/NENÍ HLUCHÝ JAKO HLUCHÝ/

ed mcbain

1

Z parku na druhé straně ulice vanul příjemný čerstvý větřík a dokořán otevřenými okny líně pronikal i do služebny pátracího oddělení. Bylo patnáctého dubna a teplota venku se ustálila na dvaceti stupních.

Roztřepené skvrny slunečních ‚paprsků zaplavovaly místnost. Meyer Meyer nečinně dřepěl u psacího

stolu a pročítal denní hlášení, zlaté světlo ho šimralo po plešaté lebce a na rtech mu pohrával blažený úsměv, přestože četl zprávu o mimořádně zlotřilém přepadení a oloupení. Tvář měl zabořenou ve dlani jak v kolíbce, loket ohnutý a modré oči zabodnuté do lejstra úředního formuláře s textem vyťukaným na stroji dřepěl tam v tom slunečním světle jak židovský anděl na střeše Duomo. Když zařinčel telefon, zaznělo mu to jak zatrylkování tisíce skřivánků, tak báječnou náladu toho jasného jarního dne měl.

„Detektiv Meyer,“ řekl, „87. pátrací oddělení.“

„Tak jsem tu zpátky,“ řekl hlas v telefonu.

„To rád slyším,“ odpověděl Meyer. „S kým mluvím?“

„Ale, ale, pane Meyer,“ řekl hlas. „Přece jste na mě tak brzo nezapomněl, nebo snad ano?“

Hlas mu byl vzdáleně povědomý a Meyer se zachmuřil. „Váženej pane, na takovýhle laškování já nemám

čas, na to jsem moc zaměstnanej,“ řekl. „S kým mluvím?“

„Budete muset hovořit trochu víc nahlas,“ řekl ten hlas. „Já jsem totiž kapánek nahluchlej, víte?“

Nezměnilo se nic. Telefony a psací stroje, skříně s kartotékami, klec pro zatčené (pro ty obzvlášť běsnící zuřivce), ochlazovač vody, plakátky se zatykači, nádobíčko na snímání otisků prstů, psací stoly, židle – to všechno se dál koupalo v zářivém slunečním světle. Ale navzdory těm vířícím zrnkům zlatého prachu, zdála se místnost pojednou ponurá, jako by ji ten hlas, který se telefonicky připomněl, připravil o všechno pozlátko a vystavil na odiv její ubohost a tuctovost. Meyerovy chmury se proměnily v zakaboněné vrásky.

Telefon mlčel, ozývalo se z něho jen slabé elektrické popraskávání. Meyer byl ve služebně sám a neměl

komu dát pokyn, aby se pokusil zjistit, odkud muž volá. Navíc ho dřívější zkušenost dostatečně poučila, že tenhle člověk (pokud to byl skutečně ten, za něhož ho Meyer pokládal) nezůstane na drátě tak dlouho, aby dal telefonní společnosti příležitost předvést své špiclovské schopnosti. Meyer začínal litovat, že telefon vůbec zvedl – zvláštní, že policistu ve službě může něco takového napadnout. Ticho se protahovalo. Nevěděl, co má vlastně říct. Najednou si připadal jako cvok a nemehlo v jedné osobě.

Hlavou se mu honila jediná myšlenka: panebože, tak ho máme na krku znova.

„Poslyšte,“ řekl, „s kým mluvím?“

„Však vy to víte.“

„Ne, nevím.“

„V tom případě jste ještě o trochu hloupější, než jsem předpokládal.“

A znova dlouhé ticho. „No tak jo,“ řekl Meyer.

„Vida, přece,“ řekl hlas.

„Co chcete?“

„Nepospíchejte, to chce klid,“ řekl hlas.

„Krucinálfagot, co chcete?“

„Heleďte, jestli chcete bejt sprostej,“ řekl hlas, „nebudu se s váma vůbec bavit.“

Na lince se ozvalo slabé cvaknutí.

Meyer se podíval na ohluchlé sluchátko v ruce, povzdechl si a zavěsil.

Když je člověk náhodou policajt, vždycky existuje pár lidí, bez kterých by se z duše rád obešel.

Hluchý byl jedním z nich. Nestáli o něho, když se jim představil poprvé a uvrhl dobrou půlku města do

chaosu při nezdařeném pokusu o bankovní loupež. Nestáli o něho ani podruhé, kdy zabil inspektora

městských sadů a parků, starostova náměstka a hrst dalších při uskutečňování složitého vyděračského

plánu, který nevyšel jedině díky něčemu, co málem připomínalo zázrak. Nestáli o něho ani teď, ať už si na ně hrome vymyslel co chtěl, rozhodně o něho nestáli.

„Co zas má v pácu?“ zeptal se poručík Peter Byrnes. „Zrovna teď nám ho byl čert dlužen. Víš to jistě, že to byl on?“

„Podle hlasu jo.“

„Nemůžu ho potřebovat, když mám na krku toho kočičího lupiče,“ řekl Byrnes. Vstal od psacího stolu a

přistoupil k otevřeným oknům. V parku na druhé straně ulice zahálčivě promenovali milenci, mladé matky postrkovaly kočárky s miminky, holčičky skákaly přes švihadlo a policista na pochůzce klábosil s mužem, který vyšel vyvenčit psa. „Nemůžu ho potřebovat,“ řekl Byrnes ještě jednou a povzdechl si. Rázně se odvrátil od okna. Byl to statný, podsaditý chlap, vlasy měl spíš bílé než šedivé, ramena široká, ostře řezané rysy a tvrdé modré oči. Vyzařovala z něho dobře ovládaná síla, jako by divokost, která v něm byla, dokázal zkrotit, obrousit a zasunout do bezpečné pochvy. Pojednou se usmál, čímž Meyera překvapil.

„Jestli zavolá znova,“ řekl Byrnes, „vyřiď mu, že tady nejsme.“

„Dó-brý, sranda,“ řekl Meyer.

„Vlastně ani nevíme, jestli je to opravdu on.“

„Já bych řek, že je,“ řekl Meyer.

„No – počkáme, jestli zavolá znova.“

„Jestli je to on,“ řekl Meyer s jistotou, „tak zavolá znova.“

„A teď mi radši pověz, jak to vypadá s tím zatraceným lupičem?“ zeptal se Byrnes. „Jestli ho co nevidět nechytnem, vykrade všecky domy na Richardsonu jeden po druhým.“

„Kling tam teď zrovna je,“ řekl Meyer. „Hned jak se vrátí, chci hlášení,“ řekl Byrnes.

„A co mám dělat s tím hluchým?“

Byrnes pokrčil rameny. „Nejdřív si ho poslechni, zjisti, co chce.“ Usmál se ještě jednou a znova tím

Meyera překvapil. „Možná že se dal na pokání a chce se odevzdat do rukou spravedlnosti.“

„Ten jo,“ řekl Meyer.

Richardson Drive byla postranní ulice za Silvermine Oval. Stálo v ní šestnáct moderních činžáků a

dvanáct z nich poctil kočičí lupič svou návštěvou během posledních dvou měsíců.

Podle policejní mytologie jsou lupiči smetánkou zločinecké sebranky. Jsou to zruční profesionálové,

dokážou si poradit se zámkem a vniknout do bytu v cuku letu bez jediného šeptnutí, na fleku provést

odhad méblu nebo šperků, rychle a šikovně celý byt vybílit a neslyšně se vytratit do noci. Podle dalších fám jsou to džentlmani jeden jak druhý a jen zřídka se uchylují k násilí jedině když jsou zahnáni do úzkých nebo nějak jinak vyprovokováni. Když člověk poslouchá policejní bajky o lupičích (s výjimkou lupičů, kteří kradou drogy, což jsou zpravidla zoufalí amatéři), mohl by se domnívat, že jejich práce vyžaduje tvrdý trénink, fanatickou oddanost věci, nesmírnou sebekázeň a mimořádnou odvahu. (Není náhodou, že obrat „má kuráž jak lupič“ pronikl do každodenní hovorové američtiny přímo z policejního slovníku.) Tenhle

nevraživý respekt, tohle připosmeknutí pátračského kloboučku bylo jasně cítit ve vzduchu i to odpoledne, 15. dubna, kdy detektiv Bert Kling hovořil s panem Josephem Angierim a jeho manželkou u nich v bytě na Richardson Drive číslo 638.

„Čistá prácička,“ řekl a obdivně povytáhl obočí. Poznámka se týkala skutečnosti, že na žádném okně

nebyla sebemenší stopa po dlátu, žádný zámek nebyl vypáčen, nikde nebylo vidět, že by lupič použil

páčidla nebo nějakého zmodernizovaného diamantu na řezání skla. „Zamkli jste všechny dveře a zavřeli

okna, než jste odjeli?“ zeptal se.

„Jistě,“ řekl Angieri. Byl to pán, kterému mohlo být skoro šedesát, měl na sobě křiklavě kostkovanou košili s krátkými rukávy a opálený byl jako topinka, což obojí – jak tu košili, tak to opálení – si pořídil na Jamajce. „My vždycky zamykáme,“ řekl. „Víte, jak to v tomhle městě chodí.“

Kling se znova podíval na zámek na dveřích. Tenhle typ zámku nebylo možné odemknout proužkem

tvrdého celuloidu a žádné škrábance nenasvědčovaly tomu, že by na něm někdo zkoušel paklíče. „Má klíč

od bytu ještě někdo jiný než vy?“ zeptal se, když dveře zavíral.

„Má ho domovník. Ten má klíče ke všem bytům v budově.“

„Já myslel kromě domovníka,“ řekl Kling.

„Jeden klíč má ještě má matka,“ řekla paní Angieriová. Byla to malá žena, jen o málo mladší než její

manžel, a roztěkané oči v opáleném obličeji měla plné úzkosti. Kling věděl, že je to reakce na zjištění, že byla vyloupena – úžas nad tím, že kdosi narušil její nejintimnější soukromí, že vtrhl do jejího domova a beztrestně v něm slídil, že bral do ruky její majetek a znesvětil věci, které patřily výhradně jí. To, co ukradl, nebylo ani tak podstatné; šperky byly pravděpodobně pojištěny. Byla to především ta představa, z níž se jí roztřásla kolena. Jestliže někdo vnikl do bytu, aby kradl, mohl stejně dobře do bytu vniknout někdo jiný, aby zabil, co mu v tom mohlo zabránit?

„A není možné, že tu byla, když jste byli pryč? Myslím – vaše matka?“

„Co by tu dělala?“

„To nevím. Třeba se zašla jen podívat…“

„Ne, to ona…“

„Zalejt kytky…“

„My kytky nepěstujem,“ řekl pan Angieri.

„A kromě toho – mé mamince je čtyřiaosmdesát let,“ řekla paní Angieriová. „Málokdy z Riverheadu někam

jezdí. Tam totiž bydlí, víte?“

„A není možné, že třeba dala klíč někomu jinému?“

„Pochybuju, jestli si vůbec pamatuje, že klíč má. Dali jsme jí ho už před mnoha lety, hned jak jsme se sem nastěhovali. A pokud se nemýlím, nepoužila ho ani jednou.“

„Totiž… proč se ptám,“ řekl Kling, „sami vidíte, že tu nikde nejsou stopy po nějakém násilí. Takže se dá předpokládat, že pachatel měl klíč.“

„Hm, že by to udělal pan Coe, to se mi nezdá,“ řekl Angieri.

„Kdo?“

„Pan Coe. Domovník. Ten by přece něčeho takového nebyl schopen, viď, že ne, Marie?“

„Ne, ten ne,“ řekla paní Angieriová.

„Stejně si s ním ale pohovořím,“ řekl Kling. „Jde o to, že v tomhle bloku je to už dvanáctá loupež a že M.

O. – to jest modus operandi – byl ve všech případech stejný, nikde nezůstalo ani škrábnutí, nikde žádné stopy po násilném vloupání. Takže pokud tu zrovna neřádí banda lupičů, složená výhradně z lidí, kteří v těchhle budovách dělají domovníky…“ Kling se usmál. Paní Angieriová se usmála zároveň s ním.

Připomněl jí jejího syna, jenom vlasy měl jiné. Její syn měl kaštanové vlasy, kdežto Kling byl blonďák. Její syn ale byl velký chlapec, měřil skoro metr pětaosmdesát, což Kling taky, a oba měli milý chlapecký úsměv. Trochu jí to vylepšilo náladu; šok nad tím, že byla vyloupena, ustoupil maličko do pozadí.

„Budu potřebovat seznam odcizených věcí,“ řekl Kling, „a pak bychom…“

„Je vůbec nějaká šance, že ty věci dostanem zpátky?“ zeptal se pan Angieri.

„Hm, těžko říct, to víte. Rozešleme ten seznam všem zastavárnám ve městě. Někdy tenhle postup přinese

překvapivě dobré výsledky. Jindy se ale lupič věcí zbaví pomocí nějakého prostředníka, a pak je to těžké.“

„To ale přece není moc pravděpodobné, že by odnesl cenné šperky do zastavárny, že?“

„Ale jo, někdy taky,“ řekl Kling. „Upřímně řečeno, mám dojem, že tady máme tu čest se zlodějem velkého formátu, a v tom případě hádám, že bude mít nějakého prostředníka. Můžu se mejlit, to se ví. Rozhodně ale nebude na škodu, když dáme zastavárnám hlášku, co hledáme.“

„Mmmm,“ zabrumlal pan Angieri pochybovačně.

„A ještě na něco jsem se vás chtěl zeptat,“ řekl Kling. „Bylo tu kotě?“

„Co jestli… Jak prosím?“

„Kotě. Obvykle nechává na místě činu kotě.“

„Kdo?“

„No ten lupič.“

„Nechává na místě činu kotě?“

„No ano. Něco jako navštívenku. Spousta těchhle zlodějů jsou totiž velký vtipálci, zakládají si na tom, že si dělají blázny z počestných občanů. A taky samozřejmě z policie.“

„Není divu,“ řekl pan Angieri neomaleně, „když se takovej chlap dopustí dvanácti loupeží, teda jako zatím, a vy jste ho pořád ještě nechytli, tak to si z vás doopravdy dělá blázny, to se nezlobte.“

Kling si odkašlal. „Tak říkáte, že kotě tu nebylo?“

„Ne, žádné kotě tu nebylo.“

„Obvykle ho nechává v ložnici na prádelníku. Docela malý koťátko, pokaždý jiný. Starý asi tak měsíc, víc ne.“

„Proč ale zrovna kotě?“

„Těžko říct – prostě to je kočičí lupič, nebo třeba kotěcí, jak chcete, možná že právě tohle mu připadá nějak zvlášť vtipný, co já vím. Jak jsem řek, je to něco jako navštívenka.“

„Mmmm,“ zabrumlal znova pan Angieri.

„No dobrá,“ řekl Kling, „mohli byste mi teď povědět, co se vám vlastně ztratilo? Buďte tak hodní.“

Domovník byl černoch a jmenoval se Reginald Coe. Řekl Klingovi, že v téhle budově pracuje od chvíle,

kdy ho v roce 1945 propustili z armády Spojených států. Bojoval u pěchoty v Itáli a tam také byl raněn do nohy; proto tak nápadně kulhal. Teď dostal penzi, která mu spolu s domovnickým platem tady v činžáku umožňovala dát dohromady jakžtakž slušné živobytí pro ženu a tři děti. Coe a jeho rodina bydleli v

šestipokojovém bytě v přízemí budovy. Tam taky s Klingem už vpodvečer hovořil; oba seděli v kuchyni a

usrkávali pivo stojící před nimi na stole s úzkostlivě čistou smaltovanou horní deskou. Ve vedlejší

místnosti sledovaly Coeovy děti televizní loutkový film, který byl zřejmě k popukání, a jejich vřískavý smích rozhovor obou mužů chvílemi přerušoval.

Reginald Coe nepatřil k lidem, s nimiž byli někteří policisté odjakživa zvyklí mluvit přes rameno. Byl černoch a válečný vysloužilec, navíc raněný, byl to těžce pracující muž, milující manžel a otec a taky srdečný hostitel. Policista, který by tyhle kvality nerespektoval a nechoval se k člověku jako Coe korektně, musel by nutně být označen za rasistu, zrádce, nevděčníka, tuláka, rozbíječe domovů a špatného hosta.

Kling se snažil být při vyptávání pokud možno nezaujatý, ale opravdu bylo skoro nemožné zachovat

nezúčastněnou objektivitu. Coe se mu od prvního okamžiku líbil a hned mu bylo jasné, že tenhle člověk

nemůže mít s tou loupeží nahoře v domě nic společného. Poněvadž ale Coe vlastnil rezervní klíč od bytu a poněvadž je známo, že i andělští cherubíni umlátili své matky sekerami, vyslechl ho Kling podle běžné praxe a předpisu, spíš jen aby se při tom popíjení dobrého chlazeného piva něčím zaměstnal.

„Manželé Angieriovi mi řekli, že odjeli na Jamajku šestadvacátého března. Souhlasí to s tím, co o tom víte vy, pane Coe?“

„Jo, to souhlasí,“ řekl Coe a přikývl. „Letěli nějakým letadlem v pátek pozdě večer. A řekli mi, že odjíždějí.

Abych prej na ten jejich byt dal trochu pozor. Víte, já si potrpím, abych věděl, kdo zrovna v baráku je a kdo ne.“

„A dával jste na byt pozor, pane Coe?“

„Dával,“ řekl Coe, zvedl sklenici piva a napil se zhluboka a s patrnou rozkoší.

„A jak?“

„No, dvakrát jsem tam nahoru zašel.“

„Kdy to bylo?“

„Prvně tu středu po tom, co odjeli, a minulou středu znova.“

„Zamkl jste za sebou dveře?“

„Samozřejmě.“

„Neměl jste dojem, že snad v bytě někdo byl?“

„Ne. Všechno bylo na svém místě, všechny zásuvky zavřené, nikde žádný nepořádek, nic. Nic takového

jako to, co tam našli včera večer, když se vrátili domů.“

„A to říkáte, že bylo ve středu? No – když jste vy byl v bytě?“

„Jo. Minulou středu.“

„Což bylo…“ Kling nahlédl do kapesního kalendáříku. „Sedmého dubna.“

„Když to stojí v kalendáři, tak asi jo. Já si přesný datum nepamatuju.“

„Ano, sedmého.“

„No – tak tehdy to bylo,“ řekl Coe a přikývl.

„Což znamená, že byt byl vyloupen někdy mezi tím datem a včerejším večerem. Viděl jste během té doby

v budově nějaké neznámé lidi?“

„Ne, neviděl. Snažím se dávat dobrej pozor na všecko, co se tu kde šustne. Toulá se tu spousta

všelijakejch lumpů, přijdou do baráku a vydávaj se za opraváře nebo doručovatele z obchodů, znáte to, a přitom se chtěj jedině dostat dovnitř a čajznout všecko, co není přibitý hřebíkem. Takže na to já dávám velkýho bacha. Ten váš pochůzkář, co to tady u nás obchází, je taky docela fajn chlápek, ten ví, kdo tady v okolí bydlí a kdo ne, zastaví na ulici spoustu cizejch lidí, jen aby zjistil, co jsou zač a co tu pohledávaj.“

„Jak se jmenuje, znáte ho?“

„Mike Ingersol . Dělá tady u nás pochůzkáře už dávno.“

„Jo, toho znám,“ řekl Kling.

„Sem k nám přišel někdy kolem roku 1960 – tak někdy. On je mladší než já, hádám, že mu bude tak ke

čtyřiceti. Je to dobrej policajt, dostal dvakrát pochvalu za statečnost. Já ho mám moc rád.“

„Kdy jste tu loupež objevil, pane Coe?“ zeptal se Kling.

„Já ji neobjevil. Když jsem do bytu zašel podruhý, bylo tam všechno v pořádku. Přišli na to až Angieriovi, když se včera večer vrátili domů. A hned taky zavolali policii.“ Coe se znova napil piva a pak se zeptal: „Myslíte, že tohle vloupání nějak souvisí s těma ostatníma v bloku?“

„Vypadá to tak,“ řekl Kling.

„Jak myslíte, že se dostává dovnitř?“ zeptal se Coe.

„Dveřma. Normálně předníma dveřma z chodby.“

„Ale jak?“

„No – má klíč,“ řekl Kling.

„Snad si nemyslíte…“

„Ne, to si nemyslím.“

„Kdyby jo, pane Kling, tak bych byl radši, kdybyste mi to řek.“

„Ne, nemyslím si, že jste měl cokoli společnýho s tímhle vloupáním – ani s těma ostatníma. Ne, pane Coe, to si nemyslím.“

„To jsem rád,“ řekl Coe. Vstal, otevřel ledničku a zeptal se: „Co takhle ještě jedno pivko?“

„Děkuju pěkně, ale už budu muset jít.“

„Díky za milou návštěvu,“ řekl Coe.

Joseph Angieri zavolal do služebny ten večer skoro v šest hodin, právě ve chvíli, kdy už se Kling chystal jít domů.

„Pane Klingu,“ řekl Angieri. „Našli jsme kočku.“

„Co? Jak prosím?“ zeptal se Kling.

„No – to kotě. Říkal jste přece, že ten chlap vždycky nechá v bytě…“

„Jo, já už vím,“ řekl Kling. „A kde jste to kotě našli?“

„Za prádelníkem. A mrtvé. Je to takový malinký, ubohý mourovatý mrňousek. Muselo spadnout a uhodit se

do hlavičky.“ Angieri se odmlčel. „Chcete, abych vám ho schoval?“

„Ne, to myslím není třeba.“

„A co s ním mám teda udělat?“ zeptal se Angieri.

„No… nějak se ho zbavit,“ řekl Kling.

„Hodit ho rovnou do popelnice?“

„No asi. Nejspíš.“

„Snad abych ho odnesl dolů a udělal mu hrobeček v parku.“

„To podle vlastního uvážení, pane Angieri.“

„Takový ubohý mrňousek,“ řekl Angieri. „Poslyšte, když jste odešel, tak jsem si ještě na něco vzpomněl.“

„Nač?“

„Na ten zámek na dveřích z chodby. Dali jsme ho vyměnit těsně předtím, než jsme odjeli na Jamajku.

Když jsme slyšeli o všech těch loupežích tady v bloku, řekli jsme si, že bude lepší vyměnit zámek. Takže jestli se sem někdo dostal s pomocí klíče…“

„Ano, já rozumím, pane Angieri,“ řekl Kling. „Jak se ten zámečník jmenuje?“

2

Detektiv Steve Carel a byl vysoký muž s postavou a chůzí vytrénovaného atleta. Hnědé oči v jeho

hranatém obličeji jako by zvláštním způsobem pořád pošilhávaly někam dolů, takže vypadal trochu jako

orientálec, což bylo v naprostém rozporu s jeho italským původem. Sklopené oči také působily, že občas vypadal trochu zachmuřeně, což opět bylo v rozporu s jeho v zásadě optimistickým pohledem na svět.

Přihnal se k řinčícímu telefonu tygřími skoky basebal ového outfieldra, který se žene za snadno

doběhnutelným vysokým míčem, zvedl sluchátko, sedl si na okraj stolu – to všechno jediným plynulým

pohybem, a řekl: „87. pátrací oddělení, tady Carel a.“

„Máte už zaplacenou daň z příjmu, pane Carel o?“

Bylo to v pátek dopoledne – šestnáctého dubna a Carel a zaplatil daň z příjmu složenkou už devátého,

plných šest dnů před stanovenou lhůtou. Přestože měl ale podezření, že volá Sam Grossman z

laboratoře, nebo Rol ie Chabrier z kanceláře státního zástupce (ti oba si totiž na nejapné vtipkování do telefonu náramně potrpěli), přece jen se ho zmocnila normální hrůza, kterou prožívá každý americký občan, když se mu ozve hlas, o němž lze předpokládat, že tryská z hrdla v některé útulné kanceláři na

berňáku.

„Jo, už jsem to zaplatil,“ řekl a znělo to docela obstojně, aspoň si to myslel.

„Kdo volá, prosím?“

„Na mě už se vůbec nikdo nepamatuje,“ řekl hlas zarmouceným tónem. „Začínám si připadat

zanedbávanej.“

„Ach tak,“ řekl Carel a. „To jste vy.“

„Áno, tak jest – to jsem já.“

„Detektiv Meyer mi už o tom říkal, že jste volal. Tak co, jak se daří?“ řekl Carel a švitořivě a zamával na Hala Wil ise, sedícího na druhém konci místnosti. Wil is se na něho nechápavě a zmateně podíval. Carel a ohnul ukazováček, jako když vytáčí telefonní číslo. Wil is přikývl a okamžitě začal volat na bezpečnostní oddělení telefonní společnosti, aby se pokusili zjistit, odkud je voláno na Carel ovo telefonní číslo –– FRederick 7-8025.

„Teď už se mi zas daří prima,“ řekl hlas v telefonu. „Před časem jsem ale byl postřelenej. Věděl jste o tom, pane Carel o?“

„Jo, o tom vím.“

„‚V krejčovství. Na Culver Avenue.“

„Jo, já vím.“

„De facto, jestli si dobře vzpomínám, ten člověk, kterej mě postřelil, jste byl vy, pane Carel o.“

„Jo, na to si vzpomínám taky.“ Carel a se podíval na Wil ise a tázavě povytáhl obočí. Wil is přikývl, zvedl ruku a povzbudivě na něho zagestikuloval – nech ho mluvit.

„Věříte, že to dost bolelo?“ řekl hluchý.

„Jo, když je člověk postřelenej, tak to většinou bolí.“

„Máte pravdu. Vždyť vy jste vlastně byl postřelenej taky, že?“

„To jsem byl.“

„De facto, jestli si dobře vzpomínám, ten člověk, kterej vás postřelil, jsem byl já.“

„Z brokovnice, jak se račte pamatovat.“

„Takže jsme si vlastně kvit, ne?“

„Ne tak docela. Bejt postřelenej z brokovnice bolí víc, než bejt postřelenej z pistole.“

„Jestlipak se pokoušíte zjistit, odkud vám volám, pane Carel o?“

„To bohužel nemůžu. Jsem tu momentálně sám.“

„Nebulíkujte mě, já vím, že lžete,“ řekl hluchý a zavěsil.

„Máš něco?“ zeptal se Carel a Wil ise.

„Slečna Sul ivanová?“ zeptal se Wil is do telefonu. Chvilku poslouchal, zavrtěl hlavou, řekl: „Děkuju aspoň za pokus,“ a zavěsil. „Kdy se nám vůbec naposled podařilo zjistit, odkud někdo volá? Kdy vlastně?“ zeptal se Carel y Wil is. Byl to dost malý muž, přesněji řečeno nejmenší z celého pátracího oddělení, měřil sotva metr sedmdesát, což bylo minimum, pod které k policii nebrali, měl štíhlé ruce a ostražité hnědé oči dovádivého teriéra. Přistoupil ke Carel ovu stolu pružnými kroky, jako by měl na nohou kecky.

„On zavolá znova,“ řekl Carel a.

„Ty jsi s ním mluvil, jako když se vykecávaj dva starý kamarádi,“ řekl Wil is.

„No, v jistým smyslu starý kamarádi jsme.“

„Co mám udělat, jestli zavolá znova? Mám se ho znova pokoušet zjistit tímhle nesmyslným způsobem?“

„Ne, s tím on počítá. Nezůstane nikdy na drátě víc jak pár minut.“

„Co hrome chce?“ zeptal se Wil is.

„Kdo ví?“ odpověděl Carel a a myslel na to, co před několika okamžiky řekl. V jistým smyslu starý

kamarádi jsme.

Uvědomil si, že přestal hluchého považovat za protivníka na život a na smrt, a uvažoval, do jaké míry asi tato skutečnost souvisí s tím, že jeho vlastní žena, Teddy, je hluchoněmá. Zvláštní bylo, že na to, že je hluchoněmá, nikdy dřív nemyslel – dokud se na scéně neobjevil hluchý. V jeho vztahu k Teddy nebylo nikdy nic, co by se dalo považovat za neschopnost vzájemné komunikace; oči jí nahrazovaly uší a její

ruce toho napovídaly za celé knihy. Teddy byla schopna pantomimou naznačit křik, z něhož praskaly ušní bubínky, a zároveň dát najevo svou vlastní pohněvanou odpověď pouhým přivřením očí. Oči měla hnědé, skoro stejně tmavé jako černé vlasy. Těma očima ho upřeně sledovala, pozorovala jeho rty a pozorovala

jeho ruce, jak se pohybují a vytvářejí znaky abecedy, jíž ho sama naučila a již se naučil dorozumívat zcela plynně, ba dokonce i tak, že pomocí této abecedy dokázal vyjádřit svou jedinečnou osobnost. Teddy byla krásná a vášnivá a vnímavá a chytrá jak čert. Navíc k tomu všemu byla hluchoněmá. Na tuto vadu však pohlížel jako na cípatého černého motýlka, kterého si dala vytetovat na pravé rameno před tolika lety, že už se Carel a ani nepamatoval, kdy to bylo; u ženy, kterou miloval, nepovažoval ani jedno, ani druhé za podstatné.

Kdysi hluchého nenáviděl. Teď už ale ne. Kdysi měl hrůzu z jeho inteligence a odvahy. To už ho teď ale taky přešlo. Kuriózním způsobem byl rád, že se hluchý vrátil, ale zároveň si i přál, aby hluchý zmizel.

Opravdu tu byl znova? Vůbec z toho ze všeho nebyl moudrý. Carel a povzdechl a přitáhl si k psacímu

stolu vozík s pojízdným psacím strojem.

Wil is řekl od svého stolu: „Nemůžem ho potřebovat. Ne v téhle roční době. Ne teď, kdy začíná tohle teplý počasí.“

Hodiny na zdi služebny ukazovaly 10.51 dopoledne.

Od chvíle, kdy hluchý zavolal naposled, uplynulo půl hodiny. Znova už nezavolal a Carel a tím nebyl

zklamaný. Jako na potvrzení Wil isovy teorie, že hluchého nemohou potřebovat, zvlášť ne teť, kdy začíná teplé počasí, byla služebna v tomto okamžiku nabitá policajty, přestupníky zákona i jejich oběťmi – to vše za takového pěkného klidného pátečního dopoledne, kdy na jasně modré obloze zářilo slunce a teplota se nehnula z dvaadvaceti stupňů.

Teplé počasí je vždycky vylákalo ze všech děr jak štěnice. Policisté z 87. revíru si jen zřídka užili toho, čemu se zpravidla říká „okurková sezóna“, ale přece jen se zdálo, že během zimních měsíců se těch zločinů páchá nějak míň. V zimních měsících to zas byli hasiči, kdo nevěděli, kde jim hlava stojí. Domácí v chudáckých čtvrtích se jaktěživi nepřetrhli s dodávkou tepla do radiátorů nájemníků žijících v činžácích; všechny vyhlášky městského zdravotního odboru ignorovali. Byty v některých budovách lemujících postranní ulice za Culver a Ainsley Avenue byly jen o málo vyhřátější než nejbližší eskymácké iglú.

Nájemníky potýkající se s krysamí, haprujícím elektrickým vedením, padající omítkou a prosakujícími

trubkami často napadlo přitopit si v té ledárně lacinými petrolejovými kamínky, u nichž bylo vždycky

nebezpečí ohně. Na území 87. revíru bylo za každé takové zimní noci víc požárů než v kterékoli jiné

městské čtvrti. Zato tam ale bylo míň rozbitých hlav. To totiž chce spoustu energie, aby se člověk rozvášnil v situaci, kdy mu mrzne zadek. Jenomže zima už město skoro opustila a jaro bylo tady a s ním přišly i příslušné rituály, oslavy matičky země, pajány na život i na to, jak sladko je žít. Rozproudila se míza a nikde nezačala kolovat tak napruženě jako v 87. revíru, kde býval život občas kapánek propletený se smrtí a kde ta kolující míza mívala až příliš často jasně rudou barvu.

Nějakému chlapíkovi, zavěšenému do pochůzkáře, trčel z hrudi šíp. Zavolali už pro ambulanci, ale

momentálně nevěděli, co s ním hergot sakra mají zatím dělat. Ještě nikdy neměli ve služebně chlápka,

kterému trčel z hrudi šíp a na druhé straně mu čouhal ze zad.

„Proč jsi ho vodil sem nahoru?“ zašeptal Wil is pochůzkáři.

„A co jsem s ním podle tebe měl dělat? Nechat ho, aby s tím šípem špacíroval po parku?“

„No vidíš, přesně tos měl udělat,“ zašeptal Wil is. „Nechat ho, ať se o něj postará pohotovost z nejbližšího špitálu. Ten chlap nás totiž může žalovat, je ti to jasný? Za to, že jsme ho sem nahoru přivlekli!“

„Fakt?“ zašeptal pochůzkář a zbledl natotata.

„Nic se neděje, jen se posaďte,“ řekl Wil is prostřelenému chlápkovi. „Slyšíte mě? Sedněte si u nás.“

„Mě někdo střelil,“ řekl chlápek.

„Jistě, jistěže, to už víme. Jen se posaďte. Neposadil byste se laskavě? Hrome – co to s váma je?“

„Mě někdo střelil,“ opakoval chlápek.

„A kdo to udělal?“

„To nevím. Jsou tady ve městě nějaký Indiáni?“

„Záchranka už je na cestě,“ řekl Wil is. „Posaďte se.“

„Radši bych postál.“

„Proč?“

„Vono to víc bolí, když sedím.“

„Ani moc nekrvácíte,“ řekl Wil is jemně.

„Já vím. Ale bolí to. Zavolali jste záchranku?“

„Vždyť vám to říkám, že jsme ji už zavolali.“

„Kolik je hodin?“

„Skoro jedenáct.“

„Já se šel projít do parku,“ řekl chlápek. „Najednou jsem ucejtil takovou vostrou bolest v prsouch, já myslel, že mám infarkt. Jenže kouknu na prsa – a já mám v sobě šíp!“

„Klid, nic se neděje, jen se posaďte, já jsem z vás takhle nervózní.“

„Záchranka už je na cestě?“

„Už je na cestě, už jede, už se řítí.“

V kleci na druhém konci služebny, kam zavírali zvlášť zuřivé případy, neklidně a načuřeně přecházela

vysoká blondýnka v bílé blůze a krátké žlutohnědé sukni. Pojednou zůstala stát u kovových štanglí mříže a zahulákala: „Já nic neuďála, koukejte mě pustit.“

„Pochůzkář říká, že jste se navyváděla až až,“ řekl Carel a. „Čísnula jste svýho amanta přes tvář a přes krk žiletkou.“

„Poněvadž si to zasloužil,“ zahulákala dívka. „Pusťte mě vocaď.“

„Zadrželi jsme vás pro násilí prvního stupně,“ řekl Carel a. „Až se uklidníte, sejmu vám otisky prstů.“

„Já se neuklidním nikdá,“ zahulákala dívka.

„My počkáme. Máme čas třeba do soudnýho dne.“

„Víte, co já teď udělám?“

„Uklidníte se a my vám sejmem otisky prstů. A pak, až trochu přijdete k rozumu, můžete se začít modlit, aby ten váš amant neumřel.“

„Jen ať zhebne! Jen ať! Pusťte mě vocaď!“

„Nikoho ani nenapadne, aby vás pouštěl. A nechte toho řvaní, rupnou mi z vás bubínky.“

„Tak já ze sebe strhám všecky šaty a řeknu, že jste se mě pokoušel znásilnit.“

„Jen si poslužte, už se tý podívaný nemůžem dočkat.“

„Myslíte, že to říkám jen ze srandy?“

„Hej, Hale, tady ta holka si za moment začne strhávat šaty.“

„Fajn, jen ji nech,“ řekl Wil is.

„Vy sračkové zasraný,“ řekla dívka.

„Promluvila dáma,“ řekl Carel a.

„Myslíte, že to neudělám?“

„Klidně, nám je to fuk,“ řekl Carel a, odvrátil se od klece a šel k pochůzkáři, který stál za dvěma puberťáky připoutanými želízky k sobě a navíc ještě k bytelné noze dřevěného stolu, na němž se snímaly otisky prstů. „Co zas tu máme tohle za nadělení, Frede?“ zeptal se Carel a pochůzkáře.

„Navezli se s cadil akem do výkladní skříně koloniálu na The Stem. Oba jsou zkárovaný,“ řekl pochůzkář.

„Caddíka předevčírem ukradli v South Side. Mám ho na seznamu ukradenejch vozů.“

„Slíkni tu blůzu, babetko,“ zařval jeden z puberťáků přes služebnu. „Ukaž nám, jaký máš kozy.“

„Dosvědčíme ti, že tě vobtáhli,“ zařval druhý puberťák a rozhihňal se. „Jen do toho, babčo, dělej.“

„Byl při tom někdo zraněnej?“ zeptal se Carel a pochůzkáře.

„Ne, v krámě byl jenom majitel, a ten stál za pultem.“

„Tak co mi o tom povíte?“ zeptal se Carel a puberťáků.

„Vo čom?“ zeptal se první mladík. Měl dlouhé kudrnaté černé vlasy a hustý černý plnovous. Na sobě měl

džínsy a pruhovanou košili, jakou nosí hráči póla, a přes tu ještě bundu staženou gumou v pase. Dál

upřeně civěl na klec, kde dívka začala znova přecházet sem tam.

„Nabourali jste se s tím vozem do výkladu?“

„S jakým vozem?“ řekl puberťák.

„S modrým cadil akem, ukradeným ve středu v noci před domem číslo 1604 na Steward Place,“ řekl

pochůzkář.

„Vám se něco zdá,“ odpověděl puberťák.

„Strhni si tu blůzu, babetko!“ zařval druhý mladík. Byl menší než jeho společník, měl dlouhé hnědé vlasy jak špagáty a bledě modré oči. Na sobě měl žluté manšestráky a mexické pončo. Košili pod pončem neměl. A taky upřeně zíral na klec, v níž se dívka znova přiblížila k zamčeným dveřím a vejrala od nich do místnosti jak sůva, jako když koumesuje, co udělat dál. „Tak dělej!“ zařval na ni puberťák. „Máš strach?“

„Drž hubu, prcku,“ odpověděla dívka.

„Ukradli jste ten vůz?“ zeptal se Carel a.

„Nevím, vo jakym voze pořád melete,“ řekl výrostek.

„O tom, co jste se s ním napasovali do vejkladu toho koloniálu.“

„My žádnej vůz neřídili, šéfe,“ řekl první puberťák.

„My letěli, šéfe. Vzduchem,“ řekl druhý puberťák a oba se rozřehtali.

„Obvinění proti nim zatím nesepisuj, počkej, až budou vědět, čí jsou,“ řekl Carel a. „Odveď je dolů, Frede.

Řekni seržantovi Murchisonovi, že jsou zkárovaný a poučení, jaký mají práva, nemůžou momentálně

pochopit.“ Otočil se k bližšímu mladíkovi a zeptal se: „Kolik je ti let?“

„Osmapadesát,“ odpověděl puberťák.

„Pětašedesát,“ řekl druhý mladík a znova se oba rozřehtali.

„Odveď je dolů,“ řekl Carel a. „Ale nedávej je s nikým dohromady, můžou bejt ještě nezletilí.“

Pochůzkář odemkl ocelová pouta, jimiž byli výrostci připoutáni k noze stolu. Když je odváděl k laťkovému brlení, které oddělovalo služebnu od chodby, vousatý mladík se znova otočil ke kleci pro zadržené, zařval: „Stejně nám nemáš co vokázat!“ a rozřehtal se jak ďas, zatímco pochůzkář ho zezadu pošťuchoval

pendrekem.

„Myslíte, že to neudělám?“ vykřikla dívka znova na Carel u.

„Hele, zlatíčko, nám je to fuk, co uděláte,“ odpověděl Carel a a přešel ke Klingovu psacímu stolu, u něhož seděla stará žena v dlouhém černém plášti a s rukama upejpavě složenýma na klíně.

„Che vergogna,“ řekla žena a pohoršeně kývla hlavou směrem k dívce v kleci.

„To víte,“ odpověděl Carel a. „Mluvíte anglicky, signora?“

„Žiju v Americe čtyřicet let.“

„Copak se vám stalo?“

„Někto mi ukrál port-monku.“

Carel a si přitáhl poznámkový blok. „Jak se prosím jmenujete, signora?“

„Catarina Di Paolo.“

„A vaše adresa?“

„Hej, to má bejt fór?“ zavolal někdo od laťkového brlení. Carel a zvedl oči. Stál tam bíle oblečený lapiduch z vozu záchranné služby a nevěřícně zíral do služebny. „Fakt byl někdo postřelenej šípem?“

„Tady ho máte,“ řekl Wil is.

„No těbůh – to je teda doopravdy šíp,“ řekl lapiduch a vytřeštil oči.

„Chtěj mě znásilnit! Znásilnit!“ zahulákala pojednou dívka v kleci a Carel a se otočil a uviděl, že už si odložila blůzu a podprsenku.

„Kristepane,“ zavrčel a pak řekl: „S prominutím, signora.“ Právě vykročil ke kleci, když na jeho psacím stole zazvonil telefon. Zvedl sluchátko.

„Tak pojďte, pane,“ řekl lapiduch.

„Strhali ze mě šaty!“ řvala dívka. „Koukněte se na mě!“

„Che vergogna,“ řekla stará paní a začala dopáleně pomlaskávat.

„S vaší pomocí,“ řekl hluchý, „hodlám posledního dubna ukrást pět set tisíc dolarů.“

3

Adresa na hnědé obálce byla napsána na stroji a zněla: Detektiv Steven Louis Carel a, 87. pátrací

oddělení, Grover Avenue 41. Zpáteční adresa na obálce chyběla. Podle razítka byla podána na poště v

Isole včera. V obálce byl obrázek pečlivě vložený mezi dva kousky šedé lepenky.

„To je přece J. Edgar Hoover, ne?“ zeptal se Meyer.

„Jasně,“ řekl Carel a.

„Proč ti někdo posílá jeho fotografi ?“

„Kdyby jen fotografi ,“ řekl Carel a. „Tohle je reprodukce. Prostě fotostat.“

„Federální vláda nejspíš omezuje výdaje,“ řekl Meyer. „Taky holt musej šetřit, to víš.“

„Nejspíš,“ řekl Carel a.

„Co ty si o tom myslíš?“ zeptal se Meyer vážně.

„Že je to od toho našeho přítele.“

„To já taky.“

„Dělá na nás bububu. Pro začátek.“

„Proč ale poslal toho Hoovera?“

„A proč ne?“

Meyer se poškrábal na pleši. „Co se nám tím pokouší říct, Steve?“

„Nemám páru. Fakt ne,“ řekl Carel a.

„Tak uvažuj, přemejšlej.“

„No,“ řekl Carel a, „včera mi sdělil, že posledního dubna hodlá ukrást půl miliónu dolarů. A teď, další den dopoledne,“ řekl a hodil okem po hodinách na zdi, „přesně v devět hodin dvaadvacet minut dostaneme fotostat J. Edgara Hoovera. Buď se nám tím pokouší něco říct, nebo se nám tím nepokouší říct nic, nebo se nám pokouší říct něco, co nic neznamená.“

„Úvaha přímo geniální,“ řekl Meyer. „Nenapadlo tě někdy, že by ses ohromně uplatnil třeba u policie?“

„Tahle dedukce v zásadě vychází z toho, jak jeho modus operandi vypadal dřív. Vzpomeň si na tu první

polízačku, co jsme s ním měli – kdy to hrome vlastně bylo?“

„To už je víc jak deset let.“

„Máš pravdu. Tehdy se nás pokoušel přesvědčit, že vyloupí jednu banku, zatímco de facto měl pro ten

účel vyhlídnutou jinou. Mimochodem, neměl to tenkrát taky naplánovaný na posledního dubna?“

„To měl.“

„A moc nechybělo, aby mu to bylo tenkrát vyšlo.“

„Moc ne.“

„Dává nám na srozuměnou, co má v plánu, ale ve skutečnosti nám to na srozuměnou nedává. Jinak by to

pro něho nebyla žádná legrace. Jen si vzpomeň, co si na nás vymyslel podruhé. Předem nám oznámil

všechny ty vraždy, které si naplánoval, odkrágloval dva významné funkcionáře městské správy, jednoho

po druhém, a vyhrožoval, že oddělá i starostu. A to všechno jedině proto, že chtěl vydírat peníze z jiných lidí, a ty vraždy na vysoké úrovni měly sloužit jen jako varování. To je všechno jen zavádění na falešnou stopu, Meyere. A proto taky říkám, že tenhle obrázek může znamenat všechno, nebo taky nemusí znamenat nic.“

Meyer se na fotostat znova podíval. „Hoover,“ řekl bezradně.

Zámečník se jmenoval Stanislaw Janik.

Dílnu měl v kutlochu sedm krát devět, vklíněném mezi zastavárnu a chemickou čistírnu na Culver Avenue.

Celou zeď za pultem pokrývala deska s háčky, na nichž visely nevypilované klíče. Každý neopracovaný

klíč měl své registrační číslo, které souhlasilo se stejným číslem v katalogu od výrobce. Pokud šlo o

automobilové klíčky, byly skeletové klíče navíc ještě označeny podle značky vozu a roku výroby. V dílně bylo šest velkých koček a celá byla prosmrádlá kočičími hovínky.

Janik sám připomínal šilhavého siamáka, modré oči měl za bifokálními brýlemi zvětšené a s výjimkou

chomáčku černých vlasů za každým uchem byl kompletně holohlavý. Bylo mu něco málo přes padesát a

seděl na stoličce za pultem, přes bílou košili s rozhalenkou měl oblečený hnědý svetr a právě vyráběl

nějaký klíč, když Kling do dílny vešel. Zvonek nade dveřmi cinkl a kočka, která odpočívala hned za

dveřmi, podrážděně zamručela a uskočila přes půl místnosti.

„Pan Janik?“ zeptal se Kling.

Janik vzhlédl od klíče a vypnul duplikační stroj. Zuby měl zažloutlé od nikotinu a v popelníku u stroje ležela lulka, jakou kouříval Sherlock Holmes. Pult byl pokrytý mosaznými pilinami. Odmetl je hřbetem dlaně a zeptal se: „Prosím, co byste rád?“ Mluvil se slabým cizím přízvukem, ale Kling nebyl s to

odhadnout, z které země pochází. Sáhl do kapsy, otevřel náprsní tašku, do jejíž kožené chlopně měl

připíchnutý policejní odznak v celuloidovém pouzdru, a řekl: „Já jsem od policie. Rád bych se vás zeptal na pár věcí, když dovolíte.“

„Oč jde?“ zeptal se Janik.

„Vyšetřuju několik vloupání, k nimž došlo na Richardson Drive.“

„No a?“

„Řekli mi, že jste dával nový zámek v jednom tom bytě, který byl později vyloupen.“

„U koho to mohlo bejt?“ zeptal se Janik. Černobílá kočka náhle vyskočila z podlahy na pult a nastavila Janikovi hřbet. Začal kočku pomalu hladit, ale nedíval se při tom na ni. Oči za silnými brýlemi bedlivě pozorovaly Klinga.

„U nějakého pana Josepha Angieriho,“ řekl Kling. „Richardson Drive 638.“

„A jo, máte pravdu, tomu jsem dával zámek,“ řekl Janik a dál hladil prohnutý kočičí hřbet.

„Co to bylo za zámek?“

„Obyčejnej zadlabací. Ne zrovna nejlepší,“ řekl Janik a potřásl hlavou.

„Jak to myslíte?“

„Tomu Angierimu jsem to řek. Dal si ten zámek vyměnit ze strachu před zlodějema, rozumíte? No a tak

jsem mu řek, že tenhle druh zadlabacího zámku byt dostatečně nechrání, že bych mu tam měl dát radši

ještě vložku s pojistkou. Víte, jakou vložku mám na mysli?“

„Vím,“ řekl Kling.

„Ta je totiž jediná spolehlivá. I když byste celej zámek i s vložkou rozmontoval, je tam pořád ještě ta pojistka a nikdo se do bytu nedostane. Navrhoval jsem mu, že mu tam navíc ještě dám dózickej zámek, aby to měl jo posichrovaný. Když měl strach z vloupání…“

„Koukám, že toho o těch vloupáních spoustu víte, pane Janik.“

„Já jsem odborník přes zámky, tím se živím,“ řekl Janik a pokrčil rameny. Sestrčil kočku z pultu. Polekaně přistála na podlaze, zlostně na něho zamžourala, protáhla se a odplížila se do kouta, kde začala olizovat ucho žlutohnědému angorákovi. „Řek jsem panu Angierimu, že těch pár dolarů navíc se mu bohatě vyplatí. Myslím za tu vložku. On ale nechtěl, že prej o investice tohohle druhu nemá zájem. No a teď to má

– vybílili mu kvartýr. Ušetřil pár babek na tom lacinějším zámku a přišel o všechno, co mělo opravdu

nějakou cenu. Tomuhle lidi říkaj šetření? K čemu mu to bylo?“ řekl Janik a znova potřásl hlavou.

„Vy máte nějakou představu o tom, co mu uloupili, pane Janik?“

„Ne, to nemám.“

„Proč ale pak… proč říkáte, že přišel o všechno, co mělo opravdu nějakou cenu?“

„No to dá rozum – když se někdo vloupá do bytu, neudělá to proto, aby rozbil hliněný prasátko a ukrad

hrst drobnejch. A co vy tím vlastně chcete říct, mladej muži?“

„Dával jste zámky ještě někomu jinému tady v okolí, pane Janik?“

„Už jsem vám řek, že jsem od fochu – zámky mě živěj. Samozřejmě že jsem tady v okolí dával lidem

spoustu jinejch zámků. Jsem tady přece od toho, mám tu dílnu, ne? Nebo kam myslíte, že bych měl chodit ty zámky montovat? Do Kalifornie?“

„Dával jste ještě nějaké jiné zámky na Richardson Drive?“

„Samozřejmě.“

„A kde na Richardson Drive? V kterých bytech?“

„Na to bych se musel podívat do těch svejch lejster.“

„Byl byste tak laskav a podíval se?“

„Ne, to bych nebyl.“

„Pane Janik…“

„Podívejte, mladej muži, mně se to vaše chováni zrovna dvakrát nelíbí. Mám fůru práce a nemám čas

hrabat se v oučtech a zjišťovat, v kterejch bytech jsem dával lidem zámky a v kterejch ne. Ptám se vás znova, co tím vším vlastně chcete říct?“

„Pane Janik…“ řekl Kling a zaváhal.

„No – copak?“

„Máte někdy náhradní klíče od zámků, které jste namontoval?“

„To teda nemám. Chcete říct, že jsem zloděj?“

„Ne, pane Janik, to nechci. Já jen…“

„Podívejte, přijel jsem do týhle země z Polska v roce 1948. Ženu a děti mi zabili Němci a zůstal jsem na světě sám. Vydělávám si na skromný živobytí, ale vydělávám si na ně poctivě. Ani v Polsku, když jsem kolikrát míval hlad, neukrad jsem jaktěživ ani kůrku chleba. Já nejsem zloděj, mladej muži, a nevím, proč bych se měl přetrhnout horlivostí a ukazovat vám svý oučty. Budu vám vděčnej, když z tohohle krámu vypadnete.“

„Jenže já možná přijdu znova, pane Janik.“

„To je vaše věc. Ale budete si muset přinýst povolení k prohlídce. Víte, já už mám všelijakejch těch

přepadovejch komand v životě dost.“

„Doufám, že chápete, pane Janik…“

„Ne, nechápu nic. Seberte se a běžte.“

„Tak vám teda děkuju,“ řekl Kling a zamířil ke dveřím. Otočil se, chtěl říct ještě něco jiného, ale pak místo toho otevřel dveře. Zvonek cinkl a jedna kočka div nevyběhla na chodník. Kling za sebou dveře chvatně zavřel a vydal se pěšky k policejní strážnici vzdálené šest bloků. Měl pocit, že to zoslil, že vzal celou tu věc za špatný konec. Připadal si jak nějaký zatracený nacista. Byl jasný jarní den a vzduch byl čistý a svěží, ale v nose pořád cítil ten smrad z kočičích hovínek.

V patnáct třicet, patnáct minut předtím, než Klingovi normálně končila služba, zazvonil na jeho psacím stole telefon. Zvedl ho a řekl: „87. pátrací oddělení, Kling.“

„Haló, Berte, tady Murchison zezdola z centrály. Před momentem volal pochůzkář Ingersol z domu číslo

657 na Richardson Drive. Je tam v bytě 11 D u nějaký dámy, co se zrovna vrátila ze zahraničí. Vybílili jí kvartýr.“

„Tak já tam rovnou jedu,“ řekl Kling.

Šel k Halu Wil isovi, který seděl u svého psacího stolu a měl před sebou rozprostřené dva tucty

padělaných šeků, a řekl mu: „Hale, mám tu další vloupání na Richardson Drive. Pojedu už pravděpodobně

odtamtud rovnou domů.“

„To je v pořádku,“ řekl Wil is a dál porovnával podpisy na šecích s podezřelým podpisem na registrační kartě z motelu. „Tenhle chlápek ty papíry rozdával po celým městě na potkání,“ řekl konverzačním tónem a ani nezvedl oči.

„Slyšels mě?“ zeptal se Kling.

„Jojó – vloupačka na Richardsonu, pak mažeš rovnou domů,“ řekl Wil is.

„Těbůh,“ řekl Kling a vyšel ze služebny.

Vůz měl ilegálně zaparkovaný na Grover Avenue, dva bloky od policejní budovy. Nad volantem měl

sklopený štítek proti oslnění a k němu byla připíchnutá ručně psaná kartička: VŮZ POLICEJNÍHO

ODDĚLENÍ. Kdykoli se k vozu po šichtě vracel, vždycky čekal, že kartička bude ozdobena pokutovýrn

lístkem za zakázané parkování, který na ni připlácne některý přehorlivý uniformovaný strážník. Teď se

podíval na přední sklo, odemkl dvířka, zaklapl štítek nahoru a odjel na Richardson Drive, kde zaparkoval v druhém pořadí vedle tabákově hnědého vozu značky Mercedes-Benz. Vrátnému řekl, že je od policie, a popsal mu, kde nechal vůz. Vrátný slíbil, že mu do bytu 11 D zavolá, pokud bude majitel mercedesu

mezitím chtít odjet.

Při Klingově druhém zazvonění otevřel Mike Ingersol dveře. Byl to hezký policajt, vypadal na to, že mu ještě není čtyřicet a je jen o málo starší než Kling, měl vlnité černé vlasy, hnědé oči a nos tak rovný a úzký jak sečná rána mačetou. Vypadal v uniformě tak, jak si o sobě spousta pochůzkářů myslí, že vypadají, jenže oni tak nevypadají. Nosil uniformu s okázalou hrdostí, jako by mu ji ušili speciálně na míru v

exkluzívním krejčovství na Hal Avenue, a ne jako by si ji vybral z věšáku s policejní konfekcí v obchodě naproti Policejní akademi v centru města. „To jsi tu brzo,“ řekl Klingovi a uhnul před ním ze dveří, aby Kling mohl vejít. Jeho hlas, v kontrastu s jeho hřmotností a výškou, zněl nápadně měkce a překvapivě; člověk by čekal, že z tak vyklenutého hrudníku zahlaholí něco halasnějšího a basovějšího. „Madam je v

obýváku,“ řekl. „A byt je vzhůru nohama. Ten chlap ji vážně obral o všecko.“

„Pořád ta stejná firma?“

„Asi jo. Okna i dveře bez poškození, v ložnici na prádelníku bílé kotě.“

„Hm,“ řekl Kling a povzdechl si. „Tak já si promluvím s tou paní.“

Paní seděla v obýváku na pohovce.

Paní měla dlouhé rudé vlasy a zelené oči a byla nádherně opálená. Na sobě měla tmavozelený svetřík,

krátkou hnědou sukni a hnědé kožené holínky. Když Kling vešel do místnosti, měla nohy přehozené přes

sebe a civěla do zdi. Teprve potom k němu otočila tvář. Nejdřív měl jen dojem naprosté harmonie,

ledabylé dokonalosti barvy a střihu, rudé a zelené, vlasů a očí, svetříku a sukně, holínek téměř k

nerozeznání od hladké opálené pleti, půvabu těch dlouhých a štíhlých zkřížených nohou, zvědavě

skloněné hlavy a rudých vlasů splývajících jak vodopád v kolmých, čistých kaskádách. Její tvář a postava byla jak doplněk k rychlokursu, v němž se kdysi seznamoval s uměleckými díly. Vysoké lícní kosti, oči, které z nich vzhlížely, ostře zelené v opálené pleti, ohrnutý nosík maličko zvedající horní ret a nepatrně odkrývající pravidelné bílé zuby. Svetřík se jí vzdouval přes prsa pevná i bez podprsenky, napjatou vlnu stahoval kolem pasu hnědý pásek posázený měděnými cvočky, boky se jí na pozadí vyklenutého opěradla pohovky zaoblovaly do měkkého oblouku, a jak se k němu otočila celým tělem, sukně odhalila i tu část

stehna, kterou normálně nebývá vidět.

Krásnější ženu v životě neviděl.

„Dobrý den,“ řekl. „Já jsem Kling. Detektiv.“

„Těší mě,“ řekla sklesle. Zdálo se, že má slzy na krajíčku. Zelené oči jí zářily, natáhla k němu dlaň, Kling ji uchopil jak medvěd, oba si navzájem potřásli rukama a Kling nebyl s to odtrhnout oči od její tváře.

Pojednou si uvědomil, že ji pořád ještě za tu ruku drží. Naráz ji pustil, odkašlal si a sáhl do kapsy pro poznámkový blok.

„Promiňte, ale nevím ještě ani, jak se jmenujete, slečno,“ řekl.

„Augusta Blairová,“ řekla. „Viděl už jste tu spoušť v bytě? V ložnici?“

„Hned se tam podívám,“ řekl Kling. „Kdy jste loupež objevila, slečno Blairová?“

„Vrátila jsem se domů asi před půl hodinou.“

„Odkud?“

„Z Rakouska.“

„To je radost – takovejhle návrat,“ řekl Ingersol a potřásl hlavou.

„Dveře byly zamčené, když jste přišla?“ zeptal se Kling.

„Ano, zamčené.“

„Takže jste si otevřela klíčem?“

„Ano.“

„Byl někdo v bytě?“

„Ne.“

„Slyšela jste něco? Nějaký zvuk – jakýkolí?“

„Ne, nic.“

„Povězte mi, jak to bylo. Jak jste do bytu přišla a vůbec.“

„No, vešla jsem dovnitř a dveře jsem nechala otevřené, poněvadž jsem věděla, že mi vrátný nese nahoru

zavazadla. Pak jsem si svlékla plášť a pověsila ho v předsíni do skříně, potom jsem se stavila na záchodě a teprve pak jsem vešla do ložnice. Do té chvíle jsem měla dojem, že je všechno v pořádku. Až v tom okamžiku, kdy jsem tam vkročila, bylo mi jasné, že… že se do bytu někdo vloupal.“

„Snad aby ses na to radši mrknul, Berte,“ řekl Ingersol .

„Ten chlap tu řádil jak pominutej. Musel to bejt nějakej šílenec.“

„Tudy?“ zeptal se Kling a ukázal na dveře na druhém konci pokoje.

„Ano,“ řekla Augusta a vstala z pohovky. Byla to vysoká dívka, měřila přinejmenším metr pětaosmdesát,

možná metr osmaosmdesát, a pohybovala se s rychlým půvabem, cestou ke dveřím do ložnice ho

předešla, znova tam nahlédla, ale vzápětí se zdrceně odvrátila. Kling do místnosti vešel, ale dívka ho nenásledovala. Zůstala stát mezi dveřmi, ramenem se opírala o jejich rám a kousala se do rtů.

Lupič se pokojem přehnal jak hurikán. Všechny zásuvky prádelníku byly vytahány a naházeny na koberec

– kombiné, podprsenky, kalhotky, svetříky, punčochy, šátky, blůzy – to všechno bylo po pokoji rozmetáno ve změti oslnivých barev. Právě tak i šaty pověšené na ramínkách byly vybrakovány ze skříně a rozkramařeny v chaotické spoušti – pláště, kostýmy, sukně, župany, večerní šaty, všechno se válelo po

podlaze, na posteli, na křeslech. Skříňka na šperky byla obrácena dnem vzhůru a vysypána doprostřed

postele, a náramky, prsteny, perly, přívěsky a náhrdelníky se třpytily mezi zmuchlaným šifónem,

hedvábím, nylonem a vlnou. Na horní desce prádelníku sedělo bílé kotě a mňoukalo.

„Našel to, co hledal?“ zeptal se Kling.

„Našel,“ odpověděla dívka. „Všechny cenné šperky jsem měla zabalené do červeného hedvábného šátku

a uložené vzadu v horní zásuvce prádelníku. Jsou pryč.“

„Ztratilo se ještě něco jiného?“

„Dva kožichy. Leopardí a vydří.“

„Ten si teda uměl vybrat,“ řekl Ingersol .

„Mmm,“ řekl Kling. „Nějaká rádia, fonografy – podobné věci?“

„Ne, to ne. Hudební skříň je v obýváku. Té se ani nedotkl.“

„Budu potřebovat seznam těch šperků a kožichů, slečno Blairová.“

„K čemu?“

„No, musíme na tom začít pracovat. A taky doufám, že budete chtít podat zprávu své pojišťovně.“

„Já neměla nic pojištěno.“

„Mankote,“ řekl Kling.

„Nikdy mě nenapadlo, že se mi něco takového může stát,“ řekla Augusta.

„Jak dlouho už tady bydlíte?“ zeptal se Kling nevěřícně.

„Ve městě nebo v tomhle bytě?“

„No – jak ve městě, tak v bytě.“

„Ve městě bydlím už rok a půl. A v tomhle bytě osm měsíců.“

„Odkud pocházíte?“

„Ze Seattlu.“

„Jste momentálně zaměstnaná?“ zeptal se Kling a vytáhl poznámkový blok.

„Ano, jsem.“

„Mohla byste mi říct jméno podniku?“

„Já jsem manekýna,“ řekla Augusta. „Pracuju ve smlouvách pro Cutlerovu agenturu.“

„Byla jste v Rakousku předvádět modely?“

„Ne, na dovolené. Lyžovat.“

„Hned jsem si říkal, že jste mi povědomá,“ utrousil Ingersol . „Vsadil bych se, že jsem viděl vaše fotografie v časopisech.“

„Hrnm,“ řekla Augusta bez zájmu.

„Jak dlouho jste byla pryč?“ zeptal se Kling.

„Čtrnáct dní. Počkejte – přesně to bylo šestnáct dní.“

„To je radost – takovejhle návrat domů,“ řekl Ingersol znova a znova potřásl hlavou.

„Nastěhovala jsem se sem proto, že tu je vrátný,“ řekla Augusta. „Myslela jsem, že v budovách, kde je

vrátný, se nic takového nemůže stát.“

„V téhle části města není ani jedna budova bezpečná,“ řekl Ingersol .

„No – slev. Rozhodně jich tu ale bezpečných není moc,“ řekl Kling.

„Nemohla jsem si dovolit něco na druhé straně parku,“ řekla Augusta. „Dělám manekýnku teprv krátce, de facto těch předváděček tak moc nemám.“ Všimla si otázky v Klingově tváři a řekla: „Ty kožichy, to byly dary od matky, a šperky jsem zdědila po tetičce. Na ten výlet do Rakouska jsem si půl roku zatraceně šetřila,“ řekla a najednou se dala do pláče. „Doprdele,“ řekla, „proč tohle muselo potkat zrovna mě?“

Ingersol a Kling stáli jak zařezaní paňácové. Augusta se rychle otočila, prošla kolem Ingersol a k pohovce a vytáhla z kabelky kapesník. Hlučně se vysmrkala, otřela si slzy z očí a řekla: „Promiňte.“

„Kdybyste mi teda snad pořídila úplnej seznam…“ řekl Kling.

„Ovšem – samozřejmě.“

„Uděláme, co můžem, abyste ty věci dostala zpátky.“

„Jistě,“ řekla Augusta a znova se vysmrkala.

4

Všichni se domnívali, že je to nějaký omyl.

Přirozeně byli vděční (kdo by nebyl?), když obdrželi druhý fotostatový obrázek nedávno zesnulého šéfa

nejproslulejší americké tajné služby, ale nebyli s to pochopit, proč jim ho někdo posílá, a tak si

samozřejmě pomysleli, že prostě někdo je cvok. Zdálo se nepravděpodobné, že by hluchý něco říkal

dvakrát stačilo bohatě, že to řekl jednou. Zájem snad mohlo vzbudit jedině to, že oba fotostaty byly

naprosto stejné. Jediný rozdíl mezi tím, který pošta doručila v sobotu 17. dubna, a tím druhým, který přišel dnes, 19. dubna, byl v poštovní známce na obálce. Jinak bylo všechno naprosto stejné; na první pohled šlo o nějaké nedopatření. Mládencům z 87. revíru se celá záležitost hned jevila v optimističtějším světle; možná že hluchý začíná být senilní.

V telefonním seznamu podniků a institucí bylo jen v Isole plných pět stran fotoateliérů, pořizujících

fotostaty, a policie možná měla jeden po druhém obejít – vzhledem k nepatrné šanci, že v některém z nich byla Hooverova fotografie rozmnožena. Nikdo však nezapomínal na to, že zatím žádný zločin nebyl spáchán; člověk nemůže jen tak chodit po městě a promrhávat placený čas veřejného zaměstnance,

pokud nesleduje něco konkrétního, čím by mohl příslušné výlohy zdůvodnit. Samozřejmě se dalo

namítnout, že vražednické eskapády, které hluchý předvedl v minulosti, jsou dostatečným důvodem k

zmobilizování celého policejního oddělení, k odvolání policistů kontrolujících obchody, policejních ouřadů dřepících u telefonů nebo rozesílajících oběžníky a podobně. Proti tomu se ovšem stejně rozumně dalo namítnout, že nikdo s jistotou neví, zda jim oba obrázky Hoovera opravdu poslal hluchý a zda opravdu

nějakým způsobem souvisí se zločinem, o němž hluchý prohlásil, že jej hodlá spáchat. Vzhledem k

chronické přepracovanosti policejních sil a jejich nedostatečnému počtu, vzhledem k tomu, že měly

neustále na krku jiné naléhavé případy – jako třeba násilnictví, pobodání nožem, střílečky, přepady

obchodů, znásilnění, padělatelství, krádeže automobilů, och, vždyť to znáte, samá otrava – dalo se možná pochopit, proč policisté z 87. revíru jen požádali laboratoř, aby zjistila, zda jsou obrázky na nějakém unikátním fotografickém papíře a zda na nich jsou nějaké čerstvé a kvalitní otisky prstů. Odpovědi na oba dotazy nebyly ani trochu nadějné. Papír byl ten nejobyčejnější, nejběžnější druh a čerstvé otisky prstů na něm byly veškeré žádné, ani kvalitní, ani nekvalitní.

A pak, jelikož policejní práce není jen samá legrace a špás a prohlížení pěkných obrázků, pustili se do případu, o němž dostali hlášení to dopoledne v 10.27.

Mladík byl na zeď činžáku přibit hřebíky.

Byl to vlasatec s knírem jak řídítka, měl na sobě jen spodky a visel tam jak moderní Kristus zbavený

dřevěného krucifixu; do levé strany hrudi, přímo pod srdce, byl bodnut nožem, paže měl doširoka

rozpřažené a dlaně probité a přitlučené ke zdi obrovskými hřebíky; nohy měl zkřížené a zprobodené třetím velkým hřebem a hlava mu visela ke straně. Tělo náhodou objevil toulavý opilec, ale z ničeho se nedalo odhadnout, jak dlouho tam visí. Krev už z ran netekla. Znečistil se, buď z té hrůzy, nebo když umíral, a pach jeho exkrementů se mísil s kyselým zápachem odpadků hnijících v prázdné místnosti tak odporně, že detektivové stojící v otvoru pro dveře se odvrátili a vyšli do chodby, kde ale byl vzduch jen o poznání méně smrdutý.

Budova stála v dlouhé řadě opuštěných státních činžáků v North Harrisonu. Krysami se to v ní jen hemžilo a nějaký čas v ní bydleli hippíci, kteří ji později opustili, když zjistili, že se tam náramně snadno mohou stát obětí lidí i zvířat. Slovo LÁSKA stále ještě zdobilo zeď v chodbě, namalované kytičky je pořád křiklavě ovíjely ve vybledlém kruhu, ale mrtvý muž v prázdné místnosti páchl výkaly a asistent policejního lékaře odmítl jít dovnitř mrtvolu ohledat.

„Jak já k tomu přijdu, že mě vždycky zavolají k těm nejhorším případům?“ zeptal se Carel y. „Vyfasuju

vždycky všechno, co nikdo jinej nechce. Doprdelepráce. Pro mě za mě, ať tam třeba shnije, mně je to fuk.

Ať ho zřízencí ze špitálu z tý zdi sundaj a odvezou do márnice. Podíváme se na něho až tam. Tam si

potom aspoň můžu umejt ruce.“

Nad hlavou měli strop prosáklý vodou, omítka byla nebezpečně uvolněná a hrozila, že může každým

okamžikem spadnout. V místnosti, ve které mrtvý a ukřižovaný mladík visel, bylo jediné rozbité okno a ve futru chyběly dveře. Přechodní osídlovači budovy si z ní udělali něco jako provizorní kontejner na odpadky, a těch už tam byla málem metrová vrstva, vysoký koberec ze zahnívajících potravin,

rezavějících konzerv, rozbitých lahví, novin, použitých prezervativů a zvířecích hovínek – a nahoře na tom všem jak třešnička v maraskinu ležela nafouklá mrtvá krysa. Každý, kdo do místnosti vešel, musel se na tu podestýlku navršenou z odpadků vydrápat. Ke stropu bylo od podlahy snad tři a půl metru a mužovy nohy, probité hřebíky, byly zkříženy jen asi patnáct čísel nad čárou, k níž odpadky dosahovaly. Byl to vysoký mladík. Ať mu ty hřeby do dlaní rozpřažených rukou zatloukl kdokoli, musel být ještě vyšší, jenže tělo mezitím vlastní vahou pokleslo, přičemž došlo k vykloubení obou ramen a bůhvíjakým vnitřním zraněním.

„Slyšíte mě?“ zeptal se asistent policejního lékaře.

„Dělejte si co chcete,“ odpověděl Carel a.

„Taky že jo.“

„Ručíte ale za to, že dostanem úplnou zprávu o ohledání mrtvoly.“

„Myslíš, že byl živ, když ho tam přibili?“ zeptal se Meyer.

„Možný to je. Aby ho probodli, to je mohlo napadnout až dodatečně,“ řekl Carel a.

„Já ho prostě sundávat nebudu, a basta,“ řekl asistent.

„Podívejte se,“ řekl Carel a vztekle, „jestli ho sundáte, nebo ho tu necháte, to je vaše věc. Hlavně nám pošlete tu zatracenou zprávu a nezapomeňte na otisky prstů.“

„Jo, to udělám.“

„A taky na otisky chodidel.“

„V tomhle městě je těch pomatenejch parchantů čím dál víc,“ řekl asistent a načuřeně se odporoučel.

Opatrně si razil cestu mezi odpadky na chodbě a pak zamířil po schodišti dolů na ulici, kde doufal celý tenhle případ prodat lidem z ambulance, jakmile přijedou.

„Rozhlídnem se po patře, jak to tu vypadá,“ řekl Meyer.

V patře byly ještě dva další byty. Oba měly vyražené zámky u dveří. V jednom bytě našli uprostřed pokoje zbytky ohníčku, který si tu nedávno někdo rozdělal. V rohu u okna se válela prošlapaná teniska. Meyer ji sebral do kapesníku a strčil do sáčku, na který připevnil štítek pro odeslání do laboratoře. Druhý pokoj byl prázdný, byla v něm jen potrhaná a prochcaná matrace, pokrytá krysími exkrementy.

„To je teda prdelní díra,“ řekl kdosi za nimi, a když se Meyer s Carel ou otočili, uviděli ve dveřích detektiva Monoghana. Hned za ním stál detektiv Monroe. Oba policisté z oddělení pro vyšetřování vražd měli na hlavě šedé klobouky s hluboko promáčknutými střechami, na sobě černé svrchníky a tvářili se zkroušeně.

„Umíš si představit, že v takovejch prdelních dírách lidi fakt bydlej?“ zeptal se Monroe.

„To by jeden nevěřil,“ řekl Monoghan a zavrtěl hlavou.

„K neuvěření,“ řekl Monroe.

„Kde ten umrlák je?“ zeptal se Monoghan.

„Tady dál na patře,“ řekl Carel a.

„Nechtěl bys mi ukázat kde?“

„To najdeš,“ odpověděl Carel a.

„Tak pojď,“ řekl Monoghan svému partnerovi a společně vyrazili do haly, dva ramenatí chlapi, valící se prázdnou chodbou, jako když rozrážejí dav. „Panenkomarjá!“ zvolal Monoghan.

Carel a přikývl.

Na schodech se ozvaly kroky. Dva muži v bílých pláštích si klestili cestu mezi spadalou omítkou a lištami.

Když se vyškrábali na odpočívadlo, zvedli hlavy, uviděli Carel u a hned šli rovnou k němu.

„Hele, vy to tady vyšetřujete, jo?“ zeptal se jeden z nich.

„Jo, to je můj případ,“ řekl Carel a.

„Já jsem doktor Cortez. Co jako to má znamenat? Že prej ode mne chcete, abych někoho sundával ze

zdi?“

„Někdo ho musí odvézt do márnice,“ řekl Carel a.

„To je v pořádku, do márnice ho dopravíme. Jenže váš asistent říká, že je na tu zatracenou zeď přitlučenej hřebíkama. A mě ani nenapadne…“

„To vám řek pravdu.“

„Ani mě nenapadne, abych ho sundával, kamaráde.“

„Koho teda na tu práci navrhujete, kamaráde?“ zeptal se Carel a. „Kdo jako by ji měl udělat?“

„To je mi fuk kdo. Vypadáte na to, že máte síly habaděj, proč se toho neujmete sám?“

„V tý cimře je zavražděnej,“ řekl Carel a otráveně.

„V tý cimře je mrtvola,“ odsekl stejně otráveně doktor Cortez.

Monoghan se vracel chodbou k nim a držel si nos. Monroe šel krok za ním a svíral si spodní půlku obličeje v hrsti.

„Tohle jsou mládenci z oddělení pro vyšetřování vražd,“ řekl Carel a. „Promluvte si o tom s nima.“

„Kdo je od toho, aby tu mrtvolu sundal?“ zeptal se doktor Cortez.

„Policejní lékař už je s ní hotovej?“ zeptal se Monoghan.

„Řek, že tady ohledání provádět nebude,“ prohlásil Carel a.

„Musí ohledání provést tady. Na to jsou předpisy. Nesmíme s mrtvolou hejbat, dokud policejní lékař

neprovede ohledání, nezkonstatuje smrt a…“

„Fajn, tak si to jděte říct jemu,“ řekl doktor Cortez.

„A kde je?“ zeptal se Monoghan.

„Dole pod schodištěm. Blije jak alík.“

„Tak pojď,“ řekl Monoghan svému partnerovi a oba zamířili ke schodišti. „Ty počkej tady, Carel o.“

Naslouchali, jak policisté z oddělení pro vyšetřování vražd scházejí po schodech. Kroky postupně umlkly.

V chodbě se rozhostilo napjaté ticho.

„Poslyšte, mrzí mě, že jsem tak vybafnul,“ řekl Cortez.

„To nic,“ odpověděl Carel a.

„On ale ty předpisy zná zrovna tak dobře jako já. On se prostě jen chce z tý špinavý práce ulejt, v tom to je.“

„Hm – mm,“ řekl Carel a.

„On ty předpisy zná,“ opakoval Cortez.

Pokud asistent policejního lékaře neznal předpisy už předtím, znal je do písmene a do puntíku poté, co si s ním Monoghan a Monroe dole pod schodištěm jaksepatří pohovořili. Uvázal si přes nos kapesník, natáhl si gumové rukavice, sundal ze zdi zprobodané tělo neidentifikovaného mladíka a zběžně je prohlédl, než úředně prohlásil, že muž je mrtev.

Kdokoli se teď mohl ujmout dalšího nepříjemného úkolu – zjistit, kdo se o tuto skutečnost přičinil.

5

Detektiv Cotton Hawes se podíval na fotostat, který přišel úterní ranní poštou, a usoudil, že jde o obrázek generála George Washingtona.

„Kdo myslíš, že to tak je?“ zeptal se Miscola, který se vynořil z kanceláře pro zaměstnance a šel si pro kopie hlášení, která se na detektivním oddělení přes víkend nahromadila, aby je připíchl do pořadače.

„Napoleon Bonaparte,“ řekl Miscolo mrzutě. Když vycházel ze služebny, potřásal hlavou a něco si mumlal.

Hawes si ale dál myslel, že to bude přece jen spíš Washington.

Byl informován o aktivitě, kterou začal hluchý v poslední době vyvíjet, a předpokládal proto, že fotostat je míněn jako jakýsi doplněk k obrázkům J. Edgara Hoovera. Hoovera s Washingtonem si spojil dohromady podle té nejprimitivnější logiky – hlavní úřadovna FBI je ve městě Washingtonu, D. C. Hoover-Washington, to je přece jednoduché. Jenomže když má člověk co dělat s hluchým, není jednoduché nic; Hawes od toho prvního nápadu rychle couvl, jako by se polekal, aby nenaletěl. Jestli k zločinu, který hluchý plánuje, má dojít ve Washingtonu, neotravoval by přece tvrdě makající policajty (och, jak tvrdě makající!) z 87.

revíru. Místo toho by se obořil na Mal a začal vtipkovat s policajty z District of Columbia, s těmi chrabrými hošíky. Takže ne. Tenhle obrázek otce vlasti měl naznačit něco víc než jméno města, to Hawes věděl s jistotou. A právě tak si byl jistý, že rozmilounká tvář J. Edgara má reprezentovat cosi víc než název

elektrického vysavače, bez ohledu na to, o jak báječný výrobek šlo. Pojednou ho napadlo, co vlastně

znamená to „J“. James? Jack? Jerome? Jules?

„Alfe!“ zavolal a Miscolo o kus dál v chodbě, v kanceláři pro zaměstnance, zahulákal: „Có?“

„Pojď sem na chvilku, jo?“

Hawes vstal od psacího stolu a Washingtonovu podobenku od sebe držel na délku paže. Hawes byl chlap

jak hora, měřil metr osmdesát osm a vážil sedmaosmdesát kilo – plus minus, podle toho, jak moc se cpal sladkostmi nebo pizzou. Měl rovný, dosud nepřeražený nos, hezká ústa s širokým spodním rtem a zrzavé vlasy, v nichž mu nad levým spánkem rostl bílý pramen, v místě, kam ho kdysi bodl nožem jistý domovník, který ho omylem pokládal za lupiče. Oči měl modré a v době, kdy se dal k policii, viděl jak rys. Jenomže to už bylo moc dávno – a zub času nás začíná ohryzávat všechny, kamaráde. Teď držel obrázek od sebe na délku paže, poněvadž byl kapánek dalekozraký a nebyl si tak docela jistý, jestli Miscolo zpodobeného

fešáka přece jen neidentifikoval správně.

Ale ne, byl to Washington, samozřejmě, mýlka byla vyloučená.

„Je to Washington,“ řekl Miscolovi, který vešel do služebny s fasciklem papírů v ruce.

„Neříkej, vážně?“ podotkl Miscolo zvadle. Vypadal nějak zmořeně a nezdálo se, že by měl náladu na kus

řeči. Hawes zaváhal, jestli se ho na to má zeptat, ale pak si řekl Hrome, oč jde? a bezohledně na něho vybafl:

„Co znamená to „J.“ ve jméně J. Edgar Hoover?“

„John,“ řekl Miscolo.

„Víš to jistě?“

„No sichr.“

„John,“ řekl Hawes.

„Jo, John,“ opakoval Miscolo.

Oba muži se na sebe podívali.

„To je všechno?“ zeptal se Miscolo.

„Jo, moc ti děkuju, Alfe.“

„To nestojí za řeč,“ řekl Miscolo. Když vycházel ze služebny, potřásal hlavou a něco si mumlal.

John Edgar Hoover, uvažoval Hawes. Tak teda John. A George, samozřejmě. Jména ho fascinovala. Jeho

samotného pokřtili po horlitelském puritánském kazateli Cottonu Matherovi. Hawes se s tím jménem nikdy necítil moc dobře a před nějakými deseti lety dokonce uvažoval o tom, že požádá o úřední změnu jména.

To tenkrát chodil s židovskou dívkou, která se jmenovala Rebecca Goldová, a ta dívka mu tehdy řekla:

„Jestli si dáš změnit jméno, Cottone, víckrát už s tebou nikam nepůjdu.“ Rozpačitě se zeptal: „Ale proč, Rebecco?“ a ona odpověděla: „To tvoje jméno je to jediný, co se mi na tobě líbí.“ A hned příští týden se s ní přestal scházet.

Dodnes dumával o tom, jaké jméno si mohl vybrat – jestli Carry Hawes, nebo třeba Paul, nebo Carter,

nebo co takhle Richard? Ale víc než všechna vyjmenovaná, jméno, kterým se přímo kochal (a nikdy se s

tím nesvěřil živé duši), bylo Lefty, Lefty Hawes. Existoval na celém božím světě jediný zločinec, který by se neroztřásl jak osika při pouhém zaslechnutí jména Lefty Hawes – Levák Hawes? Dokonce i kdyby třeba sám byl pravák? Podle Hawesova názoru takový neexistoval. S povzdechem přemístil obrázek

prvního prezidenta tak, že ho měl přímo nad pupkem na desce stolu. Nakvašeně zíral do těch

nevyzpytatelných očí a vzýval je, aby prozradily tajemství hluchého. Washington ale nic, ani mrk. Hawes se protáhl, zazíval, sebral fotostat a odnesl jej na Carel ův psací stůl, kde měl počkat, až se Carel a vrátí do kanceláře.

Vysoký blonďák s naslouchátkem v pravém uchu prošel otáčecími dveřmi banky patnáct minut před

polednem. Na sobě měl béžový gabardénový oblek ušitý na míru, košili v barvě ovesných vloček,

tmavohnědou vázanku, hnědé ponožky a hnědé lakýrky. Už z dřívějších návštěv banky věděl, že tu mají

kamery kontrolující prostor hned za otáčecími dveřmi a další kamery, které jsou zaměřeny na úředníky u pěti přepážek vlevo. Zmíněné kamery, pokud fungovaly stejné jako ty, jichž se v bankách běžně používá a s nimiž se předem seznámil, pořizovaly naslepo jeden snímek každých třicet vteřin, a začaly natáčet nepřetržitě a souvisle teprve ve chvíli, kdy je některý úředník od přepážky nebo někdo z vedení banky

uvedl do činnosti. Vůbec se nebál, že si ho tu vyfotografují, co na tom, vždyť je tu přece vítaný klient a přichází ve zcela legální obchodní záležitosti.

Prvně zde kvůli té legální obchodní záležitosti byl před měsícem. Přišel si uložit pět tisíc dolarů na navě zřízené zvýhodněné vkladové konto, z něhož se vyplácel pětiprocentní úrok, s tou podmínkou, že peníze nebudou vyzvednuty dřív než za devadesát dnů. Ujistil tehdy ředitelova náměstka, že nemá v úmyslu

vyzvednout si peníze před uplynutím této lhůty. To ovšem lhal. Měl totiž v úmyslu vyzvednout si svých pět tisíc plus dalších čtyři sta devadesát pět tisíc dolarů posledního dubna. Do banky však přišel v naprosto nevinné záležitosti.

V minulém týdnu přišel do banky znova a dokonce dvakrát, opět zcela legálně – uložit si na nově otevřené konto menší částky. Dnes tu byl kvůli další legální finanční transakci – přišel na konto uložit čtyřiašedesát dolarů. A navíc tu byl proto, aby se přesně rozhodl, jakým způsobem nasadí do akce své pětičlenné úderné komando v den loupeže.

Muž z bankovní stráže stál hned za otáčecími dveřmi, skoro přesně v místě, na které mířil objektiv kamery umístěné vlevo. Bylo mu víc jak šedesát, měl pořádné bříško, vypadal tak nejspíš na nějakého poštovního úředníka nebo listonoše v důchodu, nosícího uniformu s ošumělou důstojností, a pravděpodobně by se skácel mrtvý hrůzou, kdyby byl někdy doopravdy donucen vytáhnout revolver ráže .38, který měl

zavěšený v pouzdře u boku. Když hluchý vešel do banky a začal lakýrkami odklapávat po mramorové

podlaze, strážný se na něho usmál. Hluchý mu úsměv vrátil, obrácen zády ke kameře instalované ve

sklopeném úhlu na ochozu vpravo od vchodu. Přímo před ním stály dva stolky pokryté mramorem a

připevněné k podlaze; pod deskou měly oddělené přihrádky pro blankety užívané při vkladech na

bankovní účty, při vybírání ze zvýhodněných bankovních kont a při ukládání na knížky. Došel k bližšímu stolku, stoupl si k němu tak, aby viděl na úředníky u přepážek, a rychle začal kreslit.

Při pohledu od vchodu byly tři peněžní přepážky po pravé ruce. Hluchý teď stál čelem k nim, obrácen zády ke kanceláři pro zaměstnance a místnosti, v níž se vyřizovaly žádosti o poskytnutí půjček a úvěrů. V

pravém úhlu na ně navazoval trezor, který se táhl přes celou zadní stěnu banky a jehož lesklé ocelové

dveře byly v této chvíli otevřené. Celý trezor byl zapuštěn do betonu a do sítě z ocelových prutů,

propletené dráty poplašného zařízení. Neexistoval způsob, jak do trezoru proniknout; nebylo možné se do něho dostat ani shora, ani zdola, ani zezadu. Útok by musel být veden čelně, ale s podporou menších odlehčovacích akcí z boku.

O těch odlehčovacích akcích hluchý s úsměvem uvažoval. Přesněji řečeno, o jediné odlehčovací akci,

která měla úspěch loupeže zajistit. Říct, že policii pokládal za zastaralou a pošetilou, nevystihovalo by dost pádně, jak nesmírně jí pohrdal; ve skutečnosti si o ní myslel, že je zcela předpotopní a naprosto nedůsledná, nezralá a potrhlá jak hebefrenický puberťák. Paradoxní bylo, že úspěch jeho plánu předpokládal ze strany jeho protivníků přinejmenším jistý stupeň inteligence; proto také se jim to snažil udělat co nej ednodušší, jasně jim zasílanými obrázky napovídal, poněvadž měl pocit, že slova by je mohla příliš zmást. Začal jim přesně vysvětlovat, kde a kdy hodlá udeřit, hrál s nimi na rovinu a měl v úmyslu v tom pokračovat; podvádět policii pokládal za něco podobného jako třeba poslat mrzáka hrát fotbalový zápas. Přestože sám sebe podezíral ze sadistických sklonů, dokázal je ze sebe nejlíp setřást v posteli s ochotnou štětkou a nepotřeboval se ukájet na té partě trumberů pracujících pro 87. revír. Díval se na ně skoro s láskou, jako na kreténská dítka, která je třeba čas od času vzít do cirkusu. De facto se mu náramně zamlouvalo představit si sebe sama jako cirkus plný klaunů, krotitelských exhibicí se lvy a vzrušených vystoupení na vysokém laně – cirkus s jediným cirkusákem, který znova přivede celé město

do varu.

Ale k tomu, aby odlehčovací akce dosáhla svého účelu, k tomu, aby divákovo oko upoutali vzpírající se

poníci ve středovém kruhu, zatímco lidožroutští tygři budou požírat svého cvičitele na okraji manéže,

musela ta akce být srozumitelná a evidentní. Klíč k jeho brilantnímu plánu (jak skromně připouštěl), kód, který si vymyslel, byl snadno pochopitelný. Nebo snad až příliš snadno? No, to si nemyslel. Z fotostatů se mohli dovědět jen to, co chtěl, aby se dověděli. Mohli uvidět jen ty poníky, bengálští tygři jim museli uniknout. A pak, nadšeni vlastní chápavostí a nezřízeně hrdí na to, že se dokázali soustředit na naglančená kopyta, pak parádně zakňoukají bolestí, až je štípne do zadku zezadu. Všechno to bude fér a bez podrazů. Všechno tak, aby to ta policie na baterku mohla uvidět, kdyby ovšem měla oči k vidění, kdyby měla aspoň komáří mozeček nebo sebemenší špetku fantazie.

Hluchý byl s nákresem situačního plánku banky hotov. Přeložil vkladový blanket, jako by si byl na něm

tajnůstkářsky dělal propočty nějakých finančních transakcí, jak to mají ve zvyku vkladatelé všude na

světě, strčil jej do kapsy a vzal si z přihrádky další. Rychle jej vyplnil a zamířil k nejbližší peněžní přepážce.

„Dobré jitro,“ řekl bankovní úředník a příjemně se na něho usmál.

„Dobré jitro,“ řekl hluchý a úsměv mu oplatil. Znuděně pozoroval, jak úředník vyřizuje všechny náležitosti spojené s přijetím vkladu. Tlačítka poplašného zařízení byla na podlaze za každou peněžní přepážkou a porůznu umístěná všude po celé bance. Ta ho však nijak zvlášť neznepokojovala.

Hluchý se domníval, že bude stylové, když mu s vyloupením banky pomůže některý detektiv od městské

policie.

A také připadalo stylové, aby ten detektiv, který mu při tom poskytne svou asistenci, byl Steve Carel a.

Všechno perfektně zapadalo jedno do druhého, pokud si člověk dokázal zvolit správný čas a uměl zahrát

kartu podle všech permutačních a kombinačních zákonů.

„Tak tady to je,“ řekl úředník a podal mu vkladní knížku. Hluchý se letmo podíval na zapsanou položku, přikývl, zastrčil knížku do ochranného pouzdra z umělé hmoty a vykročil k otáčecím dveřím. Kývl na strážného, který kývnutí zdvořile oplatil, a vyšel na ulici před bankou.

Banka byla asi půldruhého kilometru za hranicemi oblasti, spadající pod 87. revír, dost blízko od tří

velkých továren u River Harb. McCormick Container Corp. měla 6347 zaměstnanců, Meredith Mints, Inc.

zaměstnávala 1512 lidí a Holt Brothers, Inc. 4048 lidí, takže ve všech třech dohromady pracovalo skoro dvanáct tisíc zaměstnanců, kteří brali na výplatách skoro dva milióny dolarů týdně. Tyto týdenní mzdy byly vypláceny šekem a zhruba 40 procent zaměstnanců si dávalo šeky posílat poštou přímo do bank, které si sami určili. Ze zbývajících 60 procent si jich polovina brala šeky domů, aby si je rozměnila při placení v samoobsluhách, prodejnách whisky a obchodních domech, případně aby si je dala proplatit v bankách v místě svého bydliště. Nějakých 30 procent zaměstnanců těchto tří továren si však pravidelně každý týden chodilo šeky vyinkasovat do banky, kterou hluchý právě navštívil. Což znamenalo, že každý pátek banka musela počítat s proplacením šeků v celkové hodnotě přibližně 600 000 dolarů. Na krytí těchto

předvídaných týdenních výplat doplňovala banka rezervy vlastní hotovosti penězi přiváženými z hlavní

pobočky. Tyto peníze, blížící se někdy až částce 500 000 dolarů, podle toho, kolik měla banka

momentálně na hotovosti sama, přivážel opancéřovaný náklaďák každý pátek ráno v devět hodin patnáct

minut. V náklaďáku byli tři ozbrojení strážní. Jeden z nich zůstával za volantem, zatímco druzí dva s

vytaženými revolvery odnášeli do banky dva pytle peněz. Ředitel banky je doprovázel až do trezoru, kam peníze uložili, a pak se z banky odporoučeli, tentokrát už s revolvery v pouzdrech. V jedenáct třicet už byla hotovost rozdělena úředníkům u přepážek, aby byli připraveni zvládnout špičku v době polední přestávky, kdy si dělníci z továren přijdou vyinkasovat mzdové šeky.

Hluchý neměl v plánu zastavit náklaďák, až pojede z hlavní pobočky. A také nezamýšlel přepadnout

některou z těch peněžních přepážek. Nic takového, chtěl se peněz zmocnit ve chvíli, kdy budou

vyrovnány v úhledných hromádkách v trezoru. A přestože jeho plán byl mnohem méně nebezpečný než

vyloupení opancéřovaného náklaďáku, měl pocit, že je de facto odvážnější. Byl přesvědčen, že jde o

novátorskou koncepci, hraničící s genialitou, a byl si jistý, že všechno klapne bez jakýchkoli nesnází.

Samozřejmě, myslel si, banku vybílíme, to se ví, že ji vybílíme, a přidal do kroku a zhluboka se nadechl opojného jarního vzduchu.

Teniska nalezená v opuštěné budově byla skoro rozpadlá velikost číslo dvanáct, starý křáp, který

pamatoval lepší časy, když ho bůhvíkdo nosil na levé noze. Gumová podešev byla v jednom místě úplně

prošlapaná a v plátěném svršku zela v místě palce díra jak vrata. Dokonce i šněrovadla byla šufťácká,

svázaná uzly na dvou místech, kde se přetrhla. Značka výrobce patřila k těm nejběžnějším, což

vylučovalo možnost, že teniska byla koupena (přirozeně i s druhou, chybějící) v některé exotické boutique.

Vlastně to jediné, co na té tenisce z levé nohy mohlo případně být zajímavé, byla hnědá skvrna na špičce poblíž malíčku. V policejní laboratoři zjistili, že jde o mikrokrystalický vosk, syntetickou hmotu, která má barvu a konsistenci včelího vosku, ale je mnohem lacinější. Na vosku ulpěly částečky kovového prachu; podařilo se zjistit, že jde o bronz. Carel a z toho, co mu doručili z laboratoře, žádnou zvláštní radost neměl. Také ho ale nepotěšila zpráva z identifikačního oddělení, sdělující, že nebyli s to najít žádné otisky prstů, otisky dlaně či chodidel, které by se shodovaly s otisky mrtvého muže. Vyzbrojil se poněkud nelichotivou fotografií (pořízenou, když muž ležel studený jako kus ledu na prkně v márnicí) a vrátil se to odpoledne do končin kolem Harrison Street, aby našel někoho, kdo muže znal.

Policejní lékař odhadl mužův věk přibližně mezi dvaceti a pětadvaceti lety. To bylo z hlediska policejního vyšetřování krajně nemilé. Mohl totiž držet partu s tlupou mladších výrostků, ale také už třeba s bandou dospělých mladíků, to záleželo na tom, nakolik byl emocionálně zralý. Carel a se rozhodl, že to zkusí s namátkovým vzorkem od obou skupin, a nejdřív zašel do puberťácké kavárny zvané Vesmír, která během let prodělala řadu proměn: z košer lahůdkářství v portorikánskou bodegu a pak v jakousi modlitebnu, až se z ní stalo to, čím byla momentálně. V rozporu se svým pojmenováním byla kavárna Vesmír místnost velká devět krát jedenáct s obrovským stříbrným espressem na vzdáleném konci pultu. Jako nějaká

futuristická modla naháněl ten gigantický kávovar hrůzu celé místnosti a patroni i personál se vedle něho vyjímali jako horda trpaslíků. Všichni patroni byli mladí. Dívky nosily džínsy a dlouhé vlasy. Mládenci měli plnovousy. To bylo z hlediska policejního vyšetřování krajně nemilé. Znamenalo to, že to mohou být a) hippíci, b) univerzitní studenti, c) anarchisti, d) proroci, e) všechno vyjmenované dohromady. Pro mnoho policistů ovšem dlouhé vlasy nebo plnovous automaticky znamenaly, že každý, kdo se za takový zevnějšek nestydí, je vinen a) přechováváním marihuany, b) úmyslem prodávat heroin, c) porušením

Sul ivanova zákona, d) sodomií, e) mravním narušováním nezletilých, f) konspirační činností, g) zradou, h) vším vyjmenovaným dohromady. Carel a si přál, aby měl šesták za každého hladce oholeného, nakrátko ostříhaného hošíka, kterého zatkl proto, že ten neviňour zamordoval vlastního bráchu. Na druhé straně

však byl od policie a věděl, že v okamžiku, kdy v tomhle podniku ukáže placku, budou ti vlasatí cápkové automaticky předpokládat, že ho lze obvinit: a) z fašismu, b) z brutality, c) z pití piva a krkání, d) ze sodomie, e) ze sekýrování a buzerace, f) ze všeho vyjmenovaného dohromady. Některé dny je náramně těžké vydělat si na živobytí.

Policajtský pach pronikl do místnosti málem dřív, než za sebou zavřel dveře. Mládenci se na něho podívali a on se podíval na ně; věděl, že kdyby se jich zeptal, kolik je hodin, unisono by mu odpověděli: „Pětatřicátého prosince.“ Vybral si nejbližší stolek od dveří, vytáhl židli a posadil se mezi chlapce s dlouhými blond vlasy a černovlasého chlapce s rozcuchanou bradkou. Dívka naproti němu měla dlouhé hnědé vlasy, vyděšené hnědé oči a andělskou tvář.

„Co byste rád?“ zeptal se blonďák.

„‚Já jsem od policie,“ řekl Carel a a ukázal odznak. Chlapci po něm bez zájmu hodili okem. Dívka si

odhrábla s tváře pramen vlasů a odvrátila hlavu. „Pokouším se zjistit totožnost muže, který byl tady v okolí zavražděn.“

„Kdy?“ zeptal se chlapec s bradkou.

„V neděli v noci. Osmnáctého dubna.“

„A kde?“ zeptal se blonďák.

„V opuštěném činžáku v Harrison Street.“

„Jakže jste říkal, že se jmenujete?“ zeptal se blonďák.

„Steve Carel a. Detektiv.“

Dívka odstrčila židli a náhle vstala, jako by strašně moc toužila být od stolu pryč. Carel a jí položil ruku na paži a zeptal se: „Jak se prosím jmenujete vy, slečno?“

„Mary Margaret,“ řekla. Znova už si nesedla. Pohnula paží, aby ji vytáhla zpod Carel ovy ruky, otočila se a chtěla jít. „Příjmení nemáte?“ zeptal se.

„Ryanová,“ řekla. „Ahoj, kluci,“ řekla chlapcům a tentokrát se dokonce vzdálila od stolu na pár kroků, než ji Carel ův hlas znova zastavil.

„Mohla byste se prosím podívat na tenhle obrázek, slečno Ryanová?“ řekl a vytáhl z notesu fotografi .

Dívka se vrátila ke stolu, podívala se na fotografi a neřekla nic.

„Připadá vám povědomý?“ zeptal se Carel a.

„Ne,“ řekla. „Ahoj,“ řekla znova a tentokrát od stolu rychle odkráčela a vyšla na ulici.

Carel a ji pozoroval, jak odchází, a pak podal fotografi blonďákovi.

„Co takhle třeba vy?“

„Já nic. Neznám.“

„Jak se jmenuješ?“

„Bob.“

„Bob a jak dál?“

„Carmody.“

„A ty?“ zeptal se chlapce s bradkou.

„Hank Scaffale.“

„Oba bydlíte tady v okolí?“

„V Porter Street.“

„A bydlíte tu už dlouho?“

„No, ňákej čas.“

„Znáte tady v okolí většinu lidí?“

„No buzíky jo,“ řekl Hank. „S jinejma já moc nepřijdu do styku.“

„Viděls tu někdy v okolí tohohle chlápka?“

„Jestli fakt vypadal takhle, tak teda ne,“ řekl Hank a důkladně si fotografi prohlížel.

„Co tím chceš říct?“

„Na tý fotce je přece mrtvej, ne?“

„Jo, to je.“

„No vidíte, a to je přece rozdíl,“ řekl Hank. „Tady už nemá žádnou páru,“ řekl a potřásl hlavou. „Všechna pára je z něho pryč.“ Znova se zadíval na fotografi a znova potřásl hlavou. „Ne, to nevím, kdo to je,“ řekl.

„Chudák chlap.“

Odpovědi ostatních mladých lidí v kavárně byly podobné. Carel a obešel s fotografií dalších pět stolů, vysvětlil, co zjišťuje, a počkal, než fotografie zmrazeného mrtvého muže obkolovala celý stůl z ruky do ruky. Nikdo z těch mladých k němu nebyl přehnaně přátelský (člověk dostane od policajtů po hlavě jen tolikrát, dokud nedospěje k poznání, že pro vzájemnou důvěru a otevřenost tu chybí jakýkoli podklad), ale také se k němu nechovali nezdvořile. Všichni se na fotografi rozšafně podívali a všichni mu oznámili, že mrtvého muže jaktěživi neviděli, Carel a jim poděkoval za čas, který s ním ztratili, a znova vyšel na ulici.

K páté hodině odpoledne už postupně obešel dva obchody s módní konfekcí, jeden se zdravotně

nezávadnými potravinami, prodejnu gramofonových desek, obuvnictví prodávající sandály a čtyři další

obchody, zásobující mladé lidi z okolí – nebo přinejmenším aspoň ty z nich, kteří nosili dlouhé vlasy.

Nemohl se přimět k tomu, aby jim říkal „buzíci“, přestože oni sami měli zřejmě to slovo v náramné oblibě; pro člověka s jeho způsobem myšlení to bylo asi něco takového jako pověsit mrtvému identifikační štítek na palec u nohy dřív, než se zjistí, co je ten mrtvý zač. Nálepky mu šly na nervy, pokud ovšem nebyly připevněny na deskách s hlášeními o právě řešených případech nebo na lahvičkách v domácí lékárničce.

A „buzíci“ byla obzvlášť trapná nálepka, ponižující a matoucí, původně přilepená od jiných a zvenčí, potom v sebeobraně přijatá a používaná i těmi, kteří jí byli označováni, a později dokonce hrdě zvednutá na štít jako jistá forma sebeztotožnění. Jak z ní ale proboha tohle mohlo jakkoli setřít hanlivý smysl, který v ní byl od počátku a záměrně obsažen? To bylo totéž, jako kdyby policisté začali sami sobě hrdě říkat „prasata“ v naději, že toto epiteton ztratí své urážlivé ostří jen proto, že ho dobrovolně začali používat oni sami. To je přece blbost. Carel a žádné prase nebyl a kluci, s nimiž dnes odpoledne mluvil, nebyli žádní buzíci.

Byli to mladí lidé žijící ve čtvrti rozdělené stejně striktně jako nějaká asijská provincie zmítaná válkou. V

době, kdy ještě velkoměsto bylo mladé nebo alespoň mladší, bydleli v těchto končinách většinou židovští přistěhovalci, mezi které byla vhozena špetka Italů nebo Irů – jen tak, aby se hrnec udržoval ve varu. A tenkrát bývalo v tom hrnci zatraceně horko (zeptejte se Meyera Meyera, který žil jako kluk v podobném ghettu a kterého proháněli po ulicích různí křesťanofilové s pokřikem „Meyer Meyer, Icík frajer!“), jenom čas od času trochu vychladl a zavládlo v něm jakési ozbrojené příměří mezi starousedlíky, jejichž děti chodily na univerzitu nebo se zacvičovaly v obchodních a podnikatelských praktikách Nového světa a stěhovaly se do Riverheadu nebo do Calm’s Pointu. Pozdější vlnu přistěhovalců, která tyto končiny

zaplavila, tvořili američtí občané nehovořící anglicky: ti se tu těšili všem právům a privilegiím, jaké má ve velkoměstě každá národnostní menšina; konkrétně řečeno, znamenalo to, že byli mizerně placeni, každý je bral na hůl, kdekdo jimi opovrhoval a co chvíli je někdo zmlátil; vcelku vzato jim jejich okolí postupně vsugerovalo, že Portoriko vůbec není krásný, ve slunci se koupající ostrov v Karibském moři, ale zatraceně páchnoucí díra na periféri smrduté bažiny. Náramně rychle se naučili, že je docela v pořádku vyhazovat odpadky z oken do dvora, pokud člověk nechce, aby si je krysy přišly sežrat k němu do bytu.

Pochopitelně, když se jako s nějakými odpadky jedná s lidmi, nemůže pak ty lidi nikdo kárat za to, že se svými vlastními odpadky nakládají tak, jak se jim zrovna zlíbí. Portorikáni sem přišli, ale někteří tu zůstali jen tak dlouho, dokud si nevydělali na zpáteční letenku na ostrov. Jiní se přizpůsobili přistěhovaleckému stereotypu, který zavedli Evropané: naučili se anglicky, chodili do školy, sehnali si lepší práci a přestěhovali se do odlehlých čtvrtí velkoměsta (v nichž nahradili ty nyní zámožné Američany evropského původu, kteří se z města odstěhovali už nadobro do soukromých domů na předměstích). Někteří však zůstali ve starých končinách dál a postupně podléhali rozmílání drtivými mlýnskými kameny chudoby a jen čas od času už se rozpomínali, jaké to bývalo zaplavat si v čisté a teplé mořské vodě, kde jedinou hrozbu představuje dravá barracuda se zuby jako cirkulárka.

Portorikánům, kteří v těchto končinách stále ještě bydleli, museli dlouhovlasí mladíci nutně připadat jako přivandrovalí vetřelci. Je snadné obrátit předsudek naruby; v každém pupkatém utlačovateli číhá vyzáblá obět, čekající jen na to, kdy se dostane na svobodu. Hippíci, dítka květin, prostě všichni ti „buzíci“, jestli se vám tohle poslední pojmenování líbí víc, sem přišli hledat klid a mír a konverzovat o lásce, jenomže je tu uvítal stejný strach, podezíravost, nevraživost a předsudky, jaké kdysi uvítaly Portorikány, když sem přišli oni. V tomto případě však to byli sami Portorikáni, od nichž veškerá ta nenávist vycházela – nelze nejdřív naučit lidi určitému způsobu života a pak od nich čekat, že na to zapomenou a budou se chovat jak andělé. Nelze je zahnat do stoky a potom čekat, že pochopí, proč synáčci a dcerky úspěšných Američanů

si hledají obydlí právě v těch stokách. Jestliže násilí jakéhokoli druhu je absurdní, pak pohled na oběti napadající jiné oběti je věru podívaná pro bohy. A přesně taková byla situace v Jižní čtvrti, kde mladí lidé, kteří tam přišli hledět si svého, byli místo toho nuceni koupit si pistole na ochranu proti jiným lidem, kteří se také jen pokoušeli hledět si svého, a to už víc let, než ti mladí byli vůbec s to spočítat. V nedávných měsících začali do těchto končin infiltrovat „benzínoví fanýci“, předvádějící své kožené bundy ozdobené svastikami a laskající své motocykly s takovou láskou a náruživostí, jakou jiní muži zpravidla věnují jen ženám. Benzínoví cvoci všechno jen ještě zhoršili. Jejich přítomnost pouze zvýšila zlověstné napětí, plné’neklidu a nepředvídatelných důsledků, a to v situaci, která beztak hrozila výbuchem.

Portorikáni, s nimiž Carel a to odpoledne mluvil, neměli z možnosti pobesedovat si s policajtem žádnou velkou radost. Policajti pro ně znamenali sekýrování. Carel u napadlo, že Alex Delgado, jediný portorikánský detektiv, kterého v pátracím oddělení měli (což mluvilo samo za sebe), by tohle vyšetřování možná zvládl líp, ale jednou tím prostě pověřili jeho, a tak se do té džungle nořil dál, ukazoval fotografi , vyptával se a do omrzení dostával pořád stejnou odpověď: „Ne, toho neznám. Víte, mně tyhle vejrostci připadaj jeden jak druhej.“

Benzínový fanýk se jmenoval Yank, což měl náramně úhledně napsáno bílou barvou vpředu na kožené

bundě, rovnou přes srdce. Měl dlouhé, kudrnaté černé vlasy a hustý černý plnovous. Oči měl modré a

pravé oko částečně zavřené jizvou, která se mu táhla z čela na tvář a průběžně přetínala kousek očního víčka. Na sobě měl to, co se k černé kožené bundě obvykle nosívá: pomačkaného kulicha (ochrannou přilbu měl na sedle motorky zaparkované u chodníku), černé tričko (seprané tak, že na něm místy

naskákaly bílé štráfky), černé bavlněné kalhoty, opasek s velkou přezkou, pobitý mosaznými cvočky, a na nohou černé holínky. Na krku mu visela celá kolekce nejrůznějších řetězů a na jednom z nich se houpal německý železný kříž. Seděl na dřevěné židli, opřené o zeď před obchodem prodávajícím plakáty různým

fandům a zájmovým skupinám (ve výkladní skříni za ním byl plakát s Lyndonem Barry Johnsonem

usazeným v sedle motorky), kouřil doutník a kochal se pohledem na hladce chromovaný exteriér své

motorky stojící u chodníku, jako kdyby obdivoval nějakou sochu. Když se k němu Carel a přiblížil, ani se na něho nepodíval. Okamžitě mu bylo jasné, že Carel a je policajt, jenže benzínoví fanýci se policajtů neštítí. Benzínoví fanýci se de facto někdy sami pokládají za policajty a všechny ostatní považují za blbé posírky, co na světě jenom zbytečně zaclánějí.

Carel a neztrácel čas. Ukázal policejní odznak a legitimaci a řekl: „87. pátrací oddělení, detektiv Carel a.“

Yank zadýmal z doutníku. „Jo?“ řekl.

„Potřebujeme zjistit totožnost jednoho mládence, kterej možná bydlel někde tady v okolí…“

„Jo?“

„Myslel jsem, že byste nám v tom třeba moh pomoct.“

„Jak to?“

„Vy bydlíte někde tady?“

„

„Jo.“

„Jak dlouho už tady bydlíte?“

„My jsme tři a přifrčeli jsme sem ze západního pobřeží. Je už to pár neděl.“

„Takže vlastně jen projíždíte, jo?“

„No, my jsme hned tady, hned tam. To spíš.“

„A kde bydlíte?“

„No leckde.“

„To jako je kde?“

„Vždycky někam zapadnem. To je různý. Členové našeho klubu jsou většinou všude vítaný.“

„A kam jste zapadli teď? Jako momentálně.“

„Jsme tady za rohem.“

„Kde tady za rohem?“

„V Rutland Street. Poslyšte, já myslel, že zjišťujete něčí totožnost. Tak co teda mají všechny tyhle otázky znamenat? Chcete mě obvinit z nějakýho hrůznýho zločinu?“

„Víte o nějakém hrůzném zločinu? Myslím konkrétně.“

„Motorka je zaparkovaná podle předpisu a já tu seděl, pokuřoval doutník a přemejšlel. Je na tom něco

protizákonnýho?“

„Nic takového nikdo neřekl.“

„Tak proč teda všechno to vyptávání?“

Carel a sáhl do kapsy saka, vylovil notes a vytáhl z něho fotografi mrtvého mladíka. „Poznáváte ho?“

zeptal se a podal fotografi Yankovi, který vyfoukl obláček kouře, narovnal pod sebou židli a pak držel fotografi mezi koleny, hrbil se nad ní a zkoumavě si ji prohlížel.

„V životě jsem ho neviděl,“ řekl. Podal fotografi Carel ovi zpátky, znova opřel židli o zeď a naplnil si plíce dalším douškem doutníkového kouře.

„Rád bych věděl, jak se jmenujete. Celým jménem,“ řekl Carel a.

„Nač to?“

„Pro případ, že bych si s váma potřeboval znova promluvit.“

„A proč byste si se mnou měl znova promlouvat? Jen teď jsem vám řek, že jsem toho chlápka v životě

neviděl.“

„Já vím, jenže lidi si někdy uvědomí leckterou cennou informaci až později. No a když vy a vaši přátelé jste hned tam, hned tady, mohli byste třeba zaslechnout něco, co…“

„Já vám něco povím,“ řekl Yank a zazubil se. „Vy povězte mně, jak se jmenujete. Když se něco doslechnu, zavolám já vám.“ Vyfoukl do vzduchu dva dokonalé kroužky kouře a zeptal se: „Tak co vy na to?“

„Já už jsem vám řek, jak se jmenuju,“ odpověděl Carel a.

„Vidíte, jakou já mám paměť,“ řekl Yank a znova se zazubil.

„Však já vás tady v okolí někde natrapíruju,“ řekl Carel a.

„Na to moc nespolíhejte,“ odpověděl Yank.

6

Ve středu odpoledne, deset minut před jednou, zavolala do služebny Augusta Blairová a chtěla mluvit s

detektivem Klingem. Ten ale držel polední přestávku a byl dole v hale v šatně a dával si tam šlofíka.

Meyer se zeptal, zda by jí Kling nemohl později zavolat sám, ale zadýchaná dívka mu sdělila, že se utrhla jen na minutku a byla by mu moc vděčná, kdyby jí mohl Klinga k telefonu zavolat. Řekla, že volá kvůli tomu vloupání. Meyer tedy šel dolů do haly a nepříliš nadšeně Klinga vzbudil. Nezdálo se, že by mu to

sebemíň vadilo. Naopak, přihnal se k psacímu stolu jak vítr, čapnul sluchátko a značně rozjásaně

zahlaholil: „Dobrý den, slečno Blairová, jak se máte?“

„Docela fajn, díky,“ řekla dívka. „Chtěla jsem vám zavolat už od rána, pane Klingu, ale teprve teď jsme měli první přestávku. My jsme dneska začínali v devět a nevěděla jsem, jestli býváte v práci už tak brzo.“

„Ale ano, to už jsem tu byl,“ řekl Kling.

„Takže jsem vám mohla klidně zavolat, že? No nic, volám aspoň teď. Jenomže se tam musím za moment

vrátit. Nemohl byste sem za mnou přijít?“

„Kde jste, slečno Blairová?“

„V Schaefferově fotoateliéru. Je to v Hal Avenue, číslo 580. Páté patro.“

„A oč jde?“

„Když jsem v bytě uklízela ten svinčík, našla jsem něco, co není moje. Napadlo mě, že to tam mohl ztratit ten lupič.“

„Tak to za váma rovnou jedu,“ řekl Kling. „A co to je – co jste to našla?“

„No, víte – ukážu vám to radši až tady,“ řekla. „Já už musím běžet, pane Klingu.“

„Tak platí,“ řekl, „budu tam…“

Dívka už tam ale nebyla.

Schaefferovu fotoateliéru patřilo v čísle 580 na Hal Avenue celé páté patro. Recepční, drzá blondýnka s výrazným německým přízvukem, informovala Klinga o tom, že jí Augusta řekla, že za ní přijde, a pak ho poslala do studia, které bylo na konci dlouhé chodby, ověšené ukázkami Schaefferových fotokreací. Podle výběru se dalo soudit, že Schaeffer fotografuje většinou manekýnky pro módní žurnály; Kling sice k horlivým čtenářům časopisu Vogue nepatřil, ale přesto tváře dobré poloviny modelek odněkud znal.

Augustinu fotografi však mezi nimi hledal marně. Zřejmě mu řekla pravdu, když tvrdila, že v téhle branži pracuje teprve krátce.

Dveře do studia byly zavřené. Kling je tiše otevřel a octl se v obrovské místnosti se skleněným stropem, propouštějícím zvenčí denní světlo. Pódium bylo až na druhém konci místnosti a zeď za ním byla potažena rudým papírem tvořícím pozadí. Na podlaze spočívaly čtyři akumulátory, od nichž vedly kabely k fleším umístěným na stojanech, jejichž šedé reflektory ve tvaru deštníků byly zamířeny na pódium.

Rudovlasá Augusta Blairová v rudé blůze, krátkém rudém svetříku, rudých podkolenkách a rudých

lakovaných lodičkách stála před pozadím z rudého papíru. Mladá dívka v džínsech a sportovním tričku

stála vpravo od pódia s rukama zkříženýma přes prsa. Fotograf a jeho asistent se skláněli nad

třínožkovým polaroidem. Udělali několik snímků, fleše pří každém stisknutí spouště na zlomek vteřiny

zablýskly, a pak, zřejmě spokojeni s naaranžovaným záběrem, sundali z třínožky polaroid a nahradili jej nikonem. Augusta náhle zpozorovala, že Kling stojí u dveří, usmála se na něho a zatřepala na něho prsty pravé ruky. Fotograf se otočil.

„Co je?“ zeptal se.

„To je jeden můj přítel,“ řekla Augusta.

„Jo tak,“ řekl fotograf a přestal se znepokojovat. „Uvolni se, stůj docela klidně. Seš připravená, kočičko?

Kde je David?“

„Davide!“ zavolal asistent a od telefonu zavěšeného na stěně se přihnal nějaký muž, kterého až do této chvíle částečně zakrývala zástěna, přes niž byly přehozeny purpurové punčoškové kalhoty. Šel rovnou k Augustě, rychle jí přečesal vlasy a znova slezl z pódia.

„Hotovo?“ zeptal se fotograf.

„Můžeš jet,“ řekla Augusta.

„Titulek k tomu bude ‚Rudá na rudé‘, pomož pánbu, a tenhle fór –“

„Co se ti na tom titulku nelíbí?“ zeptala se dívenka ve sportovním tričku.

„Nic, to je v pořádku, Heleno, ode mne nečekej, že se budu neuctivě vyjadřovat o vašem časopisu. Hele, Gussie, fór spočívá v tom, aby se do toho dostal ten obrovskej pocit rudý barvy, víš, jak to myslím? Aby to všechno přímo vybuchovalo a řvalo, chápeš, aby to bylo rudý jak peklo, rozumíš? Je ti jasný, co chci?“

„Myslím, že jo,“ řekla Augusta.

„My chcem, aby to bylo rudý,“ řekla Helena.

„Co tady hrome dělá tenhle proxar?“ zeptal se fotograf.

„Já myslel, že budem dělat něco zblízka,“ řekl asistent.

„Ne, Eddie, dej to prosím té pryč, jo?“

„Klidně,“ řekl Eddie a začal odšroubovávat čočky.

„Davide, dej jí ty vlasy z čela, buď tak hodnej.“

„Kde?“

„No tam, jak jí visej přes oko, copak to nevidíš?“

„Jo – nojo.“

„Dobrý, to je vono, díky. Jak to vypadá, Eddie?“

„Máš to hotový.“

„A ty, Gussie?“

„Já čekám.“

„Dobrý, jdem na věc, dej do toho ten velkej pocit tý rudý, Gussie, to je přesně to, co chci, chci, aby mi v tom ta rudá řvala přes celý město, no to je holka, ještě trochu víc, teď skloň hlavu, tak je to dobrý, Gussie, teď se usměj, víc ukaž zuby, kočičko, rudý, rudý, to musí bejt, rozhoď ruce, hodně doširoka, dobrý, dobrý, to je vono, teď to začínáš správně cejtit, přiveď to trošku do varu, kočičko, musí ti to sršet z konečků prstů, hezký, takhle se mi to 1íbí, dej do toho trochu ducha, takhle je to vono, dobrý, teď z druhý strany, dej hlavu opačně, ne, ne, ruce drž rozpřažený, prima, dobrý je to, v pořádku, teď pojď jako ke mně, ne, kočičko, nesmíš se plížit, tohle není žádný blue, tohle musí bejt rudý, musíš na mě přímo vybuchnout,

áno, to je vono, ano, áno, dobrý, teď do toho dej trochu páry, Gussie, prima, tak se mi to líbí, líbí se mi to, víc otevři oči, zatřes vlasama, dóbrý, kočičko…“

Příští půlhodinu Kling přihlížel, jak Augusta před kamerou předvádí bohatý rejstřík nejrůznějších výrazů tváře, všemožných póz a akrobatických evolucí – ve všech těch pózách, které střídavě zaujímala, byla však pořád stejně krásná a nic než krásná. V obrovské místnosti bylo slyšet jen fotografův hlas a vrčivé předení kamery. Hlas ji chlácholil, plísnil, přemlouval, chválil, poopravoval, peskoval a lichotil – neumlkající vemlouvavý hlas, který slyšela jen Augusta a sotva kdo jiný, zatímco jemný šumot kamery monotónním vrčením doprovázel hladce zaběhanou rutinu. Klinga to fascinovalo. Když byl tehdy večer u Augusty v

bytě, užasl nad tím, jak je krásná, ale nemohl mít tušení o její vitalitě. Na vloupání reagovala tím, že si nasadila masku vyjadřující vážnost a zdeprimovanost, což jí sice na kráse neubralo, ale dodalo jí poněkud neživotný nádech. Když ji Kling pozoroval teď, jak přímo hýří energií a nápady, jak co nejlíp vyjádřit tu „superrudou koncepci“, když slyšel příst kameru a viděl fotografa, jak kolem Augusty krouží a mluví na ni, připadala mu jako někdo docela jiný, a pojednou ho napadlo, kolik těch tváří vlastně Augusta Blairová má a kolik jich může on kdy poznat.

„Fajn, to bylo velký, Gussie,“ řekl fotograf, „teď si dáme na deset minut pohov. Pak uděláme ty jachtařský kompletky, Heleno. Nemoh bys přinést trochu kafe, Eddie?“

„Hned jsem tu.“

Augusta slezla z pódia a zamířila ke Klingovi, který stál na konci místnosti. „Buďte zdráv,“ řekla. „Mrzí mě, že jsem vás musela nechat čekat.“

„Mně se to moc líbilo,“ řekl Kling.

„Jo, tohle byla celkem zábava,“ řekla Augusta. „Většinou to ale moc velká zábava není.“

„Který z těchhle chceš, abych udělal nejdřív, Heleno?“ zeptal se fotograf.

„Ty s tím pruhovaným hořejškem.“

„To ode mne vážně chceš, abych sjel oba dva?“

„Jo, oba ty hořejšky. Kalhoty jsou jen jedny, k oběma stejný,“ řekla Helena.

„Dobře, tak oba hořejšky, ten pruhovanej nejdřív. Představíš mě svýmu příteli, Gussie?“ zeptal se a

přiklátil se k místu, kde Kling s Augustou stál.

„Rick Schaeffer,“ řekla Augusta, „a tohle je detektiv Kling. Promiňte, ale nevím, jak se jmenujete křestním jménem.“

„Bert,“ řekl Kling.

„Těší mě, že vás poznávám,“ řekl Schaeffer a napřáhl dlaň. Oba muži si krátce potřásli rukama a

Schaeffer se zeptal: „Přišel jste kvůli tomu vloupání?“

„Ano, kvůli tomu,“ řekl Kling.

„No, já bych vás nerad připravoval o čas,“ řekl Schaeffer. „Gussie, kočičko, nejdřív sjedem ten

proužkovanej hořejšek.“

„Dobře.“

„Rád bych se do toho pustil hned, jak vyměníme to pozadí.“

„Jo, za moment jsem tam.“

„Dobrý. Těšilo mě, že jsem vás poznal, Berte.“

Rázně odkráčel k oběma mužům, kteří nesli na pódium roli modrého papíru pro nové pozadí.

„Tak co jste v bytě našla?“ zeptal se Kling.

„Mám to v kabelce,“ řekla Augusta a zamířila k lavici stojící u jedné zdi. Kling šel za ní. „Poslyšte, musím se vám omluvit, že je to všechno takhle ve spěchu, ale oni mi platí pětadvacet dolarů za hodinu a nevidí rádi, když tu někde posedávám.“

„Já rozumím,“ řekl Kling.

Augusta se začala přehrabávat v kabelce a vylovila z ní propisku s kuličkovým hrotem. Podala ji Klingovi, který navzdory tomu, že už jistě byla celá pokrytá jejími otisky prstů, ji od ní vzal do rozprostřeného kapesníku. Horní půlka propisky byla kovová, z mosazi imitující zlato. Spodní část byla z černé umělé hmoty. Na první pohled bylo vidět, že jde o propisku, jaké se v obchodech rozdávají zákazníkům zadarmo.

Do umělé hmoty byla vyražena bílá písmena:

Sulzbacherova realitní kancelář

Ashmead Avenue 1142

Calm’s Point

„A víte jistě, že není vaše?“ zeptal se Kling.

„Bezpečně. Pomůže vám to nějak?“

„Pro začátek se z toho dá vyjít.“

„No aspoň to.“ Rychle se podívala přes rameno k pódiu, kde muži rozvinovali roli modrého papíru na nové pozadí. „Kolik je hodin, Berte?“

Kling se podíval na hodinky. „Už jsou skoro dvě. Jak vám vlastně mám říkat? Augusta nebo Gussie?“

„To záleží na tom, co zrovna budeme dělat,“ řekla a usmála se.

„A co budem dělat třeba dnes večer?“ zeptal se Kling okamžitě.

„Dneska nemůžu,“ řekla Augusta. „Tak co takhle zejtra?“

Na okamžik se na něho podívala, zdálo se, že se rychle rozhoduje, a pak řekla: „Musím se podívat do

notýsku.“ Sáhla do kabelky pro maličký diář, otevřela ho a zeptala se: „Co je zejtra – čtvrtek?“ Nečekala, až jí odpoví, a nalistovala stránku označenou datem 22. duben – čtvrtek. „Ne, zejtra taky nemůžu,“ řekla a Kling měl pocit, že ho chce odmrštit až příliš rázně a nahlas. „Mám ale volno v sobotu večer,“ řekla vzápětí, což ho překvapilo. „Co v sobotu?“

„Sobota by byla fajn,“ řekl rychle: „Že bychom zašli na večeři?“

„To by šlo. Prima.“

„A pak třeba do biografu.“

„Tak proč to neudělat v obráceném pořadí? Jestli vám nebude vadit, jak vypadám, můžete se pro mne

zastavit ve studiu…“

„Výborně…“

„Asi tak v šest, ve čtvrt na sedm, to bysme ještě mohli stihnout některé první představení a pak si třeba dát párek nebo něco později. V kolik hodin odcházíte z práce?“

„Kolem šestý už budu určitě volnej.“

„Tak platí, ten fotograf, u kterýho budu, se jmenuje Jerry Bloom a je to na Concord Avenue číslo 1204.

Druhé patro, aspoň myslím. Nepoznamenáte si to?“

„Jerry Bloom,“ řekl Kling, „Concord Avenue číslo 1204, druhé patro, v šest hodin.“

„Gussie, jdem na to!“ zahalekal Schaeffer.

„Tak teda v sobotu,“ řekla a ke Klingovu nesmírnému úžasu zvedla prsty ke rtům, poslala mu neklamný

polibek, usmála se na něho a rychle vykročila k čekajícímu Ricku Schaefferovi.

Kling jen zamrkal.

Ashmead Avenue byla ve stínu výškové zástavby v ceniru Calm’s Pointu, dost blízko od rušné obchodní

čtvrti a budovy Hudební akademie. Když bylo Klingovi sedmnáct, dal si jednou rande s dívkou z Calm’s

Pointu, a pak se zapřísáhl, že něco takového víckrát neudělá. Rande si smluvili na půl deváté a Kling odjel z Riverheadu do Al enu přesně v sedm vlakem, ve kterém prodřepěl půldruhé hodiny, než vystoupil na Kingston Parkway – podle instrukcí, které mu dívka dala. Odtamtud se vydal do labyrintu ulic s

neznámými a nic neříkajícími názvy, v nichž pochopitelně zabloudil, a k domu, kde dívka bydlela, dorazil v deset hodin večer. Tam mu matka té dívky sdělila, že dceruška odešla s kamarádkou do biografu. Zeptal se, jestli by na ni mohl počkat, načež se na něho dívčina matka podívala jak na nějakého přitroublého

idiotka a docela jednoduše řekla: „No, to bych vám ani moc neradila.“ Později přišel do Calm’s Pointu jen zřídka, pokud se tam ovšem nemusel vydat kvůli nějakému vyšetřování.

Sulzbacherova realitní kancelář byla v jednopatrové cihlové budově, vmáčknuté mezi samoobsluhu a

prodejnu lihovin. Vcházelo se do ní dveřmi, které měly po obou stranách výkladní skříně vyzdobené

fotografiemi domů z blízkého i vzdálenějšího okolí. Za sklem Kling uviděl dva psací stoly. U jednoho seděl nějaký muž, zahloubaný do otevřené knihy, kterou měl před sebou. Když Kling vešel do kanceláře, zvedl muž hlavu.

„Dobré odpoledne,“ řekl, „co byste si ráčil přát?“

Měl na sobě hnědý dvouřadový oblek, bílou košili a proužkovanou vázanku. Na klopě měl odznak místní

Obchodní komory a z kapsičky saka mu čouhaly špičky několika doutníků.

„Potřeboval bych od vás pomoc,“ řekl Kling. Vytáhl náprsní tašku a otevřel ji. „Já se jmenuju Kling,“ řekl, „a jsem detektiv z 87. pátracího oddělení. Rád bych se vás zeptal na pár věcí.“

„Posaďte se u nás,“ odpověděl muž a ukázal na dřevěné křesílko u svého psacího stolu. „Já jsem Fred

Lipton a rád pro vás udělám všechno, co bude v mých silách.“

„Pane Liptone, my jsme v jednom vyloupeném bytě našli vaši podnikovou propisku a tak bychom…“

„Podnikovou propisku?“

„Ano. Na propisce bylo vyraženo jméno vašeho podniku.“

„Ach tak, už rozumím. Takovouhle propisku. Ty koupil Nat kvůli reklamě.“

„Nat?“

„Nat Sulzbacher. Majitel podniku. Já jsem tu jen zaměstnanec. Prodávám a tak.“ Lipton vytáhl horní

zásuvku psacího stolu, sáhl do ní, otevřel dlaň a vysypal z ní na desku stolu asi šest propisek s

kuličkovým hrotem. „Myslel jste tyhle, že ano?“

Kling jednu propisku zvedl a podíval se na ni. „Ano,“ řekl, „úplně stejnou, jako je tahle.“

Přední dveře se otevřely a do místnosti vstoupil vysoký tmavovlasý muž. „Dobré odpoledne, Frede,“ řekl.

„Tak co – prodáváš baráky na běžícím pásu?“

„Pane Sulzbachere, tenhle pán je detektiv…“

„Kling.“

„Kling. Vyšetřuje nějaké vloupání.“

„Vážně?“ řekl pan Sulzbacher a významně povytáhl obočí.

„V tom vyloupeném bytě se totiž našla jedna naše propiska.“

„Naše propiska?“ řekl pan Sulzbacher. „Moh bych se na ni prosím podívat?“

„Momentálně ji nemám s sebou.“

„Tak jak víte, že je naše?“

„Je na ní jméno našeho podniku,“ řekl Lipton.

„Ach tak. A co vlastně byste rád věděl, mladý muži?“

„No, vzhledem k tomu, že se propiska našla ve vyloupeném bytě…“

„Nemyslíte si snad o nás, že jsme tu nějací kriminálníci?“

„To ne. Zajímalo by mě jenom…“

„Poněvadž to byste byl na omylu, kdybyste si to myslel. My jsme realitní kancelář a prodáváme

nemovitosti. Ujišťuju vás, že se tu ničím jiným nezabýváme.“

„Jistě. Nikdo přece nehodlá tvrdit, že vy nebo pan Lipton jste ten byt vyloupili. Chtěl bych vědět jen tolik, jestli ty propisky rozdáváte podle nějakého speciálního klíče a jen někomu, nebo jestli…“

„Víte, kolik jsem těch propisek objednal?“ zeptal se Sulzbacher.

„Kolik?“

„Pět tisíc.“

„Ó jé,“ řekl Kling.

„Víte, kolik jsme jich rozdali za posledních šest měsíců? Přinejmenším polovičku z celkového počtu.

Přesně vám to nepovím, ale dva tisíce určitě. Jak od nás potom můžete čekat, že si budem pamatovat,

komu jsme je dali?“

„To byli zákazníci nebo…?“

„Jistě – zákazníkům, ale taky docela neznámým lidem. Někdo sem přijde, má zájem o nějaký dům, no a

tak mu dáme propisku, aby nezapomněl, jak se náš podnik jmenuje. V Calm’s Pointu je totiž realitních

kanceláří jak hub po dešti, konkurence je tu jak řemen, to snad víte, ne?“

„Hmm,“ řekl Kling.

„Takže je mi líto,“ řekl pan Sulzbacher.

„No jo,“ řekl Kling. „Mně taky.“

Tentokrát si nemysleli, že jde o nějaký omyl.

Druhý, zcela stejný fotostat přišel odpolední poštou a neprodleně jej zařadili do malé obrazové galérie, kterou už měli připíchanou ve služebně na nástěnce, takže momentálně se pátrací oddělení mohlo pyšnit dvěma obrázky J. Edgara Hoovera a dvěma obrázky George Washingtona.

„Co myslíš, že nám tím chce naznačit?“ zeptal se Hawes.

„To teda nevím,“ řekl Carel a.

„Ten chlap to má promyšlený, krk na to,“ řekl Meyer.

„O to se nikdo nepře.“

Tři muži stáli před nástěnkou s rukama v bok a prohlíželi si fotostaty tak důkladně a pozorně, jako kdyby visely na zdi někde v muzeu.

„Odkud myslíte, že ty obrázky má?“ zeptal se Hawes.

„Já bych řek, že z novin. Z knížek. Z časáků.“

„A to by nám nějak pomoct nemohlo?“

„Pochybuju. I když se nám podaří zjistit, odkud ty fotky jsou – tak co? Co z toho…?“

„Hm, no jo.“

„Důležitý je jedině to, co se nám tím pokouší říct.“

„Co všechno vlastně zatím víme?“ zeptal se Meyer.

„Zatím víme jen tolik, že se třicátýho dubna chystá ukrást půl miliónu dolarů,“ řekl Hawes.

„Ne, tak to přesně není,“ řekl Carel a.

„A jak je to přesně?“

„Řekl ‚S vaší asistencí…‘ – vzpomínáte si? ‚S vaší asistencí mám v plánu ukrást posledního dubna pět set tisíc dolarů.‘“

„S čí pomocí?“ zeptal se Meyer.

„No s naší, aspoň hádám,“ řekl Carel a.

„Možná že myslel osobně s tvou,“ řekl Hawes. „Mluvil o tom přece s tebou a vyká ti, ne?“

„To je pravda, to jo,“ řekl Carel a.

„A všechny ty obrázky byly taky adresovaný tobě.“

„To byly.“

„Třeba si myslí, že ty a on spolu máte něco společnýho. Možná že celá tahle kulišárna je nějak mířená

přímo na tebe.“

„No, my spolu něco společnýho fakticky máme, to jo,“ řekl Carel a.

„A co?“

„Že jsme jeden druhýho postřelili. A oba jsme to přežili.“

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal se Hawes.

„O čem?“

„Jestli je to mířený přímo na tebe – o tom. Nemáš nějakej nápad? Nic, co bys k tomu moh říct?“

„Ví bůh, že ne. Ani ň,“ řekl Carel a.

„Hoover a Washington,“ řekl Meyer zamyšleně. „Co hrome mají tihle dva společnýho?“

7

V „Případu Kristusek“, jak jej nekřesťanští rouhači s nevymáchanými hubami z 87. pátracího oddělení

žertem pokřtili, nenásledoval žádný rychlý pokrok. Mrtvého muže se stále ještě nepodařilo identifikovat a Carel a moc dobře věděl, že pokud se nepodaří zjistit jeho totožnost v několika nejbližších dnech, hrozí celému případu nebezpečí, že bude zahrabán stejně hluboko jako mrtvola. Dokud nebudou vědět, co to bylo za člověka, dokud nebudou moct s jistotou říct, že neznámou osobou či osobami byl zavražděn ten a ten člověk, který se tak a tak jmenoval, budou mít pořád jen to, co minulé pondělí označil štítkem doktor Cortez: mrtvolu. Nálepku. Anonymní mrtvolu mužského pohlaví. Neživý ranec z masa a kostí, který nikdo nepohřešuje a po němž se nikdo neshání – tělesné pozůstatky neznámého muže, o kterém nikdo

nevěděl, kdo to byl, když ho pochovali na městském hřbitově. Obětí vraždy se v tomto velkoměstě stávalo až příliš mnoho lidí, ale ti všichni měli jména a adresy a příbuzné a každý z nich svou vlastní histori .

Nebylo dost dobře možné žádat od přepracované městské policie, aby ztrácela drahocenný čas a

pokoušela se najít vraha někoho, kdo brousil po ulicích bez jména. Pouhé číslo nikdy nevzbuzuje příliš velkou sympati .

Ve čtvrtek dopoledne, kdy Carel a obcházel v okolí Harrison Street jeden obchod po druhém, spustil se

prudký liják Případ Kristusek byl už teď čtyři dny starý. Carel a věděl, že jestli hodně brzo s něčím

nepřijde, bude na pátracím oddělení celá tragédie založena do kartotéky nevyřešených případů. A to

prakticky znamenalo, že případ je uzavřen. Nikoli vyřešen, ale pouze uzavřen, a to do té doby, dokud se náhodou na něco nepřijde – po týdnech, měsících či letech, jestli vůbec kdy. Představa, že by případ měl být pohřben ad acta sotva dva dny poté, co pohřbili mrtvolu, připadala Carel ovi krajně nepříjemná. Kromě šoku, který v něm brutalita ukřižování vyvolala (pokud se to dalo ukřižováním vůbec nazvat; de facto se žádný kříž v případě nevyskytl), měl Carel a pocit, že ho celá ta věc zasáhla ještě hlouběji. Nebyl sice v kostele od toho dne, kdy se vdávala jeho sestra, což už bylo víc jak třináct let, ale teď cítil, že se v něm cosi neurčitého přece jen pohnulo, vzpomínky na kněze s kadidelnicí, na pronikavou vůni kadidla, na ministranty v bílém a na podobu ukřižovaného Ježíše Krista vysoko nad oltářem. Nebýval zbožné dítě a

nebyl ani zbožný muž. Ale zavražděného mladíka si zvláštním způsobem v myšlenkách spojil s duchovní

koncepcí někoho, kdo umřel za celé lidstvo, a s pomyšlením, že mladík v opuštěném činžáku zemřel pro

nic za nic, se nemohl smířit.

Déšť bubnoval do chodníků, kropil je jak kulometná palba v nějaké šedé, sporné zemi nikoho mezi dvěma

liniemi zákopů. Klikaté kopí blesku s praskotem protrhlo oblohu, následováno rachotem hromu, při němž

se Carel a rozklepal od hlavy až k patě. Rozběhl se k nejbližšímu obchodu, rozrazil dveře dokořán,

setřepal vodu z pršipláště a osušil si hlavu kapesníkem. Teprve pak se rozhlédl kolem sebe. V první chvíli měl dojem, že je kdesi v galéri , kde má právě nějaký sochař výstavu. Pak si ale uvědomil, že se octl v sochařské dílně. Umělcova díla byla vystavena na dlouhých stolech a policích – ženské akty nejrůznějších velikostí, vyřezané ze dřeva i vytesané z kamene, odlité do sádry a bronzu. Sochy byly docela pěkné, přinejmenším aspoň Carel a ten dojem měl. Naturalistické, téměř fotograficky věrné nahotiny seděly, stály nebo ležely na boku v zmrzlém trojrozměrném realismu, některé nebyly větší než pěst, jiné, ty stojící, byly vysoké metr nebo i půldruhého. Umělec vytvořil všechny sochy podle jediného modelu – nápadně mladé, vysoké a štíhlé dívky s malými, krásně tvarovanými prsy, úzkými boky a dlouhými vlasy, které jí splývaly do půlí zad. Působilo to dojmem, že je člověk v sále obloženém zrcadly, odrážejícími obraz téže dívky v dobrém tuctu rozdílných póz, zmenšujícími ji v drobnou loutku a zaklínajícími její vitalitu do materiálů trvanlivějších než lidské tělo. Carel a si právě jednu sochu prohlížel důkladněji, když ze zadní místnosti vyšel nějaký muž.

Nechybělo mu moc do třicítky a byl to vysoký blonďák s tmavohnědýma očima a lví hlavou. Šel o berlích.

Levou nohu měl mohutně zafačovanou. A na pravé měl roztrhanou bílou tenisku.

Carel a odhadem usoudil, že v tomto okamžiku je v tomto velkoměstě nějakých deset tisíc mužů, kteří

mají obutou bílou tenisku na pravé či na levé noze a možná dokonce na obou. Nevěděl ovšem, kolik z

nich má dílnu na King’s Circle, čtyři bloky od Harrison Street, kde před pěti dny někdo přibil na zeď

neznámého mladíka a kde se v prázdném bytě dole v chodbě našla levá teniska.

„Co byste rád, vážený?“ zeptal se muž.

„Já jsem od policie,“ řekl Carel a.

„Hm – tó jo,“ řekl muž.

„Detektiv Carel a z 87. pátracího oddělení.“

„Hm – tó jo,“ řekl muž znova. Nepožádal ho, aby se mu legitimoval, a Carel a mu odznak ani průkaz

neukázal.

„Vyšetřuju vraždu,“ řekl.

„Rozumím.“ Muž přikývl a odpajdal na berlích k jednomu dlouhému stolu. Sedl si na jeho okraj, vedle

sochy své štíhlé mladé modelky, odpočívající v bronzu se zkříženýma nohama, skloněnou hlavou a očima

sklopenýma k zemi jak nahá jeptiška. „Já jsem Sanford El iot,“ řekl. „Všichni mi ale říkají Sandy. Koho zabili?“

„To nevíme. Proto právě chodím tady po okolí a vyptávám se.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se El iot.

„V neděli v noci.“

„Minulou neděli jsem byl mimo město,“ řekl El iot a Carel u hned napadlo, proč asi pociťuje nutnost uvést své alibi pro dobu vraždy, o níž spolu zatím hovořili jen velice obecně a neurčitě.

„Vážně?“ zeptal se Carel a. „A kde jste byl?“

„V Bostonu. Jel jsem do Bostonu na víkend.“

„Tam je pěkně, tam nahoře,“ prohodil Carel a.

„Jo, to je.“

„Stejně bych vám ale rád ukázal fotografi oběti…“

„Víte, já tady v okolí moc lidí neznám,“ řekl El iot. „Jsem v tomhle městě teprv od ledna. A většinou si vystačím sám. Tady vzadu v ateliéru dělám svou práci a tady vpředu se to pokouším prodat. Moc lidí tu opravdu neznám.“

„Do obchodu vám sem ale přece přijde spousta lidí, ne?“ řekl Carel a.

„To je pravda. Jenže když ode mne nic nekoupí, nemůžu ani vědět, jak se jmenují. Chápete přece?“

„Jistě,“ řekl Carel a. „Snad byste se ale aspoň moh podívat na fotografi .“

„Když chcete – prosím. Nejspíš to ale k ničemu nebude. Já tady v okolí vážně znám jen moc málo lidí.“

„Vy pocházíte z Bostonu?“

„Jak prosím?“

„No říkal jste, že jste jel do Bostonu, tak jsem si mysle…“

„Ach tak. Ne. Já jsem z Oregonu. Tam na severu jsem ale chodil do akademie. Do akademie výtvarných

umění na BU. Na bostonské univerzitě.“

„A říkáte, že jste v neděli byl v Bostonu?“

„No ano. Jel jsem tam navštívit pár přátel. V Bostonu a v okolí mám přátel fůru.“

„Tady v okolí jich ale moc nemáte.“

„Ne, tady v okolí ne.“

„Tu nohu jste si poranil, než jste jel do Bostonu, nebo až pak?“

„Než jsem tam jel.“

„A to jste tam cestoval s těma berlema?“

„No jo“

„Řídil jste vůz?“

„Řídila ho jedna má přítelkyně.“

„Co je zač?“

„Ta dívka, co mi chodí sedět – modelka.“ Neurčitým gestem ukázal na sochy, které je obklopovaly ze

všech stran.

„Co vůbec s tou nohou máte?“ zeptal se Carel a.

„Měl jsem ouraz.“

„Máte ji zlomenou?“

„Ne. Vyvrt jsem si kotník.“

„To může někdy bejt horší než zlomenina.“

„Hm, přesně to mi řek doktor.“

„Kterej doktor?“

„Proč to chcete vědět?“

„Čistě ze zvědavosti.“

„Podívejte,“ prohlásil pojednou El iot, „já bych řek, že do toho vám nic není.“

„Máte pravdu,“ řekl Carel a, „do toho mi nic není. Podíval byste se prosím aspoň na tu fotografi ?“

„Koukejte,“ řekl El iot a bylo na něm vidět, že má co dělat, aby nevypěnil, „už jste mě zdržel až dost. Když jste sem přišel, zrovna jsem pracoval. A já nemám rád, když mě někdo vyrušuje, když…“

„Promiňte,“ řekl Carel a. „Chci už jen, abyste se podíval na tu fotografi …“

„Určitě toho chlapa nebudu znát,“ řekl El iot. „Znám sotva pár chlápků tady ze sousedství. Většina mejch přátel žije v Bostonu.“

„Dobře, tak se na ni jen podívejte,“ řekl Carel a a podal mu fotografi .

„Ne, toho neznám,“ řekl El iot a téměř hned mu fotografi vrátil.

Carel a založil fotografi do notesu, vyhrnul si límec pláště, řekl „Děkuju vám,“ a vyšel do deště. Pršelo, jako kdyby někdo z nebe vyléval putýnky; Carel a by si byl s gustem to boží požehnáníčko odpustil. Dal se do běhu hned, jak došlápl na chodník, a nezastavil se, dokud nedorazil k otevřené restauraci na rohu.

Teprve uvnitř si přehnaně hlasitě a teatrálně odfoukl z plných plic, jak to dělají všichni, kdo utíkají v dešti a konečně dorazí někam pod střechu, svlékl si pršiplášť, pověsil ho na věšák a posadil se k pultu. Přiloudala se k němu číšnice a zeptala se ho, co si dá. Objednal si šálek kávy a sýrový chlebíček.

Hlavou se mu honila spousta znepokojivých myšlenek a všechny se týkaly Sanforda El iota.

Znepokojovala ho ta roztrhaná bílá teniska a znepokojovala ho i skutečnost, že El iot měl zafačovanou

levou nohu – nebo to snad byla jen shoda okolností, že teniska, kterou našli, byla také levá?

Znepokojovalo ho uspěchané alibi, které ze sebe El iot vyklopil pro tu noc, kdy došlo k vraždě, a

znepokojovala ho i představa člověka, který se o berlích vydá autem na dlouhý výlet do Bostonu, bez

ohledu na to, že to auto údajně řídil někdo jiný.

Proč se mu El iot zdráhal říct jméno lékaře, u kterého byl? A jak mohl El iot vědět, že obětí vraždy byl muž? Řekl přece – ještě než mu Carel a fotografi vůbec ukázal: „Určitě toho chlapa nebudu znát.“ Toho chlapa. Carel a přece do té chvíle mluvil o mrtvém jen jako o „oběti“.

Znepokojovalo ho ještě něco jiného.

Číšnice před něho postavila na pult kávu, přičemž jí půlku rozlila na podšálek. Sáhl po sýrovém chlebíčku, kousl do něho, odložil jej, zvedl šálek s kávou, položil na pobryndaný talířek papírový ubrousek, napil se kávy a – najednou věděl, co mu vrtá hlavou.

Uvažoval, zda se nemá do sochařské dílny vrátit.

El iot se zmiňoval o tom, že právě pracoval, když k němu Carel a přišel; existovala možnost, že ta dívka je pořád ještě u něho. Rozhodl se, že raději chvíli počká a pohovoří si s ní mezi čtyřma očima, až u toho nebude El iot, který by jí napovídal, co má říkat.

Dopil kávu a dojedl chlebíček a zatelefonoval do služebny, aby zjistil, jestli tam nemá nějaký vzkaz. Meyer mu sdělil, že poslední poštou přišla další hnědá obálka. Carel a ho poprosil, aby ji otevřel. Když se Meyer znova vrátil k telefonu, Carel a se zeptal: „Tak co v ní je tentokrát?“

„Ajrák,“ řekl Meyer.

„Co-o-že?“

„No – fotka eroplánu.“

„Jakýho eroplánu?“

„Jo, to se mě moc ptáš,“ řekl Meyer.

Spolehlivě určit, o jaké letadlo jde, se však podařilo Gottonu Hawesovi.

„To je přece Zero, *“ řekl, když se zadíval na fotostat, připíchnutý teď ve služebně na nástěnku a tvořící poslední exponát série, složené ze dvou obrázků J. Edgara Hoovera a dvou obrázků George Washingtona. Hawes byl za války v Pacifiku velitelem hlídkového torpédového člunu a dalo se

předpokládat, že ví, o čem mluví; Meyer neměl sebemenší důvod mu nevěřit.

* Zero („Nulka“) říkali Američani za války v Pacifiku ( 1941-1945) tehdejším japonským stíhačkám pra

jejich „useknutý“ předek, připomínající při pohledu zepředu písmeno O. Pozn. překl.

„Proč nám to ale posílá?“ zeptal se.

„Jak to mám sakra vědět? Co má co společnýho fotka japonský stíhačky s Hooverem a s

Washingtonem?“

„Možná že Japonci mají v plánu zaútočit na FBI ve Washingtonu,“ řekl Meyer.

„No jasně,“ řekl Hawes. „Šest letek japonskejch kamikadze se řítí střemhlav na Pennsylvania Avenue.“

„Kompletní repete útoku na Pearl Harbor.“

„Třetí světová válka jak vyšitá.“

„Musí to bejt tohle,“ řekl Meyer. „Co jinýho by to mohlo znamenat?“

„A hluchej, poněvadž je mu jasný, že my jsme jediná naděje vlasti, nás varuje a doufá, že zadujem v

hlásnou troubu.“

„Hele, běž zadout v troubu, troubo. Pardon – Cottone.“

„Víš, co já si myslím?“ řekl Hawes.

„Mluv. Nemůžu se dočkat.“

„Myslím, že nás chce tentokrát jenom zmást. Podle mne ty fotostaty nemají vůbec žádnou vzájemnou

souvislost.“

„Tak proč nám je posílá?“

„Poněvadž chce buzerovat, to je úplně jednoduchý a jasný. Vystřihuje z novin, z časopisů a knížek

obrázky, které spolu vůbec nijak nesouvisí, dá si je ofotografovat a pak nám je posílá poštou. Doufá, že nás tím dožene k šílenství.“

„A co to jeho vyhrožování?“

„A co jako? Že mu má Carel a bejt nápomocnej při krádeži půl miliónu dolarů, jo? To teda moc pochybuju, že by něco takovýho bylo možný.“

„Cottone?“ řekl pojednou Meyer.

„Copak?“

„‚Kdybychom měli co dělat s kýmkoli jiným, klidně bych řek: ‚Jo, máš pravdu, chce jen buzerovat‘ Jenže tohle je ten hluchej. A když tenhle hluchej řekne, že má v plánu něco udělat, tak to taky udělá. Nevím, jaká souvislost je mezi těma fotostatama, ale vím, že nějaká souvislost tu je, a taky vím, že počítá s tím, že jsme natolik chytrý, abysme na ni dokázali přijít.“

„A proč?“ zeptal se Hawes.

„Poněvadž jakmile na to jednou přijdem, udělá něco, co s tím bude nebo nebude nějak souviset.

Cottone…“

„Copak, Meyere?“

„Cottone,“ řekl Meyer, zvedl oči, zatvářil se vážně a řekl neobyčejně důrazně: „Ten chlap je vtělenej ďábel, Cottone!“

„Uklidni se,“ řekl Hawes.

„Cottone, mně je z toho chlapa na blití. Cottone, já si přeju, abych byl o tom darebákovi jaktěživ neslyšel.“

„Koukej se přece trochu ovládat,“ řekl Hawes.

„Jak vůbec můžem přijít na to, jaký asociace se takovýmu maniakovi honěj v hlavě?“

„Hele, Meyere, nezdá se ti, že to trochu…“

„Jak vůbec můžem vědět, co pro něho tyhle obrázky znamenají? Hoover, Washington a teď to zatracený

japončícký Zero?“ Meyer zabodl prst do fotografie letadla. „Možná že to je všechno, co nám chce říct,

Cottone.“

„Jak to myslíš?“

„Že zatím nemáme nic. Že máme zero – nulu. Velkou, kulatou, tučnou nulu. Nulu, nulu, nulu.“

„Hele, nechtěl bys náhodou trochu kafe?“ zeptal se Hawes vlídně.

Carel a musel v Porter Street vlézt do čtyř činžáků, než našel poštovní schránku se jménem Henry

Scaffale. Vyšel po schodech do třetího patra a před bytem číslo 32 chvilku poslouchal. Slyšel zevnitř

nějaké hlasy, ale tomu, co říkají, nebylo rozumět. Zaklepal na dveře.

„Kdo je?“ zeptal se mužský hlas.

„To jsem já,“ řekl Carel a. „Detektiv Carel a.“

Pár vteřin bylo v bytě ticho. Carel a čekal. Uslyšel, jak někdo jde ke dyeřím. Dveře se maličko pootevřely a ze štěrbiny vykoukl Bob Carmody.

„Co je?“ zeptal se. „Co byste rád?“

„Je tu Mary Margaret?“

„Možná že jo.“

„Chtěl bych s ní mluvit.“

„Kvůli čemu?“

„Tak je tu nebo ne?“

„Heleďte, radši se vraťte pro povolení k prohlídce. Jinak vás do bytu nepustíme,“ řekl Bob a začal zavírat dveře.

Carel a mezi ně okamžitě vrazil špičku boty a řekl: „To můžu klidně udělat, Bobe, ale jestli kvůli tomu budu muset vážit celou tu cestu do centra, nebudu zrovna nejlíp naloženej, až mě tu budeš mít zpátky. Co ty na to?“

„Pusť ho dál, Bobe,“ řekl dívčí hlas.

Bob se zamračil, otevřel dveře a ukročil stranou, aby mohl Carel a vejít. Mary Margaret seděla na matraci na podlaze. Vedle ní seděla boubelatá dívenka v růžovém svetru a v džínsech. Obě dívky se opíraly zády o zeď. Hank dřepěl rozkročmo na kuchyňské židli, bradu měl opřenou o založené ruce, a když Carel a vešel do místnosti, upřeně ho pozoroval.

„Já vás zdravím, Mary Margaret,“ řekl Carel a.

„Já vás taky,“ odpověděla dívka bez velkého nadšení.

„Rád bych si s váma popovídal.“

„Tak povídejte,“ řekla dívka.

„Soukromě.“

„A kam byste tak chtěl jít? Tady je jen tahle cimra a hajzl.“

„Co třeba jít na chodbu?“

Mary Margaret pokrčila rameny, přehrnula si oběma rukama dlouhé vlasy přes ramena, s pružností

tanečnice vstala z tureckého posezu se zkříženýma nohama a bosá vyšla kolem Carel y do chodby.

Carel a tam šel za ní a zavřel za sebou dveře.

„O čem se mnou chcete mluvit?“ zeptala se.

„Vy chodíte pózovat sochaři, kterej se jmenuje Sandy El iot?“

„Proč se ptáte?“ zeptala se Mary Margaret. „To je něco protizákonnýho? Mně už je devatenáct.“

„Ne, nic protizákonnýho na tom není.“

„No vida. Jasně – chodím mu sedět. A odkud to víte?“

„Viděl jsem od něho pár soch. Ta podoba musí trknout každýho.“ Carel a se na moment odmlčel. „Vy mu

taky řídíte vůz?“

„O čem to teď mluvíte?“

„Vezla jste ho minulý víkend vozem do Bostonu?“

„Jo, vezla,“ řekla Mary Margaret.

„Seděla jste mu dneska, když jsem přišel k němu do dílny?“

„To já nevím, kdy jste přišel do krámu. Ateliér je vzadu. Za krámem.“

„Zůstaňte u první půlky tý otázky. Seděla jste mu dneska?“

„Jo.“

„Kdy to bylo?“

„Od deseti hodin.“

„‚Já jsem tam byl kolem jedenáctý.“

„To já ale nevěděla.“

„Sandy se vám nezmínil, že jsem u něho byl?“

„Ne.“

„Kdy si poranil tu nohu, Mary Margaret?“

„To nevím.“

„Kdy jste mu seděla naposled?“

„To jako myslíte naposled před tím dnešním sezením?“

„Jo, přesně tak.“

„Minulej čtvrtek.“

Carel a vylovil z náprsní tašky malý celuloidový kalendářík a podíval se na něj. „Takže to bylo ve čtvrtek, patnáctýho.“

„Jo, myslím, že jo.“

„Chodil už v tý době o berlích?“

„Chodil.“

„A kdy jste mu byla sedět ještě předtím?“

„Chodím mu sedět každej čtvrtek dopoledne.“

„To teda znamená, že jste mu pózovala taky ve čtvrtek – osmýho dubna?“

„No.“

„Měl už tehdy ty berle?“

„Ne, neměl.“

„Takže si tu nohu poranil někdy mezi osmým a patnáctým, říkám to správně?“

„No asi jo. Jakej v tom je rozdíl, kdy…?“

„Kde jste v Bostonu byli?“

„No… Tak, porůznu.“

„Kde porůznu?“

„Já Boston moc neznám. Sandy mě dirigoval kudy a kam.“

„Kdy jste odtud odjeli?“

„V pátek.“

„V pátek šestnáctýho?“

„Hm, no.“

„Opravdu?“

„No opravdu. Minulej pátek. To odpovídá.“

„Co to bylo za vůz, co jste v něm jeli?“

„No, Sandyho vůz.“

„Jaká značka?“

„Malej volkswagen.“

„To jste museli cestovat setsakramentsky nepohodlně. Myslím s těma berlama a tak.“

„Hmm.“

„Jak dlouho vám ta cesta tam trvala?“

„Och, to už ani nevím. Čtyři nebo pět hodin. Tak nějak.“

„V kolik hodin jste vyjeli?“

„Odtud z města?“

„Jo.“

„No… ráno.“

„V kolik ráno?“

„V devět? V deset? To už si nevzpomínám.“

„Vrátili jste se hned ten večer?“

„Ne. Pár dní jsme tam zůstali. Teda v Bostonu.“

„U koho?“

„Sandy tam má přátele a u jedněch jsme byli.“

„A vrátili jste se kdy?“

„Tohle pondělí večer.“

„A dneska jste Sandymu znova seděla.“

„Jo, dneska znova.“

„Kolik vám platí?“

Mary Margaret zaváhala.

„Kolik vám platí?“ zopakoval Carel a otázku.

„Sandy je můj… můj blízký přítel,“ řekla dívka.

„Neplatí mi nic.“

„Kam mu chodíte pózovat?“

„Do ateliéru vzadu za krámem. Má tam vzadu ateliér. To už jsem vám řekla.“

„Bydlíte s ním, Mary Margaret?“

„Ne, bydlím tady. Ale většinu času jsem se Sandym.“

„Neznáte náhodou jméno doktora, kterej mu ošetřoval tu nohu?“

„Ne, to ne.“

„A co se mu to vlastně stalo?“

„Měl ouraz.“

„To upad, nebo co?“

„No. Upad.“

„A natrh si achillovku, jo?“

„Jo.“

„Poslyšte, Mary Margaret, myslíte, že Sandy moh znát toho chlápka z tý fotografie, co jsem vám

ukazoval?“

„Na to se zeptejte Sandyho.“

„To už jsem udělal.“

„A co vám řek?“

„Řek mi, že ho nezná.“

„Tak to ho asi neznal.“

„A vy jste ho znala?“

„Ne“

„Chcete vědět, co si myslím, Mary Margaret?“

„Co?“

„Myslím si, že mi Sandy lhal…“

Mary Margaret pokrčila rameny.

„A myslím si, že vy mi lžete taky.“

„Proč bych vám měla lhát?“

„To zatím nevím,“ řekl Carel a.

Byl v bytě nějakých dvacet minut, když uslyšel, že se v zámku otočil klíč. Věděl, že Ungermanovi mají být pryč do konce týdne, a v prvním okamžiku ho napadlo, že se snad domovník – sice nevhod, ale také bez konkrétního podezření – přišel podívat, jestli je v bytě všechno v pořádku. Potom ale uslyšel mužský hlas, jak říká: „Je to fajn, bejt zas doma, co, Karin?“, a uvědomil si, že Ungermanovi se vrátili a že on je u nich v ložnici a že na tomhle domě zvenčí žádné požární žebříky nejsou; že jediná cesta vede předními dveřmi do chodby – ta, kterou se sem dostal. Okamžitě mu bylo jasné, že ztratí jakoukoli šanci, bude-li čekat; věděl, že musí přejít do akce a hned. Manželé Ungermanovi byli staří lidé, oběma nechybělo moc do sedmdesátky. S tím, jak projde kolem nich, by neměly být potíže; horší už bude, jak se dostat ven z

budovy. Manželé se blížili k ložnici, Harry Ungerman nesl dva kufry, jeho žena šla hned za ním a právě zvedala ruce, aby si odložila klobouk, když proti nim vyběhl. Srazil Ungermana, který padl naznak na podlahu, a odstrčil paní Ungermanovou, která po něm natáhla ruce, jak tápala po opoře, a křečovitě ho

chytila za šaty, aby se nesvalila na záda stejně jako před několika vteřinami její manžel. Ošklivý, mlčenlivý taneček, který tak spolu zakřepčili, trval snad čtyři vteřiny – držela se ho jako klíště a on se ji pokoušel odstrčit. Potom se jí konečně vyškubl, když ji přirazil na zeď, a vyřítil se ke dveřím vedoucím na chodbu.

Odemkl je, otevřel a už běžel ke schodišti na druhém konci chodby, když paní Ungermanová začala ječet.

A tak nezamířil dolů na ulici, ale vyběhl nahoru, pod střechu jedenáctipatrové budovy. Když dorazil k

plechovým dveřím vedoucím na střechu, zjistil, že jsou zamčené. Couvl o pár kroků a vylomil zámek

tvrdým dupnutím vytrčenou nohou. Vzápětí už byl na střeše. Uprostřed noci plné hvězd na okamžik

zaváhal, než se zorientoval. Potom se rozběhl k ochranné zídce, podíval se dolů na střechu sousední

budovy a skočil.

Ve chvíli, kdy Harry Ungerman telefonoval na policii, dělily už muže, který se mu pokusil vyloupit byt, od místa činu čtyři domovní bloky a právě nasedal do svého vozu.

Bylo to ale tentokrát jen o chlup.

8

Když si chce člověk pěkně po špičkách vyrazit na výlet do prázdných bytů, udělá nejlíp, když si předem zjistí, jestli ty byty zůstanou prázdné aspoň po celou tu dobu, kdy v nich hodlá provozovat své nekalé rejdy. A pokud se najednou zničehonic takové prázdné byty poněkud zaplní, udělá člověk nejlíp, když se nebude pokoušet odšoupnout stranou postarší dámu, která má mírně neohebná záda, poněvadž by se mu mohlo stát, že ta dáma ze strachu, aby neupadla na kostrč, se ho chytne a bude se ho držet jako

klíště, a při následující gavotě, kterou si spolu zatancujou, bude mít náramnou příležitost dobře si ho prohlídnout, zvlášť když je to dáma s očima bystrýma jak noční sůva.

Karin Ungermanová ty oči bystré jak noční sůva měla a navíc se uměla pěkně navztekat. Ze všeho nejvíc

ji dopálilo to kotě. Byl to nazrzle chlupatý malý macíček a vyčural se Ungermanovým v ložnici na křesílko potažené zlatým brokátem. Paní Ungermanová věděla s jistotou, že ten flek nepůjde dolů, přestože ho hojně a opakovaně posprejovala čističem skvrn, ve všech reklamách vynášeným do nebe. Když k ní Kling

to ráno přijel, že všeho nejdřív se ho zeptala, zda jí pojišťovna poskytne náhradu škody způsobené kotěcí nezpůsobností. Kotě koneckonců do bytu přinesl lupič a ona je přece pojištěna proti ohni a vloupání, takže by jí to vlastně měli zaplatit, ne? Kling nevěděl, co jí na to má říct. Kling – který přišel do služebny v osm hodin ráno a byl neprodleně informován o událostech uplynulé noci – hned a rychle odjel do domu číslo 641 na Richardson Drive, a teď ho zajímalo jedině to, aby získal co nejdetailnější popis muže, kterého manželé Ungermanovi oba viděli.

Ungermanovi ho informovali, že jediná věc, kterou pohřešují, je zlatý špendlík s perlou, ale ten že možná Karin Ungermanová darovala své sestře, která žije na Floridě, není už si tím docela jistá. Lupič nepochybně byl v bytě jen velmi krátce; stačil prohrabat jen horní zásuvku prádelníku. Naštěstí paní

Ungermanová, než odjeli, schovala všechny svoje opravdu cenné šperky do galoše ve skříni. Když se

člověk dožije osmašedesáti let a v posledních sedmnácti letech mu vyloupili byt čtyřikrát, naučí se

koneckonců, jak na ty parchanty vyzrát. Přitáhnout mu ale do bytu kočku, aby se mu vycíkala na křesílko potažené zlatým brokátem, no račte prominout – to teda přestává všechno!

„Můžete mi říct, jak ten člověk vypadal?“ zeptal se Kling.

„Byl to vysokej mužskej,“ řekla paní Ungermanová.

„Jak vysoký?“

„Vyšší než vy,“ řekla.

„Moh mít tak metr pětaosmdesát,“ řekl pan Ungerman.

„Jak byl oblečený?“

„V tmavejch šatech. Myslím, že v černejch.“

„V modrejch,“ řekl pan Ungerman.

„No rozhodně byly tmavý,“ řekla paní Ungermanová. „Kalhoty, sako, košile – všecko tmavý.“

„Jakou měl košili?“

„S límcem ke krku. Jako rolák,“ řekla paní Ungermanová.

„Byl to běloch nebo černoch?“

„Běloch. Kus oblíčeje jsme mu viděli.“

„Jak to myslíte – kus obličeje?“

„Viděli jsme mu jen oči a čelo. On měl totiž masku.“

„Jakou masku?“

„Obyčejnej kapesník. Uvázanej přes kořen nosu a visel mu dolů přes obličej.“

„Říkáte, že jste mu viděla oči…“

„Ano, oči, a taky čelo.“

„A taky vlasy,“ řekl pan Ungerman. „Byl bez klobouku.“

„Jaké měl oči? Myslím barvu,“ zeptal se Kling.

„Hnědý.“

„A vlasy?“

„Černý.“

„Rovné? Vlnité? Kudrnaté?“

„Kudrnatý.“

„Dlouhé vlasy nebo byl ostříhaný nakrátko?“

„Středně dlouhý, asi tak,“ řekla paní Ungermanová.

„Upoutalo vás na něm něco? Všimli jste si ještě něčeho?“

„Ne, už ničeho. Leda že se pohyboval strašně rychle. Letěl jak blesk.“

„To já bych taky letěla jak blesk,“ řekla paní Ungermanová, „kdybych předtím nechala kočku, aby někomu nadobro zničila křesílko potažený zlatým brokátem.“

To dopoledne šel detektiv Steve Carel a do budovy trestního soudu a po složení obvyklé bombastické

přísahy vyrobil toto písemné prohlášení ve zdeúřední angličtině:

1. Jsem detektiv městského policejního sboru a pracuji na 87. pátracím oddělení.

2. Ne základě očitého svědectví, zralé úvahy a faktů, které mi sdělil policejní lékař, dospěl jsem k

přesvědčení, že byla spáchána vražda. Vyšetřováním bylo zjištěno:

19. dubna v 10,15 hodin objevil tulák George Mossler mrtvé tělo neznámého muže v bytě číslo 51 v

opuštěném činžovním domě v North Harrieon Street čp. 433.

Oběť byla bodnuta do hrudníku a přibita ke zdi, do každé roztažené dlaně byl zatlučen jeden silný hřebík a třetím hřebíkem byla probita chodidla zkřížených nohou.

Policejní lékař uvádí jako příčinu smrti srdeční krvácení, k němuž došlo v důsledku bodnutí nožem. Podle jeho sdělení smrt nastala v nočních hodinách 18. dubna.

Při prohlídce domu čp. 433 v North Harrieon Street byl nalezen bílý tenisový střevíc z levé nohy, velikost č. dvanáct. Střevíc byl nalezen v bytě číslo 52, který se nachází na stejné chodbě jako byt číslo 51, v němž byla objevena mrtvola.

22. dubna, kdy ukazoval fotografie mrtvého muže lidem žijícím v bezprostředním okolí místa, kde byla

mrtvola nalezena, vešel vyšetřující do obchodu Sanforda El iota na King’s Circle čp. 1211, vzdáleného asi čtyři domovní bloky od inkriminovaného činžovního domu v North Harrieon Street. Senford Sl iot se pohyboval a pomocí berel a levou nohu měl zafačovanou. Na pravé noze měl bílý tenisový střevíc, o

němž se vyšetřující domnívá, že tvoří pár a levým tenisovým střevícem nalezeným na místě vraždy. Na

dotaz Sanford El iot uvedl, že 18. dubna v noci se nacházel v Bostonu a že muže na předložené mu

fotografi nezná a tohoto nikdy neviděl. (Šlo o fotografi muže, který byl nalezen zavražděný ve zmíněném již činžovním domě v North Harrieon Street).

Na základě vpředu uvedené spolehlivé informace a osobního názoru vyšetřujícího existuje závažný

předpoklad k domněnce, že výše zmíněný tenisový střevíc lze považovat za materiální důkaz ve věci

trestného činu spáchané vraždy, kterýžto střevíc se v přítomné době nalézá ve vlastnictví Sanforda El iota nebo v jím obývaných místnostech v přízemí zadní části domu čp. 1211 na King’s Circle.

Z uvedených důvodů dovoluji si požádat soud o vystavení povolení k domovní prohlídce a soudního

příkazu k zabavení, a to ve formě zplnomocňující k provedení osobní prohlídky Sanforda El iota i jím

obývaných místností v přízemí zadní části domu čp. 1211 na King’s Circle a obsahující příkaz, aby

zmíněné vlastnictví či materiální důkaz nebo jakákoli jejich část byly v případě nalezení zabeveny a

postoupeny soudu, spolu s dalšími či jinými předměty, jevícími se z hlediska vyšetřování jakožto žádoucí, pokud by tak soud uznal za vhodné.

Žádná dřívější žádost v této věci nebyla u tohoto ani jiného trestního soudu dosud podána a také nebyla předložena žádnému civilnímu, policejnímu či jinému soudci.

Carel a si byl dobře vědom, co je Achil ovou patou žádosti: El iota s vraždou nespojovalo nic jiného než ta teniska, a tenisky, bohužel, jsou obuv až příliš běžná, chodí v nich prakticky kdekdo. Právě tak dobře věděl, že proti povolení vystavenému na základě jeho žádosti bude později pravděpodobně vznesen protest ve snaze potlačit důkaz získaný touto cestou. Byl proto poněkud překvapený, nicméně vděčný,

když předseda soudu připsal na žádost datum a svou parafu a požadované povolení dal vystavit.

Což znamenalo, že Carel a je teď legálně zplnomocněn k zatčení jedné sešmajdané a víc než mírně

špinavé tenisky.

Jestliže Carel ovi prokázal drobnou službu soud, Klingovi ve stejné době prokázal drobnou službu úřad

kriminální identifikace. Podle běžné praxe požádal jeho pracovníky o prověření minulosti Freda Liptona a Nata Sulzbachera z realitní kanceláře v Calm’s Pointu, jejíž reklamní propiska se našla v bytě Augusty Blairové. Velice ho překvapilo, když mu z ÚKI sdělili, že Fred Lipton má v trestním rejstříku záznam, který ho okamžitě katapultoval do role hlavního podezřelého v případě série vyšetřovaných vloupání. Kling dosud nevyloučil z konkursu uchazečů o tuto roli Stanislawa Janika, jenž navíc mohl být

nejpravděpodobnějším dodavatelem koťat a klíčů, ale popis pachatele získaný od paní Ungermanové

vylučoval možnost, že by Janik mohl být totožný s mužem, který přišel byt vybílit. Lupič byl vysoký, měl kudrnaté černé vlasy a hnědé oči. Kdežto Janik byl malý, skoro úplně plešatý a nosil tak silné brýle, že mu až zvětšovaly modré oči.

Takže Klinga potěšilo, když se dověděl, že zatímco Nat Sulzbacher žádný záznam v trestním rejstříku

nemá (kdyby byl býval odsouzen jen pro nějaký lehčí přestupek, mohl licenci k prodávání nemovitostí

klidně získat), jeho prodavač, Frederick Horace Lipton, se dostal do maléru se zákonem už dvakrát: prvně byl zatčen pro výtržnictví v roce 1954 a podruhé pro padělatelství prvního stupně v roce 1957. Výtržnost v roce 1954 byla kvalifikována jako pouhý přestupek, což je všechno, co nelze označit za těžký zločin, ale což přesto mohlo Liptonovi vynést až šestiměsíční pobyt v některé venkovské věznici nebo donucovací pracovně; místo toho však vyvázl s pouhými padesáti dolary pokuty. Druhá levota, jíž se dopustil

padělatelstvím, byla samozřejmě otaxována jako těžký zločin, který může být eventuálně potrestán až

smrtí nebo uvězněním v některé státní káznici. Vzhledem k závažnosti spáchaného činu byl soud při

vynesení rozsudku i v tomto druhém případě stejně shovívavý jako poprvé; ačkoli mohl Lipton dostat

dvacet let, vyfasoval jen deset.

Z toho si ve státní věznici v Castleview odseděl jen tři a půl roku a v roce 1961 byl propuštěn na

podmínku. Tím také společnosti splatil, co jí byl dlužen, a momentálně potil olej při prodávání nemovitostí v Calm’s Pointu. Jedna z reklamních propisek jeho zaměstnavatele se však nalezla v bytě, který byl vyloupen. Nat Sulzbacher záznam v trestním rejstříku neměl, proto to byl normální a vážený občan jako

každý jiný. Fred Lipton však byl propuštěný trestanec. A proto Kling přirozeně požádal poručíka Byrnese o svolení, aby ho jakožto podezřelého mohli začít sledovat. Byrnes přirozeně svolil a pana Liptona začali klihovat hned to odpoledne.

Ať nám nikdo nevykládá žádné pohádky o tom, že policajti jsou předem zaujatí proti občanům, kteří už

někdy byli pro nějaký zločin odsouzeni.

Ze čtyř hostů v pokoji, který měl hluchý pronajatý v hotelu Devon, byli tři už někdy pro nějaký zločin odsouzeni. Čtvrtým hostem byla značně nepřitažlivá žena, jíž nechybělo moc do čtyřicítky a v životě od policie nedostala ani pokutový lístek za nedovolené parkování. Hotel patřil k méně známým, podřadným městským zapadákům, nábytek a vnitřní vybavení bylo pořízeno s krajní šetrností a bez špetky fantazie. V

pokoji stála jediná lenoška, a tu pánové galantně ponechali k dispozici dámě. Sami se uvelebili na

dřevěných židlích s rovnými opěradly, rozestavených kolem skládacího stolku, momentálně roztaženého a

umístěného uprostřed malebného půlkruhu, který kolem něho vytvořili. Na konci stolku stála na podpěře

dětská školní tabulka. Hluchý všem naservíroval drinky (dáma zdvořile odmítla) a teď seděli, usrkávali a zamyšleně si prohlíželi plánek, nakreslený křídou na tabulku.

„Má někdo nějaký dotaz?“ zeptal se hluchý.

„Já bych měl.“

„Prosím, jen mluv, Johne.“

John Preiss byl vysoký štíhlý muž s obličejem poďobaným od neštovic. A byl to jediný muž v pokoji, který se zdál poněkud nepřiměřeně oblečen. Všichni ostatní se hodili do pucu, jako by šli na shromáždění nějaké církevní společnosti, všichni na sobě měli saka a kravaty. John ale byl jen ve vlněné vestě a

sportovní košili. „Kde je skříňka od poplašného zařízení?“ zeptal se.

„To nevím,“ odpověděl mu hluchý. „Není to ale důležitý. Už jsem vám přece řek, že spolíhám právě na to, že poplašný zařízení bude zvonit.“

„To se mi nechce líbit,“ řekl John.

„Pořád máš čas z toho vycouvat. Nikdo z vás přece ještě ani neví, kde ta banka je, ani kdy se ji chystáme přepadnout. Jestli se ti na týhle akci něco nezamlouvá, můžeš to celý vyplivnout a jít. Nikdo tě nedrží.“

„Já chci říct jen tolik,“ prohlásil John, „že když se to zatracený poplašný zařízení rozječí…“

„To teda se rozječí, musí se rozječet. To je to nejmenší, s čím budem mít potíže.“

„Snad by bylo líp, kdybyste to vysvětlil ještě jednou, pane Taubman,“ řekla žena.

„Milerád, Angelo,“ odpověděl hluchý, „Odkud mám začít?“

„Nejlíp snad od začátku,“ řekl jeden z dalších dvou mužů. Byl obtloustlý, už trochu proplešatělý a mezi rty žmoulal zhaslý doutník. Jmenoval se Kerry Donovan.

„Výborně,“ řekl hluchý a zvedl ze stolku ukazovátko. „Tohle je trezor. Zapomeňte na to, že je možný dostat se do něho nějak jinak než dveřma. Dveře se otvírají každý ráno v osm třicet a zavírají se teprve při odchodu zaměstnanců, což je odpoledne těsně před pátou.“

„V kolik hodin banku přepadnem?“ zeptal se Rudy Manel o. Byl ze všech nejmladší, měl úzký obličej a

hnědé vlasy sčesané rovně dozadu, bez pěšinky. Kouřil cigaretu a vysoký sloupek popele hrozil, že se

každým okamžikem sesype a popráší celou podlahu.

„Místo a čas vám oznámím hned, jak si všichni definitivně plácnem, Rudy.“

„Nač ty tajnosti?“ zeptal se Rudy.

„Nechce se mi ztratit kus života v kriminále,“ řekl hluchý a usmál se. „I když vám všem stoprocentně

věřím, v tomhle stádiu plánování musím ještě zachovat jistou opatrnost.“

„Tak si teda ten plán poslechnem znova,“ řekla Angela a přehodila si nohu přes nohu. Na žádného z mužů v hotelovém pokoji to neudělalo markantnější dojem. Angela Gouldová byla nejspíš ta nejméně přitažlivá ženská ze všech, které kdy hluchý potkal. Měla dlouhý nos, rty jak žiletky, nosila brýle a oplývala kudrnami v době, která si potrpěla na hladké vlasy, byla macatá a měla kňoukavý, iritující hlas – prostě nemožná, totálně nemožná ženská. A přesto perfektně splňovala požadavky role, kterou měla posledního dubna sehrát.

„Prosím – zopakuju celej plán,“ řekl hluchý a roztomile se usmál. Neměl ani jednoho z těch lidí dvakrát v lásce, ale byl nucen s nimi jednat – i ten nejlepší fotbalový trenér potřebuje ke hře nějaký mančaft. „V den, kdy se loupež uskuteční, přijde Kerry do banky s pořádně velkým kufrem. Bude v něm mít plány od architektů a miniaturní model činžovních baráků, který chce začít stavět, k čemuž potřebuje bankovní

úvěr. Předem si smluví schůzku s ředitelem a dostaví se tam náramně okázale, aby ho s plánama a

modelem tý výstavby seznámil.“

„Kde tyhle věci seženem?“ zeptal se Kerry.

„Na tom už se pracuje. Dělá to pro nás jedna naprosto legální projekční kancelář, která má za to, že jde o seriózní podnik v rámci státem podporovaný stavební iniciativy.“

„Dobrý, pokračuj.“

„Hned jak se dostaneš do ředitelovy kanceláře, vysvětlíš mu, o jakej podnik jde, a vyložíš mu plány i ten miniaturní model na psací stůl. Pak ho požádáš, aby šel blíž ke stolu, a to na tu stranu, kde budeš stát ty, aby si moh plány líp prohlídnout. To uděláš proto, abys ho odlákal od tlačítka poplašnýho zařízení, to je totiž pod stolem na podlaze. Když bude stát na druhý straně stolu vedle tebe, bude mít to tlačítko z dosahu.“

„Já ale myslel, že počítáš s tím, že poplašný zařízení začne vyzvánět,“ řekl John.

„Jistě, ale ne dřív, než budem mít prachy.“

„A prachy jsou v tom trezoru.“

„Jasné. Už jsem vám řek, že v trezoru banky bude pět set tisíc dolarů, připravenejch na vejplaty. A proto bude nutný, aby se Kerry dostal do trezoru…“

„Tahle část plánu se mi nezdá,“ řekl Kerry.

„Dostat se do trezoru není žádnej problém, Kerry. V momentě, kdy ředitel obejde stůl a bude stát u tebe, zaboříš mu do zad bouchačku a sdělíš mu, že přepadení banky frčí na plný pecky. A nádavkem mu ještě špitneš, že když tě fofrem nedoprovodí do trezoru, rozstříkneš mu mozek po stropě.“

„A to je právě to, z čeho mám vítr,“ řekl Kerry. „Co když dejme tomu řekne: ‚Klidně, tak mi ten mozek po stropě rozstříkni, parchante!‘ Co budu dělat pak?“

„Banka je pojištěná! Bankovní ouředníky, ochotný hrát si na hrdiny, můžeš dneska hledat se svíčkou za

bílýho dne. Všichni mají příkaz zmáčknout tlačítko poplašnýho zařízení a zůstat sedět jak tvrdý y, dokavad nepřijde policie. V tomhle případě ale zbavíme pana Altona – tak se totiž ten pan ředitel jmenuje možnosti poplach vyvolat. Ujišťuju tě, že si rozmyslí tu druhou alternativu vyzkoušet – ani ho nenapadne riskovat ten mozek rozstříknutej po stropě. Kdepak, ten tě do toho trezoru doprovodí pěkně kliďánko a bez povyku.“

„No doufám,“ řekl Kerry. „Ale co když ne? Jestli budu v bance jen já sám, tak jsem automaticky

odsouzenej to zesrabit.“

„Já budu v bance taky,“ řekl hluchý.

„Jo, jenže ty nebudeš na žádnýho ředitele mířit bouchačkou.“

„Vybral jsem tě pro tuhle práci, poněvadž už máš zkušenosti z dřívějška,“ řekl hluchý. „Šacoval jsem tě, že máš dost dobrý nervy na to, abys…“

„Však jsem to za tu zkušenost z dřívějška taky pěkně schytal,“ řekl Kerry.

„Ták hele, chceš tu práci udělat, nebo nechceš?“ zeptal se hluchý. „Pořád ještě z toho můžeš vypadnout.

Nikdo se pro to na tebe nebude zlobit.“

„Nejdřív si to vyposlechnu až do konce.“

„Půjdeš prostě do trezoru s panem Altonem a poneseš ten koženej kufr, jenže ty plány a ten model v něm nebudou, ty necháš ležet u pana Altona v kanceláři.“

„Jinými slovy,“ řekla Angela, „kufr teď bude prázdný.“

„Přesně tak,“ řekl hluchý a pomyslel si: nána, nemožná nána. „Jakmile budeš v trezoru, Kerry, naskládáš si všechny ty prachy připravený k vejplatě do kufru a pak panu Altonovi dovolíš, aby tě doprovodil zpátky do svý kanceláře…“

„A co když v trezoru bude ještě někdo jinej, až tam přijdem?“

„Hned na začátku pana Altona řádně poučíš, že kdyby se ho někdo zeptal, co jako v tom trezoru

pohledáváš, musí říct, že tam jdeš přezkoušet poplašný zařízení. A to taky bude důvod, proč tam neseš

ten koženej černej kufr.“

„Ale co když doopravdy v tom trezoru někdo bude?“ zeptal se Kerry. „Na tuhle otázku jsi mi neodpověděl.“

„V tom případě pan Alton tu osobu požádá, aby odešla. Při zkoušení poplašnýho zařízení nemá žádnej

náhodnej a bezvýznamnej bankovní ouředníček co očumovat.“

„Dobře. Tak teda jsem v tom trezoru a skládám si všechny ty prachy do kufru…“

„No vidíš – přesně tak. V momentě, kdy uvidím, že odcházíš z trezoru a vracíš se zpátky do kanceláře

pana Altona, vyjdu před banku a odstartuju druhou fázi našeho plánu.“

„A to je chvíle, kdy zasáhneme my,“ řekla Angela a usmála se. Totálně nemožná, pomyslel si hluchý a

úsměv jí oplatil.

„Ano,“ řekl skoro přívětivě, „to je moment, kdy zasáhnete vy. Když se všichni znova podíváte na ten

diagram, vidíte jasně, že příjezdová cesta odbočuje k bance zprava, zezadu ji celou objíždí a znova

vyúsťuje do ulice vlevo od banky. Tuhle příjezdovou cestu dali vybudovat pro bankovní klienty, co si svý finanční záležitosti chtějí vyřídit u venkovní přepážky tak, aby při tom nemuseli vylézt z auta. Cesta je tak ouzká, že po ní může jet jen jeden vůz. V momentě, kdy vyjdu před banku, bude to chtít dvě koordinovaný akce zároveň. Předně: John a Rudy ve voze číslo 1 zajedou k venkovní přepážce. Za druhý: Angela ve voze číslo 2 zaparkuje napříč v místě, kde se na příjezdovku odbočuje ze silnice, vyleze z vozu a zvedne kapotu, jako když má nějakou poruchu na zapalování a hledá ji.“

„Takže jakmile Rudy a John zajedou k venkovní přepážce, žádné další vozy už se za nimi na příjezdovku

nedostanou, poněvadž vjezd na ni budu blokovat,“ řekla Angela.

„Tak je to,“ odpověděl hluchý odevzdaně.

„A mezitím,“ řekl Kerry – a hluchého potěšilo, když viděl, že v nich pro svůj plán dokázal vzbudit jisté zaujetí – „mezitím já budu v ředitelově kanceláři a svážu ho a nacpu mu do pusy roubík.“

„Správně,“ řekl hluchý. „A co ty, Johne?“

„Já vylezu z vozu u venkovní přepážky a rozbiju sklo velkým kladivem.“

„Což se stane přesně v okamžiku, kdy se rozřinčí poplašný zařízení. Ty ho neuslyšíš. V bance poplach

není slyšet, řinčet to začne na 86. revíru a na policejní pohotovosti.“

„Já ale uslyším tu řachu, až to sklo rozcákne,“ řekl Kerry a zazubil se. „To bude moment, kdy otevřu dveře, co vedou z ředitelovýho kanclu k peněžním šaltrům, projdu dvířkama v přepážce a tím roztřísknutým okýnkem vyhupnu na příjezdovku.“

„Tak je to,“ řekl hluchý. „Naskočíš do vozu a Rudy, co bude sedět za volantem, objede banku zezadu a

vyjede znova do ulice. Já zatím nastoupím do vozu řízenýho Angelou a společně odfrčíme vstříc

lukrativnímu západu slunce.“

„Jak dlouho trvá, než policie na poplach zareaguje?“ zeptal se Rudy.

„Čtyři minuty.“

„Jak dlouho nám bude trvat, než tu banku objedem?“

„Půldruhý minuty.“

Celá parta mlčela.

„Tak co si o tom myslíte?“ zeptal se hluchý. Záměrně si vybral lidi, kteří si o ničem nemyslí nic, a byl si plně vědom, že má dnes za úkol prodat jim svůj nápad a plán. S nadějí se po nich podíval. Pokud nebudou ochotni ho v téhle podobě koupit, bude je muset nahradit jinými lidmi. Náramně jednoduchá

záležitost.

„Myslím, že to vyjde,“ řekl John.

„Já taky,“ řekl Rudy.

„Jak by to proboha mohlo zkrachnout?“ řekla Angela tím svým kňouravým hlasem a hluchý div

nenadskočil.

„Co ty, Kerry?“ zeptal se.

Kerry v tom byl samozřejmě klíčová postava. Jak správně zdůraznil, byl z celé party jediný, kdo měl být fyzicky přítomen v bance, držet v ruce revolver a provést loupež. Otázka, kterou teď Kerry položil, byla jediná, kterou položit mohl; hluchý už si pomalu začínal myslet, že si vybral někoho, kdo je chytrý až trochu moc.

„A jak to, že do toho ředitelovýho kanclu nepůjdeš ty a nezapíchneš mu ten revolver mezi lopatky sám?“

zeptal se Kerry.

„Mě v bance znají,“ řekl hluchý.

„Jak to?“

„Chodím si tam ukládat“

„A proč by člověk, kterej u nich spoří, nemoh zároveň požádat o úvěr na financování činžovní výstavby?“

„To by jistě moh, proč ne. Jenže můj ksicht mají kamery v bance už mockrát nafilmovanej, a já bych nerad strávil zbytek života tím, že se budu muset skrejvat před policajtama.“

„A co můj ksicht?“ zeptal se Kerry. „Budou pak přece vědět, jak vypadám, no ne? Co jim zabrání, aby mě pak, až nám to vyjde, nezačli štvát jak smečka chrtů?“

„Půjdeš tam přece maskovanej.“

„O tom ses ale nezmínil.“

„Já vím, že ne,“ řekl hluchý. Nezmínil se o tom proto, že ho do téhle chvíle nenapadlo o tom uvažovat.

„Necháš si narůst knír a těsně před akcí si oholíš hlavu. Nikdy se nedovědí víc než to, že banku vyloupil nějakej Yul Brynner s fousama pod nosem.“ Všichni se tomu zasmáli, včetně Kerryho. Hluchý chvilku čekal. Měl je skoro v kapse. Všechno teď záleželo na Kerrym.

Kerry se pořád ještě smál a s obdivem potřásal hlavou. „Já věděl, že na je na tebe spoleh,“ řekl. „Ty

myslíš na všecko.“ Pomalu a vydatně se napil a řekl: „Nevím, jak vy ostatní, ale mně se to zdá vymyšlený báječně.“ Zvedl sklenici k hluchému a řekl: „Se mnou počítej.“

Hluchý samozřejmě Kerrymu nepřipomněl, že podle všech zákonů logiky měla jeho příští otázka znít: „A

proč vy si neoholíte hlavu a nenecháte narůst knír, pane Taubman?“, nebo mu možná byl mimořádně

vděčný za to, že mu tuhle otázku nepoložil. Ale i kdyby se taková otázka vynořila, hluchý by si na ni zase nějakou odpověď vymyslel. Jak Kerry poznamenal, hluchý myslel na všechno, dokonce i tehdy, když na všechno nemyslel. V této chvíli se zazubil a zeptal se ostatních: „Můžu počítat s váma se všema?“

Nemusel čekat ani tři vteřiny, než se k nim otočil zády, aby jim nalil druhou rundu a mohli si připít na oslavu.

Druhý fotostat japonské stíhačky Zero přišel odpolední poštou právě v okamžiku, kdy Carel a odcházel ze služebny. Carel a si ho důkladně prohlédl a Meyer ho připíchl na nástěnku vedle ostatních pěti obrázků.

Pak vzal do ruky hnědou obálku, v níž byl fotostat doručen, a znova se podíval na adresu napsanou na

stroji.

„Pořád to ještě adresuje na mě,“ řekl.

„Jo, koukám.“

„A pořád mi píše křestní jméno špatně. Já jsem totiž křtěnej Stephen – s ph, ne Steven s v.“

„To jsem nevěděl ani já,“ řekl Meyer.

„Tak teď to víš,“ řekl Carel a a otočil se, aby se znova podíval na tu řadu obrázků na nástěnce. „Co myslíš

– ví ten chlap, že mám dvojčata?“

„Jaks na to přišel?“

„Poněvadž to je vůbec to jediný, co jsem schopnej vykoumat. Adresuje ty obrázky mně, posazuje to

všecko na čistě osobní rovinu. No a tak možná ty obrázky posílá dvojmo proto, že mám dvojčata.“

„Myslíš?“

„No.“ Carel a se odmlčel. „Co myslíš ty?“

„Já zas myslím, že se u tebe začínaj projevovat příznaky paranoie,“ řekl Meyer.

Sanford El iot právě pracoval, když za ním Carel a přišel s povolením k domovní prohlídce. Dlouhý

dřevěný stůl, u něhož seděl, byl zacákaný a popatlaný voskem. U pravého lokte měl kulatou plechovku od sušenek, do poloviny naplněnou rozpuštěným voskem. Seshora ji osvětlovala a ohřívala nezacloněná žárovka, aby vosk zůstal měkký. El iot namáčel do plechovky střídavě prsty a jakýsi drátěný kartáček a nanášel a roztíral tekutý vosk na malou figurku nahé ženy, která stála na stole před ním. Byl do své práce natolik zabrán, že ani nezvedl hlavu, když Carel a do ateliéru vešel z přední místnosti, v níž byl krám.

Carel a ho nechtěl příliš vystrašit. Ten člověk měl možná co dělat s vraždou a vystrašený vrah je

nebezpečný vrah. Zůstal proto rozpačitě stát hned za závěsem, který ateliér odděloval od přední

místnosti, a odkašlal si. El iot okamžitě zvedl oči.

„To jste vy, aha,“ řekl.

„Jo, to jsem já,“ odpověděl Carel a.

„Co zas chcete?“

„To vy pořád pracujete s voskem, pane El iote?“

„Jedině když chci něco odlejt do bronzu.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Já nikomu žádný lekce o kumštu neuděluju,“ řekl El iot úsečně. „S čím jste zas přišel?“

„S tímhle,“ řekl Carel a, přistoupil až k němu a podal mu povolení k domovní prohlídce:

JMÉNEM LIDU TOHOTO STÁTU KTERÉMUKOLIV PŘÍSLUŠNÍKU POLICEJNÍCH SLOŽEK V TOMTO

MĚSTĚ:

Na základě údajů obsažených v žédosti, podané dnešního dne detektivem Stephenem L. Carel ou, lze

důvodně předpokládat, že dále specifikovaný předmět, nacházející se v soukromém vlastnictví,

představuje věcný důkaz zločinu vraždy, nebo může mít průkaznou hodnotu při zjištění, zda se níže

jmenované osoba zločinu vraždy dopustila:

PŘIRAZUJE SE VÁM PROTO v době od 6,00 hod. do 21,00 hod. bezodkladně provést domovní prohlídku

v bytě, jehož uživatelem je Sanford El iot, adresa King’s Circle čp. 1211, přízemí, zadní část domu, jakož i osobní prohlídku Sanforda El iota či jakékoli další osoby, která by předmět měla ve vlastnictví či užívání nebo které byl předán či postoupen. Jde o bílý tenisový střevíc z pravé nohy, velikost číslo dvanáct. Pokud tento předmět či jakákoli jeho část bude nelezen, budiž majiteli odebrán a dopraven k mým rukám do budovy trestního soudu tohoto okresu.

Toto povolení k prohlídce zůstává v platnosti deset dnů ode dne vystavení.

El iot si povolení k prohlídce přečetl, zkontroloval datum, prozkoumal podpis předsedy soudu a pak řekl:

„Jakej tenisovej střevíc? Nevím, o čem mluvíte.“

Carel a se mu podíval na pravou nohu. El iot už na ní tenisku neměl; místo ní měl obutý kožený sandál.

„Když jsem tu za váma byl minule, měl jste na noze tenisku. Tohle povolení mě opravňuje, abych ji začal hledat.“

„Vy jste se zbláznil,“ řekl El iot.

„Myslíte?“

„V životě jsem žádný tenisky nenosil.“

„Když dovolíte, tak bych se tu jen porozhlídnul.“

„Jak vám to můžu zakázat?“ řekl El iot sarkasticky a znova se dal do práce.

„Nechcete mi něco povědět o tom vosku?“ zeptal se Carel a. Přecházel teď po ateliéru sem tam a hledal

šatník nebo skříň, něco, kam se dá logicky předpokládat, že člověk strčí starou tenisku. Druhý závěs visel naproti dveřím vedoucím do krámu a Carel a odhadl, že by za ním mohly být dveře šatníku. Ale mýlil se.

Za závěsem byla jen malá kuchyňská linka – dřez, lednička a sporák. Sešlápl u země umístěný pedál,

kterým se lednička otvírala, a zjistil, že je plná paží, nohou, prsů a hlav. Všechny byly vymodelovány z vosku, samozřejmě, ale přesto se trochu vyděsil, když je tam objevil, jako by narazil na hromadný hrob nějakého zmasakrovaného a rozčtvrceného liliputánského kmene. „Co je tohle?“ zeptal se.

„Oudy,“ odpověděl El iot. Bylo na něm vidět, že se rozhodl nespolupracovat a neprojevovat sebemenší

ochotu, ba dokonce ani zdvořilost. Jeho postoj nemohl koneckonců ani moc překvapit; návštěvník mu

vpadl do ateliéru s kusem papíru, který ho opravňoval prošťourat byt od podlahy ke stropu.

„To jste modeloval vy?“

„Jo,“ řekl El iot.

„A v lednici je máte, aby ten vosk neroztál?“

„Šokuje mě, jak jste důvtipnej.“

„A proč je tam vůbec máte?“

„Nadělal jsem si je do foroty z moduritu,“ řekl El iot. „Používám je jako prototypy, který pak přizpůsobuju pro specifickou pózu.“

Carel a přikývl, zavřel ledničku a znova začal přecházet po ateliéru. Objevil něco, o čem nejdřív myslel, že je to stěhovácká bedna, ale když zvedl víko, zjistil, že El iot tam má poskládané šaty. Klekl si a začal se v bedně prohrabávat. Dával pozor, aby šatstvo nezpřeházel a aby všechny ty džínsy a svetry, košile, ponožky, spodky a bundy zůstaly tak, jak byly. Našel v bedně sandál, tvořící pár s tím, který měl El iot momentálně na noze. Byly tam také dva páry mokasínů. Teniska ale žádná. Carel a víko bedny znova zavřel.

„Proč vlastně děláte sochy z vosku, když je tak choulostivý?“ zeptal se.

„Už jsem vám řek, že dělám s voskem jedině tehdy, když chci něco odlejt do bronzu.“ El iot odložil drátěný kartáček, který držel v ruce, otočil se ke Carel ovi a řekl se zdůrazněnou trpělivostí: „Tomu se říká cire perdue, odlévání metodou ztraceného vosku. Ve slévárně podle sochy pořídí formu, potom se vosk rozpustí a nechá vytéct a do formy se naleje roztavený bronz.“

„Původní vosková socha se při tom ovšem zničí, že?“

„Šokuje mě, jak jste důvtipnej,“ řekl znova El iot a vzal do ruky špachtli.

„Co děláte, když pak tu bronzovou sochu dostanete zase zpátky?“

„Osekám z ní dlátem a ošmirgluju hrboly a okuje, zaleju případný díry, natřu ji barvou, nalakuju a instaluju ji na mramorovej podstavec.“

„Co je tady?“ zeptal se Carel a a ukázal na zavřené dveře.

„Skladiště.“

„Čeho?“

„Větších soch. Většinou sádrovejch.“

„Smím se tam podívat?“

„Nepřeháníte to nějak moc?“ zeptal se El iot. „Přiženete se sem s povolením k prohlídce a pak se ještě obtěžujete takovejma konvencema, jako že se ptáte, co smíte a nesmíte…“

„Nemá smysl, abyste na mě kvůli tomu takhle hulvátsky vybafával, nezdá se vám?“

„A proč ne? Myslel jsem, že vyšetřujete vraždu.“

„Nebylo na vás vidět, že si to uvědomujete, pane El iote.“

„Jen se nebojte, až moc dobře. A už jsem vám řek, že nevím, kdo ten mrtvej chlap…“

„Jo, to už jste mi řek. Malér je v tom, že se mi nějak nechce vám to věřit.“

„Tak pak si tu posranou zdvořilost nechte od cesty,“ řekl El iot. „Jestli jsem podezřelej z vraždy, tak vám na ty vaše způsobný manýry kašlu.“

Carel a mu neodpověděl a vešel do místnosti, kde bylo skladiště. Jak mu El iot řekl, v místnosti bylo pár větších soch, všechny ze sádry a všechny neomylně zpodobující Mary Margaret Ryanovou. Na protějším konci místnosti byly zamčené dveře. „Kam tyhle dveře vedou?“ zeptal se Carel a.

„Co kam vede?“ odpověděl El iot.

„Ty druhý dveře tady.“

„Ven. Do uličky.“

„Moh byste mi je laskavě odemknout?“

„Nemám k nim klíč. Nikdy ty dveře neotvírám. Jsou pořád zamčený.“

„Tak je asi budu muset vykopnout,“ řekl Carel a.

„Proč?“

„Poněvadž se chci kouknout, co v tý uličce je.“

„V tý uličce není vůbec nic.“

Do rozsypané sádry pokrývající podlahu byly otištěny stopy.

Snadno identifikovatelné byly ty, které tu zanechala čísi pravá noha; z obou stran je lemovaly kulaté

ďubky, které mohly pocházet od gumových násadců na berlích. Stopy vedly přímo k dveřím do uličky.

„Tak jak to uděláme, El iote? Otevřete mi ty dveře?“

„Už jsem vám řek, že nemám klíč“

„Tak fajn,“ řekl Carel a a bez dalšího slova dveře vykopnul.

„K tomuhle máte taky povolení?“ zeptal se El iot.

„Můžete mě žalovat,“ řekl Carel a a vyšel do uličky. U cihlové stěny byla plechová popelnice a dvě

lepenkové krabice plné odpadků, postavené jedna na druhou. V jedné z nich Carel a našel tenisku, kterou měl El iot včera na noze. Vrátil se do ateliéru, ukázal tenisku El iotovi a zeptal se: „Tohle jste už někdy viděl?“

„V životě ne.“

„To jsem si moh myslet, že ne,“ řekl Carel a. „Pane El iote, přestože riskuju, že to bude znít jako kecy nějakýho policajta z televizní obrazovky, rád bych vás důrazně varoval před pokusem opustit toto město.“

„Kam bych tak moh jet?“ zeptal se El iot.

„Kdo ví. Pokud je mi známo, jezdíváte s oblibou do Bostonu. Uposlechněte mé rady a nevzdalujte se

odtud, dokud za váma znova nepřijdu.“

„A co si slibujete, že najdete na tý pitomý plesnivý tenisce?“ zeptal se El iot.

„Třeba nějakej vosk, kterej se tak docela neztratil,“ odpověděl Carel a.

Úkolem sledovat od pěti hodin večer Fredericka Liptona byl pověřen policista Cotton Hawes. Ze sedanu

stojícího na druhé straně ulice, naproti realitní kanceláři, pozoroval, jak Lipton zamyká dveře a pak jde podél celého bloku k místu, kde měl zaparkovaný kabriolet značky Ford. V bezpečném odstupu ho sledoval až k bytu v zahradní čtvrti, k němuž to bylo od realitní kanceláře necelé tři kilometry. Tam potom čekal venku další čtyři hodiny, než se Lipton znova objevil, nasedl do forda a odjel do baru, pojmenovaného s blbostí vskutku originální: Hopsa hejsa. Poněvadž se Lipton s Hawesem nikdy nesešel

a nevěděl, jak vypadá, a také proto, že reklama před barem slibovala tanečnice „nahoře bez“, usoudil

Hawes, že může klidně jít dovnitř a pokračovat ve sledování tam. V baru ho nečekalo ani tak velké

rozčarování, s jakým počítal. V tomhle velkoměstě poskytovaly tanečnice „nahoře bez“ něco ještě lepšího než „bez“ – nosily průhledné podprsenky nebo jen různé terčíky přikrývající bradavky. Štětky sice nerušeně šlapaly chodník a nabízely bohatý sortiment služeb, ale chraň bůh, aby ty své mléčné žlázičky vystavily pohledům nějakého zkoprnělého návštěvníka ze Sioux City či podobného Balíkova. Přesto však tu tanečnice zpravidla bývaly mladé a atraktivní, vášnivě se prohýbaly a svíjely při reprodukované rockové muzice, zatímco návštěvníci, vysedávající na striptýzech v prvních řadách, vrhali na ně roztoužené pohledy z vysokých stoliček lemujících barový pult. V baru Hopsa hejsa to však vypadalo poněkud jinak: tanečnice zde byly v nejlepším případě statné třicátnice, v průměru však věkově ještě statnější, povážlivě odrostlé akrobatice, kterou tu provozovaly, jakož i erotické odezvě, kterou se snažily vyprovokovat. Hawes seděl v unuděném tichu, zatímco důmyslný systém reproduktorů na něho útočil vlnami zesílených agresivních tónů a tanečnice, celkem čtyři dámy, vycházely jedna po druhé a natřásaly boky do rytmu v

úvodním defilé kolem celého baru. Hawes stále poočku pozoroval Liptona, který seděl na druhém konci

baru, a v duchu taxoval, že složitá reprodukční technika musela přijít podniku dráž než ty tancující

dorostenky, jenže tohle bylo v Calm’s Pointu a ne v Isole; v okrajových čtvrtích velkoměsta se člověk

musel spokojit s tím, co se mu nabízelo.

Zdálo se, že Lipton jednu tanečnici zná. Byla to asi pětatřicetiletá matrónka s peroxydově plavými vlasy a silikonovými injekcemi vyztuženými prsy za průhlednými hvězdicovitými deklíky, s opulentní zadnicí, nápadně připomínající těžkotonážní clydesdaleskou kobylu z televizních reklam na pivo značky

Budweiser. Když si odtancovala svůj výstup, klekla si vedle něho na barové pódium, chvilku si s ním něco štěbetala a pak si přišla sednout k jeho stolu vzadu v místnosti. Lipton jí objednal drink a skoro půl hodiny spolu hovořili. Po tomto oddechovém čase blondýna s námahou vyklopýtala na barové pódium, aby uštědřila ještě trochu podívané na roztřásané sulcovité masíčko divákům, kteří jako jeden muž sledovali každý její pohyb fascinovaně vytřeštěnýma očima, jako by se jim dostalo vzácného privilegia sledovat přinejmenším primabalerínu Markovou tančící v Labutím jezeře, uváděném pro speciálně pozvané hosty.

Lipton vyrovnal účet a odešel z baru. Hawes ho bez velké lítosti, oč přichází, sledoval zpátky k bytu v zahradní čtvrti. Lipton zajel s vozem do jedné z privátních garáží v přízemí budovy, a pak ho bylo vidět, jak jde po schodech nahoru. Hawes usoudil, že sledovaný zřejmě stráví noc doma, a proto odjel zpátky do baru Hopsa hejsa, objednal si skotskou se sodovkou a čekal, až se mu naskytne příležitost pohovořit si s macatou blondýnou.

Přitřel se k ní poté, co ukončila další taneční vystoupení unavené opáčko posledních tří, pěti nebo

padesáti čísel, která na barovém pódiu absolvovala. Měla namířeno buď na dámské toalety, nebo do

šatny za barem, když jí zastoupil cestu, zdvořile se usmál a řekl: „Moc se mi líbilo, jak jste tančila. Smím vás pozvat na skleničku?“

Blondýnka řekla „Jistě“ bez sebemenšího zaváhání, čímž jenom potvrdila jeho dohad, že k popisu její

práce patří mimo jiné i povzbuzování návštěvníků ke konzumaci vodou okřtěných alkoholických nápojů,

případně zázvorového piva, náležitě zpančovaného a vydávaného za šampaňské. Zavedla ho k témuž

stolu, u něhož předtím seděla s Liptonem. Číšník se u nich objevil skoro bleskově a s napřaženou tužkou.

Dívka si objednala dvojitou bourbonskou se sodovkou; na ošumělý trik se šampaňským nefalšovaní kořeni

z Calm’s Pointu zřejmě ještě nepřišli. Hawes si poručil skotskou se sodou a pak se na blondýnu usmál a řekl: „Opravdu se mi líbí, jak tančíte. Pracujete tu už dlouho?“

„Vy jste policajt?“ zeptala se blondýna.

„Ne,“ řekl Hawes užasle.

„Tak co jste? Lupič?“

„To taky ne.“

„Tak proč hrome nosíte bouchačku?“ zeptala se tanečnice.

Hawes si odkašlal. „A kdo vám to řek?“

„Nikdo, to říkám já. Na pravý kyčli. Všimla jsem si tý boule hned, jak jsme spolu mluvili v chodbě, a pak jsem o ni zavadila, když jsme šli sem ke stolu. Je to bouchačka, mně nic nenakukáte.“

„Je to bouchačka, máte pravdu.“

„Takže jste policajt, jo?“

„Nejsem. Něco podobnýho, ale policajt ne,“ řekl Hawes.

„Ale? Co tím chcete říct? Soukromej detektiv?“

„Dělám nočního hlídače. V tý továrně na rohu Klein Avenue a Sixth.“

„A co děláte tady, když jste noční hlídač? Je přece noc.“

„Mám službu až od půlnoci.“

„A to pokaždý takhle nasáváte, než jdete do rachoty?“

„Pokaždý ne.“

„A kam jste to šel, když jste odtud před chvílí vypadnul?“ zeptala se blondýna.

„Vy jste si mne všimla, jo?“ odpověděl Hawes a usmál se v naději, že se mu podaří převést konverzaci do společenskosexuální roviny a vyhnout se dalším nebezpečně ožehavým otázkám.

„Všimla,“ řekla blondýna a pokrčila rameny. „Jednak jste kus chlapa a jednak jste zrzavej, což tak docela běžný přece jen není. Říkaj vám lidi Zrzku?“

„Ne, mně říkají Hamp.“

„Hamp? Co je to za jméno?“

„To je zkrácený Hampton.“

„A to je vaše jméno nebo příjmení?“

„Příjmení. Jmenuju se Oliver Hampton.“

„Aha, to už je mi jasný, proč si radši říkáte Hamp.“

„A jak se jmenujete vy?“

„Máte to napsaný venku na programu. Nevšim jste si?“

„Nějak jsem to přehlíd.“

„Rhonda Spearová.“

„To je vaše pravý jméno?“

„Ne, pod tímhle jménem vystupuju jako tanečnice.“

„A jak se jmenujete doopravdy?“

„Proč to chcete vědět? Abyste mi moh někdy po půlnoci zavolat a funět mi do telefonu?“

„Zavolat bych vám moh, ale do telefonu bych nefuněl.“

„Když jeden nefuní, tak ani nedejchá, a to se pak skácí a zatřepe bačkorama.“ Usmála se, na jeden

doušek zkonzumovala drink a řekla: „Dala bych si ještě jednou dvojitou, když budete tak laskavej.“

„Jistě,“ řekl Hawes a mávl na číšníka, aby jim přinesl ještě jednou totéž. „Kolik takovejch za noc vypijete?“

„Deset nebo dvanáct,“ řekla. „Je to jen coca-cola,“ dodala. „Jste přece policajt, tak moc dobře víte, že je to coca-cola.“

„Policajt nejsem a nevím, že je to coca-cola,“ řekl Hawes.

„Já poznám policajta,“ řekla Rhonda, „a vy poznáte coca-colu.“ Zaváhala, podívala se mu přímo do očí a zeptala se: „Co ode mne chcete, pane poldo?“

„Trošku si s váma popovídat, nic víc,“ řekl Hawes.

„O čempak?“

„O tom, proč říkáte policajtovi – jestli teda podle vás policajt jsem – že platí za whisky, kdežto podnik servíruje coca-colu.“

Rhonda pokrčila rameny. „A proč ne? Kdyby chtěli tenhle pajzlík zavřít, mohli to udělat už moc a moc

dávno. Jenže v tomhle revíru každej bere všema deseti, od poručíka až k tý nejnižší šarži. My dokonce

sem tam hopsnem i bez podprsenek a nikdo nás nikdy s ničím neotravuje. Přišel jste si sem pro tohle,

pane poldo?“ zeptala se roztomile. „Pro svůj kousek koláče?“

„Já nejsem polda,“ řekl Hawes, „a bylo by mi fuk, i kdybyste tu tancovala s holým zadkem a vypila k tomu dva demižóny coca-coly za večer.“

Rhonda se pojednou dala do smíchu jak mladá holka. Veselost jako by jí vyměnila tvář, objevil se v ní

letmý záblesk toho, jak asi vypadala, když byla o hodně mladší a vláčnější. Smích odezněl, světlý obraz se zatměl. „Díky, drahoušku,“ řekla číšníkovi, zvedla sklenici a řekla Hawesovi: „Možná že vlastně ani nejste policajt. A záleží na tom?“

„Na zdraví,“ řekl Hawes.

„Na zdraví,“ odpověděla a oba se napili. „A když teda nejste policajt, co ode mne chcete?“

„Jste hezká žena,“ řekl Hawes.

„Hm – jo. Tó jo.“

„A nepochybuju, že to víte,“ řekl a sklopenýma, mlsnýma očima rychle přelétl po vzdouvavém poprsí s

hvězdicovými deklíky.

„Dejte pokoj.“

„Viděl jsem vás, když jste před chvílí mluvila s jedním tím chlápkem. Ten s váma určitě…“

„Viděl, jo?“

„No ovšem.“

„Tak vy jste mě pozoroval, jo?“

„Jasně. A vsadil bych se, že ten se s váma určitě nechtěl bavit o tom, kolik tu stojí coca-cola.“

„Jak můžete vědět, o čem se chtěl se mnou bavit?“

„Taky to nevím. Chci jen říct, že tak hezká ženská jako vy…“

„Hm – jo. Tó jo.“

„Musí přitahovat pozornost spousty mužskejch. Takže byste neměla bejt tak překvapená, že jsem mezi

nima i já. To je vše,“ řekl a pokrčil rameny.

„Vy máte pane za ušima,“ řekla Rhonda. „Tím spíš byste se měl stydět.“

„Zač?“

„Za to, že jste u policajtů.“

„Podívejte, kolikrát…“

„Jste policajt,“ řekla kategoricky. „Nevím, po čem jdete, ale něco mi říká, abych vám popřála dobrou noc.

Ať jste kdo jste, nekouká z vás nic než maléry.“

„Já jsem noční hlídač,“ řekl Hawes.

„No jasně,“ odpověděla Rhonda. „A já jsem Jackie Kennedyová.“ Jedním douškem vypila to, co ve sklenici ještě zbývalo, zeptala se: „S číšníkem to zařídíte, že?“ a odkormidlovala od stolku tak rozvlněně, že jí kalhotky z purpurového saténu na té požehnané zadnici div nepraskly.

Hawes zaplatil za drinky a mazal pryč.

9

V sobotu dopoledne čekal Carel a na zprávu z laboratoře o tenisce, kterou našel v krabici s odpadky u

El iota, a mezitím obtelefonoval tři nemocnice v nejbližším okolí, aby si zjistil, zda pánovi jménem Sanford El iot neošetřili v některé z nich vymknutý kotník. Napadlo ho sice, že by měl zavolat všem lékařům, kteří mají v těchto končinách soukromou ordinaci, jenomže to samozřejmě nepřicházelo v úvahu; Carel a věděl, že pokud nebude mít štěstí v některé nemocnici, bude se muset pátrání po téhle linii nadobro vzdát.

Někdy ale člověk přece jen štěstí má. Na Carel u se usmálo v sobotu 24. dubna, když vytočil druhé číslo.

Lékař, který měl službu na pohotovosti v nemocnici Buenavista, byl Japonec a jmenoval se Yukio

Watanabe. Řekl Carel ovi, že tam momentálně zrovna moc napilno nemá a najde si chvilku, aby mohl

knihu ošetřených pacientů projít; kdyby Carel a zavolal před hodinou, byl by mu musel říct, ať neotravuje a kouká zavěsit, poněvadž ambulance byla plná obětí, přivezených ze tří aut, která se sťukla na dálnici.

„Tolik krve jste v životě neviděl,“ řekl Watanabe málem vesele, aspoň Carel ovi to tak připadlo. „A kdy to vlastně mělo být – to, co vás zajímá? Záznamní knihu mám před sebou.“

„Někdy mezi osmým a patnáctým,“ řekl Carel a.

„Tenhle měsíc?“

„Ano.“

„Tak moment, už se na to dívám. Jakže bylo to jméno, co jste říkal?“

„Sanford El iot.“

Na lince se rozhostilo dlouhé ticho. Carel a čekal.

„Hledám to,“ ozval se Watanabe. „Říkal jste vymknutý kotník?“

„Ano, vymknutý kotník.“

„Zatím jsem nic nenašel.“

„U kterého data jste?“

„Tohle je z jedenáctého,“ řekl Watanabe a znova se ponořil do ticha.

Carel a čekal.

„Nenašel jsem nic,“ řekl Watanabe konečně. „Víte jistě, že to bylo mezi těmahle dvěma daty?“

„Nemoh byste se, prosím vás, podívat ještě na pár dalších dní?“

„Do kterého?“

„No ještě na ten další tejden, jestli máte chvilinku.“

„My tu máme čas pořád, dokud nám sem nevleze nějaká ta rozbitá hlava,“ řekl Watanabe. „No výborně –

tady to máme. Sanford El iot, je to tak?“

„To je ono.“

Watanabe byl zticha. Carel a ho slyšel, jak obrací stránky.

„Sanford El iot,“ řekl Watanabe znova. „Tady to mám.“

„Kdy k vám přišel?“

„V pondělí odpoledne. 19. dubna.“

„V kolik hodin?“

„Hned ráno. V sedm deset. Ošetřil ho doktor Goldstein.“ Watanabe se na moment odmlčel. „Vy jste mi ale přece říkal, že to byl vymknutý kotník.“

„A nebyl?“

„Podle toho, co tu stojí, tak ne. Ošetřili mu popáleniny třetího stupně. Nohu, kotník a lýtko levé nohy.“

„Ach tak,“ řekl Carel a.

„Pomůže vám to v něčem?“

„Spíš jsem z toho perplex. Ale stejně vám děkuju.“

„Nemáte zač,“ řekl Watanabe a zavěsil.

Carel a civěl na telefon. Nikdy není marné zacivět se na telefon, když člověka zrovna nic nenapadá. Bylo v tom něco fantasticky povzbudivého – v tom vědomí, že telefon sám o sobě je bezcenný, pokud nezačne řinčet zvonek. Carel a čekal, kdy spustí. Místo toho ale vešel Miscolo a přinesl ranní poštu.

Ta dáma byla půvabná, o to nic, jenže nikdo nevěděl, která to je. Jasné bylo jen, čím je. Byla to filmová hvězda z dob němého filmu. A všechny filmové hvězdy z dob němého filmu se tvářívaly tak, že se dá dodnes okamžitě poznat, jakou měly profesi a do které éry němého filmu patřily; poznají to dokonce i lidé, kteří nikdy žádný film s nimi neviděli. Nikdo z detektivů, zírajících na fotografi té dámy, nebyl dost starý na to, aby shlédl filmy, ve kterých hrála, ale okamžitě jim bylo jasné, že je to filmová kráska, a tak začali pátrat ve vzpomínkách, vyslovovat dávno zapomenutá jména a zkusmo je spojovat s fotografiemi, jež se objevují v časopisech a v novinách v doprovodu článků otitulkovaných „Jestlipak víte, co se stalo s…“ a podobně.

„Gloria Swansonová?“ zeptal se Hawes.

„Nesmysl, vím přece, jak vypadá Gloria Swansonová,“ řekl Meyer. „Tohle sichr není Gloria Swansonová.“

„Dolores Del Rio?“ zeptal se Hawes.

„Kdepak, Dolores Del Rio byla náramně sexy,“ řekl Carel a. „A popravdě řečeno, je dodnes. Viděl jsem její nejnovější fotografi minulej měsíc.“

„A co se ti vlastně na týhle holce nezdá?“ zeptal se Meyer. „Já bych řek, že je sexy až dost.“

„Poslyš, není to Norma Talmadgeová?“ řekl Hawes.

„Kdo to je – Norma Talmadgeová?“ zeptal se Kling.

„Hele, vyhoďte někdo z cimry toho kojence, jo?“ řekl Meyer.

„Ne, fakt – kdo to je Norma Talmadgeová?“

„Že by to byla Marion Daviesová?“

„To se mi nezdá,“ řekl Carel a.

„Jaká Marion Daviesová?“ zeptal se Kling a Meyer zavrtěl hlavou.

„Co Janet Gaynorová?“ zeptal se Hawes.

„Kdepak.“

„Tak teda Pola Negri?“

„Jo – to vím, kdo je Pola Negri,“ řekl Kling. „Ta hrála ve filmu Žena-upír.“

„Blbost, Ženu-upíra hrála Theda Bara,“ řekl Meyer.

„Ahá,“ řekl Kling.

„Dolores Costel o?“

„Ne, to bych taky neřek.“

„Mae Murrayová?“

„Taky ne.“

Zazvonil telefon. Hawes zvedl sluchátko. „87. revír,“ řekl, „u telefonu detektiv Hawes.“ Chvilku mlčky naslouchal a pak řekl: „Zůstaňte u aparátu, ano? To je pro Carel u.“ Podal Carel ovi sluchátko a řekl: „Volají z laboratoře. Maj pro tebe zprávu o tý tvý tenisce.“

Přes sklo výkladní skříně Carel a uviděl Sandyho El iota. Stál ve svém krámě a byli tam s ním dva

benzínoví fanýci. V jednom z nich Carel a poznal Yanka, hromotluka pokuřujícího doutníky, s nímž v úterý mluvil. Yank se procházel sem tam po krámě, pozorně si prohlížel rozestavené sochy a nevšímal si moc El iota ani druhého fanýka, který šermoval El iotovi prstem před obličejem jak státní zástupce

vypočítávající mu lumpárny, jichž se dopustil. El iot se opíral o berle, vážně poslouchal, co mu fanýk říká, a občas přikývl. Nakonec se druhý fanýk otočil zády k pultu, poklepal Yanka po rameně a oba z krámu vypadli. Carel a se rychle uklidil do chodby vedlejšího domu. Když ti dva procházeli kolem něho, stačil si rychle prohlédnout Yankova kumpána byl to malý a sporý svalovec s obličejem poďobaným od neštovic a houpavou námořnickou chůzí; vpředu na bundě měl velkými písmeny napsáno „Bejk“. Jak se od něho

vzdalovali, Carel a zaslechl, že Yank vyprskl smíchy.

Počkal pár vteřin, než vylezl z chodby domu, a vešel k El iotovi do krámu.

„Koukám, že jste tu měl dva milovníky umění,“ řekl. „Jestlipak něco koupili?“

„Ne, nic.“

„Co chtěli?“

„Co chcete vy?“ zeptal se El iot.

„Abyste mi odpověděl na pár otázek,“ řekl Carel a.

„Odpověděl jsem vám už na všechno. Aspoň co jsem věděl.“

„Ještě jsem vám nepoložil všechny otázky.“

„Snad byste mě měl nejdřív poučit o mých právech.“

„Tohle je běžné vyšetřování, nikdo vás nehodlá zatknout, zadržet nebo jakkoli jinak omezovat, takže ty kecy o nějakých právech si laskavě nechte od cesty. Nikdo vám na žádná práva nesahá. Chci vám dát pár docela jednoduchých otázek a chci od vás pár stejně jednoduchých odpovědí. Tak se laskavě račte

rozhodnout, pane El iote. Jsem tu proto, poněvadž vyšetřuju vraždu.“

„Já o žádný vraždě nic nevím.“

„Na místě zločinu se našla vaše teniska.“

„Kdo to říká?“

„Já to říkám. A taky policejní laboratoř. Jak se tam ta teniska dostala, pane El iote?“

„Nemám tušení. Ty tenisky jsem před čtrnácti dny vyhodil. Někdo tu jednu musel vylovit z odpadků a

sebrat.“

„Když jsem ji včera z těch odpadků vylovil já, řek jste mi, že jste ji v životě neviděl. Tak takhle ne, pane El iote: buď je pravda jedno, nebo druhý. A kromě toho jste je nemohl vyhodit před čtrnácti dny, poněvadž když jsem za váma přišel předevčírem, měl jste jednu z nich na noze. Tak co mi teda povíte? Rozbalíte to rovnou tady, nebo si chcete udělat vejlet na policejní strážnici?“

„Proč ale? Chcete mě obvinit z vraždy?“

„Možná.“

„Tomu se mi nechce věřit,“ řekl El iot „Nejsem advokát, ale tolik vím, že na nikoho nemůžete podat žalobu, opírající se jen o tenisku, kterou jste našli v nějakým zatraceným opuštěným činžáku.“

„Jak víte, kde jsme tu tenisku našli?“

„Čet jsem o tý vraždě v novinách.“

„Jak víte, kterou vraždu vyšetřuju?“

„Ukazoval jste mi přece fotku, no ne? Na to člověk nemusí mít mozek jako Einstein, aby si dal dohromady článek z novin a…“

„Vemte si klobouk, El iote. Pojedete se mnou na strážnici.“

„Zatknout mě nemůžete,“ řekl El iot. „Co si hergot myslíte? Že budete se mnou takhle špásovat? Nemáte

nic, z čeho byste mě moh obvinit.“

„Že ne?“ řekl Carel a. „Co říkáte třeba tomuhle? Je to z manuálu policejních předpisů: Pověřený policista smí zatknout určitou osobu i bez zatykače, má-li přiměřený důvod k víře, že byl spáchán těžký zločin a že jej spáchala zatčená osoba…“

„Na základě toho, že jste našli tenisku?“ zeptal se El iot.

„I v případě, že by se mělo později ukázat,“ pokračoval Carel a a nedal se přerušit, „že takový zločin spáchán nebyl, nebo v případě že spáchán byl, nebyl spáchán zatčenou osobou. Takže podívejte, pane El iote: vím, že byl osmnáctého dubna v noci spáchán těžký zločin, a vím, že se na místě činu našla

součást oděvu, abych tu tenisku nazval úředně, která patří vám, což pro mne představuje přiměřený

důvod k víře, že jste tam před vraždou či po vraždě byl. Tak či onak se domnívám, že mi to dává

dostatečné oprávnění k tomu, abych vás zatknul. A řekl byste mi laskavě, jak jste si vymknul ten kotník?

Nebo máte natrženou achil ovku?“

„Mám vymknutej kotník.“

„Nechcete mi o tom něco povědět? Nebo si to schováme až k nám na strážnici?“

„Nehodlám vám nic vykládat. Vůbec nic. A jestli mě odvezete na strážnici, budete nucen mě poučit o tom, jaký mám práva. A jakmile to jednou uděláte, odmítnu vám odpověď na jakýkoli otázky a…“

„Tím se začnem trápit, až tam budem.“

„Zbytečně ztrácíte čas, pane Carel o, a vy to dobře víte.“

Zírali jeden na druhého. El iotovi pohrával kolem úst mírně povýšený úsměv, v očích měl nevyřčenou

výzvu. Carel a se rozhodl hozenou rukavici zvednout, přestože věděl, že to není nejlepší řešení.

„Vy totiž nemáte vymknutej kotník,“ řekl. „Podle záznamu v nemocnici Buenavista vám tam devatenáctého

dubna ošetřili popáleniny třetího stupně. Což je hned to ráno po vraždě.“

„V životě jsem v nemocnici Buenavista nebyl.“

„Pak ale po tomhle městě chodí někdo, kdo si půjčuje vaše jméno, pane El iote.“

„Hm, možná.“

„Co kdybyste ten obvaz rozmotal a ukázal mi nohu?“

„Ne, to nebudu dělat.“

„Donutíte mě, abych si šel shánět další povolení?“

„Přesně tak, pane Carel o. Proč se neseberete a neběžíte si pro ně rovnou?“

„Poslyšte, v jedný místnosti jsme tam našli zbytky ohníčku…“

„Běžte si sehnat to povolení. My dva už spolu nemáme co mluvit.“

„Přišel jste k tomu zranění tam, pane El iote? Popálil jste si tu nohu tam?“

„Nemám vám už co říct.“

„Já se vrátím.“

Přibouchl za sebou dveře a vykročil do ulice. Nebyl rozluštění záhady ani o chlup blíž než ve chvíli, kdy do obchodu vešel. Existovala sice tři nezvratná fakta, která dohromady tvořila jistý důkaz, jenomže to naneštěstí nebyl důkaz postačující k zatčení. Teniska nalezená v tom činžáku patřila nepochybně El iotovi.

Našli ji v koutě v místnosti, v níž byl také vychladlý popel z ohníčku, který si tam někdo nedávno rozdělal.

A El iotovi v nemocnici ošetřovali popáleniny devatenáctého dubna, hned to ráno následující po vraždě.

Carel a doufal, že se mu těmito třemi zdánlivě souvisejícími fakty podaří El iota vystrašit tak, že buď sám učiní dobrovolné přiznání, nebo že vyžbleptne něco, co otevře dalšímu vyšetřování nadějnější perspektivy.

Jenže El iot mu na ten trik nenaletěl. Obvinění na základě pouhého existujícího důkazu shodí soud ze

stolu a nebude na to potřebovat ani tři minuty. Navíc měl El iot ochranu svých práv stoprocentně

zaručenou; kdyby byl zatčen, musel být předem varován, že není povinen vypovídat nic, co by mohlo

svědčit proti němu, a nepochybně by odmítl vypovídat vůbec, dokud by se nedostavil jeho právní poradce.

A jakmile by jednou vkročil do policejní služebny advokát, nejspíš by El iotovi poradil, aby mlčel. A byli by znova tam, kde začali: obvinění z vraždy založené na důkazu, který prokazuje pouze možnou přítomnost na místě činu.

Carel a rychle kráčel k zaparkovanému vozu.

Byl si jistý jen jedinou věcí: pokud by Sanford El iot opravdu nevěděl nic o tom, co se stalo v pátém patře činžáku čp. 433 v North Harrison 18. dubna v noci, nepochybně by všechny položené otázky ochotně a pravdivě zodpověděl. On však neodpovídal ochotně, a pokud odpověděl vůbec, tak lhal. Což Carel ovi

znova připomnělo malou dámu s dlouhými hnědými vlasy, vyjukanýma hnědýma očima a tvářičkou anděla

– Mary Margaret Ryanovou, tu nejlíbeznější mladou kůstku, jaká se kdy pokřižovala v anonymní temnotě

nějaké zpovědnice. Mary Margaret Ryanová, bůh žehnej její duši, sdělila Carel ovi, že ona a El iot se vrátili z Bostonu v pondělí pozdě večer. Jenomže El iotovi v nemocnici Buenavista ošetřili nohu v pondělí ráno. Z

čehož plynulo, že by Mary Margaret měla pošeptat něco do ouška svému zpovědníkovi, až ho příště uvidí.

Mezitím, vzhledem k tomu, jak byla Mary Margaret posledně vyděšená – hotovej uzlíček nervů zašitej do

husí kůže – Carel a usoudil, že by vůbec nemuselo být marné pokusit se ji vystrašit ještě mnohem víc, aby byla vyplašená jak poledne.

Zabouchl dvířka vozu, vrazil klíček do zapalování, přesvědčil se, že má vyhozenou rychlost, a nastartoval motor.

Malér byl v tom, že od ní Kling nedokázal odtrhnout oči.

Stavil se pro Augustu přesně v šest, a přestože ho předem varovala, že možná bude po celodenním

fotografování vypadat všelijak, vypadala víc než skvěle. Rusé vlasy měla trochu vlhké (přiznala se, že se narychlo osprchovala v koupelně, kterou má Jerry Bloom v ateliéru), když vyšla do recepční místnosti za Klingem; podala mu ruku a nastavila mu tvář k polibku – Kling si teprve dodatečně uvědomil, že to vlastně od ní čekal. Tvář měla studenou a hladkou, bez sebemenší stopy po mejkapu, jen na očních víčkách měla světle zelené stíny a tenkou hnědou linku hned nad řasami. Vlasy měla zkartáčované z čela přímo dozadu a splývaly jí na ramena v jediném proudu. Byla v džínsech, na nohou měla sandály a na těle pletenou vlněnou vestičku. Podprsenku veškerou žádnou. Modrá kožená kabelka jí visela přes pravé rameno, ale

hned si ji přendala na druhé, pravou rukou se do něho zavěsila a zeptala se: „Čekals dlouho?“

„Ne, zrovna jsem přišel.“

„Něco není v pořádku?“

„Proč? Jak tě to napadlo?“

„Že se na mě tak koukáš.“

„Ne, to nic, všecko je prima.“

Nedokázat ale od ní odtrhnout očí. Film, který spolu šli shlédnout, byl Bul ittův případ, a Kling už ho viděl, hned jak přišel prvně do kin, ale Augusta byla celá žhavá vidět ho v doprovodu opravdového policajta.

Kling váhal, zda jí má říct, že – opravdovej policajt nebo neopravdovej – když viděl Bul ittův případ prvně, hezkou chvíli nevěděl, co se to tam na tom plátně hrome vlastně děje. Vyšel z biografu s pocitem vděčnosti, že to nebyl on, ten policajt, kterému ten zapeklitý případ přidělili, částečně proto, že by byl nevěděl, odkud jej má začít rozšmodrchávat, a částečně proto, že se mu z těch automobilových honiček motala hlava. Ani tentokrát mu nebylo jasné, o čem ten film vlastně je, jenomže to nebylo vinou

uhozených motivací nebo náhlými zvraty komplikované zápletky. Krátce a dobře, nedíval se totiž na film, ale díval se na Augustu. Když znova vyšli na ulici, byla už tma. Pár vteřin kráčeli mlčky a pak Augusta rekla: „Poslyš, myslím, že bysme si měli něco říct na rovinu hned teď.“

„A co?“ zeptal se a začal mít strach, že se teď od ní doví, že je vdaná nebo zasnoubená nebo že žije s nějakým fotografem, co vydělává balík.

„Já to vím, že jsem krásná,“ řekla.

„Cože?“ řekl.

„Podívej, Berte,“ řekla, „já jsem manekýnka a jsem placená za to, že jsem krásná. A strašně mi jde na

nervy, že na mě v jednom kuse tak čučíš.“

„No dobrý, tak já už…“

„Ne, laskavě mě nech domluvit…“

„Já myslel, že už s tím seš u konce.“

„Nejsem. Chci, aby tohle mezi náma bylo jasný.“

„To už je jasný,“ řekl. „Teď to víme oba, že seš krásná.“

Zaváhal jen na malý moment a dodal: „A navíc ještě skromná.“

„Och, chlapečku,“ řekla, „snažím se s tebou mluvit jako protřelá mrcha, a ty…“

„Promiň, já nechtěl, aby ti to bylo trapný,“ řekl. „Jenže je pravda, že…“

„No, co je pravda?“ zeptala se Augusta. „Tak teda konečně vyrukujem s pravdou, platí?“

„Pravda je, že jsem si jaktěživ nevyšláp s tak krásnou holkou jako ty – to je pravda. A jsem z toho celej paf. Proto na tebe tak pořád čučím. To je pravda.“

„No dobře, ale paf bys z toho bejt neměl.“

„Proč?“

„Poněvadž já si taky myslím, že seš krásnej kluk,“ řekla Augusta, „a čeká nás spolu hotový peklo,

kdybysme měli věčně jen tak sedět a čučet jeden na druhýho.“

Pojednou zůstala stát uprostřed chodníku. Kling se jí pátravě zadíval do tváře s nadějí, že si to tentokrát nevyloží jen jako repete prodiskutovávaného čučení.

„Já ti chci jen říct,“ řekla, „že čekám, že budem hodně často spolu a že bych měla ráda jistotu, že se můžu klidně tu a tam třeba taky potit. Já se totiž taky potím, víš? Jako každej jinej.“

„No jasně, s tím já počítal – jasně,“ řekl a usmál se.

„Tak je to jasný, jo?“ zeptala se.

„No jasný.“

„A teď pojď někam něco sníst,“ řekla. „Mám hlad jak vlk.“

Byl to poručík Peter Byrnes osobně, komu se podařilo identifikovat obrázek hvězdy stříbrného plátna z

dob němého filmu. Přirozeně, vždyť byl z celého pátracího oddělení nejstarší.

„To je Vilma Bankyová,“ řekl.

„Víte to jistě?“ zeptal se Meyer.

„Samozřejmě. Viděl jsem ji v Probuzení a taky jsem ji viděl ve Dvou milencích, tam hrála s Ronaldem

Colmanem.“ Byrnes si odkašlal. „Přirozeně, tenkrát jsem byl ještě úplně malej kluk.“

„Přirozeně,“ řekl Meyer.

„Bankyová,“ opakoval Hawes. „Tak pitomej polopatista přece snad bejt nemůže. Nebo jo?“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Byrnes.

„Nechce nám tím přece snad říct, že to je banka?“

„Vsadím se, že chce,“ řekl Meyer. „To je tutovka, že chce.“

„Tohle mi byl čert dlužen,“ řekl Byrnes. „Pověs to na nástěnku k těm ostatním obrázkům, Meyere. Ať to

vidíme pěkně vedle sebe, co už nám sem naposílal.“ Pozoroval, jak Meyer připichuje fotografi připínáčky na konec řady za všechny předchozí. Dva Hooverové, dva Washingtonové, dvě japonské stíhačky Zero, a teď slečna Bankyová. „Fajn, a teď tomu zkusíme přijít na kloub,“ řekl Byrnes.

„Je to v tom jejím příjmení,“ řekl Hawes. „Možná že od nás čeká, že si složíme všechna ta příjmení.“

„A že nám to dohromady dá jméno té banky,“ řekl Meyer.

„Správně – no vidíš.“

„Hooverova-Washingtonova-Zero banka,“ řekl Byrnes. „Krucifix – to zní! Jenže jsem o žádný takový bance nikdy neslyšel.“

„Co dát dohromady křestní jména?“ navrhl Hawes.

„Johnova-Georgeova-Japonská banka,“ řekl Byrnes. „Ještě lepší.“

Zírali na fotostaty a pak se podívali na sebe. „Poslyš, neměli bysme…“

„Mluv, já poslouchám.“

„Tak mazanej zas bejt nemůže. Když to dokázal vykoumat on, dokážem to vykoumat my taky.“

„No jasně.“

„Takže příjmení to nejsou a křestní jména to taky nejsou.“

„Tak co to teda je?“ zeptal se Byrnes

„Nevím,“ řekl Hawes.

„Nedělej si iluze, Cottone, ten chlap je setsakramentsky mazanej,“ řekl Meyer.

„To bych prosil, že je,“ řekl Byrnes.

Znova všichni zabodli oči do fotostatů.

„J. Edgar Hoover,“ řekl Hawes.

„Správně.“

„Šéf FBI.“

„Správně.“

„George Washington.“

„Správně, dál.“

„Otec vlasti.“

„Což je nám na nic,“ řekl Byrnes.

„Nic, jinými slovy nula. A Zero znamená nula,“ řekl Meyer.

„Přesně tak,“ řekl Byrnes.

„Začnem znova od začátku,“ řekl Hawes. „První fotografie, která nám přišla, byl Hoover, mám pravdu?“

„Hm, no.“

„A pak teprv Washington a Zero,“ řekl Meyer.

„V pořádku, zkus to s asociacema,“ řekl Hawes.

„Jak to myslíš?“

„Zkus to s úplně volnejma asociacema. Jaký je první šlovo, který tě napadne, když řeknu Washington?“

„Generál.“

„Prezident.“

„Martha.“

„Mount Vernon.“

„Dý sí – District of Columbia.“

„Stát Washington.“

„Počkat, vraťte se zpátky. Generál.“

„Revoluce.“

„Val ey Forge.“

„Delaware.“

„Třešeň,“ řekl Meyer.

„Jaká třešeň?“

„Podťal přece třešňovej stromek, když byl malej, to jste se ve škole neučili?“

„Co to zkusit s tím prezidentem? K čemu by nás to dovedlo?“

„Hlava státu.“

„Vrchní velitel.“

„S tím se nikam nedostanem,“ řekl Byrnes.“

Co to zkusit s Hooverem?“

„FBI.“

„Federální úřad pro…“

„Federální!“ zvolal Hawes a lusknul prsty. „Některá federální banka!“

„No,“ řekl Byrnes a přikývl. Všichni zmlkli.

„Federální banka ve Washingtonu?“

„Proč by s tím pak otravoval nás?“

„A co ta nula – to Zero?“

„Na Zero kašli, vraťme se zpátky k Washingtonovi.“

„Ba ne, moment, to Zero může bejt důležitý.“

„A v čem?“

„To ještě nevím.“

„Tak to zkusíme. Zero.“

„Nula. Nic.“

„Vejce.“

„Běž na dvě nuly. Nula od nuly pojde.“

„Nech si ty blbý vtipy.“

„Zed.“

„Jaký zed?“

„Tak to přece do telefonu říkaj v Angli , ne?“

„To jako místo Zero? Místo nula? To si nejspíš něco pleteš.“

„Zero, Zero…“

„Zero, jedna, dvě, tři, čtyři…“

„Love,“ řekl Meyer.

„Jaký ‚love‘?“

„To se přece místo Zero, místo nuly, říká v tenisu.“

„Radši bysme se měli vrátit k Washingtonovi.“

„Určitě to musí bejt federální banka ve Washingtonu,“ řekl Byrnes.

„Tak proč nám pak posílá fotku Washingtona – osoby? Když se nám pokouší označit nějaký konkrétní

místo…“

„Banka přece je konkrétní místo, ne?“

„Jistě, ale bylo by přece jednodušší, kdyby nám poslal fotku Bílýho domu nebo kopuli Kapitolu nebo…“

„A jak víš, že stojí o to, abysme to měli jednodušší?“

„No dobrý, tak se podíváme, kam jsme se s tím zatím dostali, jo? Federální washingtonská Zero banka.“

„Neblbni, Cottone, to přece nedává vůbec žádnej smysl.“

„Já vím, že ne, ale v tomhle pořadí nám to přece chodilo, ne, tak možná…“

„Jaks na to přišel, že tu musí bejt nějaký speciální pořadí?“

„Ta banka přece přišla poslední, ne?“

„To přišla, ale…“

„A tak jsem ji tam taky připíchnul. Jako poslední.“

„A Hoover zas přišel nejdřív,“ řekl Meyer. „A co z toho?“

„Jen to, že jsem ho připích jako prvního, na začátek řady.“

„Federální washingtonská Zero banka. Vyložená pitomost, ať o tom přemejšlím jak chci.“

„Dejme tomu, že Zero neznamená vůbec nic. Prostě nulu. Doslova nulu. Dejme tomu, že je v tom jen

proto, aby se vyloučila. Že se má prostě vypustit.“

„Tak to zkus.“

„Federální washingtonská banka.“

„To je přece to, co jsem říkal hned,“ řekl Byrnes. „Federální banka ve Washingtonu.“

„Jestli je ta banka ve Washingtonu, tak proč to potom říká nám?“

„Washington, Washington,“ opakoval Hawes.

„A jsme tam, kde jsme byli,“ řekl Meyer.

„Washington.“

„Prezident?“

„Federální prezidentská banka?“

„Blbost. To něco takovýho je?“

„Co takhle generální?“

„Federální generální banka? Co je to za hovadinu?“

„Federální Marthina banka?“

„To už si caníš na vestu.“

„Čím hrome ještě byl, kromě toho, že byl generál a první prezident Spojených…“

„První federální banka,“ řekl Meyer.

„Jakže?“

„První prezident, tak teda taky První posraná federální banka!“

„To je ono,“ řekl Byrnes.

„To by mělo bejt ono.“

„První federální banka,“ řekl Meyer a radostně se zašklebil.

„Podej mi telefonní seznam,“ řekl Byrnes.

Všichni byli přirozeně náramně hrdí na tu příkladně logickou dedukci, která je k tomuto rozluštění záhady přivedla. Nadýmali se tím vědomím, že teď znají jméno banky a zároveň i přesné datum plánovaného přepadení. Rozjařeně začali listovat ve stránkách telefonního seznamu podniků, obchodů a institucí v

pevné víře, že to ostatní už bude snadné.

Jen v Isole bylo Prvních federálních bank jedenadvacet a žádná z nich nebyla v oblasti spadající pod 87.

revír.

Dalších sedmnáct Prvních federálních bank bylo v Calm’s Pointu.

Devět jich bylo v Riverheadu, dvanáct v Majestě a dvě v Bethtownu, což činilo celkem jednašedesát bank.

Někdy to není žádný med, když člověk maká v moc velkém velkoměstě.

10

Neděle.

Jen se na tohle velkoměsto podívejte.

Je vůbec možné, aby je člověk neměl rád?

Skládá se z pěti částí a ty jsou si navzájem tak nepodobné jako cizí země, které nemají mezi sebou

společného nic než státní hranice; spousta občanů Isoly skutečně mnohem líp zná ulice v Angli či ve

Francii než v Bethtownu, kam je to přes řeku co by kamenem dohodil. Rodáci z Isoly však také mluví

zcela rozdílnými jazyky. Není na tom nic zvláštního, když vám přízvuk, s jakým se mluví v Calm’s Pointu, zní stejně exoticky a nesrozumitelně, jako když slyšíte mluvit Walesana.

Je možné, aby člověk to velkoměsto – tu šlumpráckou děvku a cuchtu – neměl rád?

Pravda, jsou to jen samé zdi. Velkoměsto vztyčuje budovy, jako vztyčovala armáda své palisády na

ochranu proti indiánským kmenům, které už byly dávno podvedeny a dávno už odtud odešly. Velkoměsto

zakrývá, zatajuje oblohu. Zaclání i výhled na své řeky. (Snad nikdy v lidských dějinách nezanedbávalo

žádné velkoměsto tak macešsky krásu svých vodních toků nebo se k nim aspoň nechovalo tak lhostejně.

Kdyby řeky byly milenci téhle velkoměstské děvky, určitě by jí byli nevěrní.) Ta děvka člověka donutí, aby sledoval, jak před ním šalebně probleskuje v rychlých momentkách z úzkých průsvitů dlouhých kaňonů, tady klínek vody, tamhle stroužek oblohy, nikdy panoramatický pohled, pořád jen zdi, které obklopují a svírají ze všech stran, ale přesto – jak by ji mohl nemít rád, tu flirtující děvku s vlasy načpělými kouřem?

Je hlučná a je vulgární; po nylonkách jí utíkají oka a má kulaté podpatky (člověk tuhle dámu dostane

naznak lichotivým slovem nebo světáckým cukrblikem, poněvadž je lačná na projevy pozornosti, vždy

ochotná potěšit a celá žhavá dokázat, že koneckonců není o nic horší než většina ostatních). A taky zpívá moc nahlas, doprdele moc. Napříč přes obličej má šmouhu od rtěnky jak apel plný sprostoty. Zvedá sukně se stejnou odevzdaností, s jakou je i spouští; bručí, říhá, strká se, prdí, vrávorá, padá, je hulvátská, hnusná, proradná, nebezpečná, křehká, zranitelná, pitomá, umíněná, mazaná a ordinérní, ale není možné, aby ji člověk neměl rád, poněvadž když se vynoří z lijáku, páchnoucího benzínem a potem a

kouřem a trávou a vínem a kytkama a jídlem a prachem a smrtí (o katastrofálně znečištěném vzduchu ani

nemluvě), vznáší se v tom vtíravém smradu jak v oblaku vůně z toho nejdražšího parfému. Pokud se

člověk ve velkoměstě narodil a vyrostl v něm, tenhle pach zná a motá se mu z něho hlava. To není pach, jaký mají všechna ta nedomrlá města, vesnice a městysy, které se jako velkoměsta jen tváří, ale kromě svých křupanských lokálpatriotů tím nikoho neoklamou. Skutečných velkoměst je na světě snad jen tucet

a tohle velkoměsto, tahle děvka, k nim patří a není možné ji nemít rád, když za člověkem přijde s tutlaným ženským chichtotem, který se jí užuž hrozí rozlít po hloupinkaté tvářičce, vybublat z nějakého tajného holčičího vřídla a v podobě veselého smíšku vyprsknout z prostořeké pusy. (Pokud si člověk nedokáže velkoměsto personifikovat, znamená to, že nikdy v žádném nežil. Pokud k němu není s to chovat

romantické a sentimentální pocity, znamená to, že je cizinec, který se teprve učí znát jeho řeč. Takový člověk by to měl zkusit s Filadelfií, tam by se mu líbilo). Aby člověk skutečné velkoměsto, tu děvku, jaksepatří poznal, musí si ji pustit na tělo – jinak to nemá smysl, jinak ji může rovnou poslat k vodě. Musí ji prostě do sebe vdechnout a zapomenout, že je na světě jiný vzduch.

Jen se na tohle velkoměsto podívejte.

Je vůbec možné, aby je člověk neměl rád?

Obrázkové přílohy nedělních novin už jsou přečtené a v bytě je ticho.

Muž sedící v lenošce je černoch, je mu sedmačtyřicet let, na sobě má tričko, plátěné kalhoty a domácí

trepky. Je štíhlý a v poměru k obličeji má příliš velké oči, takže věčně vypadá trochu vyděšeně nebo

překvapeně. Od požárního žebříku fouká do pokoje mírný vánek; na odpočívadle u žebříku si také jeho

osmiletá dcera zasadila do krabice od sýra fazole, ve škole k tomu děti vedou. Pocit vlahého a příjemného dne muži připomíná, že se blíží léto. Zamračí se. Najednou je mu z toho ze všeho nanic, ale sám přesně neví proč. Jeho žena šla navštívit sousedku z vedlejšího bytu a on si náhle vezme do hlavy, že na něho všichni kašlou, začne uvažovat o tom, proč mu vlastně žena nechystá večeři, proč tak dlouho žvaní u sousedky, když on začíná mít hlad a co nevidět bude léto.

Vstane z lenošky, snad posté si všimne, že potah je na několika místech prodřený a čalounění leze ven.

Ztěžka si povzdechne. Ani teď ale neví, co ho tak pobouřilo. Podívá se na linoleum. Vzorek je ošlapaný dlouholetým přecházením a muž upřeně zírá na červenohnědou spodní vrstvu a diví se, kam se poděly všechny ty jasné barvy. Uvažuje o tom, že zapne televizor a bude sledovat přenos basebal ového utkání, ale ještě je moc brzo, zápas začne až později. Neví, co chce, neví si rady sám se sebou. A co nevidět bude léto.

Zaměstnaný je ten muž na záchodku, tam maká.

V jednom hotelu v centru města má na záchodku malý stolek pokrytý bílým ubrusem. Na stolku je

srovnaná úhledná hromádka ručníků. Na stolku je taky hřeben a kartáč. Je tam miska, do které muž, hned jak přijde do práce, položí čtyři čtvrtdolary. To dělá v naději, že diškerece, které dostává od pánů přicházejících si ulevit, budou přinejmenším stejně štědré. V zimě mu ta práce ani tak moc nevadí. Čeká, až se kunčafti vymočí, pak jim podá čistý ručník, okartáčuje jim kabát a snaží se nedat na sobě znát, že čeká na diškereci. Většina pánů mu ji dá. Někteří mu ale nedají nic. Večer co večer jde domů s nosem plným záchodových smradů a v hodinách, kdy má volno, ho občas probudí šramocení krys, a ten zápach

je tu pořád, a tak jde do koupelny, nasype si na dlaň hrstku soli, rozpustí ji ve vodě a šňupá ji, ale toho smradu se ne a ne zbavit.

V zimě mu ta fuška ani tak moc nevadí.

V létě, kdy nevětraná místnůstka páchne močí cizích lidí, napadá ho někdy, jestli stráví zbytek života tím, že bude roztřepávat složené ručníky a podávat je neznámým chlapům, s nadějí čekat na čtvrtdolarové diškerece a snažit se, aby nevypadal příliš dychtivě, snažit se, aby mu nevyčetli z obličeje, že ty

čtvrtdolary jsou všechno, co ho dělí od chudinské podpory, všechno, co stojí mezi ním a ztrátou jakkoli nepatrné, ale přece jen lidské důstojnosti, která mu ještě zbývá.

A co nevidět bude léto.

Zachmuřeně stojí uprostřed obýváku a poslouchá, jak v kuchyni ukapává vodovodní kohoutek.

Když se za nějakých deset minut vrátí do bytu jeho žena, zmlátí ji do bezvědomí a ještě bezvládnou ji drží před sebou, třese s ní a ječí na ni, ječí na ni a třese s ní, a pořád ještě neví, co ho vlastně tak pobouřilo nebo proč se pokouší zabít jedinou osobu na světě, kterou má rád.

V parku, který je jen přes ulici od univerzity, sedí na dubnovém sluníčku čtyři tlustí chlapi u šachového stolku. Všichni čtyři mají na sobě tmavé pletené vesty. Dva hrají šachy a druzí dva jim kibicují, ale takhle už spolu hrají tolik nedělí, že se skoro zdá, jako by hráli čtyřručně; nikdo už nedokáže rozeznat hráče od kibiců a kibice od hráčů.

Chlapec, který vejde do parku, je běloch a je mu sedmnáct let. Šťastně se usmívá, bezstarostně si

vykračuje a zhluboka, až do plic vdechuje příjemný jarní vzduch, pokukuje po děvčatech ve zkrácených

sukýnkách, líbí se mu, jaké mají nohy, a připadá si náramně čiperný, živý, mužný a silný, hotový

donchuán.

Když prochází kolem šachovnice, u které sedí starci v hlubokém soustředění, pojednou se roztočí jako

káča, zamete šachovnici rukou a srazí figury na zem. S úsměvem odchází a starci hekají a sbírají

rozkutálené figurky a chystají se začít celou parti znova, ačkoli vědí, že jeden důležitý, klíčový tah je navždy ztracen.

Odpoledne má dlouhou chvíli.

Je neděle, velkoměsto ztrácí tempo, dává si dolce far niente. Grover Park je uzavřen pro dopravu a

cyklisté šlapou do pedálů na klikatě se vinoucích cestičkách, kolem záhonů forzýtií a mezi japonskými

třešněmi. Smích nějaké holčičky se nese přes několik bloků. Je vůbec možné, aby člověk neměl rád tohle velkoměsto a jeho otevřené prázdné ulice, táhnoucí se od obzoru k obzoru?

Sedí u kavárenského stolku naproti sobě. Ten mladší má na sobě rolák a džínsy. Starší je v tmavomodrém obleku a bílé košili, u krku rozepnuté, bez vázanky. Hovoří spolu polohlasně, skoro šeptem.

„Mrzí mě to,“ říká ten v obleku. „Ale co můžu dělat, chápeš?“

„To je jasný, já vím,“ odpovídá mu ten mladší. „Myslel jsem jen… když mi chybí tak málo, rozumíš?“

„Málo, Ralphie, ale na kauf to nestačí.“

„Podívej, chyběj mi jen pitomý dva dolary, Jayi.“

„Dva dolary jsou dva dolary.“

„Myslel jsem, že bys to jednou pro mě udělat moh. Jde jen vo jednou.“

„Kdybych moh, tak ti helfnu, Ralphie. Jenže já nemůžu.“

„Páč já mám v pácu jít zejtra za mutrou, na návštěvu, rozumíš, a z tý vždycky něco vytáhnu.“

„Tak za ní jdi dneska večír.“

„Jo, já bych šel, jenže vona vodfrčela do Sands Spit. My tam máme ňáký příbuzný. Fotr ji tam dneska

ráno vodvez.“

„Tak jí jdi zvizitýrovat zejtra. A až pudeš vod ní, tak si to přihas za mnou.“

„Nojo, Jayi, jenže… mně už začíná bejt šoufl, rozumíš?“

„To je teda blbý, Ralphie.“

„To je. Ale hele, poslyš, já vím, že to není tvá vina.“

„Tak hlavně, že to víš.“

„To já vím, vím to.“

„Já prostě jedu ve kšeftu, to samý jako každej druhej.“

„Jasně že jedeš, to já vím, Jayi. Říkám snad něco? Já tě přeci neprosím vo žádnýho gratisáka. Kdyby mi nechybělo do ceny tak málo, netroufal bych si ti vo to říct vůbec.“

„Dva dolary nejsou tak málo.“

„Kdyby to byl kauf s cizím chlapem, tak neřeknu, Jayi, ale my se přece známe už dlouho, no ne?“

„To je fakt.“

„A já jsem dobrej kunčaft, Jayi. To přeci víš.“

„Jo, to vím.“

„Tak mi přeci do zejtřka počkej, Jayi…“

„Nemůžu, Ralphie. Prostě nemůžu. Jak to jednou udělám pro tebe, budu to muset udělat pro každýho

cápka z ulice.“

„A kdo se to doví? Neřeknu to živý duši. Přísahám ti na to.“

„To se prolákne. Ty seš fajn kluk, Ralphie, to ti říkám upřímně a na rovinu. Ale helfnout ti nemůžu. Vědět, že nemáš prachy, tak jsem se s tebou ani nesešel. To mi věř.“

„Nojo, ale tohle jde přeci jen o dva dolary.“

„Dva dolary tady, dva dolary támhle, vono se to sečte. Kdo nese riziko, Ralphie, ty nebo já?“

„No ty, jasně. Jenže…“

„Ty prostě vode mě chceš, abych ti lifroval herák zadarmiko.“

„Ale houno. Chci jen, abys mi počkal do zejtřka, než vytáhnu z mutry prachy. Nic víc nechci.“

„Mrzí mě to, ale nejde to.“

„Hele, Jayi… Poslyš, Jayi, škemral jsem už někdy vo něco dřív? Přišel jsem za tebou už někdy bez

prachů? Řekni pravdu.“

„To ne, to je fakt.“

„Stěžoval jsem si někdy, když jsem dostal pakl se sajrajtem, že v něm nebyla ani…“

„Tak moment, moment, zaraž, vode mě jsi žádnej zesrabenej sajrajt nikdá nedostal. Chceš vykládat, že

jsem ti lifroval řídinu?“

„Ale kde, vůbec ne. Kdo ti to řek?“

„Já myslel, že ty.“

„Ne, já ne.“

„Tak cos to říkal?“

„To já myslel tenkrát, jak se vobjevil ten řídkej sajrajt v celým městě. Jak byly ty hicy. Loni v červnu.

Pamatuješ na loňskej červen? To přeci bylo úplný peklo sehnat něco, co by bylo aspoň fifty-fifty. Tohle já myslel.“

„Hm, no, na ten loňskej červen se pamatuju.“

„Říkám přeci, že jsem si nikdá nestěžoval. Jako když to kolikrát bejvalo na draka. Nikdá jsem si

nestěžoval.“

„No a co?“

„Tak mi přeci pro jednou helfni, Jayi, a já…“

„Nemůžu, Ralphie.“

„Jayi! Prosím tě.“

„Nemůžu.“

„Jayi, hele…“

„Nejde to, Ralphie. Neškemrej.“

„Přísahám ti, že zejtra ty prachy budu mít.“

„Ne.“

„Jdu zejtra k mutře na návštěvu…“

„Ne.“

„A ty prachy pro tebe seženu. Tak platí? Co říkáš? No hele…“

„Musím držet basu, Ralphie. Zajdi nejdřív za mutrou…“

„Jayi, prosím tě. Jayi, mně je blbě, fakt. Prosím tě.“

„Jdi za mutrou, pumpni jí vo prachy…“

„Jayi, prosím tě!“

„A pak přijď na kus kecu za mnou, jo?“

„Jayi!“

„Zatím ahoj, Ralphie.“

Šero se rychle snáší na město, postupně pokrývá celé nebe nad Calm’s Pointem a vyplňuje purpurovými

proužky štěrbiny mezi stříškami nad komínem a špicemi věží, žlutý svit se objevuje ve výřezu oken,

neónové trubice explodují oranžově a modře, světelné reklamy uhánějí o závod po zdech budov

ponořených do stínu, aby spolykaly vlastní prskající ohony. Dopravní světla blikají ostřejší červenou a jasnější zelenou, jak je zintenzívňuje rychle padající tma. Barva si žádá noc. Není možné, aby člověk neměl rád tohle třpytivé hnízdo démantů.

Pochůzkář neví, co si má počít.

Žena je hysterická a krvácí z řezné rány nad levým okem a pochůzkář neví, zda má jít nejdřív

zatelefonovat pro záchranku, nebo vyběhnout po schodech nahoru a zatknout muže, který ji poranil. Jeho dilema řeší až seržant, který šťastnou náhodou přijíždí v hlídkovém voze, vystupuje a jde k blekotající ženě a pochůzkáři stojícímu před ní a naslouchajícímu s bezradným výrazem ve tváři.

Žena říká, že zranění jí způsobil její manžel. Nenaléhá však, aby na něho podali žalobu. Ne, to od policie nežádá.

Těžké ublížení na těle seržant pozná, zvlášť když je vidí na vlastní oči, to zas by se mu křivdilo, a tím, zda si madam přeje podat žalobu nebo ne, tím se netrápí. Je ale duben, je pěkná nedělní noc a jemu je mnohem milejší stát tady na chodníku a naslouchat ženě (je mimochodem docela hezká a má přes sebe

přehozený jenom nylonový župánek, pod nímž má na nahém těle miniaturní bikinky, nic víc), než se

škrabat bůhvíkam po schodech a zatýkat chlapa, který ji křápnul rovnou nad oko.

Žena je celá bez sebe, poněvadž jí manžel řekl, že teď se zabije sám. Praštil ji přes oko lahví od mléka a pak se zamkl v koupelně, začal napouštět vodu do vany a řvát, že teď se zabije sám. Žena nechce, aby se zabil, poněvadž ho má ráda. Proto taky vyběhla na ulici, prakticky nahá, a začala se shánět po

nejbližším strážníkovi. Ten teď má jejímu manželovi zabránit, aby spáchal sebevraždu.

Seržant se trochu nudí. Pořád dokola ženu ujišťuje, že člověk, který opravdu hodlá spáchat sebevraždu, to o sobě předem nikde moc nerozhlašuje, prostě se sebere a udělá to. Ale žena je hysterická a pořád krvácí a seržant má pocit, že by měl mladému pochůzkáři jít příkladem, ukázat mu, co má správný

policista za takových okolností dělat. „Jdem na to, mladej,“ říká mu a společně oba vyrazí do činžáku, zatímco druhý pochůzkář, sedící za volantem hlídkového vozu, volá rádiem záchranku. Madam ochable sedí na blatníku. Teprve teď si všimla, že jí z otevřené řezné rány nad okem teče krev a zbledla jak stěna.

Pochůzkář za volantem má dojem, že madam co nevidět omdlí, ale ani ho nenapadne, aby vystoupil z

vozu.

Ve třetím patře budovy (byt číslo 31, jak jim madam sdělila), seržant tvrdě zabuší na zavřené dveře, čeká a naslouchá, zabuší znova a pak se otočí na pochůzkáře a řekne znova: „Jdem na to, mladej.“ Dveře nejsou zamčené. V bytě je ticho, z koupelny se ozývá rachot napouštěné vody.

„Hej – je tu někdo?“ volá seržant. Žádná odpověď. Pokrčí rameny, kývnutím hlavy – tentokrát mlčky –

zopakuje to svoje „Jdem na to, mladej“, a vyrazí k zavřeným dveřím koupelny. Sahá právě po klice, když se dveře otevřou.

Muž je nahý.

Vylezl zrovna z vany, do které pořád ještě natéká voda, a jeho sinale bílé tělo se mokře leskne. Voda ve vaně za jeho zády je rudá. Přeřezal si žíly na levém zápěstí a rána teď chrlí krev na podlahu z bílých dlaždic, zatímco za ním se řine do vany voda. V pravé ruce drží rozbitou láhev od mléka, pravděpodobně je to pořád ta, kterou praštil svou ženu, a v momentě, kdy rozrazí dveře koupelny, máchne lahví seržantovi po hlavě. Seržant si v tom zlomku vteřiny uvědomí několik věcí najednou a jen jedna z nich je možnost, že bude v příštích okamžicích zabit. Je si vědom, že se chtě nechtě musí pustit do křížku s nahým mužem, je si vědom, že bude mít novou uniformu celou zapatlanou od krve, je si vědom, že se

nesmí před pochůzkářem shodit, ale jaksepatří vytáhnout.

Muž ječí: „Dejte mi pokoj, nechte mě umřít,“ a znova na seržanta zaútočí střepinatým spodkem rozbité

láhve. Seržant je tlustý a funí, jak se zoufale pokouší odrazit každý nový výpad, pokouší se chytit muže za ruku, pokouší se uhnout z cesty těm trčícím skleněným řezákům, pokouší se vytáhnout revolver, pokouší se tohle všechno udělat najednou, zatímco muž ječí a bodá a šermuje lahví, aby zasáhl jeho obličej a krk.

Pak náhle zaduní otřesná exploze. Krvácející muž ze sebe vypraví poslední skřek a upustí láhev. Ta se

roztříští na dlážkách a seržant s fascinovaně vytřeštěnýma očima přihlíží, jak se muž kácí naznak a padá do zkrvácené vody ve vaně. Seržant si stírá pot z horního rtu, otáčí se a za sebou vidí pochůzkáře, který drží v ruce služební revolver, z něhož se ještě kouří. Pochůzkář má hrůzou oči na stopkách. Upřeně civí na vanu, do níž muž zapadl pod hladinu zrudlé vody.

„Tos teda proved pěkně, mladej,“ říká seržant.

Velkoměsto spí.

Teď už září jen pouliční lucerny a vrhají svůj sinalý svit na nekonečné míle opuštěných chodníků. Okna činžáků se pohroužila do tmy, výjimku tvoří jen koupelna, kde chvilku pomžourává světýlko a potom zhasne. A všude je ticho. Takové ticho.

Jen se na tohle velkoměsto dobře podívejte.

Je vůbec možné, aby je člověk neměl rád?

11

Mary Margaret Ryanovou hledal bezúspěšně od sobotního odpoledne. Pokoušel se ji zastihnout v bytě v

Porter Street, kde mu řekla, že bydlí, ale Henry a Bob mu sdělili, že se tam neobjevila a že nemají tušení, kde by mohla být. Poptával se pak po ní po všech podnicích v okolí, které mohla navštěvovat, a dokonce i zpovzdáli sledoval El iotův obchod, aby nepropásl ani nepravděpodobnou šanci, že by se rozhodla zajít k němu. Dívka se ale neobjevila.

Teď bylo pondělí dopoledne, deset hodin, 26. dubna, a zbývaly čtyři dny do data, kdy hluchý slíbil ukrást 500 000 dolarů z První federální banky (ačkoli bůhví, kterou z těch mnoha si k tomu vybral). Carel a se potloukal po Rutland Street a rozhlížel se po stříbrném motocyklu. Minulé úterý, při tom krátkém rozhovoru, Yank Carel ovi řekl, že sem „přifrčel“ před několika týdny a bydlí v bytě v Rutland Street.

Adresu mu nedal, ale Carel a se domníval, že nebude moc těžké byt najít – schovat něco tak velkého jako motocykl je skoro nemožné. De facto ani nečekal, že Yank nebo jeho přátelé budou něco vědět o tom, kde se Mary Margaret Ryanová zdržuje; nebyla ten typ dívenky, která se scukne s gangem benzínových fanýků na těžkých motocyklech. Ale Yank a fanýk jménem Bejk byli toho dne, kdy Carel a získal informaci z nemocnice Buenavista, u El iota v krámě, a hádka, které přes sklo výkladní skříně přihlížel, nevypadala tak docela bezvýznamně. Když už člověk neví, kam se ještě podívat, měl by se podívat všude. Mary Margaret Ryanová někde být musela; někde přece musí bejt každej, nemám pravdu, ty šašku?

Po patnácti minutách putování kolem bloku činžáků objevil tři motocykly přivázané řetězem ke kovovému

sloupku zábradlí na chodbě v přízemí domu čp. 601 v Rutland Street. Zaklepal na dveře jediného bytu,

který v přízemí byl, a zeptal se muže, jenž mu přišel otevřít, kde tu benzínoví fanýci bydlí.

„Jdete si na ně došlápnout?“ zeptal se muž.

„V kterém bytě bydlí?“

„V druhém patře hned zkraje,“ řekl muž. „Byl bych jen rád, kdybyste je odtud vystrnadil.“

„Proč?“

„Poněvadž jsou to parchanti, s kterejma není oč stát,“ řekl muž a zavřel dveře.

Carel a vyšel po schodech do druhého patra. Stálo tam pár hnědých pytlů s odpadky opřených o zeď.

Chvíli poslouchal za dveřmi. Zevnitř slyšel hlasy a tak zaklepal. Dveře otevřel blonďák nahý do půli těla.

Byl to obrovský statný chlap s festovními tvrdými svaly vypěstovanými dlouholetým cvičením s činkami.

Byl bosý a džínsy mu k prasknutí obepínaly oblá stehna; podíval se na Carel u a neřekl nic.

„Já jsem od policie,“ řekl Carel a. „Hledám dva mládence, co si říkají Yank a Bejk.“

„Co jim chcete?“ zeptal se blonďák.

„Potřebuju se jich zeptat na pár věcí.“

Blonďák si ho pořádně prohlédl, pokrčil rameny, řekl: „Tak pojďte,“ a vedl ho dál do bytu. Bejk a Yank seděli v kuchyni u stolu a popíjeli pivo.

„Hele, hele,“ řekl Yank.

„Kdo je to?“ zeptal se Bejk.

„Jeden pán od policie,“ řekl Yank a dodal s výsměšnou zdvořilostí: „Nesmíte se zlobit, ale už jsem

zapomněl, jak se jmenujete, pane policajt.“

„Detektiv Carel a.“

„Carel a, Carel a – správně. A co byste od nás rád, pane Carel a?“

„Viděl jste tu někde v okolí Mary Margaret?“ zeptal se Carel a.

„Koho?“

„Mary Margaret Ryanovou.“

„Tu já neznám,“ řekl Yank.

„A co vy?“ zeptal se Carel a.

„Neznám,“ odpověděl Bejk.

„Já taky ne,“ řekl blonďák.

„Je to mladá holka, asi takhle vysoká,“ řekl Carel a a ukázal rukou, „dlouhé hnědé vlasy a hnědé oči.“

„Ne, tu neznám,“ řekl Yank.“

„Ptám se vás totiž proto…“

„My ji neznáme,“ řekl Yank.

„Ptám se vás totiž proto,“ opakoval Carel a, „že chodí sedět jako modelka Sanfordu El iotovi, a…“

„Toho taky neznám,“ řekl Yank.

„Neznáte, jo?“

„Ne, neznám.“

„Nikdo z vás ho nezná?“

„Ne, nikdo,“ řekl Yank.

„Nenapadlo vás dodatečně nic k té fotce, co jsem vám ukazoval?“

„Ne, dodatečně mě nenapadlo nic,“ řekl Yank. „Lituju.“

„Nepodíval byste se na tu fotku vy, Bejku?“

„Na jakou fotku?“ zeptal se Bejk.

„Na tuhle,“ řekl Carel a a vytáhl fotografi ze zápisníku.

Podal ji Bejkovi a pozorně se mu zadíval do tváře a do očí a pomaličku mu začínal jít mráz po zádech z toho, co tam uviděl. Přes sklo výkladní skříně El iotova obchodu vypadal Bejk jakžtakž inteligentně a civilizovaně, možná proto, že se tehdy vyjadřoval hlavně pomocí šermujícího prstu. Když ale teď uslyšel jeho hlas a uviděl jeho oči, bylo Carel ovi okamžitě jasné, že má před sebou člověka jen o málo inteligentnějšího než kus dobytka. Naskočila mu z toho poznání husí kůže. Panebože, ať mám vždycky

radši na krku ty chytrý, pomyslel si. To radši beru tisíc takovejch hajzlů, jako je hluchej, jenom mě ušetři blbců a primitivů.

„Znáte ho?“ zeptal se.

„Neznám,“ řekl Bejk a hodil fotografi na stůl.

„V sobotu jsem mluvil se Sanfordem El iotem,“ řekl Carel a. „Myslel jsem, že by mi možná on moh s touhle fotkou pomoct.“ Sebral fotografi , založil ji zpátky do notesu a čekal. Ani Bejk, ani Yank neřekli jediné slovo. „Tak teda říkáte, že ho neznáte?“

„Jakže se jmenuje?“ zeptal se Bejk.

„Sanford El iot. Kamarádi mu říkají Sandy.“

„Jakživ jsem o něm neslyšel,“ řekl Bejk.

„Hm,“ řekl Carel a a rozhlédl se po místnosti. „Pěknej bejvák, to je váš?“ zeptal se bosého blonďáka s nahou hrudí.

„Jo, můj.“

„Vy se jmenujete jak?“

„Proč bych vám to měl říkat?“

„Ty pytle s odpadkama na chodbě jsou přinejmenším na pokutu,“ řekl Carel a omrzele. „Chcete, abych

začal bejt protivnej, nebo mi radši povíte, jak se jmenujete?“

„Wil ie Harcourt.“

„Jak dlouho už tady bydlíte, Wil ie?“

„Asi rok.“

„Kdy přijeli vaši přátelé?“

„Už jsem vám přece řek…“ spustil Yank.

„Ptám se vašeho kámoše. Kdy se k vám nakvartýrovali, Wil ie?“

„Je to pár neděl.“

Carel a se otočil k Bejkovi a zeptal se: „Co jste to vytýkal Sandymu El iotovi?“

„Cožé?“ řekl Bejk.

„Co jste vytýkal Sandymu El iotovi.“

„Už jsme vám řekli jasně, že ho neznáme,“ řekl Yank.

„Vy máte ve zvyku odpovídat, když se vás nikdo na nic neptá,“ řekl Carel a. „Momentálně se bavím s

vaším přítelem. Co jste mu vytýkal? Co to bylo za hádku, Bejku? Povíte mi to?“

„Vo žádný hádce nic nevím,“ řekl Bejk.

„Tak proč jste na něho řval?“

„Já? Vy jste se zbláznil.“

„V sobotu jste byl u něho v krámě a řval jste na něho. Proč?“

„To jste si mě musel splíst s někým jiným,“ řekl Bejk a zvedl láhev piva a napil se.

„Kdo jiný ještě v tomhle bytě bydlí?“ zeptal se Carel a.

„Jen my tři,“ řekl Wil ie.

„To jsou vaše motorky dole pod schodama?“

„No,“ řekl Yank rychle.

„Kamaráde,“ řekl Carel a, „naposled vám chci říct…“

„Klíďo – tak copak mi chcete říct?“ zeptal se Yank, vstal od stolu a dal si ruce v bok.

„Hergot, vy jste chlap jak hora, to já moc žeru,“ řekl Carel a a bez dalších hovorů vytáhl revolver. „A tohle zas je speciál pro detektivy ráže .38,“ dodal. „Je v něm šest patron a já střílím dobře. Ani mě nenapadne rozdat si to se třema gorilama. Koukejte si zas hačnout a sekat dobrotu, nebo vám to vpálím do nohy a prohlásím, že jste se pokusil o útok na příslušníka policejního sboru.“

Yank zamrkal.

„Hoďte sebou,“ řekl Carel a.

Yank váhal už jen na okamžik a pak si znova sedl ke stolu. „Fajn,“ řekl Carel a, ale revolver zpátky do pouzdra nezastrčil. Držel ho dál v ruce a prst měl pod lučíkem na spoušti. „Ta stříbrná motorka je vaše?“

zeptal se.

„Jo.“

„A která je vaše, Bejku?“

„Ta černá.“

„A vaše?“ zeptal se a otočil se k Wil iemu.

„Ta červená.“

„Papíry od všech tří máte v pořádku?“

„Jen do toho,“ řekl Yank, „nám žádnou posranou pokutu nenapaříte.“

„Pořád vám to ještě můžu spočítat za ty odpadky přede dveřma.“

„Proč to děláte?“ zeptal se najednou Bejk.

„Co proč dělám?“

„Že nás takhle sprdáváte. Co jsme sakra provedli?“

„Lhali jste mi, tvrdili jste, že jste v sobotu nebyli u El iota v krámě. To jste provedli.“

„To je tak strašnej zločin? No dobře, tak jsme tam teda byli. No a co?“

„Kvůli čemu jste se s ním hádal?“

„Kvůli ceně jedný tý sochy,“ řekl Bejk.

„Ten dojem to na mě zrovna nedělalo.“

„Ale kvůli tomu to všecko bylo,“ řekl Bejk.

„Hádali jsme se kvůli ceně.“

„A jak jste pochodil?“

„Co – jak?“

„Na jaké ceně jste se dohodli?“

„Na žádný. Nedohodli jsme se.“

„Jak moc se s El iotem znáte?“

„Neznáme ho vůbec. Viděli jsme ve vejloze ty jeho panáky a tak jsme tam zašli. Jen tak, přeptat se.“

„A co mi povíte o Mary Margaret Ryanové?“

„Jakživ jsem o ní neslyšel.“

„No jak libo,“ řekl Carel a. Šel ke dveřím, zmáčkl kliku a řekl: „Jestli jste měli v plánu zrovna teď odjet na západní pobřeží, radím vám, abyste to nedělali. A taky vám radím, abyste si z chodby odklidili ty odpadky.“

Otevřel dveře, vyšel z bytu, dveře za sebou zavřel a šel ke schodům. Revolver vrátil do pouzdra teprve ve chvíli, kdy byl znova v přízemí. Zaklepal na dveře na konci chodby a otevřel mu stejný muž jako předtím.

„Došlápnul jste si na ně?“ zeptal se.

„Ne. Mohl bych na chvilku dál?“

„Měl jste si na ně došlápnout,“ řekl muž, ale ustoupil stranou, aby Carel a mohl vejít. Bylo mu přes

padesát, měl na sobě tmavé kalhoty, domácí trepky a tričko s jakýmisi nárameníky: „Já tu dělám

domovníka,“ řekl.

„Jak se prosím jmenujete?“ zeptal se Carel a.

„Andrew Hal oran,“ řekl domovník.

„A vy?“

„Carel a. A jsem detektiv.“

„Tak proč jste je nesetřel, pane detektiv? Já s nima mám pekelný trable, pořád nějaký maléry, já bych byl šťastnej, kdybyste je za něco jaksepatří setřel.“

„Kdo za ten byt platí činži, pane Hal orane?“

„Ten svalovec. Jmenuje se Wil iam Harcourt. Říkají mu Wil ie. Nikdy tam ale není sám. Věčně za ním

někdo přijíždí a zas odjíždí, tak to jde v jednom kuse. Někdy jich je tam nakvartýrovanej třeba tucet

najednou, mužský, ženský, těm je všecko jedno. Vožíraj se tam, fetujou, hulákaj, perou se mezi sebou,

hned se sápou na každýho, kdo se jim pokusí říct slušný slovo. Parchanti jsou to, zatracená sebranka, já vám řeknu.“

„Nevíte, jak se ti druzí dva jmenují plným jménem?“

„Který dva myslíte?“ zeptal se Hal oran.

„Bejka a Yanka.“

„Já si je pletu,“ řekl Hal oran. „Tři sem přijeli z Kalifornie, je to pár neděl, a chvílema mi to dělá potíže je od sebe rozeznat. Mám dojem, že ti dva, co jsou tam nahoře s Wil iem…“

„Říkal jste, že přijeli tři?“ zeptal se Carel a a najednou si vzpomněl, že přesně tak mu to řekl Yank minulé úterý, když seděl na dřevěné židli, opřené o cihlovou zeď, před tím obchodem, kde se prodávaly plakáty.

„My jsme tři a přifrčeli jsme sem ze západního pobřeží. Je už to pár neděl.“

„No ano, tři jsou, říkám to správně. A taky mi tu vyváděj nejrůznější vylomeniny.“

„Můžete mi je popsat?“

„To se ví. Jeden je takovej malej pořez, vypadá trochu jako opice a v kotrbě toho možná nemá ani tolik, co ta opice…“

„Ten si říká Bejk.“

„Ten druhej má takový kudrnatý vlasy a hustej černej plnovous. Přes levý oko má jizvu.“

„To je Yank A co ten třetí?“

„To je takovej vysokej chlápek s tmavejma vlasama a knírem jak řídítka od bicyklu. Největší fešák ze

všech, to se mu musí nechat. Toho už jsem tady ale pár dní neviděl. Naposled někdy minulej tejden. Ale že by už odjel definitivně, to se mi nezdá, poněvadž motorku má pořád ještě tady v chodbě.“

„Která to je motorka?“

„Ta červená.“

„Já myslel, že ta patří Wil iemu.“

„Wil iemu? Ten by moh bejt šťastnej, kdyby se zmoh na kolečkový brusle.“

Carel a vylovil z kapsy saka notes, vytáhl z něho fotografi a zeptal se: „Je tohle on? Ten třetí benzínovej fanýk?“

„Jo, to je Adam. To je on,“ řekl Hal oran.

„Adam – jak dál?“ zeptal se Carel a.

„Adam Vil ers.“

Zavolal do služebny z telefonní budky v dragstóru na nejbližším rohu a řekl Meyerovi, že se mu podařilo bezpečně identifikovat mrtvého mladíka z „případu Kristusek“, a požádal ho, aby obvyklou poptávkou na evidenční službě zjistil, co vědí o Adamu Vil ersovi, psáno V-I-L-L-E-R-S. Potom se zeptal, jestli mu

mezitím někdo nevolal.

„Volal,“ řekl Meyer. „Volala ti tvá sestra a vzkazuje ti, abys nezapomněl, že má otec ve středu narozeniny.

Máš prej mu poslat gratulaci.“

„Dík. Ještě něco?“

„Kling chce vědět, jestli bys neměl chuť vyrazit si s manželkou do striptýzovýho pajzlu v Calm’s Pointu.“

„Co to meleš?“

„No – on klihuje jednoho chlápka kvůli těm vloupačkám, jenomže ten chlápek už ho zná, ví prostě, jak

Kling vypadá, a Cotton to za něho vzít nemůže, poněvadž na tom každej pozná, že je policajt, hned jak

vystrčí hlavu na ulici.“

„Řekni Klingovi, že momentálně nemám nic lepšího na práci, než si vyrazit s Teddy do striptýzovýho pajzlu v Calm’s Pointu. Krucifix, himlhergot!“

„Na mě se nevztekej, Steve.“

„Volal ještě někdo?“

„Tys dělal v březnu to přepadení na Ainsley Avenue? Tý ženský, co se jmenuje Charity Milesová?“

„No, dělal.“

„Osmdesátý osmý pátrací oddělení už pachatele dopadlo, zrovna nám to hlásili. Ten chlap se přiznal ke

všem zločinům spáchanejm v minulým století, včetně loupeže u Brinka.“

„Prima, aspoň o jednu starost míň. Ještě něco?“

„Už nic.“

„Pošta žádná nepřišla?“

„Jo, je tu další fotka od našeho záhadnýho korespondenta.“

„Co poslal dneska?“

„Co bys hádal?“ zeptal se Meyer.

Mary Margaret Ryanovou našel teprve těsně před půlnocí. Ve tři čtvrti na dvanáct začalo drobně mrholit, právě ve chvíli, kdy se znova zašel podívat do bytu v Porter Street a do putyk a zapadáků v nejbližším okolí a měl tisíc chutí to vzdát a jít domů. Pak ji ale najednou poznal, když vyšla ze dveří jednoho domu v Hager Street. Měla na sobě armádní pončo, jaká se vyráběla pro vojáky za druhé světové války, zelenohnědě kropenaté a určené pro boj v džungli. Šla rychle, zřejmě s nějakým konkrétním cílem, a

odhadoval, že se vrací do bytu, který nebyl ani dva bloky odtud. Dohonil ji na rohu Hager Street a McKay Street.

„Mary Margaret,“ řekl a dívka se prudce otočila; oči měla stejně vytřeštěné a zděšené jako ten den, kdy s ní mluvil poprvé. „Co chcete?“ zeptala se.

„Kam jdete?“ odpověděl otázkou.

„Domů,“ řekla. „Promiňte mi, já…“

„Rád bych se vás zeptal na pár věcí.“

„Na nic se mě neptejte,“ řekla a vykročila dál po McKay Street.

Chytil ji za loket a otočil ji tváří k sobě; podíval se jí shora do očí a zeptal se: „Čeho se bojíte, Mary Margaret?“

„Ničeho, dejte mi pokoj. Musím jít domů.“

„Proč?“

„Poněvadž… balím. Odjíždím odtud. Pryč. Podívejte,“ řekla naříkavě, „konečně jsem sehnala prachy,

který potřebuju, a chci odtud vypadnout, tak mi laskavě dejte pokoj, jo? Nechte mě sakra, já chci pryč.“

„Proč ale?“

„Mám tohohle města po krk.“

„A kam máte namířeno?“

„Do Denveru. Prej je to tam docela fajn. Kdekoli je to určitě lepší než tady.“

„Kdo vám dal peníze?“

„Jedna kamarádka. Dělá číšnici u Žlutý koblihy. A přijde si tam na spoustu peněz. Jen mi je půjčila já jí ty prach vrátím. Poslyšte, já chci chytit letadlo, rozumíte? Takže už musím jít. Nelíbí se mi tu. Nelíbí se mi tu nic, nemůžu už tohle město vystát. Jdou mi na nervy zdejší ulice, zdejší lidi, jde mi na nervy…“

„Kde jste se schovávala?“

„Proč bych se měla schovávat? Měla jsem co dělat, abych schrastila ty prachy, dalo mi to dost zabrat. A taky jsem si musela ještě promluvit s fůrou lidí.“

„Nevykládejte, vy jste se schovávala, Mary Margaret. Před kým?“

„Před nikým.“

„Tak hergot už – před kým to chcete uprchnout?“

„Před nikým. Fakt, před nikým.“

„Co dělal Sandy osmnáctýho v tom opuštěným činžáku?“

„Já nevím, o čem mluvíte.“

„Vy jste tam byla taky?“

„Ne.“

„Tak kde jste byla?“

„Už jsem vám to řekla. V Bostonu. Oba jsme byli v Bostonu.“

„A kde v Bostonu?“

„To vám neřeknu, já to tam neznám.“

„Jak si Sandy spálil tu nohu?“

„Spálil? On ji nemá spálenou, má ji…“

„Nesmysl, má ji popálenou. Jak se mu to stalo?“

„Tak to nevím. Prosím vás, já už musím…“

„Kdo zabil Adama Vil erse?“

„Adama? Jak… jak ví…?“

„Vím, jak se jmenuje, vím, kdy sem do města přijel, a vím taky, že jeho kámoši byli u Sandyho. Tak co mi o tom povíte teď, Mary Margaret?“

„Prosím vás, prosím vás, já…“

„Tak řeknete mi, co se tam stalo, nebo…?“

„Proboha, já… já… proboha,“ řekla a pojednou si zakryla tvář rukama a začala vzlykat. Stáli tam na dešti, Mary Margaret plakala do dlani a Carel a ji pozoroval jen okamžik, než řekl: „Nejlíp bude, když půjdete se mnou.“

Ti tři sem přijeli teprv před několika dny a to se ještě nedali do party a tím svým kamarádem, a tím

svalnatým blonďákem, já nevím, jak se jmenuje. No a když se seznámili se Sendym, přespávali v tom

činžáku v Harrlson Street. Do krámu za ním tenkrát přišel Adam Vil ere. Ten Adam, to byl slušnej kluk.

Víte, nesmí se to paušalizovat, mezi benzínovejma fandama teky bejvaj slušný chlapi, nemyslete si. On se opravdu poctivě snažil něco dělat, někde se upíchnout nebo tak. A to ho stálo život.

Do krámu tenkrát zašel jedině proto, aby Sandymu řek, že se mu ty jeho sochy moc líběj. Sandy je dobrej sochař, fakt, nemyslete si, on je opravdu dobrej, sám jste přece ty panáky viděl, tak víte, že je dobrej.

Jenomže zrovna moc neprodával, a to odlejvání panáků do bronzu je strašně drahý, a tak byl zkrátka s

prachama na huntě, a možné právě proto se mu líbil ten nápad, a kterým ne něho Adam přišel. Adam mu

navrh, že ti jeho kámoši, co s nima jezdí na motorkách, by vždycky mohli přibalit nějakou sochu do těch ranců, co s sebou vozej, a zkusit ji prodat – někde po cestě, jak tak popojížděj, chápete? Řek mu, že mu samozřejmě nemůžou zaplatit tolik, kolik si Sandy za panáka řekne v krámě, ale na druhý straně zas, že by mu takhle mohli odprodat fůru věcí, že by na tom moh vydělat balík. Sandy byl pro a slíbil, že za nima zajde – do toho vyklizenýho činžáku v Harrison Street, kde byli nekvartýrovaný, a že si pohovořej o ceně, aby moh odhadnout, jestli mu to bude stát ze to. Adam vážně myslel… chci říct, že Adam neměl tušení, co maj v pácu ty druhý dva. Člověk toho o benzínových fanýcích moc čte a pak si o nich myslí bůhvíco, hrozný věci, ale Adam byl jinej, ten byl fajn. Adam ty Sandyho panáky fakt baštil a představoval si, že bysme na tom všichni mohli trhnout nějaký prachy. Proto nás tam taky ten večír a sebou vzal.

Byli nakvartýrovaný v pátým patře ve dvou cimrách. V jedný byla matrace a v druhý si udělali uprostřed malej ohníček. Ten, co mu říkají Yank, zrovna něco spravoval, nějakou součástku od motorky, když jsme tam přišli. Co to bylo, to nevím, prostě mu něco z tý motorky upadlo. Měl v ruce kladívko a pokoušel se z toho urazit nějakej čudík. No a tak jsme si všichni sedli kolem toho ohníčku a Sandy jim nabíd marijánku, jestli si nechtěj dát čouda, a tak jsme chvíli hulili a Adam jim vysvětlil ten svůj nápad, že by od Sandyho kupovali s určitou slevou panáky a po cestě je prodávali, no a myslel, že by jim to mohlo pokrejt vejdaje, co maj a tím cestováním. Ten, co mu řikaj Bejk, řek, že si jednou těch panáků ve výloze všmnu1 a že mu ta holka připadala náremně sexy.

V tý chvíli jsem prvně začala mít trochu nahnáno.

Ale… no prostě… prostě jame vykládali dál, na kolik taková socha přijde. Adam byl pořád do toho podniku celej žhavej a taxíroval, kolik by měl Sandy za panáka dostat, když je tak nebo tak velkej, snažil se to vypočítat, chápete, prostě postavit to na solidní obchodní základ. Kvůli tomu jame tem taky vlastně šli.

Poněvadž se zdálo, že by z toho moh nějakej vejvar bejt, že by to aspoň nějaký prachy mohlo hodit.

Jenže pak najednou zničehonic se ten Bejk zeptal: Hele, moc-li chceš za tu holku?

Všechny nás to překvapilo, aspoň myslím, že jo, rozumíte mi? Poněvadž to přiš1o tak zčistajasna,

prostě… když jsme mluvili o Sandyho sochách a tak vůbec, a všichni jsme tam seděli tak trochu upjatě a ten Bejk řek: Hele, sedíš si na uších? Moc-li chceš za tu holku?

Za jakou holku? zeptal se Sandy.

Za tuhle, řek Bejk a netáhnul se a… a… šťouchnul mě do prsu, zapích mi do prsu prst.

Tak bacha, dej si pohov, řek Adam, dej tu pracku pryč, Bejku, my jsme si sem přišli promluvit vo sochách toho chlápka, jasný?

A Bejk řek Já bych si radši promluvil vo holce toho chlápka.

Sandy vstal a řek Tak jdem, Mary Margaret, pojď, tady nemáme co hledat, jenže v tom momentě ho Bejk

uhodil a pak se to všecko semlelo. Já jsem myslím začala ječet a Bejk mě taky praštil, a pořádně, dal mi pěstí do žeber, bolí mě to tam na tom místě dodneška. A oni… Adam na ně začal řvát a Yank ho popad zezadu a přimáčk mu ruce k tělu a Bejk zatím… Bejk přivlík Sandyho k ohni a strhnul mu tenisku a vrazil mu nohu do plamenů a křičel na něho, že až se ho příště na něco zeptá, kolik to stojí, tak aby mu laskavě ráčil slušně odpovědět a nehrál si ne žádnýho chytrolína. Sandy omdlel a já začala znovu ječet, poněvedž… Sandy byl… celou nohu měl černou a… a Bejk mě znova praštil a srazil mě na podlahu a v tý

chvíli se Adam Yankovi vyškubnul a chtěl mi pomoct. Ti dva se ale vrhli na něho. Jak šelmy. Jak žraloci. Ti taky útočí na sebe navzájem, to přece vite, že? V záchvatu zuřivosti, rozumíte? Hnali se za ním, honili ho na chodbě, ti dva… pek jsem slyšela takový tlučení… jako když někdo tluče kladivem, teprv pozdějc jsem zjistila, že doopravdy tloukli kladivem, a slyšela jsem, jak Adam křičí, a vyběhle jsem do chodby a uviděla, co mu udělali, s omdlela jsem. Nevím, co udělali mně, když jsem byla v bezvědomí. Když jsem přišla k sobě, tak jsem… hrozně jsem krvácela… ale oni už byli pryč, díkybohu, konečně už byli pryč.

Nevěděla jsem, co mám dělat. Sandy skoro nemoh jít a tam… tam v chodbě byl mrtvej mužskej, v chodbě

byl mrtvej Adam. Vzala jsem Sandyho za ruku, dala si ji kolem krku, a tak jame škobrtali dolů po

schodech, nemyslela jsem na nic, jedině jak se odtamtud dostat. Viděl jste ten barák? Na schodech se

tam válej kupy všelijakýho svinstva, brodili jame se v odpadcích jak někde ne dvoře v kafilérii. Přece jen jsem ho ale vyvedla na ulici, příšerně ho to bolelo, panebože, skučel jak zvíře a nemohli jsme chytit taxíka, tam v těch končinách člověk nechytí taxíka nikdy. Nakonec jame ale přece jen jednoho stopli a odvezla jsem ho na kliniku do nemocnice Buenavista, a tam mu tu nohu ošetřili, no a doufali jame, že tím to máme všechno z krku, doufali jsme, že jsme ty… ty chlapy viděli naposled.

Oni ale hned druhej den přišli znova do krámu. Že jako prej nám moc raděj, abysme drželi hubu o tom, co se tem stalo, nebo že prej by se to samý mohlo stát i nám. Vymysleli jsme si tu historku o cestě do Bostonu, věděli jsme, že nás policie může vyčmuchat, bylo nám jasný, že potřebujem alibi. No a pak…

pak jsme čekali, kdy odjedou, modlili jsme se, aby odtáhli zpátky do Kalifornie a dali pokoj, abysme o nich už do smrti neslyšeli. Jenže teď nás zabijou. Nebo myslíte, že ne?

Nebyl takovej cvok, aby se na ně vypravil sám.

Tři motorky byly ještě pořád připoutány řetězem ke kovovému sloupku zábradlí v chodbě – stříbrná,

červená a černá. Carel a a Meyer kolem nich rychle a tiše prošli s vytaženými revolvery v rukou a vysupěli po schodech do druhého patra. Stoupli si každý z jedné strany ke dveřím bytu 2A, pěkně tváří v tvář, a pak přitiskli uši na dveře a naslouchali.

„Kolik jich tam je?“ zašeptal Carel a.

„Co já slyším, tak nejmíň čtyři,“ zašeptal Meyer.

„Seš připravenej?“

„Jak sto skautů.“

Když člověk vykopává nějaké dveře, nejhorší je při tom to, že nikdy přesně neví, co může být za nimi.

Může poslouchat třeba hodinu, může klidně rozeznat dva různé hlasy, nebo taky třeba pět nebo osm, a

pak vrazit dovnitř a zjistit, že tam vartuje celá armáda, všichni vyzbrojení brokovnicemi s upilovanými hlavněmi a odhodlaní odprásknout a sfouknout člověka nejen ze schodů, ale až na ulici do odtokového žlábku u chodníku. Meyer jasně slyšel čtyři různé hlasy, což bylo podle Carel ova odhadu přesně tolik, kolik jich slyšet měl. Byly to samé mužské hlasy a Carel a měl dojem, že dva z nich poznává – jeden patřil Yankovi a druhý Bejkovi. Nepředpokládal, že benzínoví fanýci budou ozbrojení, ale neměl žádnou možnost si ověřit, jestli ten předpoklad odpovídá pravdě nebo ne. Nezbývalo nic jiného než tam na ně

vpadnout. Nezbývalo nic jiného než je prostě sbalit.

Carel a kývl na Meyera a Meyer mu kývnutí oplatil.

Carel a couvl na druhou stranu chodby, sevřel revolver v pravé ruce, vzepřel se zády o protější zeď,

prudce se od ní odpíchl a současně švihl pravým kolenem vzhůru, takže na dveře tvrdě dodupnul plochou

podrážky přímo pod zámkem. Dveře se rozlétly dovnitř a Carel a se tam vřítil za nimi. Meyer ho

následoval zleva a v těsném závěsu. Bejk a Wil ie seděli u kuchyňského stolu a pili víno. Yank stál u

ledničky a mluvil se svalnatým černochem.

Bejk odkopl židli za sebe, v tu ránu měl v ruce finku, zmáčkl knoflík a z nože vyskočila čepel. Vrhl se proti Carel ovi s nožem trčícím ze zaťaté pěsti a v tom okamžiku Carel a vystřelil. První výstřel jako by na Bejka neměl žádný účinek. Pokračoval v útoku jako rozzuřený slon a Carel a vystřelil znova a pak ještě jednou, ale Bejk se proti němu hnal pořád, až se nakonec na Carel u navalil a čísnul ho čepelí nože přes obličej a přes krk – ve zlomku vteřiny, než mu Carel a tvrdě zabořil ústí revolveru rovnou do břicha a seškubl spoušť ještě jednou. Zazněla zdušená exploze. Razance střely doslova odkopla Bejka zpátky na

kuchyňský stůl. Přelomil se o jeho hranu vejpůl, z úst mu vychrstla krvavá pěna a pak se skutálel na

podlahu.

Nikdo se nehýbal.

Yank, stojící u ledničky se svalnatým černochem, vypadal na to, že se pokusí utéct. V očích měl zvláštní výraz, pohled člověka, který ví, že je v pasti a se vším je konec, že už nemá co ztratit, ať tu zůstane stát nebo se dá na útěk, že už nemá co ztratit. Meyer ten pohled poznal, poněvadž už ho v životě viděl nejmíň stokrát. Nevěděl, co jsou ti ostatní chlapi tady zač, ale bylo mu jasné, že Yank se pokusí utéct a právě proto by mohl být mimořádně nebezpečný.

Stočil revolver proti němu.

„Ne,“ řekl.

Nic víc.

Revolver se mu v ruce ani nezachvěl a mířil Yankovi na srdce. V Yankových očích se objevil nový výraz a nahradil ten zoufalý, do pasti chycený třpyt, který v nich byl ještě před necelou vteřinou. Tenhle pohled už Meyer taky viděl; ne, nic nového pod sluncem. Bylo v něm přiznání viny, byla v něm kapitulace, byla v něm úleva. Teď už věděl, že Yank zůstane stát přesně tam, kde stojí, dokud mu na zápěstích

nezacvaknou pouta. Žádné další potíže už nebudou.

Wil ie Harcourt seděl u kuchyňského stolu s očima vytřeštěnýma hrůzou. Bejk mu ležel u nohou, byl mrtvý a tekla z něho krev a Wil ie si namokřil do kalhot, když střílení začlo. Bál se teď sebemíň pohnout, poněvadž si myslel, že by ho mohli zastřelit taky; navíc se styděl pohnout, poněvadž by při nějakém tom větším pohybování na něj mohlo prasknout, že má prolulané kalhotky.

„Je tady telefon?“ zeptal se Carel a.

„N-ne, tady n-není,“ zablekotal Wil ie.

„Jak se jmenujete vy, pane?“ zeptal se Carel a černocha.

„Frankie Childs. Já tyhle chlápky vůbec neznám, já s nima nemám nic společnýho. Přišel jsem sem jen na skleničku vína – no fakt.“

„Teče ti krev, Steve,“ řekl Meyer.

Carel a si přitiskl na tvář kapesník.

„No jo,“ řekl a pokusil se lapnout dech.

12

Mládenci už se začínali bavit.

Koneckonců, když se už člověk s bankovními loupežemi musí špinit (a při své profesi, kdyby se rozkrájeli, se s nimi nešpinit nemohli), přece jen si to radši rozdá se zločincem, který má aspoň snahu vzájemný souboj nějak zpestřit. Aby ne – co je to za radost měřit své síly s nějakým idiotkem, jehož představa

brilantně zaranžovaného přepadení spočívá v tom, že přikráčí do banky a div někomu nevyšťouchne

bouchačkou oko. Tohle mu mládenci museli přiznat – hluchý vnesl do jejich ponuré služebny aspoň špetku smyslu pro recesi, potřebnou jak sůl.

„Co myslíš, že to je?“ zeptal se Byrnes.

Hawes se podíval na fotostat, který přišel úterní ranní poštou, a řekl: „Ten se dost podobá Meyerovi.“

„Akorát že Meyer nemá tolik vlasů.“

„Nechápu, co je vám na tom pro srandu,“ řekl Meyer a začal si obrázek náramně důkladně prohlížet.

„Když už mluvíte o tom, komu se podobá, tak mně teda připomíná mýho strejdu Morrise z New Jersey.“

„Myslíš, že je to nějakej herec?“ zeptal se Hawes.

„Co? Strejda Morris? To je kalounkář, má galantéri .“

„Já ale myslím tohohle chlápka.“

„Pochybuju,“ řekl Byrnes. „Na herce vypadá moc inteligentně.“

„Nno – nějakej herec by to možná moh bejt,“ řekl Meyer. „Připomíná mi toho jednoho, co hrál v Nadějných vyhlídkách.“

„Vypadá dost anglicky.“

„Nebo co hrál v Ponurým domě,“ řekl Meyer.

„Vypadá jak nějakej anglickej advokát,“ řekl Hawes.

„Není to náhodou Charles Dickens osobně?“ otázal se Meyer.

„Možný to je. Anglický advokáti a anglický spisovatelé vypadají všichni stejně.“

„Třeba je to nějakej slavnej anglickej vrah.“

„Nebo nějakej slavnej anglickej sexuální maniak.“

„Všichni Angličani jsou slavný sexuální maniaci.“

„Vypadá na to, že je silně sexuálně založenej. To je fakt,“ řekl Byrnes.

„To dělaj ty vlasy. Jak je má učesaný.“

„Taky se mi 1íbí, jakej má nákrčník.“

„Chceš říct kravatu.“

„Jo, ale nákrčník taky.“

„Kdo to teda hrome je?“ zeptal se Byrnes.

„Kdo to hrome má vědět?“ řekl Meyer.

Hluchý zvedl břidlicovou tabulku a zeptal se: „Zatím jste všichni rozuměli všemu?“

„Jasně,“ řekl Harold. „Já jdu do trezoru s ředitelem banky…“

„Jmenuje se Alton.“

„Já vím. Vybílím to tam a odvedu ho zpátky do kanceláře.“

„A mezitím,“ řekl Roger, „budu už s Dannym ve voze přímo před venkovní přepážkou.“

„A ty, Florence?“

„Já budu ve voze se chcíplým motorem a budu stát tak, aby vůz kompletně blokoval vjezd na

příjezdovku.“

„Až budem u ředitele v kanclu,“ řekl Harold, „tak ředitele bacím a svážu ho.“

„V tý chvíli já už jsem venku z vozu,“ řekl Danny, „a rozbíjím okno tý venkovní přepážky.“

„Já vyběhnu z ředitelovýho kanclu, projdu dvířkama a vypadnu tím rozbitým oknem ven.“

„Já ti pomáhám, až budeš prolízat skrz.“

„Oba nastoupíme do vozu…“

„Já dupnu na plyn,“ řekl Roger.

„Já vemu před vchodem do banky do vozu vás, pane Taubman,“ řekla Florence.

„A padáme a frčíme – a kde jsme?“

„Perfektní,“ řekl hluchý. „Máte ještě někdo nějakej dotaz?“

„Vrátíme se rovnou sem – nebo kam vlastně?“

„Ne. Už mám pro nás pro všechny rezervovaný hotelový pokoje v Al isteru.“

„Proč tam?“

„A proč ne?“

„Proč ne přímo tady v Remingtonu?“

„Tady je to strašná blechárna. Pro tyhle naše schůzky jsem to vybral jen proto, že je to tady nenápadný.“

„Já taky myslím, že je to správný. Al ister je přesně v centru všeho.“

„Přesně tak Ty, Roger a Danny jste tři vážení obchodníci a samozřejmě se jdete ubytovat do jednoho z

největších hotelů ve městě. Florence a já jsme manželé a přijeli jsme z Los Angeles. Ve tři hodiny se

sejdem v Rogerově pokoji a tam si taky hned rozdělíme prachy. V sobotu ráno všichni vypadnem a každej

si půjde po svým.“

„Pět set tisíc dolarů,“ řekl Harold a maličko hvízdl.

„Plus minus pár tisícovek,“ řekl hluchý. „Má ještě někdo nějakej dotaz?“

„Jediný, co mi na tom nesedí, je ten podraz,“ řekl Roger.

„Tím se netrap, to přenech mně,“ řekl hluchý. „Nikdo z vás se nemusí starat o nic jinýho, než aby v

pořádku splnil svůj úkol. Řek bych, že sto tisíc dolarů je na to tvoje pohmožděný svědomí docela slušná náplast.“

„Ale stejně…“

„Už o tom nechci nic slyšet, Rogere. Jestli v tom s náma nechceš jet, řekni to rovnou a hned teď. Naostro to celý rozjedem až ve čtvrtek a teprv pak vám taky řeknu, o kterou banku konkrétně jde. Klidně se ještě můžeš trhnout. Jenom musíš bejt natolik slušnej, abys to udělal hned teď, dokud ještě mám čas si za tebe najít náhradu.“

„No, já myslím, že se mnou můžete počítat,“ řekl Roger.

„Žádný ‚myslím‘, Rogere. Jo nebo ne?“

„Jo.“

„Fajn. Dělá ta levárna těžkou hlavu ještě někomu jinýmu?“

„Mně prostě dělá starost jen číslo jedna,“ řekl Danny.

„Nikdy jsem nepotkala chlapa, kterýmu by se dalo důvěřovat,“ řekla Florence, „a taky nečekám, že někdo bude důvěřovat mně.“

„Co ty na to, Harolde?“

„Já chci těch sto tisíc dolarů,“ řekl Harold jednoduše.

„Takže jsme se všichni dohodli. Platí,“ řekl hluchý.

Pochůzkář Mike Ingersol přišel to odpoledne do služebny ve čtyři hodiny. Ve službě byl vystřídán právě před čtvrt hodinou a už se stačil hodit do civilu – do hnědých kalhot, žluté sportovní košile a popelínové bundy se zipem. Kling seděl u svého psacího stolu s paní Ungermanovou a ukazoval jí fotografie nejrůznějších kriminálníků v naději, že by přece jen snad mohla identifikovat muže, s kterým si minulý čtvrtek v noci na malou chvilku zatancovala. Mávl na Ingersol a, aby šel dál, a Ingersol mávl na Klinga, že jako když je zaneprázdněný, tak nic, a Kling na něho mávl ještě jednou, že jako klidně, to je v pořádku – a celá tahle pantomima přiměla paní Ungermanovou, že se zvědavě otočila k laťkovému brlení.

„Dobrý den, paní Ungermanová,“ pozdravil Ingersol a mile se na ni usmál.

Paní Ungermanová se na něho podívala celá štajf.

„Já jsem pochůzkář Ingersol ,“ řekl.

„Ach tak,“ řekla. „No ovšem, promiňte. Já jsem vás bez té uniformy nepoznala.“

„Za moment jsem ti k dispozici, Miku,“ řekl Kling.

„Nic, nic, jen nepospíchej,“ řekl Ingersol a odklátil se k nástěnce, kde si začal prohlížet obrázkovou galéri , kterou jim naposílal poštou hluchý. Nic o tomhle případu nevěděl a myslel, že ty fotostaty jsou jen nějaká legrácka, nějaká hra, kterou detektivové čistě pro zábavu a ukrácení dlouhé chvíle hrají mezi sebou ve zřídlé atmosféře druhého patra policejní strážnice. U Klingova stolu si paní Ungermanová dál čile prohlížela fotografie známých lupičů a vrtěla hlavou. Nakonec vstala a Kling jí poděkoval, že se

obtěžovala a ztrácela s tím čas. Paní Ungermanová zamávala pacičkou na Ingersol a, zašveholila: „To

mám radost, že jsem vás zas viděla,“ a vyšla ze služebny do chodby.

„Byla ti něco platná?“ zeptal se Ingersol , když přistupoval ke stolu.

„Starou belu.“

Ingersol si přistrčil židli a posadil se. „Máš minutku?“ zeptal se.

„Jen prosím tě nezačni s tím, že máme na krku další vloupačku.“

„Ne, nic takovýho,“ řekl Ingersol a zaťukal to kotníky na stůl. „Tenhle tejden byl mimořádně klidnej, díkybohu. A o tom bych si taky právě s tebou chtěl promluvit.“ Ingersol se chvilku odmlčel, pak přesunul své těžiště, naklonil se blíž ke Klingovi a ztlumil hlas, jako by se chtěl pojistit, že ho nikdo nezaslechne ani tady, v posvěcených zdech detektivní služebny. „Hele, co bys tomu říkal, kdybysme na toho šampióna ve vykrádání kvartýrů nastražili past?“ zeptal se.

„Jako že by v některým tom prázdným bytě někdo číhal?“

„No právě.“

„Na to už jsem myslel, Miku, ale pochybuju, že by to bylo něco platný.“

„Proč myslíš, že ne?“

„Podívej, jestli to dělá někdo z těch baráků nebo z nejbližšího okolí, tak to tam sichr v jednom kuse merčí.

To dá rozum, ne? A takovej chlápek ví, kde se co šustne, natož aby mu ušlo, že tam někde máme

nasazenýho svýho člověka.“

„A možná že zrovna ne. Kromě toho jsme se s tím momentálně dostali do slepý uličky. Za pokus stojí

všecko.“

„No, jednu menší stopu jsem našel, to přece víš. Počkáme radši, co se tam bude dít, než se rozhodnem

celou noc trčet…“

„O jakou stopu jde, Berte?“ zeptal se Ingersol a vytáhl notes. „O něco, co bych měl vědět?“

„Ten chlap ztratil v bytě tý Blairový propisku.“

„Jo, ta Blairová – to je hezká holka,“ řekl Ingersol .

„To je,“ řekl Kling a doufal, že to zní patřičně lhostejně. „A ta propiska mě mimochodem dovedla k

bejvalýmu kriminálníkovi. Jmenuje se Fred Lipton a seděl už dvakrát.“

„Zač? Za vloupání?“

„Ne. Jednou to bylo výtržnictví a podruhý padělatelství prvního stupně.“

„Bydlí někde tady?“

„Ne, bydlí v Calm’s Pointu.“

„A kde přesně? Já náhodou taky bydlím v Calm’s Pointu, to přece víš.“

„Je zaměstnanej v realitní kanceláři v Ashmead Avenue a bydlí v činžovním domě v zahradní čtvrti na

rohu Ninety-eighth a Aurora Street.“

„To je kousek od nás,“ řekl Ingersol . „Nemoh bych tam pro tebe něco udělat?“

„Na tobě každej hned vidí, že seš policajt,“ řekl Kling a usmál se.

„Co tím chceš říct?“

„Ten Lipton se přátelí s jednou tanečnicí z baru Hopsa hejsa.“

„Jo, ten podnik já znám. Pěknej pajzl.“

„Hawes se tuhle v noci pokusil z tý hopsandy něco vytáhnout, jenže ona v tu ránu poznala, že je policajt.“

„No, on fakt trochu vypadá jako polda,“ řekl Ingersol a přikývl. „Vážně nechceš, abych ti to tam omrk levým okem?“

„Uvažoval jsem, že bych o to požádal Wil ise.“

„Tak to jo, ten na to bude perfektní,“ řekl Ingersol . „Ale mezitím – nemohli bysme přece jen políčit něco rovnou tady? Pro případ, že proti tomu Liptonovi nic neseženeš?“

„Vážně si myslím, že by to byla zbytečná ztráta času, Miku.“

„Naposled vyloupil ty Ungermanovy, viď? A to bylo před pěti dny, Berte. To je od toho chlapa novinka –

prvně si dal takhle dlouhou pauzu.“

„Možná že si dal trochu pohov proto, že si ho ta stará paní prohlídla.“

„No a co? To s tím nemá nic společnýho. Nebude se přece podruhý vracet do stejnýho bytu.“

„To ne, to máš pravdu.“

„Na mě to dělá dojem, Berte, že se těch bytů snaží vybílit co nejvíc, prostě kolik toho stihne, dokud jsou lidi ještě na zimních dovolených.“

„Teď ti přesně nerozumím, Miku.“

„Podívej se na ten jeho modus operandi, Berte. Dvanáct bytů v únoru a v březnu a tři další za

posledních… za jak dlouho to bylo? Za čtrnáct dní?“

„Tak nějak, no.“

„No vidíš – teď je ještě duben, lidi pořád ještě trochu jezděj ven. Jakmile se překulíme do května a do června, většina jich už bude sedět doma. A to bude trvat až do letních měsíců, je ti to jasný? Takže tomu chlápkovi nezbejvá moc času, než bude mít utrum. A u těch Ungermanovejch mu sklaplo, na to nezapomínej. Jak to odhaduju, můžem čekat, že vystrčí hlavu z díry znova a hezky brzo.“

„A co teda navrhuješ?“

„Vypůjčil jsem si tam v okolí na kus řeči pár domovníků a zjistil jsem, že v týhle chvíli jsou nájemníci odjetý ze tří nebo čtyř bytů. Odhaduju, že bysme mohli přinejmenším ve dvou bytech číhat každou noc, a možná i ve víc, kdyby ti poručík dal pár lidí na výpomoc. Budem ty byty obsazovat střídavě, vezmem si tam

přenosný vysílačky a budem pořád navzájem ve spojení – no a uvidíme, co nám to hodí, co si o tom

myslíš?“

„Předně se mi nezdá, že by nám poručík dal někoho navíc.“

„A co kapitán Frick? Myslíš, že bych ho moh požádat?“

„Já bych to nedělal, Miku. Jestli to chceš zkusit takhle ve dvou, ty a já, tak jsem pro. Ale garantuju ti předem, že nám žádnou výpomoc nedaj. Tady se pořád něco mele a všichni chlapi jsou zapřažený až nad hlavu.“

„Tak dobrý, chceš se do toho dát?“

„Kdy začnem?“

„Dneska večír?“

„Fajn, platí.“

„Co víš, možná že budem mít kliku. A když ne, zkusíme to zejtra v noci znova. Na odpolední směnu, od

čtyř do půlnoci, nastupuju až někdy od příštího tejdne, ale i pak jsem ochotnej v tomhle vartování

pokračovat, dokud toho zatracenýho parchanta nedostanem.“

„To je všechno pěkný, ale nezapomínej, že se taky musíme tu a tam vyspat,“ řekl Kling á usmál se.

„Až toho chlapa chytnem, můžem si dát všichni lehy,“ řekl Ingersol a oplatil mu úsměv. „Podívej, Berte, já bych to taky rád dotáh aspoň tam, kam ty. Proto mi tak moc záleží na tom, abych ho dopadnul, poněvadž by mi to mohlo dopomoct k zlatýmu odznaku. Stačila by na to možná i jen asistence při dopadení. Jsem

už u policie dvanáct let, dvakrát jsem byl vyznamenanej za statečnost a pořád beru jen těch pitomejch

jedenáct tisíc ročně. Nejvyšší čas, aby člověk koukal kapku se zmátořit, no nemám pravdu? Navíc jsem

rozvedenej – tos věděl?“

„Ne, to jsem nevěděl.“

„No jsem. Takže cvakám alimenty a taky bych se rád znova oženil, uvažuju o tom, že do toho praštím

podruhý. Našel jsem si fajn holku a chci si ji vzít. Kdyby se nám tenhle případ podařilo společně

rozlousknout, moc by mi to helflo, Berte. To ti říkám jak brácha.“

„Já ti rozumím, co chceš říct, Miku.“

„Dokážeš pochopit, jak to cítím?“

„To víš, že jo.“

„Tak hele, já si všechny ty byty ještě jednou oťuknu, abych měl jistotu, že se třeba někdo z těch lidí nečekaně nevrátil. A pak teprv ti ještě zavolám a řeknu ti, kde se přesně sejdem, platí?“

„Prima.“

„O ty vysílačky je požádáš sám, nebo se o ně mám postarat?“

„Nač budem potřebovat vysílačky?“

„No podívej, ten chlap byl při tý poslední fušce trochu moc bezstarostnej. Co když tentokrát přijde s

bouchačkou, kdo ví? Kdyby nás tam měly potkat nějaký maléry – no, je dobrý vědět, že jsme navzájem

pořád v kontaktu.“

„Já ty vysílačky opatřím,“ řekl Kling.

„Výborně. Takže ti ještě zavolám.“

„Nashle,“ řekl Kling a pozoroval Ingersol a, jak prochází dvířky v laťkovém brlení a jde chodbou ke

schodům z železných plátů. Najednou mu začalo vrtat hlavou, proč si vlastně Ingersol myslí, že má tak malé šance na povýšení, když se chová jako nějaký zatracený komisař už teď.

Hal Wil is byl zkušený policajt a navíc chytrý. V baru Hopsa hejsa ten večer hovořil s Rhondou Spearovou skoro čtyřicet minut a během konverzace za ni zaplatil šest drinků. Na konci té sáhodlouhé besedy si ale musel přiznat, že z ní vytáhl velké nic.

Wil is nevypadal na policajta a revolver u sebe taky neměl, poněvadž ho předem varovali, že Rhonda na

železářské zboží reaguje jak magnet, a je marné něco zapírat. Přestože jí kladl navenek zcela nevinné

otázky, věděl s jistotou, že mu ani na jednu neodpověděla na rovinu. Mohl jen předpokládat, že Hawesův zmetkovitý pokus dostat se jí na kobylku pro ni byl postačujícím varováním, aby se nepouštěla do dalších rozhovorů s muži, kteří nepatřili ke stálým návštěvníkům podniku. Když si člověk není jistý, kdo je policajt a kdo ne, je nejlepší chovat se tak, jako když všichni jsou. Zvlášť když má člověk co skrývat. A to taky bylo to jediné, s čím Wil is odcházel: intuitivní pocit, že Rhonda Spearová toho má ke skrývání zpropadeně moc.

Kromě tohoto poznatku byl celý večer totální prohra.

A o nic úspěšnější noc nebyla ani pro Klinga a Ingersol a; pro ty byla jen delší. Seděli každý v jednom prázdném bytě, vzdáleni tři budovy od sebe, a čekali, jestli se lupič objeví. Spojení vysílačkami bylo v nejlepším případě dost útržkovité, ale přece jen se jim podařilo zůstat v kontaktu a pár občas prohozených vět jim přinejmenším nedovolilo usnout. Z bytů odešli teprve v sedm hodin ráno a rozřešení případu nebyli o nic blíž než večer, kdy se na tu číhanou vypravili.

13

Ve dvě hodiny deset minut, krátce poté, co byla doručena odpolední pošta, zazvonil ve služebně telefon a Carel a jej zvedl.

„87. pátrací oddělení, u telefonu Carel a,“ řekl.

„Dobré odpoledne přeju, pane Carel o.“

Poznal hlas okamžitě a zašermoval rukou na Meyera, aby zvedl sluchátko druhého aparátu.

„Dobré odpoledne,“ odpověděl. „Už jsem vás dlouho neslyšel.“

„Už vám doručili poštu?“ zeptal se hluchý.

„Zrovna před momentem.“

„A už jste ji otevřel?“

„Ještě ne.“

„Tak snad abyste to udělal, ne?“

„Mám takovej pocit, že už vím, co v ní bude.“

„Možná že vás překvapím.“

„Ani bych neřek,“ odpověděl Carel a. „Z toho, co nám pořád posíláte, se už stal zaběhanej stereotyp.“

„Máte tam tu obálku?“

„Jo, mám,“ řekl Carel a a vylovil velkou hnědou obálku z hromádky ostatní pošty. „Mimochodem,

upozorňuju vás, že se píšu Stephen s p-h, a ne s v, jak mi píšete vy.“

„Och promiňte,“ řekl hluchý. „Tak tu obálku otevřte, proč váháte?“

„Počkáte mi na lince?“

„Samozřejmě,“ řekl hluchý. „Ale ne zas moc dlouho. Nemůžem riskovat, že zjistíte, odkud volám, a

pověsíte se nám na paty, to je snad jasný, ne?“

Carel a utrhl chlopeň obálky, sáhl dovnitř a vytáhl z ní fotostat:

„Tomu říkáte překvapení?“ zeptal se do telefonu: „Mimochodem – co je to za chlápka?“

„Vy to vážné nevíte?“

„Nerozluštili jsme ani jeden z těch obrázků, co jste nám poslal. Prostě nevíme, co to má znamenat,“ řekl Carel a.

„Teď teda myslím, že lžete,“ řekl hluchý a zavěsil.

Carel a čekal. Věděl, že do několika minut telefon zazvoní znova, a nemýlil se.

„87. pátrací oddělení,“ řekl, „u telefonu Carel a.“

„Promiňte, ale to preventivní opatření bylo nutný,“ řekl hluchý. „Mám sice svoje pochybnosti o tom, jak úspěšně zjišťujete telefonní čísla, z kterejch se vám volá, ale trochu opatrnosti navíc nemůže bejt v dnešní době na škodu.“

„Co prosím vás má ta obrázková galérie znamenat?“ zeptal se Carel a.

„Ale ale – pane Carel o? Že bych se ve vás tak zklamal?“

„Já to ale myslím vážně. Říkáme si tu, že jste se tentokrát asi pomát na rozumu. Nechcete nám trošku

pomoct? Jen třeba nějakou narážkou nebo tak.“

„Kdepak, nic takovýho,“ řekl hluchý. „Je mi líto, ale budete se prostě muset víc snažit.“

„Nezbejvá už totiž moc času, víte? Dneska je středa a vy máte tu svou velkou akci naplánovanou na

pátek, je to tak?“

„Je, to říkáte přesně. Snad abyste si to datum dal do kroužku, pane Carel o. Tak na ně aspoň

nezapomenete.“

„Už se stalo.“

„Výborné. V tom případě už jste tu záhadu napůl rozluštil.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Přemejšlejte o tom,“ řekl hluchý a znova zavěsil.

Carel a se nad tím zamyslel. Měl dost a dost času, poněvadž znova se hluchý ozval až v půl čtvrté.

„Copak s váma bylo?“ zeptal se Carel a. „Odvolali vás na nějakou důležitou poradu?“

„To ne, ale rád vás napínám a udržuju v nejistotě,“ řekl hluchý.

„To se vám daří, to se vám fakt daří.“

„Co jste si z toho posledního obrázku vybral?“

„Nemám tušení, kdo to je. Dokonce nevím ani, co je zač ta ženská. Hoovera a Washingtona jsme poznalí,

pochopitelně… nemáte doufám v plánu přepadnout FBI?“

„Ne, nic tak chytrýho to není.“

„Napadlo nás, jestli třeba nechcete přiletět do Washingtonu v japonským Zeru a rozbombardovat…“

„Vida – tak zero, tu nulu, jste poznali, co?“

„Tu jo. Na Orient my se tu zorientovat dokážem.“

„Ty slovní hříčky si odpusťte,“ řekl hluchý a Carel a by přísahal, že to s ním v té chvíli trochu škublo.

„Jenže nic z toho nám nedává žádnej smysl,“ řekl Carel a. „Hoover, Washington – to je ten chlápek s těma kotletama. Co nám tím ale chcete říct?“

„Vážně vám to připadá tak těžký?“

„No vážně.“

„V tom případě prostě budu muset brát fakta tak, jak jsou, pane Carel o.“

„Jaký fakta?“

„Fakt, že prostě nestačíte…“

„Dobře, ale pořád ne…“

„Fakt, že nejste schopný mi to překazit.“

„A vy chcete, abysme vám to překazili?“

„Byl bych rád, kdybyste se o to aspoň pokusili.“

„A proč?“

„To máte jak mezi zvířaty, pane Carel o. Delikátní symbióza, která nám oběma umožňuje zůstat naživu.

Můžete to třeba nazvat začarovaný kruh,“ dodal a tentokrát Carel a to slovo zaregistroval, tentokrát si uvědomil, že ho hluchý použil záměrně. Kruh.

„A co jako – mám to tak nazvat?“ zeptal se Carel a.

„Moc bych vám to doporučoval. Jinak se prostě budete muset spokojit s nulou – se zerem,“ řekl hluchý a zavěsil.

Carel a rychle odložil sluchátko do vidlice, vytáhl horní zásuvku psacího stolu a vyndal z ní telefonní seznam města Isoly. Ta nula znamená kruh; to mu hluchý právě řekl. A jestli si dobře vzpomíná na adresy, které přelétl očima při svém prvním nahlédnutí do seznamu, pak…

Rychle ujížděl prstem po stránce:

PRVNÍ FEDERÁLNÍ BANKA

Ústředí Highland 1265………………………………………… 380-1764

304 S 110……………………………………………………………… 780-3751

60 Yates Av…………………………………………………………… 271-0800

4404 Hrsy Blvd…………………………………………………… 983-6100

371 N 84………………………………………………………………… 642-8751

14 VnBur Okr……………………………………………………… 231-7244

Carel a prošel všechny adresy v telefonním seznamu Isoly a pak si ještě vyhledal všechny První federální banky i v dalších čtyřech telefonních seznamech. Měl dojem, že v úvahu přichází jen jediná. Zapnul si košili u krku, utáhl si kravatu a právě byl na odchodu ze služebny, když se z pánského záchodku na

chodbě vrátil do místnosti Meyer.

„Kam se ženeš?“ zeptal se Meyer.

„Do knihovny,“ odpověděl Carel a.

Tak vida, kdo to je. No vida.

Pán se zálibně načesanými vlásky nebyl nikdo jiný než

MARTIN VAN BUREN

1782-1862

OSMÝ PREZIDENT

SPOJENÝCH STÁTŮ

AMERICKÝCH

Ve velkoměstě, kde ulice, avenue, bulváry, mosty, letiště, střední školy a dokonce i dostihové dráhy jsou pojmenovány po někdejších prezidentech, nebyla vlastně žádná velká čest mít po sobě pojmenovaný pouhý okruh – ale na druhé straně zas – kdo si dneska na Van Burena ještě vůbec vzpomene? Leda pár

lokálpatriotů v Kinderhooku ve státě New York, kde se narodil. Tak či onak, na Van Burenově okruhu číslo 14 byla pobočka První federální banky. Konečně to všechno dávalo smysl – přinejmenším Careila si myslel, že to smysl dává. A přesně to byl také důvod, proč mu to najednou začalo dělat starosti. Když

dává smysl všechno, nedává smysl nic. Co může hluchý sledovat tím, že jim sděluje přesnou adresu

banky, kterou hodlá vyloupit v den, jehož přesné datum už taky předem oznámil? Symbióza nesymbióza,

tady se na ně docela jistě šilo něco jiného. Jenže Carel a nedokázal uhodnout co.

Byt žije jen tehdy, když jsou v něm lidé, kteří v něm bydlí. Jakmile jsou pryč, změní se byt v pouhou sbírku náhodně shromážděného majetku, a ta v sobě nemá ani špetku života. Policistovi, sedícímu ve tmě v tichých a nekonečných nočních hodinách, připomíná byt hřbitov nábytku.

Na adrese Richardson Drive 648 seděl tu noc Bert Kling. Uvelebil se v lenošce v obýváku, odkud bylo

vidět na dveře vedoucí do bytu z chodby, na klíně měl vysílačku a v pravé ruce držel revolver. Měl

setsakra co dělat, aby neusnul. Tu a tam, aby si trochu zpříjemnil to jednotvárné dřepění, zavolal

vysílačkou Mika Ingersol a, který trčel v druhém prázdném bytě na Richardson Drive číslo 653, na protější straně ulice. Rozhovory, které spolu vedli, byly ale skoro stejně otravné jako to osamělé, separátní hlídkování.

„Haló, Miku?“

„Já tě slyším, Berte.“

„Jak to tam vypadá?“

„Tady je klid.“

„Tady taky.“

„Ozvu se zas za chvíli.“

Deset minut před půlnocí zazvonil telefon. Kling sedící ve tmě při prvním zazvonění div nevyskočil z křesla a teprve pak si uvědomil, že je to telefon. Poslouchal: telefon zazvonil šestkrát a potom zmlkl. Po pauze, která tak tak stačila na nové vytočení čísla, začal telefon vyzvánět znova. Tentokrát zazvonil čtrnáctkrát, než ztichl. Volat mohl někdo, kdo nevěděl, že nájemníci bytu jsou pryč; zavolal prvně, napadlo ho, že se třeba při vytáčení čísla spletl, a zkusil to ještě jednou. Stejně dobře ale mohl volat i lupič, který si chtěl zjistit – a pak se o tom ještě ubezpečit – zda se nájemníci opravdu dosud nevrátili. V tom případě teď potřebnou informaci měl a mohl se přikrást po špičkách, odemknout dveře z chodby, vniknout do bytu a loupit, až se budou hory zelenat.

Kling čekal.

V půl jedné se mu Ingersol přihlásil vysílačkou. „Haló, Berte? Děje se tam něco?“

„Před chvílí mi tu zvonil telefon, ale nic víc.“

„Tady taky nic.“

„To vypadá na zatraceně dlouhou noc, Miku.“

„O nic delší než ta poslední,“ řekl Ingersol . „Já se ti ozvu.“

„Fajn.“

Hovořili spolu přibližně každých čtyřicet minut. A za celou noc se ani do jednoho z obou bytů nepokusil žádný lupič vniknout. Jakmile se na východním nebi objevil první proužek světla, zavolal Kling Ingersol a a navrhl mu, aby to sbalili a šli domů. Ingersol si povzdechl a řekl: „Hm, nic lepšího se asi nedá dělat.

Nezašel bys někam na kafe, než vyrazíme domů?“

„Dobrej nápad,“ řekl Kling. „Počkám na tebe dole před barákem.“

V ulici parkoval policejní hlídkový vůz. Stál na Richardson Drive před číslem 657, což byla budova, v níž bydlela Augusta. Kling a Ingersol k němu rychle zamířili. Policista, který seděl za volantem, je poznal a zeptal se jich, jestli je sem posílají z pohotovosti.

„Proč z pohotovosti?“ zeptal se Kling. „Někdo tu vybílil byt. Tady v tom domě.“

„Ty si děláš srandu,“ řekl Kling.

„Když jde o vloupání, nemám ve zvyku vtipkovat,“ řekl polda urazeně.

Kling s Ingersol em vešli do budovy a zaklepali na dveře u domovníka. Otevřela jim žena v koupacím

plášti a řekla jim, že manžel šel nahoru do bytu 6D s nějakým pánem od policie. Kling s Ingersol em vyjeli nahoru výtahem, vystoupili v šestém patře, rozhlédli se po chodbě a hned vykročili doleva, kde kolega poldy sedícího dole ve voze zkoumal dveře a panty, jestli na nich nejsou škrábance nebo jiné stopy po

páčidle. Domovník stál vedle něho.

„Našels něco?“ zeptal se Kling.

„Vůbec nic, všecko čistý, Berte,“ řekl pochůzkář. „Ten chlap určitě musel mít klíč.“

„Mrkni se na to, Miku,“ řekl Kling. Otočil se na pochůzkáře a zeptal se: „Už jsi to hlásil, Leo?“

„To zařídil Henry, co je dole. Věděli jsme, oč frčí, poněvadž tady šéf,“ ukázal na domovníka, „už předtím tu nahoře byl. De facto jsem myslel, že seš detektiv, kterýho to sem poslali vyšetřit.“

„Ne,“ řekl Kling, zavrtěl hlavou a vešel předsíní do bytu. Ingersol kráčel hned za ním. Byt byl naprosto stejný jako ten, ve kterém v jedenáctém patře bydlela Augusta, takže přesně věděl, kde je ložnice. Všude byl nepopsatelný brajgl, šatstvo nastlané po celém pokoji, zásuvky vytahané z prádelníků, vysypané a pohozené dnem vzhůru.

„Něco tu chybí,“ řekl Ingersol .

„A co?“

„Není tu žádný kotě.“

Přistoupili k prádelníku. Kling, pamětliv zkušenosti, kterou udělal pan Angieri, se podival za prádelník, jestli tam snad kotě nezapadlo.

„Počkej, tady je,“ řekl Ingersol .

Kotě tentokrát byla malá skleněná figurka, celá bílá a s modrou mašličkou kolem krku. Stála hned vedle soupravy hřebenů a kartáčů z pravého stříbra, kterou zřejmě lupič bůhvíproč neměl v úmyslu ukrást.

„Tak se mi zdá, že mu živý koťata došly,“ řekl Ingersol . „Možná že by se z toho ale daly sejmout nějaký otisky prstů,“ řekl Kling.

„To pochybuju.“

„Hm, asi ne, na to je moc mazanej.“

„Že to je ale parchant, co říkáš?“ ozval se Ingersol . „Sedíme ve dvou bytech tak blízko od něho, že bysme na něj mohli doplivnout, a on má nervy na to, aby vybílil zrovna tenhle bejvák. Kristepane!“

„No co, promluvíme si se správcem,“ řekl Kling.

Domovník se jmenoval Phil ip Trammel. Byl to štíhlý pán, který už jistě oslavil šedesátiny. Měl na sobě overal s kšandičkama a modrou bavlněnou pracovní košili.

„Jak jste to vloupání objevil?“ zeptal se ho Kling.

„Šel jsem nahoru sebrat odpadky. V tomhle baráku totiž nemáme vlastní spalovnu. Většina nájemníků to

dělá tak, že nechávají odpadky před služebním vchodem v pytlech z umělý hmoty, já to obejdu a

dopravím je dolů do sklepa. Prostě menší služba nájemníkům, to tady tak praktikujem, rozumíte? Tím

nechci říct, že by to byla domovníkova povinnost chodit po patrech a sbírat odpadky, ale mně to nevadí, to je prostě taková menší služba navíc.“

„No a co pak?“

„Uviděl jsem, že dveře bytu 6D jsou otevřený, a hned mi to bylo jasný, tady už totiž jeden byt vyloupili, slečně Blairový, je to něco přes tejden, co se to stalo, a tak teda jsem do toho otevřenýho bytu vlez a trochu jsem se v něm porozhlídnul. To se ví, někdo tam zafungoval. No a tak jsem zavolal na policii a vy jste přijeli.“

„Jo, my jsme přijeli,“ řekl Ingersol a povzdechl si.

14

Když máte co dělat s člověkem, který vám pošle fotografi fotbalového týmu, nezbývá vám než věřit, že je to blázen – pokud si ovšem nebudete myslet, že vám je jasné, jakým způsobem ten člověk uvažuje: Mládenci z 87. pátracího oddělení si nedělali iluze, že by jim myšlenkové pochody, odehrávající se v hlavě hluchého, mohly být jasné dřív než za nějakých milión let. Poněvadž ale teď měli k dispozici poměrně značné množství poznatků, z nichž mohli při svém spekulování vycházet, chopili se nejnovějšího fotostatu s pocitem, že mají aspoň takovou perspektivu, jakou mívají vědci.

Jestliže Washington znamenal První…

A Hoover znamenal federální…

A Vilma Bankyová znamenala banka…

Co potom mohl znamenat fotbalový tým?

Van Buren samozřejmě znamenal pouze Van Burena, což jim nijak zvlášť nepomohlo.

Ale Zero – nula – znamenala kruh, přesněji řečeno okruh. Takže co potom mohl znamenat fotbalový tým?

„Proč nám neposlal třeba basebal ový tým?“ zeptal se Meyer.

„Nebo hokejový tým,“ řekl Carel a.

„Nebo třeba basketbalový, plavecký, ragbyový nebo lacrossový tým,“ přisadil si Hawes.

„Proč zrovna fotbalový?“

„Co se nám tím pokouší říct?“

„Už nám řekl všecko, co potřebujem vědět.“

„Možná že chce říct, že je to pro něho všechno jen hra.“

„Proč ale zrovna fotbalová hra?“

„A proč ne? Hra jako hra.“

„Pro hluchého sotva.“

„Dokonce ani není fotbalová sezóna.“

„Kdežto basebal se hraje zrovna teď.“

„Tak proč ten fotbal?“

„Tak či onak už nám stejně řekl všechno.“

„Volal někdo na osmdesátý šestý?“

„Já. Včera odpoledne.“

„Budou zejtra tu banku hlídat?“

„Spolehni se. Těch tam bude jak vší na košili.“

„Možná že chce do tý akce nasadit jedenáct chlapů,“ řekl Hawes.

„Proč myslíš?“

„No přece fotbalovej mančaft. Jedenáctka.“

„To ne, ale moment,“ řekl Carel a. „Co je ta jediná věc, kterou nám zatím ještě neřekl?“

„Už nám to řek všechno. Datum, jméno banky, adresu…“

„Ale ne čas. Neřekl nám v kolik.“

„V jedenáct,“ řekl Hawes.

„V jedenáct hodin,“ řekl Meyer.

„Tak je to,“ řekl Carel a a sáhl po telefonu. „Kdo má tu záležitost na starosti na osmdesátým šestým?“

Policisté z 86. revíru se na chlup podobali policistům z 87. revíru – jedině že měli jiná jména. Policisty, stejně jako příslušníky všech ostatních menšinových skupin, lze od sebe jen těžko rozeznat. Než jim Carel a zavolal, detektiv první třídy Albert Schmitt už navštívil pana Altona, ředitele První federální banky.

Ale teď, když obdržel novou informaci o chystaném přepadení, rozhodl se ho navštívit radši ještě jednou.

Pan Alton byl důstojný páneček s prořídlými bílými vlasy a bylo na něm jasně vidět, že se ještě docela nevzpamatoval z první návštěvy, kterou ho policie poctila. Nynější nová návštěva, oznamující mu přesný čas, kdy bude banka vyloupena, maličko přispěla k zmírnění jeho zažívacích potíží.

„Jednu věc ale nechápu,“ řekl. „Co je vede k tomu, že nám tak přesně sdělují, kdy to chtějí provést?“

„Hm, to mně není taky jasné,“ řekl Schmitt zamyšleně. „Dost možná, že to nakonec neprovedou vůbec,

pane řediteli. Možná že je to jen takovej zbytečně nafouknutej humbuk, kdo to má vědět?“

„Říkáte ale přece, že ten člověk už toho má v policejním rejstříku…“

„To ano, měli jsme s ním potíže už dřív. Já teda osobně ne, ale pátrací oddělení. Proto taky děláme

všechna tahle preventivní opatření.“

„Víte, já nevím,“ řekl pan Alton a potřásl hlavou. „Pátek je den, kdy nevíme, kde nám hlava stojí. V pátek proplácíme mzdové šeky tří velkých podniků. Jestliže nahradíte…“

„To je právě to, oč mu jde, pane řediteli, aspoň si to myslíme. O ty výplaty.“

„Jistě, ale jestliže nahradíte moje úředníky od přepážek svými lidmi, jak potom dokážeme nával klientů zvládnout?“

„A posloužíme jim snad líp, když tomu člověku dovolíme, aby odtud odešel s půl miliónem dolarů?“

„Ne, to jisté ne, ale…“ Alton znova potřásl hlavou. „V kolik hodin tu vaši lidé budou?“

„V kolik otvíráte?“

„V devět.“

„Spolehněte se, to už tady budem,“ řekl Schmitt.

Ve služebně 87. pátracího oddělení si mládenci vykládali vtipy o hluchých. Možná proto, že cítili v kostech, že se toho svého hluchého co nevidět zbaví jednou provždy.

„To si jeden chlápek koupí naslouchadlo, jasný, jo,“ říkal právě Meyer, „a vykládá kamarádovi, že je s ním náramně spokojenej. ‚Vůbec nelituju, že jsem si ho koupil. V životě jsem neutratil prachy za nic lepšího,‘

povídá mu. ‚Než jsem si tu mušličku strčil do ucha, bejval jsem hluchej jak pařez. Ale teď, když jsem

nahoře v ložnici a v přízemí se mi začne vařit voda na čaj, slyším to v tu ránu. Když nějakej auťák zahne k nám na příjezdovku, slyším ho už na kilometr. Jak ti říkám, v životě jsem neutratil prachy za nic lepšího.‘

Ten jeho kamarád přikejvne a zeptá se ho: ‚A kolik jsi za ně dal?‘ „ Chlápek se podívá na hodinky a

povídá: ‚Tři čtvrtě na dvě.‘“

Zazvonil telefon.

Kling ho se smíchem zvedl a řekl: „87. pátrací oddělení, detektiv Kling.“

„To jsem já, Berte.“

„Ahoj, Augusto.“

„Pak znám ještě o tom chlápkovi,“ vykládal Hawes, „co hraje nádherně na housle. Kde na ty housle

zahraje, všude se lidi přestanou rvát, psi a kočky na sebe přestanou cenit zuby a vystrkovat drápy, prostě ten chlápek si už o sobě myslí, že je hotovej světovej mírotvorce.“

„Já tady s tím budu hotová asi za půl hodiny, Berte,“ řekla Augusta. „Jak brzo můžeš vypadnout?“

„Dřív než ve čtyři nemůžu,“ řekl Kling. „Proč se ptáš?“

„Myslela jsem, že bysme se mohli dneska odpoledne pomilovat.“

„No a tak se sebere a jde do Spojených národů,“ vykládal Hawes, „a oni mu na zkoušku zaplatěj cestu do Afriky do džungle, poněvadž si myslej, že by tam moh zahrát tý divoký zvěři, no jako těm šelmám, a že by se třeba přestaly rozsápávat a požírat navzájem, a kdyby to jako vyšlo, tak že mu zaplatěj turné kolem světa, aby těma fidlátkama všude nastoloval mír.“

„Ehm… aha,“ řekl Kling a hodil okem po ostatních policistech, „no, hádám, že bych se odtud moh trhnout o chvilku dřív. Kde seš teď?“

„Já…“

„Moment, jen co si najdu tužku.“

„No a v tý nejneproniknutelnější džungli si stoupne pod obrovskej korkovník, vyndá si ty housličky a dá se do hraní,“ vykládal Hawes.

„Tak říkej,“ řekl Kling do telefonu.

„Zvěř se kolem něho začne shromažďovat – lvi, nosorožci, hroši, šakalové, žirafy – všecky zvířata, co v džungli žijou. A z těch housliček se line ta nádherná hudba a ty zvířata si sednou do kruhu kolem něho, obejmou se navzájem tlapama a pařátkama, nemordujou jedno druhý, kdepak, všechny seděj a pěkně mírumilovně poslouchaj.“

„Jo, mám to zapsaný,“ řekl Kling do telefonu.

„Jenže jak ten chlápek hraje furt dál,“ vykládal Hawes, „jeden leopard se mu vyplíží po větvi stromu

rovnou nad hlavu, zničehonic na něho hupsne a sežere ho zaživa.“

„Tak za půl hodiny na shledanou,“ řekl Kling a zavěsil.

„Zvířata jsou z toho celý zděšený,“ vykládal Hawes. „Lev vykročí z toho kruhu a povídá tomu leopardovi:

‚Proč jsi to udělal, ty jeden? Ten člověk přijel až z daleký Ameriky, vážil cestu sem k nám do divoký

džungle, přivezl si s sebou housličky a tak krásně nám tu na ně hrál, že jsme se přestali rozsápávat a požírat navzájem. Jaks moh něco tak strašnýho spáchat, ty jeden?‘ A leopard udělá z pracky mističku, přiloží si ji za ucho a povídá: ‚Jak prosím?!‘“

Všichni vyprskli smíchy. Kromě Klinga.

„Jestli se tu zastaví Mike Ingersol ,“ prohlásil zakaboněně jako detektiv vyšetřující mimořádně důležitý případ, „řekněte mu, že jsem v bytě u tý Blairový.“

U Augusty Blairové v bytě, v tichu a přítmí ložnice, se pomilovali.

Tak moc fajn to zas nebylo.

„Co je s tebou?“ zašeptala Augusta.

„Nevím,“ zašeptal Kling.

„Dělám něco špatně?“

„Ne, to ne.“

„Poněvadž jestli snad…“

„Ne, Augusto, fakt ne.“

„Tak čím to teda je?“

„Víš, já z tebe mám asi trochu strach.“

„Strach?“

„Nojo. Pořád si v duchu myslím: co takovej pitomej vořech z Riverheadu hledá v posteli u takový krásný manekýnky?“

„Ty nejseš žádnej pitomej vořech,“ řekla Augusta, usmála se a přejela mu konečky prstů po puse.

„Ale připadám si jak pitomej vořech.“

„Ale proč?“

„Poněvadž seš tak krásná.“

„Jestli s tímhle ještě začneš, Berte, tak tě bacím kladivem rovnou do hlavy.“

„Od koho to víš o tom kladivu?“

„A co?“

„No o kladivu. Že je to pro ženskou ta nejlepší zbraň.“

„To jsem nevěděla.“

Chvíli oba mlčeli. „Uvolni se,“ řekla.

„Jenže já fakt myslím, že v tom to právě je,“ řekl Kling.

„Jestli chceš, abych byla ošklivá jak noc, tak to taky dokážu. Hele,“ řekla a udělala na něho grimasu.

„Jaká jsem?“

„Krásná.“

„Hrome – kde mám to kladivo?“ řekla a vstala nahá z postele a vycupkala z ložnice. Slyšel ji, jak štrachá po kuchyni a hledá. Když se vrátila, držela skutečně v ruce kladivo. „Užs byl někdy bacenej kladivem?“

zeptala se, sedla si vedle něho, natáhla dlouhé nohy na postel, zkřížila je jak indiánská squaw, hlavu pořád neskloněnou a záda neohnutá, a kladivo sevřela v pravé ruce.

„Nebyl,“ řekl. „Bacenej už jsem byl mockrát, ale kladivem ještě ne.“

„A postřelenej jsi už byl?“

„Byl.“

„Tady semhle?“ zeptala se a ukázala kladivem na jizvu, kterou měl na rameně.

„No, tam.“

„Bolelo to?“

„Bolelo.“

„To ti na to musím dát pusu,“ řekla a ohnula se v pase tak, že se nad něj naklonila, zlehka ho polibila na rameno a pak se znova posadila rovně. „Ty nevíš, s kým máš tu čest. Já jsem nahounká vrahounka a na tebe vezmu kladivo, ty nádivo,“ řekla. „Ještě slovo o tom, jak mi to sluší, a bác, tvoji páni kolegáčkové budou vyšetřovat vraždu. Jasan?“

„Jasan,“ řekl Kling.

„Tohle je obligátní erotický špásování,“ řekla. „Do deseti minut tě chci dostat do varu. A jestli ne, jestli budeš dál takovej pařez, rozklepnu ti lebku jednou rychlou rankou. No fakt,“ řekla, „jedna rychlá ranka by nemusela bejt pro začátek marná,“ a bleskově se nad něj sklonila a vyplázla špičku jazyka. „Se mi zdá, že ti začíná svítat, nádivo,“ zabrumlala. „To asi dělá to zatracený kladivo.“

„Asi,“ špitnul Kling.

Pojednou švihla hlavou na polštář, natáhla nohy a přikulila se těsně k němu. Kladivo pořád držela v pravé ruce. „Hele, ty,“ zašeptala, „špicuj slechy.“

„Mám je našpicovaný.“

„My dva na sobě začínáme pěkně viset. Za chvíli se nedokážem jeden bez druhýho obejít.“

„Já vím.“

„A já jsem z toho pěkně paf,“ řekla a lapla po dechu. „Tohle se mi ještě nikdy s žádným mužským nestalo.

Věříš mi to, Berte?“

„Věřím.“

„A teď se spolu budem znova milovat.“

„To víš, že budem, Augusto.“

„A teď se spolu budem prima milovat.“

„To víš, že prima.“

„Tak mě k sobě přimáčkni,“ řekla a kladivo jí vyklouzlo z ruky. Za tu dobu, co spolu byli v posteli, zazvonil telefon čtyřikrát. Augustina služba pro nepřítomné účastníky pokaždé hovor vzala hned při prvním zazvonění.

„Co když je to něco důležitýho,“ zašeptal Kling po posledním zazvonění.

„Nemůže bejt nic důležitějšího než ty,“ zašeptala a okamžitě vyskočila z postele a zmizela v kuchyni. Když se vrátila, nesla malou lahvičku šampaňského.

„To je přece nápad,“ řekl. „Jak to víš, že mám žízeň?“

„Otevři ji a já zatím vymyslím nějakej přípitek.“

„Zapomnělas na sklenice.“

„Milenci sklenice nepotřebujou.“

„To má babička by se z flašky nenapila. Zaboha ne.“

„A je tvá babička milenka?“

„Na to se zeptej dědečka.“ Kling vyviklal zátku palcem.

„Máš vymyšlenej ten přípitek?“ zeptal se.

„Hele, hele, leješ do postele.“

„Tak pojď a vymysli někoho, komu bysme mohli připít.“

„Co třeba Mitchel ovejm? Johnovi a Martě?“

„Proč ne? Tak na…“

„A co takhle připít si na nás?“ zeptala se Augusta. Vybraným pohybem si od něho vzala láhev, vysoko ji zvedla a řekla: „Připíjím Bertovi a Augustě. A taky…“ Na vteřinu zaváhala.

„Copak?“

Vážně a pátravě mu hleděla do tváře a láhev stále ještě držela v pozdvižené ruce. „A taky – přinejmenším na tu možnost aby nám to vydrželo pořád,“ řekla a rychle, skoro plaše přiložila láhev ke rtům, napila se z dlouhého skleněného hrdla a podala láhev zpátky Klingovi. Nebyl s to odtrhnout oči od její tváře. Upřeně ji pozoroval a řekl: „Tak teda na nás a na to, aby nám to vydrželo pořád!“ A napil se.

„Omluv mě,“ řekla Augusta a vyšla z místnosti.

„Ty už chceš jít, jo?“ zeptal se Kling. „Po všech těch líbeznejch řečičkách o…“

„Já jdu jen do koupelny,“ řekla Augusta a uchichtla se.

„V tom případě se zeptej na tý svý službě, kdo to volal.“

„A proč?“

„Víš přece, že jsem policajt.“

„Čert aby vzal telefon,“ řekla Augusta.

Přesto ale vytočila číslo služby pro nepřítomné telefonní účastníky a pak Klingovi oznámila, že ten třetí telefon byl pro něho.

„A kdo to byl?“ zeptal se.

„Nějakej Meyer. A vzkazuje ti, že paní Ungermanová je připravena s jistotou identifikovat toho lupiče. Ví už zcela bezpečně, kdo to byl.“

Bylo už za pět minut čtvrt na dvanáct, když Kling zaklepal na dveře bytu Mika Ingersol a v Calm’s Pointu.

Nejdřív zevnitř uslyšel hlasy a potom kroky blížící se ke dveřím.

„Kdo je?“ zeptal se Ingersol .

„To jsem já. Bert Kling.“

„Kdo?“

„Kling.“

„Ach tak. Promiň. Moment, Berte.“

Kling slyšel, jak ze zdířky vyklouzl vyháknutý zajišťovací řetízek a jak při otočení klapl zámek. Ingersol , který měl na sobě pyžamo a trepky, otevřel dveře dokořán a zvolal: „Ahoj, co se děje? Pojď dál.“

„Já vím, že už je pozdě,“ řekl Kling. „Nespals ještě, nebo už jo?“

„Ale kde, zrovna jsem se koukal na zprávy v televizi.“

„Seš tu sám?“

„No jo,“ řekl Ingersol . „Jen pojď, pojď. Dáš si pivo?“

„Nedám, Miku, díky.“

„Ale nebude ti vadit, když já si dám?“

„Jen si posluž.“

„Udělej si pohodlí,“ řekl Ingersol . „Za moment jsem tu.“

Kling šel do obýváku a sedl si do křesla stojícího před televizí. Na televizoru ležel Ingersol ův služební revolver i s pouzdrem a hlasatel právě mluvil o nejnovější stávce městských popelářů. Na kraji stolu, hned vedle křesla, ležela v popelníku cigareta. Na bílém filtru na konci byla šmouha od rtěnky. Kling slyšel, jak Ingersol v kuchyni zavírá ledničku. V příštím okamžiku se vrátil do obýváku, hodil okem po zavřených dveřích na druhém konci místnosti, naklonil si láhev s pivem ke rtům a napil se. Hřbetem dlaně si rychle otřel ústa a pak se zeptal: „Jdeš kvůli tomu případu? Něco novýho?“

„Řek bych, že jo, Miku.“

„Snad ne další vloupání?“

„Ne, to ne.“

„Tak co?“

„Podařilo se nám s jistotou identifikovat lupiče. Omyl je vyloučenej,“ řekl Kling.

„Fakt? No to je ohromný.“

„To záleží na tom, na který židli sedíš, Miku.“

„Jak to myslíš?“

„Dneska večer zavolala do služebny paní Ungermanová. Já jsem tam zrovna nebyl, ale mluvil jsem s ní

jen teď, před malou chvilkou.“ Kling se odmlčel. „Řekla mi, že už ví, kdo to byl – ten lupič. Nemohla si to předtím pořád dát dohromady, poněvadž ho viděla jen v…“

„Neříkej to, Berte.“

„… poněvadž ho viděla jen v uniformě. Ale tuhle, když byla u nás ve služebně…“

„Nech toho, zaraž, Berte.“

„Je to pravda, nebo ne?“ Ingersol neodpověděl.

„Miku? Je to pravda?“

„Ať je nebo ne, můžem si o tom pohovořit,“ řekl Ingersol a udělal krok směrem k televizoru.

„Nechoď pro tu bouchačku, Miku,“ varoval ho Kling a vytáhl vlastní služební revolver.

„Tohle by sis snad moh odpustit, Berte,“ řekl Ingersol dotčeným tónem člověka, jemuž se křivdí.

„Myslíš? Běž tamhle naproti, Miku. Stoupni si ke zdi.“

„No přece, co blbneš…“

„Marš ke zdi!“

„No tak jo – co se hergot rozčiluješ?“ řekl Ingersol a pozpátku odcouval ke zdi.

„Jaks to udělal, Miku? Tos ukrad u nás ve služebně celou soupravu paklíčů?“

„Ale ne.“

„Tak jak ses k těm klíčům dostal?“

„Vyšetřoval jsem loni v říjnu tu černou loterii. Vzpomeň si, jak od nás na ten případ nahnali spoustu lidí…“

„Jo, to si vzpomínám.“

„Zařizovali jsme kvůli tomu případu odposlouchávání po celým městě. Dělal jsem tehdy s chlapama z

technický služby, co do těch telefonů ty mikrofony namontovávali. No a tehdy jsem si od nich ty klíče

opatřil.“

„V čem jiným se ještě vezeš, Miku? Máš na krku jen ty vloupačky do bytů?“

„V ničem, přísahám ti!“

„Nebo ještě taky prodáváš drogy školákům?“

„Prosím tě, Berte, kdo si myslíš, že jsem?“

„Prachsprostej zlodějíček!“

„Potřeboval jsem prachy!“

„To potřebujem všichni!“

„No hele, tak mi jmenuj jedinýho poldu v revíru, kterej nebere úplatky. Odkdy se ty tváříš jak nějaký

posraný lilium?“

„Nikdy jsem od nikoho nevzal ani šesták, Miku.“

„Kolikrát ses kde nažral na oučet podniku?“

„To chceš srovnávat kafe zadarmo s celou sérií vyloupenejch bytů? Kristepane! Kde to jsme?“

„Já ti jen chci říct…“

„Co mi chceš říct? Poslouchám, Miku.“

V pokoji se rozhostilo ticho. Ingersol pokrčil rameny a řekl: „Podívej, měl jsem nejlepší vůli tě z toho ze všeho vynechat. Proč myslíš, že jsem to hlídkování v kvartýrech navrhnul? Nechtěl jsem, aby si někdo myslel, žes v tom jel se mnou. Byl jsem…“

„To hlídkování byla jen kouřová clona,“ vypálil na něho Kling. „Proto jsi mermomocí chtěl ty vysílačky, co?

Abych si myslel, že sedíš pěkně potmě tam, kde sedět máš – a tys zatím vykrádal byt o blok dál. A to

skleněný kotě! ‚Tak se mi zdá, že mu živý koťata došly,‘ řek jsi to přece takhle, Miku, viď? Houby mu došly.

Prostě jsi s sebou tu poslední noc nemoh vzít živý, poněvadž i takovej hlupák jako já by si byl musel

všimnout, že máš v kapse kabátu nějakou zatracenou kočku.“

„Berte, věř mi…“

„Ale jo, já ti věřím, Miku. Je to otázka, jestli ti bude věřit poručík. Zvlášť až si poslechne to, co mu poví Fred Lipton.“

„S Fredem Liptonem já nemám nic společnýho.“

„Ne? No dobrý, to si zjistíme za malou chvilku, spolehni se. Hawes ho v tomhle momentě nejspíš zrovna

zatýká. Můj odhad je, že ti dělal zeď. Dělal nebo nedělal, Miku?“

„Už jsem ti řek, že ho neznám.“

„Tak proč ses tak snažil, abysme po něm dál nešli? Jaks to proved – tos dal Rhondě Spearový popis

všech poldů od nás ze služebny? My už jsme si pomalu mysleli, že ta ženská je nějaká zatracená

jasnovidka!“ Kling se odmlčel a pak řekl: „Zavolej na ni, ať vyleze, ať se neschovává, Miku. Stejně ji budeme muset vzít s sebou.“

„Co? Koho?“

„Tu sazi, co je ve vedlejším pokoji. Je to přece Rhonda Spearová, no ne?“

„Ne, tam nikdo není…“

„Je to přece ta, cos mi o ní vykládal? Ta hezká holka, co se s ní chceš oženit, viď, Miku? A kvůli tomu ženění ti přece tak strašně záleželo na tom, abys toho lupiče dopadnul, nevzpomínáš si?“

„Berte…“

„No, tak teď jsme ho dopadli. Co kdybys mě představil nevěstince? Slečno!“ zavolal. „Polezte odtamtud

ven a s rukama nad hlavou, ano?“

„Nestřílejte,“ řekl ženský hlas za zavřenými dveřmi. Dveře se otevřely. Buclatá blondýna v modrých

šatech, oblečených přes dlouhou růžovou noční košili, vešla do obýváku. Ruce držela nad hlavou a rty se jí třásly.

„Jak se jmenujete, slečno?“ zeptal se Kling.

„Který jméno chcete vědět?“ zeptala se.

„Cože?“

„Umělecký nebo občanský?“

„Jste Rhonda Spearová?“

„Ano.“

„Tak se oblečte, slečno Spearová. A ty taky, Miku.“

„Berte, proboha… nech mě aspoň, ať se vzpamatuju.“

„A proč?“ zeptal se Kling.

Film pro Teddy Carel ovou vůbec nebyl. Přímo se hemžil artistními záběry, ve kterých herci hovořili z

úkrytů za vázami, stromy, stínidly lamp nebo dokonce i za slony, takže se zdálo, jako by se naschvál

rozhodli skrývat před ní své rty, aby najust nevěděla, co se na plátně děje. A když zrovna náhodou

nehovořili se zakrytými tvářemi nebo nebyli otočení zády k divákům, pronášeli poznámky či komentáře,

důležité pro pochopení zápletky, mimo záběr – jejich hlasy zaznívaly z neviditelna jako doprovod k

záběrům řítících se lokomotiv či blikání dopravních světel.

Teddy se filmy obvykle líbily, pokud ji ovšem nikdo nenutil dívat se na výstřelky, v nichž si tak libuje kamera nové vlny. Dnes večer ale právě tuhle smůlu měla. Seděla vedle Carel y a zírala na plátno naprosto bezmocně, neschopná „slyšet“ celé dlouhé sekvence a scény. Ulevilo se jí, když film skončil, a mohli se zvednout a z biografu odejít.

Když vycházeli z domova, bylo málem vlahé počasí a rozhodli se, že do biografu na Dover Plains Avenue, vzdáleného šest domovních bloků, půjdou pěšky. Na zpáteční cestě už to bylo horší, poněvadž teplota mezitím trochu poklesla, ale přece jen ještě bylo docela příjemně, a tak nijak zvlášť nepospíchali kolem starých stromů, prostírajících větve nad vylidněnými riverheadskými chodníky. Carel a se dokonce vysloveně loudal. Teddy hořela netrpělivostí, aby už byli doma a mohla se ho začít vyptávat na všechno, čemu ve filmu nerozuměla, ale Carel a zhluboka vdechoval noční vzduch a vykračoval si tak, jak si vykračují staří pánové za nedělních dopolední v parku, uprostřed hejna holubů, jejichž cupitání bezděky napodobují.

Útok přišel bez výstrahy.

Někdo ho udeřil ze všech sil pěstí do obličeje a Carel u to zaskočilo tak, jako kdyby vypuklo zemětřesení.

Sahal po revolveru, když ho druhý útočník uhodil zezadu. Třetí chlap vyrval Teddy kabelku, přesně v

okamžiku, kdy první útočník znova zabořil zaťatou pěst do Carel ova obličeje. Chlap za ním se rozmáchl klackem. Carel a už vyškubl revolver ze svrchníku, když ho rána klackem zasáhla zezadu nad ucho.

Zaduněl výstřel, který se v tiché předměstské ulici rozlehl jak exploze, a pak ho klacek udeřil znova, tentokrát tvrdě a do týla, a Carel a se zhroutil jak podťatý na chodník.

Rozpaky byly skoro horší než bolest. O půl hodiny později vysvětloval nevěřícímu dozorčímu v hale na

strážnici 103. revíru, že je policista a že byl i s manželkou přepaden cestou domů z biografu. Útočníci jeho ženě ukradli kabelku a náramkové hodinky a taky jemu ukradli hodinky a náprsní tašku a navíc, což se skoro styděl přiznat, i služební revolver.

Dozorčí si všechny ty údaje zapsal a slíbil, že mu dá vědět.

Carel a si připadal jako výstavní blbec.

15

Ten den byl celý nějak na levačku.

Od River Harb foukal do služebny rozjařující větřík a zářivé slunce zalévalo svým svitem avenue a ulice; květen stál za rohem a duben, jak se zdálo, už v tom jásavém souboji podlehl.

Hluchý se jim už ale žádným způsobem znova neozval. Dopolední poštu už měli na stole a nebyla v ní

žádná hnědá obálka adresovaná Carel ovi, žádná druhá fotografie fotbalového týmu. Šlo jen o nějaké

přehlédnutí, nebo jim tentokrát záměrně nic neposlal? Skrýval se snad za tím nějaký hlubší význam?

Detektivové z 87. pátracího oddělení nad tím hloubali asi tolik jako proktologický kongres nad

problematikou ústní hygieny. Předali prostě případ neohroženým zastáncům zákona z 86. revíru; ať si

lámou hlavinky zas oni.

Hodiny na chodníku před bankou ukazovaly devět hodin dvanáct minut. Hluchý seděl na lavičce v parčíku, kolem něhož vedl Van Burenův okruh. Porovnal si čas s vlastními hodinkami a vykoukl do ulice. Do tří minut, pokud pancéřovaný nákladní vůz přijede přesně tak jako každý jiný pátek, bude do banky

dopravena hotovost postačující k úhradě výplatních šeků z McCormickovy, Meredithovy a Holtovy továrny.

A v jedenáct hodin už ty peníze budou zase vyzvednuty, budou fuč a pryč, pryč a fuč, navzdory

veškerému úsilí těch policajtů na baterku, kteří už v téhle chvíli sedí v bance. Hluchý je viděl, když pár minut po deváté přišli – tři detektivové, chlapi jak řimbaby, a s nimi i jedna policejní dáma; nepochybně proto, aby vystřídali bankovní úředníky u přepážek. Věřil jim, že mají aspoň tolik inteligence, aby si uvědomili, že může případně banku přepadnout i v jinou dobu než v ohlášených jedenáct hodin, ale to snad by se – doufal dovtípil i absolvent pomocné školy. A kromě toho jsou stejně vedle jak jedle. Banka totiž bude vyloupena v jedenáct. Ať byl hluchý jaký byl, puntičkářsky si potrpěl na to, že co jednou řekl, to platí. Když se člověk musí zahazovat s přiblblíky, jinak se to ani dělat nedá.

Ulicí přijížděl pancéřovaný náklaďák.

Zastavil u chodníku před bankou. Řidič vystoupil, rychle vůz obešel a s puškou v ruce si stoupl ke dveřím v zadní stěně karosérie. Postranní dvířka se otevřela směrem do chodníku, z vozu vystoupil druhý hlídač a připojil se ke svému kolegovi. Revolver měl ještě v pouzdře. Klíčem, který měl připevněný řetízkem k opasku, odemkl zadní dveře náklaďáku. Potom vytáhl z pouzdra revolver, sevřel hlaveň v ruce a pažbou tvrdě zabušil na dveře. Bouchnul na ně dvakrát, což bylo pro hlídače uvnitř znamení, aby dveře odemkl

zevnitř. Zadní dveře náklaďáku se otevřely. Hlídač s puškou v ruce kryl své kolegy, když vynášeli dva pytle s penězi z náklaďáku na chodník. Po schůdkách vystoupil z vozu i hlídač, který dosud seděl uvnitř zamčený s penězi. V ruce měl revolver a chopil se jednoho pytle. Druhý hlídač zvedl druhý pytel. Když

kráčeli k otáčecím dveřím banky, hlídač s puškou měl pod kontrolou celý chodník. Nepochybně to měli

dokonale nacvičené a stejně nepochybně to dokonale fungovalo.

Jakmile zmizeli v bance, hluchý pokývl, usmál se a rychle zamířil k telefonní budce na rohu. Vytočil své vlastní číslo a hned při druhém zazvonění kdosi aparát zvedl.

„Haló?“ řekl nějaký hlas.

„To je Kerry?“

„Ano.“

„Tady Taubman.“

„Prosím, pane Taubmane.“

„Peníze jsou tu. Můžeš si pro ně se všemi ostatními hned přijít.“

„Díky, pane Taubmane.“

V telefonu se ozvalo cvaknutí. Hluchý se stále ještě usmíval, když zavěšoval sluchátko na hák a vracel se na své velitelské stanoviště na lavičce v parku.

Detektiv Schmitt z 86. revíru dával v bance ještě jednou a naposled potřebné instrukce panu Altonovi.

Hodiny na zdi naproti přepážkám bankovních úředníků ukazovaly devět hodin a jednadvacet minut.

„S ničím si nemusíte dělat starosti,“ řekl Schmitt. „K okénkům číslo jedna a dvě jsem dal dva zkušené

detektivy a stejně zkušená policistka sedí u venkovní přepážky, u té, co tam klienti zajíždějí ve vozech. A přepážku číslo tři si vezmu na starost sám.“

„Dobře, děkuji vám,“ řekl pan Alton. Na okamžik zaváhal a nervózně se rozhlédl po bance. „Co mám ale

mezitím dělat já?“

„Věnujte se prostě své práci jako obvykle,“ řekl Schmitt. „Snažte se zbavit té nervozity. Není důvod, abyste své klienty jakkoli znepokojoval. Máme všechno naprosto pod kontrolou. Můžete mi věřit, pane Altone, že když jsou uvnitř čtyři naši lidé, každý si rozmyslí tuhle banku vyloupit.“

Schmitt měl pravdu. Přestože si toho nebyl vědom.

V devět hodin třicet sedm minut Kerry Donovan s hlavou oholenou tak, že se mu na slunci leskla jako

koleno, a s novým, ale přesto náramné důstojným knírem pod nosem, vstoupil do banky. V ruce nesl velký a hranatý černý kufr. Zeptal se hlídače, kde je ředitelská kancelář, a hlídač se ho zeptal, zda je předem ohlášen. Donovan řekl, že ano, že sem minulý týden volal a domluvil si s panem Altonem schůzku. Hlídač se ho zeptal, jak se jmenuje, a Donovan odpověděl: „Dunmore. Karl Dunmore.“

„Okamžik, pane Dunmore,“ řekl hlídač a mávl na jednu z bankovních úřednic, dívku, které mohlo být něco přes dvacet. V několika vteřinách byla u nich.

„Pan Karl Dunmore přišel za panem ředitelem,“ řekl hlídač.

„Moment, prosím,“ řekla dívka a vydala se přes celou bankovní dvoranu dozadu, kde vešla do ředitelovy

kanceláře. Vynořila se z ní téměř vzápětí, vrátila se k čekajícímu hlídači a Donovanovi, mezi nimiž se zatím stačila rozproudit zdvořilá konverzace o tom, jaké je dnes venku pěkné počasí, a požádala Donovana, aby ji laskavě následoval. Donovan za ní kráčel přes celou dvoranu a prošel kolem hluchého,

který stál u jednoho ze dvou stolků tvořících ostrůvek uprostřed a vyplňoval formulář pro vkladatele. Dívka otevřela dveře ředitelské kanceláře, pokynula mu, aby šel dál, a zavřela za ním dveře.

Hluchému pojednou přišlo docela líto, že Kerry Donovan neví, že banka je plná policistů.

„Těší mé, že vás poznávám, pane Dunmore,“ řekl ředitel Alton a napřáhl pravici.

„A já jsem rád, že jste si pro mě našel čas,“ řekl Donovan.

„Copak jste mi to přinesl?“

„No, když jsme o tom spolu mluvili telefonem, napadlo mě, že by snad jednání mohlo prospět, kdybych

vám přinesl ukázat plány a miniaturní model té naší chystané výstavby. Je mi jasné, že stavební úvěr, o který žádáme, je mimořádně vysoký, ale doufám, že mi dáte za pravdu v tom, že naše vyhlídky na zisk jsou zcela realistické. Mohl bych to dát sem na váš stůl?“ zeptal se Donovan a rychle si uvědomil, že

model je pro psací stůl pana Altona, zavalený nejrůznějším nepořádkem, příliš velký. „Nebo by snad bylo lepší to dát na podlahu,“ řekl improvizovaně. „Semhle pak můžeme plány rozvinout, aby na ně bylo líp vidět.“

„Jistěže,“ řekl pan Alton. „Jak si přejete.“

Donovan otevřel černý kufr a opatrně z něho vyndal miniaturní model čtyřiceti domů bytové výstavby, na němž se v roztomilém zmenšení vinuly i cesty, rostly malinkaté stromy, stály pouliční lucerničky a požární hydrantky. Položil model na podlahu před psacím stolem a pak sáhl do kufru pro plány stočené do velkého svitku. Stáhl z nich gumičku a na podlaze plány rozvinul.

„Kdybyste mi mohl něco půjčit, abych to tady na té jedné straně zatížil,“ řekl.

„Bude vám stačit tohle?“ zeptal se pan Alton.

„Jistě, děkuju,“ řekl Donovan a přijal nabídnuté těžítko z broušeného skla. „Potřebuju jen něčím zatížit tady ten volný konec.“

„Já rozumím,“ řekl pan Alton.

„Kdybyste teď laskavě šel sem, pane řediteli, odtud na to budete líp…“

„Kde tu výstavbu hodláte realizovat?“ zeptal se pan Alton, když obcházel stůl a přistupoval k Donovanovi.

„To už jsem vám myslím říkal, hned jak jsme o tom poprvé…“

„Já vím, ale pochopte, my jednáme s tolika…“

„Je to v Sands Spit, pane řediteli.“

„A pokoušel jste se požádat o stavební úvěr přímo tam?“

„Ne. Všechny kanceláře máme tady v Isole, pane řediteli. Mysleli jsme, že bude lepší, když budem jednat s místní bankou.“

„Já rozumím.“

„Tady ten horní plán představuje schéma celé výstavby. Když jej porovnáte s modelem…“

Pan Alton teď stál vlevo od Donovana, hned vedle něho, a díval se na model položený na podlaze.

Donovan se narovnal, vytáhl z kapsy pláště revolver a přitiskl ho panu Altonovi k hlavě.

„Ani slovo, varuju vás,“ řekl. „Přepadli jsme banku. Dělejte přesně to, co vám budu říkat, jinak vás zabiju.“

Pan Alton se s třesoucími rty zacivěl do ústí revolveru. Hluchý záměrně Donovana vyzbrojil koltem ráže .

45 – zbraní, která působí přímo děsivě.

„Rozuměl jste?“ zeptal se Donovan.

„Ano. Ano, rozuměl.“

„Fajn. A teď spolu půjdem do trezoru,“ řekl Donovan, zůstal stát a rychle zaklapl otevřený kufr. „Jestli cestou někoho potkáme, řeknete mu, že jsem přišel přezkoušet poplašný zařízení. A jestli bude někdo v trezoru, požádáte ho, aby odešel, a nechal nás tam o samotě. Jasný?“

„Ano.“

„Nikomu nebudete dávat žádný znamení, nikomu se nebudete pokoušet naznačit, že se děje něco

mimořádnýho. Varuju vás, pane Altone. Za přepadení banky by mě čekal doživotní kriminál, a tak si

nebudu dělat vůbec žádný výčitky svědomí, když vás na fleku zastřelím. Teď dám revolver zpátky do

kapsy, ale odtamtud na vás budu mířit dál, pane Altone, a zastřelím vás přes kapsu, jestli na někoho jen mrknete. Jste připravenej?“

„Ano, jsem.“

„Tak jdem.“

Od stolku tvořícího ostrůvek uprostřed bankovní dvorany viděl hluchý, jak Donovan a ředitel Alton

vycházejí z kanceláře a jdou k trezoru. Donovan se usmíval a přátelsky něco brebentil, černý kufr držel v levé ruce a pravačku měl zabořenou v kapse pláště. Oba muži vešli do trezoru a hluchý rychle vykročil k otáčecím dveřím vedoucím před banku. Podle předem stanoveného grafikonu měl druhou fázi plánu odstartovat teprve ve chvíli, kdy Donovan trezor opět bezpečně opustí a vrátí se do ředitelovy kanceláře.

Místo toho však vyšel z banky hned teď, a to, že se objevil na chodníku, bylo znamením pro dvě auta,

čekající na druhé straně malého parku. Viděl, jak se Rudy Manel o odlepuje s prvním vozem od kraje

chodníku. Vůz řízený Angelou Gouldovou ho sledoval v těsném závěsu. Netrvalo to ani minutu, než Rudy

obloukem objel ulici a zahnul na příjezdovku vpravo od banky. Angela v druhém voze jela pořád hned za

ním, a jakmile se vůz octl napříč přes ústí příjezdovky, takže vjezd na ni zablokoval, vypnula motor a začala předstírat bezmocné ženské pohoršení nad technickou závadou. O zlomek vteřiny později vystoupil z prvního vozu John Preiss a kovářským kladivem vytřískl sklo venkovní přepážky.

V další vteřině byli oba, Preiss i Rudy, po smrti. Zastřelila je policistka střílející z roztříštěného okénka.

Kerry Donovan, který byl stále ještě v bankovním trezoru a cpal do černého kufru balíčky odpočítaných a páskou přelepených bankovek, výstřely uslyšel a bylo mu hned jasné, že něco zkrachlo. Upustil bankovky, které držel v ruce, vyřítil se z trezoru, uviděl, že žena u venkovní přepážky svírá v ruce zbraň, a v panice si uvědomil, že tudy, jak to určoval plán, uprchnout nemůže. Rozběhl se k otáčecím dveřím vedoucím ven z banky, ale v té chvíli ho srazily kulky z revolverů tří detektivů, sedících u peněžních přepážek uvnitř v bance.

Venku před bankou Angela Gouldová všechno to střílení uvnitř uslyšela a okamžitě nastartovala vůz.

Propadla takové panice, že by byla nezastavila a nevzala hluchého do vozu ani v případě, že by byl na

chodníku čekal, jak čekat měl. Jenže ten v té chvíli už seděl v taxíku, půl kilometru odtud, a ujížděl na schůzku s druhým týmem.

Ten den byl pořád ještě celý nějak na levačku. Jen s tím rozdílem, že teď to bylo ještě horší.

Když Albert Schmitt z 86. revíru zatelefonoval Carel ovi a oznámil mu, že pokus o vyloupení banky zmařili, Carel u to spíš poněkud překvapilo.

„To myslíš vážně?“ zeptal se a podíval se na hodiny na zdi. „Vždyť je teprv půl jedenáctý.“

„To je pravda,“ řekl Schmitt. „Prostě udeřili dřív.“

„Kdy?“

„Už je to skoro hodina. Do banky vpadli asi v devět čtyřicet. Kolem desátý už bylo po všem.“

„A co to bylo za lidi? Kolik jich bylo?“

„Jeden přišel dovnitř a dva přijeli k venkovní přepážce. Nevím, jakej měli plán, ale jak mohli vůbec čekat, že jim to vyjde, to je prostě mimo moje chápání. Zvlášť po všem tom varování předem. Já tomu prostě nerozumím, fakt ne.“

„A co to bylo za chlapy? Ty, co se o to pokusili?“ zeptal se Carel a.

„U mrtvých jsme našli průkazy totožnosti…“

„Všichni jsou po smrti?“

„VŠichni tři. Rudy Manel o, John Preiss a Kerry Donovan. Říkají ti ta jména něco?“

„Vůbec nic. Neměl některej z nich naslouchátko?“

„Co jestli neměl?“

„Naslouchátko. V uchu.“

„Ne, to neměl.“

„Je některej z nich vysokej blonďák?“

„Ne.“

„Tak v tom případě fouknul.“

„Kdo?“

„Chlápek, kterej to všechno vymyslel a zorganizoval.“

„Ten už toho tak vymyslel,“ řekl Schmitt. „Můj šestiletej kluk by takovouhle akci naplánoval líp. Vždyť to je, jako by se vůbec nic nestalo, Carel o. Sklenář už dokonce znova zasklil to vyražený okýnko – ještě než jsem z banky odešel. Svoje lidi jsem odvolal, poněvadž už odcházeli dokonce i ti fešáci z bezpečnostní služby. Krátce a dobře, teď na to můžem klidně zapomenout. Zkrachlo jim to a máme to z krku.“

„Tak fajn,“ řekl Carel a, „fajn,“ a zavěsil s pocitem mírného zklamání. Ve služebně bylo nezvyklé ticho, otevřenými okny sem z ulice zaléhal pouze hluk vozidel, který po ránu ještě nebyl tak velký. Carel a si sedl ke stolu a srkal kávu z papírového šálku.

Tohle se hluchému nepodobalo. Pokud si ho Carel a představoval správně (jenže on si ho pravděpodobně

představoval špatně), „delikátní symbióza“, o které mluvil, závisela na mnoha vzájemně splývajících a

vzájemně se doplňujících prvcích.

Hluchý sám k nim patřil, a nikoli v poslední řadě. V této chvíli bylo už skoro zřejmé, že při každé akci pracuje s jinou, speciálně vybranou partou, asi tak jako džezový sólista, který si na turné vybírá v různých městech pokaždé jiný doprovod. Žádný z členů part, které už v minulosti dopadli, nebyl s to určit totožnost svého vůdce; hluchý se jim představil jednou jako L. Sordo a podruhé zas jako Mort Orecchio – a to první jméno znamená „hluchý“ španělsky, to druhé zas znamená „mrtvé ucho“ italsky. Dokonce i to naslouchátko mohl být pouhý trik, přestože se vždycky obtěžoval s tím, aby jim sdělil, že trochu

nedoslýchá. Ať už to ale byl kdokoli, zločiny, které naplánoval, měly vždycky až příliš originální koncepci a šlo při nich vždy o obrovské sumy peněz.

Jenomže plánování a uskutečňování zločinů hluchému nestačilo. Druhý prvek symbiózy spočíval v tom,

že policii vždycky předem oznámil, co chystá, a to dlouho předtím, než to provedl. Carel a se zprvu

domníval, že to svědčí jen o jeho nadutosti a přehnaném sebevědomí, ale později pochopil, že hluchý

používá policie jako jakési druhé „pracovní“ party, mnohem větší než základní skupina, ale k úspěšnému spáchání zločinu stejně nezbytné. To, že při dvou předchozích pokusech neuspěl, bylo v obou případech čistě věcí náhody. Byl chytřejší než policie a policie využíval a dokonce policii říkal, že ji k realizaci svých plánů využívá, a tady ke dvěma předchozím přistupoval do hry třetí prvek.

Věděli, že jich využívá, ale nevěděli jak; věděli, že jim toho o chystaném zločinu říká spoustu, ale ne dost; věděli, že udělá to, co předpověděl, ale ne přesně – a tak policie většinou reagovala jak valná hromada venkovských balíků odněkud z Kocourkova. A její postup hluchého zpětně utvrzoval v předpokladu, že policisté jsou mimořádně neschopní. Jakmile se na tuto nezpůsobilost, kterou teď jasně předvedli, jednou spolehl, začal být čím dál drzejší a troufalejší. A čím byl on odvážnější, tím víc chybných kroků dělali těma svýma platfusáckýma nohama oni. Opravdu – byla to velice delikátní symbióza.

To, co ale hluchý předvedl tentokrát, bylo jaksi hluboko pod jeho úrovní; prostě se mu to nepodařilo.

Nejšupáčtější zlodějíček z revíru by dokázal rozhlásit, že vyloupí banku v jedenáct a pak ji vyloupit v půl desáté – stejně dobře jako on. To přece umí vykoumat kdekdo. Taková mrňavá, ubohoučká lež mohla sotva stát za to, aby jim ji oznamoval ve dvou vyhotoveních. Hluchý ale přesto považoval za nutné

sdělovat jim všechno kolem téhle akce dvojmo. Zřejmě byl přesvědčen, že jim předvede největší výkon v

dějinách kriminálnického snažení, dostatečně gigantický na to, aby nebyl zvěstován pouze jednou, ale

raději rovnou dvakrát – jako když si někdo dá natisknout na plakát 50 TANEČNIC 50.

Carel a zvedl papírový šálek a usrkl trochu kávy. Byla už skoro studená. Jediným douškem spolkl to, co v šálku ještě zbývalo, a vzápětí se div nezadusil, šokován mimořádně brilantním nápadem, který ho osvítil tak náhle, že z toho celý zkoprněl: hluchý jim neřekl dvakrát všechno. Pravda, řekl jim dvakrát skoro všechno; ale fotostat označující hodinu přepadení přišel jen jeden! Carel a odšoupl židli a sáhl po saku.

Přinesl si s sebou dnes ráno do práce jiný revolver, první revolver, který kdy vlastnil, ještě v době, kdy u policie začínal jako pochůzkář. Teď ho vytáhl z pouzdra, překvapilo ho, jak nezvyklý je to pocit držet ho zas v ruce po tak dlouhé době, a začal doufat, že ho nebude muset použít, začal doufat, že se snad přece jen v něčem mýlí. Hodiny visící ve služebně ukazovaly tři čtvrtě na jedenáct a Carel a si uvědomil, že teď konečně ví, proč vůbec jim ty fotografie chodily dvojmo. A nijak, ani v nejmenším to nesouviselo s jeho dvojčaty nebo s přehnaným sebevědomím hluchého.

Kuriózní bylo, že to souviselo výhradně s hrou zvanou zločin, ale hranou podle striktně dodržovaných

pravidel.

Otáčecími dveřmi prošel deset minut před jedenáctou, zamířil rovnou k bankovnímu hlídači a otevřel

náprsní tašku.

„Detektiv Carel a z 87. pátracího oddělení,“ řekl. „Rád bych prosím mluvil s panem Altonem.“

Hlídač si důkladně prohlédl policejní odznak, připíchnutý do kožené chlopně naproti služební legitimaci.

Přikývl a řekl: „Pojďte laskavě se mnou,“ a odvedl ho na druhý konec bankovní dvorany ke dveřím, které byly hned vedle trezoru. Diskrétně na ně zaklepal.

„Ano?“ ozvalo se zevnitř.

„To jsem já, pane řediteli. Corrigan.“

„Vstupte,“ řekl pan Alton.

Hlídač vešel do kanceláře, zdržel se tam jenom pár vteřin a znova se objevil. „Můžete jít rovnou dál, pane Carel o,“ řekl. Ředitel Alton seděl za psacím stolem, ale hned vstal a podal mu ruku. „Dobrý den,“ řekl.

„Dobrý den, pane řediteli. Promiňte – jsem detektiv Carel a z 87. pátracího oddělení.“ Znova ukázal

odznak a služební legitimaci a pak se usmál. „Jak se cítíte po tom všem poprasku, který jste tu měli?“

zeptal se a přitáhl si křeslo k psacímu stolu a posadil se.

„Teď už mnohem líp,“ řekl pan Alton. „Co jste si ráčil přát, pane Carel o?“

„Promiňte, pane řediteli, nezdržím vás víc jak pár minut. My jsme to pátrací oddělení, které zachytilo počáteční informace o chystaném přepadení a teprve později jsme celou věc předali 86. revíru. Náš poručík mě požádal, abych se tu zastavil a doplnil tenhle kontrolní dotazník, pokud proti tomu nebudete mít námitky.“

„O jaký kontrolní dotazník jde?“ zeptal se pan Alton.

„Opravdu vás nerad obtěžuju problémy kolem kompetence různých policejních oddělení, pane řediteli, ale bohužel přesně o tohle jde, a doufám, že se mnou budete mít trpělivost. Abyste rozuměl, přestože byl případ předán jinému pátracímu oddělení, neznamená to ještě, že už oficiálně nepatří nám. Tím chci říct, že máme zájem na tom, abychom ho definitivně uzavřeli.“

„Nevím, jestli vám přesné rozumím,“ řekl pan Alton.

„My za něj totiž zodpovídáme, pane řediteli. To je docela jednoduché.“

„Hm, ano,“ řekl pan Alton, ale pořád ještě vypadal nechápavě.

„Ty otázky slouží jen k tomu, abychom se ujistili, že 86. pátrací oddělení postupovalo ve všem podle

předpisů a služebních instrukcí. Řeknu vám to upřímně a bez okolků, pane řediteli, pojišťujeme se tím pro případ, že by později došlo k nějakému prošetřování nebo tak. To jako myslím seshora, prostě od nadřízených.“

„Hm, ano,“ řekl pan Alton a zdálo se, že konečně chápe. „Co je to za otázky?“

„Je jich jen pár, pane řediteli,“ řekl a vytáhl z kapsy přeložený papír. Rozevřel jej a položil na psací stůl. Na listu byla strojem napsaná řada otázek Vyndal si propisku, rychle přelétl očima první otázku a zeptal se: „Kolik policistů bylo v bance v okamžiku, kdy došlo k pokusu o vyloupení?“

„Čtyři,“ řekl pan Alton.

„Znáte jejich jména?“

„Celou operaci řídil detektiv Schmitt. Ostatní jménem neznám.“

„To si ostatně mohu zjistit na 86. oddělení,“ řekl a napsal si na list pokrytý strojopisem jméno „Schmitt“.

Hned nato přešel k další otázce. „Chovala se k vám policie po celou tu dobu slušně a zdvořile?“

„Ale ovšem, samozřejmě že ano,“ řekl pan Alton.

Připsal vedle otázky slovo „Ano“ a pak se zeptal: „Měl některý z policistů v době, kdy byli v bance, přístup k hotovosti?“

„Ano. Ti, co seděli u peněžních přepážek.“

„Udělali jste už kontrolu částek, které jim prošly rukama? Myslím po odchodu policistů z banky.“

„Ne, to ještě ne, pane Carel o.“

„A kdy ji hodláte provést?“

„Dnes odpoledne.“

„Mohl byste mi pak laskavě zavolat – až s tím budete hotovi? Telefonní číslo mám FRederick 7-8025.“

„Ano, to mohu udělat.“

„Chci to od vás jen proto, abych věděl, že je to všechno tady,“ řekl a usmál se.

„Jistě,“ přikývl pan Alton.

„Už těch otázek zbývá jen pár. Vstoupil některý z policistů do trezoru? Myslím během té doby, kdy byli v bance?“

„Ne.“

„Pane řediteli, mohl byste mi sdělit přesnou výši hotovosti, kterou vám dnes ráno do banky přivezli?“

„Pět set tisíc tři sta dolarů.“

„Po přepadení jste peníze přepočítali?“

„Ano.“

„Kdo je přepočítával?“

„Můj náměstek, pan Warshaw.“

„Bylo tam všechno?“

„Do posledního centu.“

„Takže pachatelé naprosto neuspěli.“

„Naprosto ne.“

„Dobrá. Budu později ještě chtít od pana Warshawa podpis – jen aby mi potvrdil, že po pokusu o

přepadení a po odchodu policistů z banky peníze přepočítal…“

„No totiž… oni byli pořád ještě v bance, když ty peníze počítal.“

„Ale v trezoru ne?“

„Ne, v trezoru ne.“

„Tak to je stejně v pořádku, pane řediteli. Jde jen o to, abych ten údaj měl potvrzený, o nic víc. A teď můžeme zajít do trezoru, ne?“

„Do trezoru? Proč?“

„Musím splnit příkaz, který mi náš poručík dal.“

„A jaký příkaz vám váš poručík dal, pane Carel o?“

„Požádal mě, abych se přesvědčil, že tam peníze jsou a že jsou v pořádku.“

„To jsem vám přece právě řek.“

„Požádal mě, abych se o tom osobně přesvědčil.“

„A jak, prosím vás?“

„Tím, že je přepočítám.“

„Ale to je absurdní,“ řekl pan Alton a podíval se na hodinky. „Za malou chvilku začneme hotovost

rozdělovat úředníkům u přepážek. Svědomité přepočítání by vám trvalo…“

„Zvládnu to rychle, buďte bez obav, pane řediteli. Bude vám vyhovovat, když zajdeme do trezoru hned

teď? Abych se do toho moh dát a neodkládalo se to…“

„Ne, to asi nebude možné,“ řekl pan Alton.

„Proč ne, pane řediteli?“

„Už jsem vám to přece pověděl. Jsem ochoten vyjít vstříc všem požadavkům vašeho oddělení, ale ne teď,

kdy by to znamenalo další narušení normálního průběhu našeho pracovního dne. Měl jsem tu už dnes v

bance dost zmatku a opravdu nemohu potřebovat…“

„Chápu, pane řediteli, ale tohle není jenom požadavek policejního oddělení. Abych mohl vyšetřování

uzavřít a podat poručíkovi uspokojