, jak jsem unavená.“

„Za dvě hodiny?“

„Někdy.“

„Také někdy až po šesti hodinách?“

„Občas.“

„A což o den později?“

„Velmi zřídka.“

„Psala jste někdy záznam až týden po vykonané práci?“

„Občas ano. Ale pak je velmi těžké vybavit si podrobnosti…“

„A měsíc po vykonané práci?“

„Ne. Nemyslím, že bych se někdy tak opozdila.“

„Není pravda, slečno Bartonová, že jste zapsala ty denní záznamy až potom, když vás viděla Charlotta Carmodyová…“

„Ne, to rozhodně není pravda.“

„Když jste pochopila, že je lépe mít alibi…“

„Ne!“

„…pro ten víkend od dvacátého osmého srpna?“

„Ne! Napsala jsem ty záznamy v uvedených datech! Byla jsem doma celý ten víkend! Nebyla jsem nikde tam, kde ti lidé říkají, že jsem byla!“

„Byla to Mary Jonesová, ano? Váš pozoruhodný dvojník…“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti.“

„Připouští se.“

„Chtěl bych to pochopit,“ řekl Atkins. „Říkáte nám, že všichni ti svědkové, kteří vás o tom víkendu viděli po celém státě Florida se musí mýlit, protože vy – Mary Bartonová a nikoli Mary Jonesová – jste byla doma na zahradě, jak to dokazuje deník, který mohl být napsán kdykoli…“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti.“

„Připouští se.“

„Nemám další otázky,“ řekl Atkins.

„Já také ne,“ řekl jsem.

Soudkyně se podívala na hodiny.

„Je skoro půl druhé,“ řekla. „Jestliže si teď uděláme malou přestávku, budete připraveni pronést své závěrečné řeči, až se vrátíme?“

„Jsem připraven, Vaše Ctihodnosti.“

„Já také,“ prohlásil Atkins.

„V pořádku. Udělejme si přestávku na oběd a pak všechno uzavřeme.“

Ozbrojený strážce u zamčených dveří mě hned poznal a otevřel mi. Místnost byla zařízená, ale nepůsobila příjemně. Byla tu dvě pohodlná kožená křesla, pocházející nepochybně z nějakého bývalého soudcovského pokoje, dřevěný konferenční stůl se čtyřmi židlemi, jež měly rovná opěradla, knihovnička s loňskými floridskými vyhláškami a několik lamp. Žaluzie dvou oken na vzdálenějším konci místnosti byly vytažené a v odpoledním dešti byly vidět mříže. Mary seděla na jednom konci konferenčního stolu, ruce složené před sebou a hlavu skloněnou, jako by se modlila.

Nevzhlédla, když jsem vstoupil do místnosti. Klíč v naolej ováném zámku za mnou se otočil a ozvalo se slabé cvaknutí.

„Vedla jste si velmi dobře,“ řekl jsem.

„Skutečně?“

„Opravdu.“

Říkal jsem si v duchu, že si opravdu vedla důstojně, hrdě a po většinu jednání i klidně. S výjimkou výbuchu, když Atkins končil křížový výslech…

Ne! Dělala jsem ty zápisy v uvedených dnech! Byla jsem doma celý ten víkend! Nebyla jsem tam, kde ti lidé říkají!

… a její podivné váhání, když na ni Atkins dorážel s „pozoruhodným dvojníkem“…

Neznám žádnou… žádnou Mary Jonesovou.

… byla dobrý svědek a cítil jsem, že udělala u poroty příznivý dojem.

Ona si to nemyslela.

„Cokoliv jsem řekla, je pouze utvrdilo v tom, co si už mysleli,“

tvrdila. „Věřili, že jsem vinna, ještě dřív, než jsem otevřela ústa, a stále si to myslí. Nic je nepřesvědčí o opaku.“

„Nemám ten pocit. Zapůsobila jste jako čestná a přímá…“

„Vražednice,“ doplnila mě.

„Ne, Mary, nemyslím si, že byste vzbudila takový dojem.“

„Velká škoda, že o mně nemůžete hlasovat vy.“

„Ale můžu je přesvědčit závěrečnou řečí.“

„Kéž byste měl pravdu,“ řekla. „Protože jestli porota přijde s rozsudkem, že jsem vinna, raději zmizím ze světa. Nebudu čekat, až…“

„Mary…“

„…mě převezou do nějaké neprodyšně uzavřené pevnosti…“

„Mary, prosím vás…“

„…odkud nemám ani za mák naděje uniknout. Jestli si myslíte, že je nechám…“

„Nemyslete na nic takového…“

„…aby mě posadili na elektrické křeslo, tak to jste na omylu.

Jestli mě shledají vinnou, vzdám to! To vám slibuju.“

„Neslyšel jsem, co jste teď říkala.“

„To vám slibuju,“ opakovala.

Ve své zahajovací řeči na začátku přelíčení řekne obhájce porotě, co doufá prokázat. V závěrečném projevu opakuje porotě, co myslí, že z toho všeho prokázal. Ve státě Florida – na rozdíl od New Yorku například – státní zástupce obvykle mluví první, obhájce až po něm a pak má státní zástupce ještě příležitost vyvrátit jeho tvrzení. Atkins se rozhodl zříci se svého úvodního projevu. Byl to potměšilý manévr, který mi vzal možnost mu odporovat a jemu ponechat výhodu posledního slova.

Začal jsem vysvětlením, že státní zástupce založil celý důkazní proces na identifikaci obžalované a tím celé důkazní břemeno spočívalo na něm. Jestliže v myslích porotců vznikne sebemenší pochybnost o přesnosti nebo spolehlivosti těchto identifikací, pak musejí shledat Mary Bartonovou nevinnou. Připomněl jsem jim, že slyšeli zkušeného detektiva, který řekl, že identifikace je nejméně spolehlivý důkaz. Požádal jsem je, aby si uvědomili, že pokud naprosto nepochybně neuvěří, že Mary Bartonová je ta žena, kterou se ti různí lidé domnívali vidět, musí jejich rozsudek znít nevinná.

Řekl jsem jim, že vyslechli svědectví, že Mary neměla ten víkend, kdy byla děvčátka odvlečena a zabita, auto, a tedy nemohla být na těch místech, kde byla mylně identifikována. Řekl jsem porotě, že nedávno předložený deník obviněné jasně prokázal, kde byla a co přesně ten víkend dělala.

Poukázal jsem i na nespolehlivost některých očitých svědků.

Řekl jsem jim, že Gertruda Fowlerová měla na očích brýle na čtení, když mylně identifikovala ženu stojící metr od jejího pultu, a že žádné brýle neměla, když ji později identifikovala při přehlídce na policii.

Pokračoval jsem upozorněním, že Edward Farrow, který svědčil, že slyšel rozhovor z místa vzdáleného čtyři a půl metru od své lavičky, zde v soudní síni neslyšel ani ze vzdálenosti dvou metrů, když jsem byl k němu obrácen zády.

Co se týče jiné „spolehlivé“ svědkyně, Marty Wilíiamsové, matky jedné z obětí, bylo pochopitelné, že si ve svém žalu mohla myslet, že viděla bílého Chryslera typu Le Baron s obžalovanou u volantu, pak se však ukázalo, že bez pečlivé předchozí přípravy státního zástupce by vůbec nevěděla, jak takový vůz vypadá.

A pokud jde o toho pověstného Chryslera, státní zástupce sám potvrdil, že to byl vypůjčený vůz, ale nepředložil žádný důkaz, že by si auto půjčila Mary Bartonová.

„…Tvrdím, paní a pánové porotci, že kdyby měl takový důkaz, byl by vám jej předložil, neboť by nic jiného nepotřeboval. Kdyby.

Ale v této soudní síni jste žádný takový důkaz neslyšeli, protože státní zástupce žádný nenašel a nemohl proto dokázat spojitost obžalované Mary Bartonové s tímto autem, které si najala šedovlasá žena, jež odvedla a zabila ty děti.“

Vrátil jsem se ještě k paní Williamsové a objasnil porotcům, že nikdy neviděla Mary Bartonovou se svým dítětem a neměla žádný důvod domnívat se, že si Mary dítě vyhlédla, nebo sledovala nebo ohrožovala, žena, která celý život učila a vychovávala mladé dívky.

Pokud se týče Harolda Dancyho, muže, jenž tvrdil, že viděl šedovlasou ženu, jak vleče do auta děvčátko, které bylo ještě týž den ohlášeno na policii jako pohřešovaná Kimberly Holtová, jeho vnímavost byla jistě omezena hustým deštěm. Navíc Mary Bartonovou identifikoval poprvé až podle fotografií celých pět dnů po tom, co viděl šedovlasou ženu v dešti, a po tom, co viděl fotografie Mary Bartonové v televizi.

„Osmašedesátiletý muž,“ řekl jsem porotě, „který viděl ženu a dítě v oslepujícím lijáku, si v pochopitelném omylu spojil ženu, která byla zatčena pro hromadnou vraždu tří děvčátek, s ženou, kterou viděl o pět dní dříve. A identifikoval ji nejprve podle úředních snímků, které byly pořízeny po jejím zadržení a výslechu. Učinil první pozitivní identifikaci podle takových snímků! Nic na tom nemění, že ho později policie pozvala na identifikační přehlídku podezřelých; byl už přesvědčen, že žena, kterou viděl v televizi a na špatných snímcích, je určitě šedovlasá žena, kterou zahlédl v lijáku, – tedy žena, která by dnes měla stát před porotou v této soudní síni, a ne Mary Bartonová, jež ty děti nezavraždila!“

Pokračoval jsem stejným způsobem u všech svědků, kteří identifikovali obžalovanou, a poukazoval na nedůslednosti v jejich svědectvích. Tvrdě jsem zdůrazňoval všechny okolnosti, které správnou identifikaci znesnadňovaly, nebo dokonce znemožňovaly.

Vyřídil jsem si účet i s Charlottou Carmodyovou. Zaútočil jsem na ni nejen kvůli falešné identifikaci, ale poukázal jsem i na její zaujatost vůči obžalované. Připomněl jsem porotě, že slyšela přímo z jejích úst, že šla k předsedovi Asociace obyvatel, aby se ho vyptávala na zákon o obecném ohrožení, a hned pak na policii, aby se pokusila dát Mary Bartonovou potrestat za neslýchaný zločin, a to, že stvořila jedinečnou a podivuhodnou zahradu. Když tento pokus selhal a z důvodů, které zná jen ona sama… „…identifikovala svou sousedku jako ženu, kterou viděla zahrabávat těla dětí v noci jednatřicátého srpna. Ale můžeme věřit svědectví ženy, která se pokusila nechat tutéž sousedku policejně stíhat?“

V závěru jsem porotě připomněl, že Mary Bartonová nebyla povinna svědčit, ale předstoupila jako svědek z vlastní vůle. Nebylo úkolem Mary Bartonové ani jejího obhájce, aby identifikovali nebo zatkli onu šedovlasou ženu zodpovědnou za ty hrozné zločiny; naším úkolem bylo pouze prokázat, že Mary Bartonová je spáchat nemohla.

„Myslím, že víte, že je nevinná,“ řekl jsem. „Viděli jste fotografii zahrady, na které neúnavně pracovala, té zahrady, v níž pracovala onen víkend, kdy se někdo jako dravá šelma proháněl po Floridě a hledal oběti. I když je zahrada teď neudržovaná, jistě jste si všimli její krásy a uvědomili si; s jak láskyplnou péčí byla vytvořená a udržovaná. Ta zahrada je odrazem Mary Bartonové, ženy, která celý život učila druhé růst a rozvíjet jejich schopnosti, jež by jinak v sobě neobjevili. Žádám vás, abyste si uvědomili, že tato žena je nevinná a neschopná zločinů, z kterých byla obžalována. Žádám vás, abyste vrátili Mary Bartonovou její zahradě… a jejímu životu. Děkuji vám.“

Mluvil jsem hodinu a čtyřicet minut.

Atkinsovi trvala jeho řeč skoro dvě hodiny a na jejím konci mě málem přesvědčil, že ten „pozoruhodný dvojník“, který řádil na Floridě po celý víkend od dvacátého osmého srpna, ta šedovlasá bestie, která vlákala tři děti do svého najatého automobilu, zavraždila je a zahrabala v zahradě s nádhernými rostlinami, ta takzvaná Mary Jonesová, zodpovědná za brutální vraždy tří mladých nevinných děvčátek, není nikdo jiný než Mary Bartonová.

Odešel jsem ze soudní síně ten večer dvacet minut před sedmou.

V té obě už soudkyně Rutherfordová dala poslední pokyny porotě.

Všichni členové poroty byli odvezeni do hotelu Hyatt Regency, kde měli strávit noc, než začnou zvažovat své rozhodnutí.

Venku ještě pršelo.

Na horním konci ulice se rozsvěcela a zhasínala světla velkého vánočního stromu. Červená, zelená. Červená, zelená. Moje dcera měla přiletět z Bostonu zítra dopoledne v jedenáct třicet. Přál jsem si, aby už nepršelo.

Jel jsem domů a zkusil zavolat Patricii, ale nedostal jsem spojení.

Vložil jsem do mikrovlnné trouby hotové jídlo, ale nezapnul jsem ji, dokud jsem ne vypil dvě sklenky martini. Když jsem dojedl, znovu jsem zkusil zavolat Patricii. Zas žádná odpověď. Lehl jsem si v půl desáté a během deseti minut jsem tvrdě spal.

15. KAPITOLA

Nikdy jsem si nezvykl na velké metropolitní letiště v Caluse, které teď sloužilo třem městům. Když jste kdysi šel někomu naproti, prostě jste čekal v jediné odbavovací hale, až sem začnou proudit cestující. Teď ale žijeme v moderní době. Na letišti Calusa-Brandenton-Sarasota, zjednodušeně nazývaným Calbrasa, mělo své kanceláře pět velkých leteckých společností. Calbrasa, znělo to trochu italsky a na zavazadlech visely štítky se značkou CBS, což zas připomínalo značku televizní společnosti. Zkrátka všechno to znělo ohromně světácky.

Kdysi tu bývala obyčejná malá restaurace se stolky s umakartovou deskou a servírky obsluhovaly v bavlněných tričkách a tesilových kalhotách. Dnes tu stojí dvoupatrový restaurační podnik s ubrusy na stolech. Číšnice jsou oblečeny v bezvadně čistých uniformách a fontána vystřikuje do výšky dvou pater mnohabarevnou spršku. Tam, kde býval jediný stánek s novinami a paperbakovými romány – všimli jste si, že v těchto stáncích nikdy není nic, co byste si rádi přečetli? –, je nyní víc než tucet krámků, které prodávají všechno od plavek (i těch necudných, jež vždy bdělá konzervativní menšina Calusy vykazuje od svých břehů) až po upomínkové předměty, které měly připomínat líbeznou Floridu.

Toho úterního rána patnáctého prosince ale moc líbezná nebyla, neboť stále ještě pršelo.

Vánoční strom odpovídal rozměrům a významu letiště Calbrasa.

Dominoval u hlavní brány a soutěžil o pozornost s duhovou fontánou, která rozstřikovala vodu za doprovodu oblíbených vánočních koled. Většinu roku byl hudební doprovod letně rozmarný a hodil se k představě bezstarostného tropického letoviska, ale nyní plynuly nad uspěchaným ruchem vánoční melodie a marně se snažily vyvolat představu zasněžených plání a sáněk zvonících rolničkami.

Přesto to byla Florida. A pršelo. Tady nikdo nikdy skutečně nemrzl, jak by mohl za tohoto chmurného, nevýrazného, skličujícího dopoledne mít pocit vánoc? Letištní rozhlas oznamoval, že let 1875 z Bostonu byl zdržen pro špatné počasí – tam, ne zde – a letadlo přiletí až ve dvanáct hodin třicet sedm minut. Jak to dokázali tak přesně na minutu určit, se vymykalo mému chápání. Nemám si dát párek?

Podíval jsem se na hodinky. Zavolal jsem znova k soudu a požádal jsem úřednici, aby mi sdělila, jak je porota s případem Mary Bartonové daleko. Řekla mi, že neví. Požádal jsem ji, aby našla Andrewa Holmese, a když přišel k telefonu, zeptal jsem se ho na totéž. Řekl mi, že jistý soudní úředník – obvykle spolehlivý informátor, který vždy věděl, co se děje v porotní místnosti a o němž se vyprávělo, že postává venku s uchem na dveřích – myslí, že to bude trvat ještě několik hodin.

„Je to dobré, nebo špatné znamení?“ zeptal se Andrew.

Řekl jsem mu, že ani dobré, ani zlé. Porotě prostě někdy stačí půl hodiny, aby dospěla k rozsudku, a někdy to trvá třeba tři týdny.

Mnozí advokáti si myslí, že čím kratší je rozvažování poroty, tím rychleji dospěje k souhlasu. A naopak, čím déle se radí, tím větší je možnost neshody. Mohou Mary uznat vinnou nebo nevinnou za deset minut, ale mohou se přít i deset týdnů. Jak rád říkával jeden z mých profesorů na právech: „Všechno závisí na hladině cukru v krvi.“

Na letišti Calbrasa byly tři různě specializované snackbary – v jednom podávali pizzu, v druhém mexické a v třetím čínské speciality. Sel jsem raději do přepychové nové restaurace, odkud jsem se mohl dívat na tančící vodotrysk a na třpytivá mihotající se světla vánočního stromu, posypaného umělým sněhem. Na Floridě zdobí lidé vánoční stromky bělostným umělým sněhem častěji než jinde na světě. Snad si jsou vědomi nedostatku skutečného sněhu, a tak to dohánějí umělým. Vánoční stromy hojně posypané falešným sněhem vypadají po pravdě řečeno poněkud chudokrevně. Taky tu často při výzdobě používají stuhy, buď aby nahradili obvyklé ozdoby, nebo aby je ještě rozhojnili. Růžové, bílé, zelené, modré nebo vícebarevné, volba závisí na uměleckém sklonu toho, kdo zdobí, a na jeho fantazii. Vánoční strom na letišti byl v souladu s prostředím vyzdoben bílými a modrými mašlemi. Modré je nebe a bílá oblaka. Bílé stuhy, modrá světla. Zelené větve byly postříkány bílou pěnou, která jim měla dodávat vzhled zasněžených smrků ve Vermontu, ale nebylo to nic moc.

Předpokládal jsem, že Joanna v letadle nejedla, a tak jsem si objednal jen šálek kávy. Snesl jsem pohrdlivý pohled servírky v bezvadně čisté růžové uniformě. Seděl jsem a čekal. Z fontány tryskala voda, růžově, zeleně a modře prosvícená. Vánoční strom modře blikal. Když jsem se konečně dočkal kávy, byla studená.

Znova jsem se podíval na hodinky. Bylo dvanáct hodin a dvacet minut. Ještě sedmnáct minut do příletu letadla. Uvažoval jsem, kde je Patricia. Dopil jsem kávu, našel telefonní budku a vytočil číslo motelu v Pine Crossing. Muž v recepci mi řekl, že slečna Demmingová odešla. Zeptal jsem se ho, proč mi to někdo neřekl, když jsem už asi stokrát telefonoval. Řekl mi, že se omlouvá, ale že se právě vrátil z oběda. Bylo dvacet minut po dvanácté. Znova jsem zavolal k soudu. Nikdo ještě nic nevěděl.

Na letišti Calbrasa musí lidé, kteří čekají na cestující z letadel, stát v odbavovací hale. To je zřejmě pravidlem na všech letištích ve Spojených státech. Bezpečnostní ochranou k vstupům na letiště můžete projít, jen když máte v ruce letenku. V Americe vůbec je zvykem, že netroubíte nepřetržitě na klakson, že nemalujete po zdech budov, že nejezdíte na červenou nebo neprojíždíte tam, kde máte znamení „stop“, nenadáváte chodcům a nedopouštíte se tisíců přestupků proti malým zákonům, které byly přijaty proto, aby se lidem žilo lépe a pohodlněji.

Ale když jsou ochránci zákona zaměstnáni vraždami, ozbrojenými loupežemi, znásilňováním, krádežemi, útoky a tisíci jinými zločiny, které plodí prodej zbraní a snadná dostupnost drog, může zbytek lidí zůstávat civilizovaný? Tady, na našem novém letišti, spěchali rodiny a přátelé kolem bezpečnostních jednotek, aby viděli cestující odlétat nebo se s nimi pozdravili při příletu. Já jsem zastáncem spravedlnosti a přísahal jsem, že budu dodržovat zákony svého národa, státu a obce. Nicméně jsem stejně dychtivě chtěl vidět svou dceru – neviděl jsem ji od léta –, a proto jsem tu nedočkavě stál v odbavovací hale.

Přiběhla ke mně jako severní vítr, opálená z víkendu, který strávila lyžováním na svazích Vermontu. Dlouhé světlé vlasy se jí vlnily zpod červené vlněné sportovní čapky, kterou si strhla z hlavy, jakmile mě uviděla. Přihnala se k běžícímu transportnímu pásu, u něhož jsem na ni čekal, vrhla se mi do náruče a vykřikla: „Tatínku!

Měl jsi vidět tu sněhovou bouři v Bostonu!“ Tiskl jsem ji k sobě a ona říkala „Jsem šťastná, že jsem se sem vůbec dostala!“ a já jsem řekl: „Já taky!“

Dohodl jsem se Susan, že Joanna stráví první noc u mě a ráno ji odvezu k ní. Štědrý den stráví se mnou – zbývalo už jen devět dní a ještě jsem nenakoupil žádné dárky –, večer si ji zas odvezu a po Štědrém dnu bude zbytek školních prázdnin většinou s ní. Joanně je už skoro patnáct. Na oslavu Nového roku měla své plány. Doufal jsem, že ji na Nový rok uvidím a ještě snad i potom, než zas třetího ledna odletí do školy.

Rozvést se je jako někoho zabít, to víte. Hrdinové zničí všechno, co spolu poznali, spálí vzpomínky i touhy, a to ničení postihne všechny kolem – zvláště děti. A jestliže se rozvedený pár pokusí najít nové východisko – jako Susan i já –, může to selhat znova a zmatky, jež z toho vyplynou, mohou být pohromou pro nevinné dítě, jež se na to dívá jakoby ze zákulisí. Myslím, že Joanna se už vzdala naděje, že její matka a já bychom se znovu sešli, a přesto…

Vybral jsem pro náš oběd malou italskou restauraci na hlavní třídě v Caluse. Byla to prosperující pobočka většího restaurantu na Whisper Key. Majitel Richard Cantier nazval podnik Piazza della Republica – nešťastně zvolené jméno, neboť zcestovalí obyvatelé Calusy ji hned začali nazývat Republika Pizza. Toto poameričtění názvu vedlo k tomu, že tady pašeráci kokainu hledali něco jiného než výbornou italskou kuchyni. Právní kancelář Summerville a Hope zařídila Cantierimu všechno potřebné, když kupoval místo pro další filiálku. Měl velkou chuť nazvat nový podnik Piazza Garibaldi, což by hned občané Calusy přejmenovali na Baldiho pizzu. Frank i já jsme ho přemlouvali, aby si to rozmyslel, což ho přivedlo k názvu U

Cantieriho. Nezabránilo to ovšem místním lidem, aby podnik nepřejmenovali na Kantýnu, ale nikdo tu aspoň nečekal pizzu.

Joanna byla pořádně vyhladovělá. Objednala si polévku, šunku s dýní a malou porci špaget se šalvějí a rajskou omáčkou. Potom ještě telecí po milánsku. Já jsem si dal polévku s nudlemi a potom jazýčky s bílou omáčkou z mušlí. Zeptal jsem se Joanny, jestli by neměla chuť na trochu vína. Měla pochybnosti, jestli ji obslouží. Řekl jsem jí, že se mnou se nemusí bát, a objednal jsem malou láhev Pinot Grigio. Tohle dělá právník, který přísahal soudu!

Pojídala špagety, najednou však na mě pohlédla a zeptala se: „Pamatuješ, jaké bývaly dřív vánoce?“

Chvíli jsem neodpovídal.

Pak jsem řekl: „Ano, pamatuji.“

„Byla to legrace,“ dodala. Podívala se na talíř, pokrčila lehce rameny a začala navíjet špagety na vidličku. Vzpomněl jsem si, jak jim dřív říkala „pascetti“. Myslím, že všechny děti v Americe jim tak někdy říkají. Ale ne každé dítě v Americe je umí tak zkušeně navinout na vidličku. Já sám to neumím.

„Bývala to legrace,“ řekl jsem.

Přikývla a se skloněnou hlavou se dál zabývala špagetami.

„Vidíš někdy mamku?“

A zase navinula sousto špaget.

„Někdy k ní zajedu.“

„Ale už se nenavštěvujete?“

„Ne, už ne, miláčku. Už vůbec ne.“

„Tak dobře,“ řekla a pokrčila opět rameny. Strčila sousto špaget do úst a obratně zachytila neposlušné konce. „Možná bych jí mohla říct, aby tě zase pozvala,“ řekla.

„Radši to nedělej.“

„Dobrá.“

Polykala špagety a zas pokrčila rameny, jako by říkala – dobře, pokusila jsem se.

Uvažoval jsem, jestli se mám zmínit o Patricii.

Rozhodl jsem se, že ne.

Než jsme opustili restauraci, znovu jsem zavolal k soudu. Bylo skoro půl třetí, a dosud žádný verdikt. Už jsem chtěl říct Andrewovi, že půjdu domů a zavolám mu z bytu, když se ozvalo: „Ještě to nepokládejte.“

Čekal jsem.

„Měl byste sem raději jet,“ a on řekl: „Proslýchá se, že už to bude brzo.“

Když byla Joanna ještě malá, vzal jsem ji jednou do kanceláře.

Byl to návrh její školy. Aby viděla otce při práci, aby mohla říkat: „Můj tatínek je advokát.“ Vzal jsem ji znovu s sebou – to úterý odpoledne k soudu. Nevím, jestli mě někdy dřív viděla pracovat.

Pravda, než jsem se specializoval na trestní právo, zřídka jsem vedl nějaký spor.

Posadila se do první řady vedle Melissy Lowndesové, která směla přijít jako divák, když už svědčila.

Seděl jsem u stolu obhájců s Mary a Andrewem.

Atkins seděl u stolu státního žalobce se dvěma asistenty ze Státního zastupitelství.

Porota vstoupila pět minut před třetí hodinou.

Déšť šuměl do oken obrácených do ulice.

„Vyrozuměla jsem, že porota dospěla k verdiktu,“ obrátila se k ní soudkyně Rutherfordová.

Muž, kterého si porota vybrala jako svého mluvčího, vstal.

„Ano, Vaše Ctihodnosti, usnesli jsme se na verdiktu.“

„Než vyslechnete rozsudek,“ řekla soudkyně, „uvědomte si, prosím, že v soudní síni nepřipustím žádný komentář. Rodina, přátelé, reportéři a jiní diváci, kteří si nejsou jisti, že se dokážou ovládnout, nechť prosím nyní opustí soudní síň. Až bude rozsudek vynesen, nechci slyšet ani potlesk, ani jásání, prostě žádný projev souhlasu nebo nesouhlasu. Nikdo, a tím myslím zejména různé přítomné reportéry, nesmí klást otázky ani se přibližovat k porotcům, a nikdo neodejde z této soudní síně, dokud to nedovolím. Pokud s tím jste srozuměni, prosím o vynesení rozsudku.“

Mluvčí poroty předal soudnímu úředníkovi list papíru a ten jej podal soudkyni. Prohlédla si jej, kývla a řekla: „V pořádku. Soudní úředník smí vyhlásit rozsudek.“

Úředník se postavil k mikrofonu.

„Ve věci státu Florida proti Mary Bartonové zní rozsudek takto: V prvém případu vraždy – vinna. V druhém případu vraždy – vinna.

V třetím případu vraždy – vinna.“

„Děkuji,“ řekla soudkyně.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl jsem, „smím se porotců zeptat, jak hlasovali?“

„Úředník soudu se dotáže poroty,“ odpověděla soudkyně.

Podíval jsem se na Mary. Její tvář postrádala jakýkoli výraz.

„Dámy a pánové porotci,“ řekl úředník, „slyšeli jste rozsudek o vině ve všech třech případech vraždy. Porotce číslo jedna, jaký byl váš verdikt?“

„Ano, je vinna.“

„Porotce číslo dvě?“

„Vinna.“

„Porotce číslo tři…“

Pokračoval dál. Osm mužů a čtyři ženy jeden za druhým povstali a potvrdili, že shledali Mary Bartonovou vinnou ze všech tří vražd.

Mary seděla jako zkamenělá. Moje dcera Joanna, sedící v první řadě, měla výraz bolesti. Melissa Lowndesová se mračila.

„Strážci odvedou odsouzenou zpět do vězení,“ nařídila soudkyně.

Nasadili jí na zápěstí želízka. Doslova ji zvedli ze sedadla. Když ji odváděli ze soudní síně, ještě jednou se na mě podívala. Melissa v první řadě se mračila.

„Chci poděkovat porotcům za účast v tomto demokratickém soudním jednání,“ řekla soudkyně Rutherfordová, „a chci poděkovat oběma právním zástupcům za jejich profesionální chování během přelíčení. Pro tento okamžik odročuji soudní jednání, všichni můžete odejít. Pane Hope a pane Atkinsi, k jednání o výši trestu se sejdeme za dva až tři týdny. Vy i porota budete včas informováni o přesném datu. Děkuji vám, dámy a pánové.“

„Povstaňte!“ zvolal soudní úředník.

Melissa Lowndesová zamířila ke mně.

„Nebudu platit váš účet,“ křikla na mě a vyřítila se ze soudní síně.

Joanna ke mně přistoupila a vzala mě za ruku.

„Pojďme domů, tatínku,“ řekla.

Můj dům nebyl ten, v němž Joanna vyrostla. Stejně tak se nenarodila v novém přepychovém bytě na Whisper Key, který si Susan nedávno koupila. Myslel jsem si, že Joanna dává přednost mému domovu před jejím; byl to přece jen dům, ne pouze byt.

Úmyslně jsem koupil dům s třemi ložnicemi. Jedna byla moje, další byla pro Joannu, kdykoli za mnou přijela, a třetí pro hosty, „záložní“ pro kohokoli, kdo mě čas od času přijel navštívit. Návštěvy ze severu může očekávat každý, kdo se rozhodl žít na Floridě. Dům měl velkou obývací halu s krbem – ano, často i na Floridě potřebujeme krb –, prostornou kuchyň, jídelnu, pokoj „pro služku“

nedaleko schodiště, dvě velké koupelny, jednu v mojí ložnici a druhou v Joannině, a dvě šatny, jednu hned vedle vchodu a druhou u rezervního pokoje. U domu byl i bazén a malá zahrada. Byl to hezký dům.

Joanna hned odnesla svoje špinavé svršky do prádelny. Často jsem si říkal, že jezdí domů, jen aby si vyprala. Také jsem si říkával, že snad s sebou vozí i prádlo svých přítelkyň. Povídali jsme si, vykládala o spolužačkách, které jsem nikdy neviděl, vyprávěla o nich děsné nebo zábavné příhody, sdělovala mi školní tajnosti. Přitom přenášela prádlo do pračky, nasypala prášek a změkčovač, nastavila čas – ona jediná z rodiny dovede nastavit program – a pak mě vedla do kuchyně, kde rozsvítila, šla do ledničky, vyndala láhev mléka, ukrojila si plátek čokoládového dortu, který jsem koupil zvlášť pro ni, nalila si velkou sklenici mléka, na dort navršila vrstvu vanilkové zmrzliny a navzdory tomu, co všechno snědla u Cantieriho, si sedla za kuchyňský stůl a začala se znovu krmit.

Náhle se venku zablesklo.

„Ach,“ lekla se Joanna.

Teď zahřmělo, docela blízko a hlučně, až se dům otřásl.

Pršelo celé dva poslední dny a člověk by myslel, že už toho bylo dost. Ale počasí na Floridě se mění náhle a dramaticky a déšť byl teď provázen prudkými a hlučnými elektrickými výboji. Další blesk šlehl skoro hned na to, co dozněl hrom, a následoval další rachot ještě dřív, než první ztichl.

Zazvonil telefon.

Zvedl jsem sluchátko.

„Haló?“

„To jsi ty, Matthewe?“

Znova se zablesklo. Zamžoural jsem očima po světle a instinktivně jsem se přikrčil, když zaburácel hrom.

„Warrene,“ řekl jsem, „kde jste?“

„Zpátky v Renegade. Sněží tu, to by nikdo nevěřil. Snad se nikdy nedostanu domů.“

„Proč jste znovu v Renegade?“

„Zajel jsem na sídlo okresu, myslel jsem, že tu najdu nějaké záznamy.“

„Mám si vzít tužku a papír?“

„Myslím, že ano.“

„Počkejte, vezmu si to do pracovny,“ řekl jsem. „Miláčku, zavěs, prosím tě, až na tebe křiknu.“

„Řekni mu, že ho pozdravuju,“ požádala mě Joanna.

Když jsem šel domem do pracovny, hřmělo a blýskalo se. Jedna ze stěn byla skleněná a měla zasouvací dveře, které vedly do zahrady a k bazénu. Zmáčkl jsem vypínač právě v okamžiku, kdy venku zaplál nový blesk; působilo to dojmem, že ovládám současně světlo uvnitř i bouři zuřící venku za skleněnou stěnou. Zvedl jsem sluchátko.

„Haló,“ ozval jsem se, zatímco domem otřásl další hrom.

„Jsem tady,“ řekl Warren.

Znovu se zablesklo, těsně u domu.

„Ježíši,“ slyšel jsem vykřiknout Joannu.

Po následném rachotu hromu jsem vykřikl: „Polož to, miláčku,“

a uslyšel jsem v sluchátku cvaknutí.

„Je tu strašná bouřka,“ vysvětloval jsem do telefonu. Na důkaz toho, že nelžu, blesk znovu ozářil bazén a zahradu, a právě ve chvíli, kdy se ozval hrom, zhasla všechna světla.

„Sakra,“ zvolal jsem.

„Co se děje?“

„Právě vypnuli proud.“

„Tatínku!“

„Ano, miláčku.“

„Nestalo se ti nic?“

„Ne.“

„Mám rozsvítit nějaké svíčky?“

„Buď tak hodná. Jsou v…“

„Já vím, kde jsou,“ zavolala.

„Co se děje?“ zeptal se Warren.

„Je tu Joanna. Pozdravuje vás.“

„Já ji taky. Jste připravený?“

„Co jste objevil?“

„Možná že to nic moc neznamená,“ řekl, „ale dostal jsem se k počítači na okresním soudu…“

„Ano?“

„Pátral jsem po celém okrese po Mary Jonesové… nebo po Robertovi a Judy… myslím, že jste si přál, abych vypátral celou rodinu…“

„No a?“

„A na něco zajímavého jsem kápnul.“

V zahradě se znovu zablýsklo a posuvné skleněné dveře osvítilo tajuplné modré světlo. Na okamžik jsem zahlédl palmové větve, zmítající se divoce ve větru, a pak zas byla tma a burácel hrom.

„Člověče, to znělo sakra zblízka,“ ozval se Warren překvapeně do telefonu.

„To tedy bylo. Tak na co jste kápnul.“

„Tedy hodil jsem do počítače Mary Jonesovou a on nereagoval.

Napsal jsem tedy jen ‚Mary J.‘ a začal pátrat po příjmeních začínajících písmenem ‚J‘. Našel jsem jich přirozeně spoustu, od Jacksona k Jekyllovi a Johannsonovi a tak dál.“

Stál jsem ve tmě a naslouchal. Slyšel jsem, jak někde v domě Joanna vrazila do nábytku a vykřikla.

„Jsi v pořádku?“ zavolal jsem na ni.

„Jó, jó,“ mumlala.

„Pokračujte, Warrene.“

„Rozšířil jsem to o jedno písmeno. Představoval jsem si to někde mezi Mary J a Mary Jones, a tak jsem napsal ‚Mary Jo‘. A to bylo ono.“

„Co jste našel?“

„Hodně Mary Jo, Matthewe. Ale jen jedna z nich byla dcera Roberta a Judy Bjorvattenových. Nevím, jestli to dobře vyslovuju, myslím, že je to švédsky nebo tak něco.“

„Norsky,“ řekl jsem.

„Na tom tolik nezáleží,“ řekl. „Ale nežili v Renegade. Žili ve městě, které se jmenuje Fallon, asi dvacet nebo třicet mil odtud. A v Bjorvattenově domě vypukl v srpnu 1955 velký požár, při němž oba rodiče zahynuli…“

„Tedy žádná autonehoda?“ řekl jsem do tmy.

„Oheň, Matthewe. Policie měla podezření na žhářství, ale nedalo se to prokázat. Obě…“

Zase se zablýsklo.

Podíval jsem se ven.

V lijáku za posuvnými dveřmi stála žena.

„Mary,“ zašeptal jsem.

Znovu tma a burácení hromu. Pak klepání na skleněné dveře.

Mary klepala, abych ji pustil dovnitř.

„Zavolám zpátky, Warrene,“ položil jsem rychle sluchátko a vtom jsem si uvědomil, že nevím, kde zatraceně Warren v Renegade bydlí.

Zase klepání na dveře.

Tma v pracovně, tma venku.

Tápal jsem pokojem. Nahmatal jsem kliku. Odsunul jsem dveře.

Znovu se zablesklo. Mary tam stála v prudkém dešti. Hrom burácel.

„Pojďte dál,“ řekl jsem jí.

Vstoupila do pokoje.

Po blesku zas byla tma.

Světla se rozsvítila tak najednou, jak předtím zhasla. Bylo to jako náhlá exploze jasu. Venku zazářil ještě jeden blesk, ale už v dálce, a po něm dunění hromu. Zasunul jsem dveře, až to v ztichlém pokoji zarachotilo. Zamkl jsem je. Mary tu stála přede mnou, v pokoji svého obhájce. Mary uprchlá z vězení.

Šedivé vlasy se jí lepily na čelo, její šaty, hnědé a dlouhé, byly promočené až na kůži a zdály se tmavší, než ve skutečnosti byly – ale nebyl to vězeňský oděv. Kde je vzala? Bílé zablácené tenisky na nohou také nebyly obvyklé vězeňské boty. Ani plátěná kabela, která jí visela na rameni na látkovém popruhu. Kde k tomu všemu přišla?

Jak se dostala ven…?

„Co jste to provedla, Mary?“ zeptal jsem se. „Co jste to ksakru udělala?“

„Všechno,“ odpověděla.

Měla podivný pohled, jaksi… úskočný. Ne, ne úskočný.

Prohnaný. Ne, nějak…

„Mary, proč?“ řekl jsem. „Proboha proč? Věděla jste, že podám odvolání. Identifikace byly falešné, celé to mizerné prokazování totožnosti bylo…“

Ušklíbla se na mě.

„Tati!“

Joanna na mě křičela z haly.

„Je tam někdo?“

„Ne.“

„Kdo to je?“ zeptala se Mary.

„Moje dcera.“

„Ta malá blondýnka, co byla s vámi v restauraci?“

„Ano,“ řekl jsem. „Mary, zavezu vás zpátky. Než z toho budou potíže…“

„Ne,“ odpověděla.

„Ano. Podám odvolání. Požádám o revizi procesu…“

„Nechci žádný nový proces,“ řekla.

„Mary, vy…“

„Jsem spokojená s tímhle,“ řekla.

Pořád se na mě šklebila.

„Mary, co je to s vámi? Nerozumíte…?“

„Mary Jean“ řekla a sáhla po své plátěné kabele.

„Co? Co jste řekla…?“

„Mary Jean,“ opakovala.

„Tati?“

Joanna stála ve dveřích. Oči rozšířené údivem.

Vytáhla z kabely nůž.

16. KAPITOLA

Šla po Joanně, ne po mně.

Zbraň v její ruce byl kuchyňský nůž s dřevěnou rukojetí a čepelí dlouhou třicet až pětatřicet centimetrů. Mávala nožem s děsivou, až nedbalou lehkostí a jeho hrot se zaleskl, když zamířila k Joanně. Jako tanečnice na ledě, s šíleným leskem v očích se blížila k mé dceři, která stála strnule ve dveřích.

„Tatínku,“ vykřikla a najednou jako by tu už nestála dospívající dívka, ale vyděšená devítiletá holčička. Tatínku, a ne tati! Skoro atavistický výkřik, který otřásl vzduchem a odrazil se od skříní se svazky floridských zákonů a nařízení, které stály za mnou. Jako bumerang se vířivě neslo zpět „tatínku“, a ten výkřik zazněl z jejích úst znova, když Mary sklonila nůž a chystala se bodnout.

„Ano, panenko,“ řekla, „teď se dočkáš.“ V tom okamžiku jsem se jí vrhl na záda.

Její síla mě překvapila. Snadno mě setřásla a obrátila se ke mně s nožem připraveným k sebeobraně. Boxer by byl použil pěsti, Mary dávala přednost noži, neboť ho uměla používat. Nůž byl její prodloužená ruka. Zvedla ho se skoro veselou předvídavostí a držela ho namířený proti mně, jako kdybych já byl Drákula a ona čelila mé ďábelské síle. Zdvihl jsem ruce a roztáhl prsty, jako bych držel basketbalový míč, a čekal jsem, kam se pohne. Doufal jsem, že ji chytím za zápěstí a nikoli za ostrou čepel kuchyňského nože.

Pohled do její tváře říkal všechno. Hrůzný škleb jejích úst, nepřítomný pohled modrých očí, jako by byla slepá, podvědomě, lhostejně odhodlaná zabít. Bylo zřejmé, že je šílená, opravdu šílená, nůž prozrazoval vše, zabíjela už předtím, mrzačila, chce to udělat znovu, jak jsem se mohl tak mýlit?

Joanna byla ve škole členkou fotbalového družstva, ale až dosud jsem nevěděl, jak je silná. Udeřila Mary zaťatou pěstí do šíje, bila ji do krku zezadu jako kladivem, jednou, dvakrát a znovu, až se Mary zapotácela směrem ke mně. Uhnul jsem mávajícímu noži a udeřil jsem ji silně do tváře, pak ještě jednou. Z nosu jí tekla krev. Modré oči bloudily kolem, pak se stočily nahoru a objevilo se bělmo. V tom okamžiku se zhroutila na zem.

Joanna prudce oddychovala.

Já taky.

Venku opět zahřmělo, ale už jen v dálce.

Výslech vedl sám Skye Bannister.

Její výpověď byla chvílemi jasná, chvílemi nesmyslná, podivná směs těkavé nepozornosti a rozumného vnímání. Zdálo se, že je si vědoma, že stojí v úřadovně státního zástupce, že slyší otázky, které jí klade úřední osoba, ale současně byla někde jinde, v tajemných temnotách svých mučivých myšlenek.

„Můžete mi, prosím, říct své jméno,“ požádal ji Skye.

„Mary Jean Bjorvattenová,“ řekla a usmála se. „Špatně se to vyslovuje. Obě jsme to jméno nenáviděly.“

„Můžete mi říct, kde bydlíte?“

„Ve Fallonu v Jižní Dakotě.“

„Slečno Bjorvattenová, máte řidičský průkaz?“

„Říkejte mi Mary Jean,“ odpověděla a usmála se znova „je to mnohem lehčí.“

Objektiv videokamery byl namířen přímo na ni. Písařka u stenografu všechno zaznamenávala pro případ, že by přístroj selhal.

Otázka: Je to váš řidičský průkaz, Mary Jean?

Odpověď: Ano, je.

Otázka: Je to floridský průkaz?

Odpověď: Ovšem, je.

Otázka: Nežijete tedy v Jižní Dakotě?

Odpověď: Ne, ale Fallon je taky hezké město. Bydlela jsem na různých místech, víte. Ona se hodně stěhovala.

Dověděla jsem se teprve nedávno, že je na Floridě.

Proto jsem se přestěhovala sem. Myslela jsem, že je ještě v Anglii, někdo mi řekl, že je v Anglii, nepodařilo se mi zjistit kde. Schovává se přede mnou, víte. Protože jsem hezčí než ona. Nikdy mě nenechala hrát si s jejíma panenkama, tak byla sobecká.

Otázka: Slečno Bjorvattenová…

Odpověď: Mary Jean, prosím.

Otázka: Mary Jean, ta osoba, o které jste právě mluvila…

Odpověď: Slečna Svatoušek, ona nesmrdí. Ale já jsem jí to ukázala.

Otázka: Co jste jí ukázala?

Odpověď: Že mě mají radši.

Otázka: Kdo?

Odpověď: Maminka a tatínek. Nikdy se nepostavili na její stranu.

Taky s panenkama jsem jí to ukázala. Zatočila jsem s nima. S kočkou taky. Ukázala jsem jí, zač je toho loket.

Otázka: Které panenky máte na mysli, Mary Jean?

Odpověď: Přece panenky v našem pokoji. Jiné taky.

Otázka: Co jste udělala s panenkami?

Odpověď: Pořezala jsem je. Pod šatičkama. Kde to nemohl nikdo vidět. Ukázala je mamince a tatínkovi a řekla, aby se podívali, co jim Mary Jean udělala. Nevěřili jí. Já ti dám Mary Jean. Vždycky sváděla všechno na mě, ale nevěřili jí. Pořezat panenky pod šatičkama, tam co čurají. Pane, ta byla ale bláznivá!

Otázka: Mary Jean, víte, proč jste tady?

Odpověď: Jistě. Kvůli panenkám. Kvůli tomu, co jsem udělala panenkám. Pověděla vám o kočce? Řekla jim taky o kočce, nechtěli jí uvěřit. Já ti dám Mary Jean! Měli mě radši než ji, vidíte.

Otázka: Proč myslíte, že jste tady, Mary Jean?

Odpověď: Kvůli panenkám, už jsem vám to řekla.

Otázka: Kvůli panenkám, které jste pořezala pod šatičkama?

Odpověď: Nechme už té hry. Vy víte, proč jsem tady. Jsem tu, protože myslíte, že jsem zabila ty tři holčičky.

Otázka: A zabila jste ty holčičky?

Odpověď: Ona to svede na mě, to je jisté. Ale nikdo jí nebude věřit. My o vlku, znáte to. Bude pořád říkat, že já jsem ta zlá. Nikdo jí neuvěří.

Otázka: Povězte nám o těch holčičkách.

Odpověď: První jsem sebrala, když šla ze školy.

Otázka: Kde?

Odpověď: V Somersetu. Není to daleko od mého domu. Udělala jsem jí to ve svém domě. Mám hezký domek. Dostaly jsme peníze, když zemřeli, víte, tatínek a maminka.

Nechali nám oběma dost peněz. Jak myslíte, že by si mohla dovolit toulat se po světě a zkoušet se mě zbavit?

Udělala jsem jí to ve vaně. Pak jsem spláchla krev do odpadu. Viděli jste někdy film Psycho?

Otázka: Kdy to bylo, Mary Jean? Kdy jste ji zavraždila ve vaně?

Odpověď: Někdy v srpnu, nevím přesně.

Otázka: Mohlo to být dvacátého osmého srpna?

Odpověď: Mohlo, kdoví?

Otázka: A říkáte, že jste děvčátko sebrala hned po vyučování?

Odpověď: Šla ze školy. Řekla jsem jí, že jí koupím nějaké bonbony. Zavezla jsem ji k supermarketu v městě.

Otázka: Byl to supermarket G&S?

Odpověď: Myslím že ano, milánku.

Otázka: A pak jste ji vzala k sobě domů?

Odpověď: Zavezla jsem ji tam autem, správně.

Otázka: Jakým autem?

Odpověď: Tím, co jsem sebrala. Nechtěla jsem, aby mě lidi viděli v mém vlastním autíčku.

Otázka: Kde jste sebrala ten vůz?

Odpověď: Našla jsem ho.

Otázka: Kde?

Odpověď: Venku, u motelu na stezce, hezký bílý auťák.

Otázka: Byl to Chrysler Le Baron?

Odpověď: Nevyznám se v autech.

Otázka: Když říkáte, že jste ho sebrala…

Odpověď: Našla jsem ho tam, tak jsem ho sebrala.

Otázka: Chcete říct, že jste ho ukradla?

Odpověď: Jak myslíte, milánku.

Otázka: Jak se to dítě jmenovalo, víte to?

Odpověď: Jistě, řekla mi to.

Otázka: Jak znělo to jméno?

Odpověď: Jenny Lou.

Otázka: Jenny Lou Williamsová?

Odpověď: Měla panenku, která se jmenovala Pitty Pacička.

Můžete si představit něco pitomějšího? Tu přede mnou schovávala, nikdy se mi nepodařilo zjistit, co s ní udělala. Neřekla vám, kam ji schovala? Ráda bych ji našla a udělala jí to samé, co těm druhým.

Otázka: Řekněte nám o těch druhých.

Odpověď: O kterých druhých?

Otázka: Během toho víkendu.

Odpověď: Kterého víkendu?

Otázka: Kdy jste unesla Jenny Lou.

Odpověď: Kimberly Holtovou, taky. A Felicity Hammerovou. Tu jsem měla nejradši. Kvůli jejímu jménu. Jedna její panenka se taky jmenovala Felicity, pro všechny měla tak pitomý jména, Pitty Pacička, Felicity a tak podobně.

Nenáviděla jsem ty její hnusný panenky. To jsem měla radost, že jsem našla Felicity, opravdu, ten ječící spratek by byl probudil mrtvýho. Když jsem vyjížděla z parkoviště, dala jsem jí facku, až krvácela z nosu, ta mrška jedna!

Otázka: Kde jste našla Kiberly Holtovou?

Odpověď: V nějakém menším městě.

Otázka: Kde?

Odpověď: Už nevím. Pršelo.

Otázka: Bylo to den po tom, co jste unesla Jenny Lou?

Odpověď: Když myslíte, milánku.

Otázka: Bylo to v sobotu dvacátého devátého?

Odpověď: Hádáte stejně dobře jako já.

Otázka: Kde jste ji našla?

Odpověď: Venku, přecházela po hlavní ulici. Řekla mi, že odešla z kadeřnictví, kam se šla její matka dát ostříhat. Chtěla se podívat, jak prší, a pak nemohla najít cestu zpátky. A jestli bych jí pomohla najít to kadeřnictví? Řekla jsem jí, ano, to víš, miláčku, moje malá panenko. Pomůžu ti najít to kadeřnictví, jen pojď se mnou, zlatíčko.

Otázka: Co jste udělala potom?

Odpověď: Vzala jsem jí do auta a odvezla domů.

Otázka: Zabila jste ji?

Odpověď: To vím já, a vy to musíte vypátrat, milánku.

Otázka: Dala jste ji do vany, jako Jenny Lou?

Odpověď: Jenny Lou už byla pěkně zabalená, pěkně prosím.

Otázka: Co tím myslíte?

Odpověď: Do prostěradla. Celá zabalená a připravená na cestu.

Otázka: Kam na cestu?

Odpověď: Proč ne do zahrady?

Otázka: Zabalila jste taky Kimberly Holtovou?

Odpověď: Když jsem s ní byla hotová. Krvácela víc než ta první, nevím proč. Je možné, že někteří lidé krvácejí víc než druzí? Je to divný. Trvalo mi hodinu, než jsem umyla vanu. Zabalila jsem ji a uložila do komory vedle tý první. Strašně pršelo ten den. Nenávidím déšť, vy taky?

Úplně jsem ji ostříhala, neměla na hlavě ani vlásek.

Otázka: Co jste dělala příští den?

Odpověď: Šla jsem se znovu projet.

Otázka: Kam?

Odpověď: Podívat se na svou lepší polovičku. Túje vtip, synku.

Otázka: Co jste udělala s děvčátky?

Odpověď: Ty byly schovaný v domě a čekaly na další společnost.

Tři malá prasátka šla na trh, je to tak?

Otázka: Jela jste ten den na Palm Island? V neděli třicátého srpna.

Odpověď: Víte, že nejsem silná v datech, milánku.

Otázka: Šla jste na Palm Island den po tom, co tolik pršelo?

Odpověď: Nevím, kde je Palm Island.

Otázka: Pořádají se tam pikniky, je tam plno stolů, plno lidí…

Odpověď: Ach ano, malá Felicity, co tak ječela, praštila jsem ji do nosu. Procházela se tam s kornoutem zmrzliny. Zeptala jsem se jí, jestli si nechce umýt ručičky. Povídala ano, madam, děkuji vám, madam, ten malý pitomeček.

Zavedla jsem ji do vozu, kde jsem měla papírové ručníčky, v přihrádce na rukavice. Zabouchla jsem dveře a ona začala ječet, tak jsem jí nafackovala.

Otázka: Co jste udělala potom?

Odpověď: Odvezla jsem si ji domů a strčila ji do vany, abych jí umyla všechnu tu nalepenou zmrzlinu. Pořádně jsem ji umyla a pak jsem jí udělala dole znamínka jako těm druhým. A potom jsem ji dobře zabalila.

Otázka: Jaká znamínka jste jim udělala?

Odpověď: Malé křížky okolo jejich malých sladkých chcapinek.

Povídala jsem vám o kočce? Měla kočičku, jmenovala se Předlička. Ona dávala kočkám jména, dovedete si představit směšnější jméno pro kočku než Předlička?

Nenáviděla jsem tu kočku, byla celá bílá, Předlička, jako když pavouk přede pavučinu. Byla huňatá a drápala. Prořízla jsem jí hrdlo. Řekla jim, že jsem to udělala já. Nevěřili jí, proč by jí taky věřili, když vždycky říkala, že jsem to udělala já.

Otázka: Takže jste ta tři děvčátka zabalila do prostěradel…?

Odpověď: Všechny byly pěkně zabalený.

Otázka: Co jste udělala potom?

Odpověď: Odvezla jsem je do zahrady. Mary, Mary zahradnice, co ti roste na zahrádce? Viděl jste někdy tu směšnou zahradu? Vypadá to jako cementový hradby, trčí to po celý zahradě, tolik pitomostí. Pochovala jsem je tam, pusinky, pěkně do řádky, nemám pravdu? Vsadila jsem je tam za krásného stříbrného úplňku. Pak jsem odtančila do noci. Chtěl byste si taky zatancovat, milánku?

Otázka: Znáte místní chemickou čistírnu?

Odpověď: Zajisté, čistírna!

Otázka: Dala jste si tam vyčistit šaty?

Odpověď: Ano, dala. Byly to moje oblíbené šaty. Byly na nich krvavý skvrny od těch panenek.

Otázka: Kdy jste tam šaty donesla?

Odpověď: Zas mě budete chytat na data?

Otázka: Bylo to v úterý ráno prvního září?

Odpověď: Data, data, data.

Otázka: Vzpomínáte si, jaké jste tam udala jméno?

Odpověď: Ovšem.

Otázka: Proč jste použila jméno Mary Jonesová?

Odpověď: Nepoužila.

Otázka: Ptal se vás na vaše jméno…

Odpověď: Ptal se mě, čí jsou ty šaty.

Otázka: A vy jste mu řekla…

Odpověď: Jsou to šaty Mary Jo. Jsou to její šaty. Napsal Mary Jonesová. Měla jsem ho opravovat, ubohýho nevzdělanýho obchodníka? Já jsem absolventka univerzity, víte, ověřte si to, absolvovaly jsme společně, na univerzitě v Coloradu, jen si to ověřte, v červnu 1955. Pak uvidíte…

Ta nádherná absolventská slavnost! Stály jsme v sluneční záři…

Odpověď:… ačkoliv ona to chtěla jinak, nejsem tak hloupá, jak mě dělala.

Byly jsme na sebe tak pyšné. Připravené vykročit a dobýt svět.

Jak jsme byly mladé a pošetilé.

Odpověď: To mě na ní nejvíc zlobilo… a zlobí i dnes, ta její sprostá nadřazenost, jako kdyby ona byla ta jediná chytrá. Ona s tou její hnusně nádhernou zahradou! Když dům shořel… ovšem že mě obviňovala, i když jsem byla tisíc mil daleko. Založila bych požár, aby shořeli moji vlastní rodiče! Byla šílená? Je šílená?

Pohřbily jsme je v žhavém srpnovém slunci. Stály jsme na slunci a hořce jsme plakaly…

Odpověď: To bylo v srpnu, dva měsíce po skončení univerzity.

Zmizela skoro hned po pohřbu a několik roků jsem jí nemohla najít.

Nakonec jsem ji vystopovala v jedný zapadlý škole v Novým Mexiku. Zas měla kolem sebe panenky, její drahocenný panenky, na který jsem jí nesměla sáhnout. Řekla mi, abych jí dala pokoj, abych zmizela, že se mnou nechce mít nic společnýho, že jsem blázen, že už nechce… Jen já jsem blázen, věřili byste tomu? Řekla jsem jí, že mám ráda Nové Mexiko, co si o tom myslí? Řekla jsem jí, že se chci usadit v Novém Mexiku. Jak se ti to líbí, ty úplňkovej svatoušku?

Zmizela mi znovu.

Když jsem se to dověděla, žila už v Lockbournu…… a učila tam… jak se zdá, dvacet let. Ano. O něco víc než dvacet let.

Ale teď jsem ji našla, co říkáte? A nastrkám jí do tý její zahrady tolik všivých panenek, kolik budu chtít.

V síni nastalo ticho. Bylo slyšet jen stenografku, jejíž prsty vyťukávaly poslední slova. Pak se zas rozhostilo ticho.

„Mary Jean, víte, umíte se podepsat?“

„Ovšem že se umím podepsat.“

„Byl bych rád, abyste si přečtla tenhle protokol, až bude přepsán na stroji, a jestli bude v pořádku… nebo kdybyste chtěla provést nějaké změny, nebo něco dodat… ale pokud budete se zněním spokojena, prosím, abyste protokol podepsala.“

„S radostí.“

„Ale nepodepíšete se Mary Jonesová?“

„Ovšemže ne. Řekla jsem vám, co jsem řekla jemu, Mary Jo, byl to oblek Mary Jo, její oblek. Ne můj. Její. Patřil jí, Mary Jo, ne mně.

Mary Jo. Mé sestře. Mému dvojčeti.“

„Změnila jsem si jméno, hned jak jsem přišla do New Yorku,“

řekla mi Mary. „Byla jsem už přijata na newyorskou univerzitu – jako Mary Jo Bjorvattenová, tak zněl diplom z coloradské univerzity.

Ale mezitím mi soud povolil změnu jména a začala jsem studovat jako Mary Bartonová. To bylo v září roku 1955. Začala jsem studovat jako Mary Bartonová a pod tím jménem jsem absolvovala a odešla učit do Nového Mexika. Pod tím jménem jsem odešla do Anglie… Vidíte, jsem Mary Bartonová.“

Seděli jsme v nevlídné místnosti věznice v Caluse. Byla středa ráno, šestnáctého prosince. Přestalo pršet. Slunce proudilo otevřenými šedivými žaluziemi. Ptal jsem se jí, proč mi neřekla o existenci své sestry. Dosud mi neodpověděla.

„Vy jste to všechno věděla, že?“ ptal jsem se jí.

„Doufala jsem, že to nebyla ona.“

„Ale když došlo k těm identifikacím…“

„Ano, měla jsem podezření.“

„Mary, vy jste to věděla!“

„Ano, věděla jsem to. Věděla jsem, že už je zase zpátky. Věděla jsem, že zas dělá ty hrůzné věci.“

„Proč jste mi nic neřekla?“

„Myslela jsem, že mě z toho dostanete.“

„Vy byste dál nechala svou sestru na svobodě…?“

„Ano.“

„Aby se dál dopouštěla těch hrůzných skutků, jak jste to nazvala…“

„Doufala jsem, že dokážete přesvědčit porotu, že jsem nevinná…“

„Mary, to s tím nemá nic společného. Vaše sestra je vražednice, která zabila tři…“

„Ano, ale… kdyby mě uznali za nevinnou…“

„Mary, proboha…“

„Pak bych s ní snad mohla mluvit a přesvědčit ji, aby se změnila…“

„To nemyslíte vážně, Mary?“

„Na univerzitě byla jiná.“

„Na tom nezáleží, že tenkrát byla jiná…“

„Nebyla pořád se mnou. Měla svůj pokoj, své kolegyně, svoje vlastní přátele. Nežily jsme pořád spolu. Myslím, že právě to byla příčina, že dělala ty hrozné věci. Že jsme byly předtím pořád spolu.

Myslím, že to bylo tím.“

„To není ta pravá příčina, Mary. Vaše sestra je duševně nemocná. Soud ji uzná za nesvéprávnou a pošle ji do ústavu.“

„Ach ne, doufám, že ne,“ řekla Mary. „Doufala jsem, že ji budete zastupovat. Že vy…“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„…byste jí mohl pomoct.“

„Neobhajuju lidi, o nichž vím, že jsou vinni.“

„Snad tentokrát…“

„Ne.“

„Protože ona není doopravdy zlá, víte. Měla jen velmi těžký život. Ona si nepřála narodit se jako dvojče. Nepřála si být vystavena neustálému srovnávání, soutěžení. Nic takového nechtěla, pane Hope.“

„Ani vy jste si nic takového nepřála,“ řekl jsem.

V místnosti nastalo ticho.

Složila ruce na stůl a hleděla na ně.

„Podal jsem soudu žádost o vaše propuštění,“ řekl jsem. „Jsem si jist, že ve světle událostí, jež vyšly najevo, soudkyně povolí vaše propuštění na záruku až do vašeho výslechu. Myslím, že v poledne už budete na svobodě.“

„Děkuji vám,“ řekla.

„Doufám, že všechno dobře dopadne.“

„Děkuji vám za všechno, co jste pro mě udělal.“

Přikývl jsem.

Zdálo se, že není co dodat.

Už jsem mířil ke dveřím, když zašeptala: „Nenávidím ji, to jistě víte.“

Otočil jsem se a podíval se na ni.

Pořád tam seděla s rukama složenýma na stole, hlavu skloněnou, jako by si snad ani neuvědomovala mou přítomnost. „Ale taky ji mám ráda,“ dodala.

Jedli jsme pizzu ve Frankově rohové pracovně. Warren zrovna vykládal, že právě poznal, co je to peklo. Frank ho přerušil a řekl, že peklo je jako jízda do věčnosti holandským tunelem.

„Peklo,“ pokračoval Warren tvrdohlavě, „je spěchat z jednoho letadla do druhýho, aby se člověk v příšerném mrazu dostal z Nového Mexika do Jižní Dakoty, do Colorada a zase zpátky, tomu já říkám peklo.“

„Já tomu nerozumím,“ řekla Toots Frankovi. „Copak jsou v Holandsku tunely? Vždyť je celý pod hladinou moře?“

Frank pokrčil rameny. Já jsem si vzal další kousek pizzy.

Přemýšlel jsem, co je s Patricií. Pokoušel jsem se jí volat, hned jak jsem se vrátil do kanceláře.

„Právě jsem vám to chtěl vyklopit,“ řekl Warren, „když nás tak najednou přerušili…“

„Přerušila ho ta dáma s nožem,“ řekl mu Frank.

Toots si vzala porci pizzy a plátek sýra, který zachytila v poslední chvíli, když jí padal do klína, a začala se prokousávat ke kraji těsta.

„…v tom telefonu jsem vám právě chtěl říct, že jsem našel zápis o křtu dvojčat, z nichž jedno dostalo jméno Mary Jean, a druhé Mary Jo, obě Bjorvattenovy. To jsem ještě pořád pátral po Mary Jonesové.“

„Pořád nevím, jak by v Holandsku mohly být nějaké tunely,“

řekla Toots.

„Jak se vede tvé ruce?“ zeptal se Warren.

„Je to dobrý, děkuju.“

„Rodiče se jmenovali Robert a Judy, to mě k nim dovedlo,“ řekl Warren. „Prosím tě, necpi se tak, já jsem pořád u první porce. Ale nebydleli v Renegade… to jsem vám už možná řekl?“

„Ano.“

„…bydleli ve městě Fallon. Děti tam chodily do základní a potom do střední školy v Hedmarku. Pak odešly na univerzitu v Coloradu.“

„To všechno bylo v záznamech soudu?“ zeptal jsem se.

„Ne, ne. Ale když jsem jednou zachytil jména, ostatek jsem získal na místních úřadech. Mimochodem,“ řekl směrem k Toots, „nezlob se na mě kvůli tomu, co jsem ti tehdy řekl.“

„Co jsi řekl?“

„No, neřekl jsem to tak výslovně, jen jsem si to myslel, ale mrzí mě to.“

„Co sis myslel?“

„Že v tom zase lítáš.“

„Ať ti upadne jazyk.“

„Já vím, mrzí mě to.“

„A už si podruhý nic takovýho nedovoluj,“ řekla Toots.

„Nebudu.“

„To ti radím. Dej si na mě pozor!“

„Vy dva se chcete brát, nebo co?“ zeptal se Frank.

Na Frankově stole zabzučel telefon. Vzal do ruky sluchátko.

„Ano?“

Ze sluchátka se ozval hlas Cynthie Huellenové.

„Volá Patricia Demmingová, je to pro Matthewa.“

„Vezmu si to v kanceláři,“ řekl jsem.

„Přepojte hovor do Matthewovy kanceláře,“ požádal ji Frank.

Už jsem byl na cestě.

„Neztrať se nám,“ zavolal ještě za mnou Frank.

„Haló,“ řekla.

„Je po všem,“ odpověděl jsem jí. „Můžeš se vrátit domů.“

„Jsem doma,“ řekla. „Skončili jsme v pátek. Prohráli jsme.“

„Zkoušel jsem se tě dovolat.“

„Potulovala jsem se trochu po kraji. Musela jsem se s něčím vyrovnat, Matthewe.“ Neodpověděl jsem.

„Myslím, že jsem už nějakou odpověď našla,“ řekla. Čekal jsem.

„Chci tě vidět co nejdřív. Máme moc co dohánět.“

„Kdy myslíš?“

„Hned?“ zeptala se.

„Už letím,“ odpověděl jsem jí.

„Proč ti to trvá tak dlouho?“ řekla.

Ed McBain

Mary, Mary

Z anglického originálu Mary, Mary,

vydaného nakladatelstvím Werner Books, Inc., New York, 1992,

přeložil Křišťan Bém

Foto na obálce Pavla Hrachová

Návrh obálky Pavel Hrach

Vydal Český spisovatel, a. s., v Praze roku 1994 jako svou 6384. publikaci

Odpovědné redaktorky Hana Mullerová a Zdeňka Nováková Technická redakce a grafická úprava

Jana Zehnulová

Vytiskla tiskárna Naše vojsko, Praha AA 15,96, VA 16,46

Stran 288. 13/34

Vydání první. 22-046-94

V novém románu světově proslulého autora detektivek se znovu objevují dvě postavy, které McBainovi čtenáři už dobře znají: advokát Mathew Hope a černošský soukromý detektiv Waren Chambers. Tentokrát řeší obzvlášť složitý případ – na zahradě bývalé učitelky Mary Bartonové se našly mrtvoly tří bestiálně zavražděných děvčátek a Mary byla okamžitě zatčena. Je konfrontována s několikerým zdánlivě nezpochybnitelným svědectvím: byla s obětmi viděna, osobně odnesla do čistírny zakrvácené šaty, a dokonce podle jednoho svědka pohřbívala v noci mrtvá těla. Je vůbec možné takovým svědectvím otřást? Mary však jen nepochopitelně mlčí a se svým obhájcem odmítá spolupracovat. Vypadá to, že elektrickému křeslu neunikne… McBainovu příběhu ze soudní síně nechybí typické napětí a naprosto překvapivé rozuzlení.

Document Outline

Ed McBain

Mary, Mary

Matthew Hope 10

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA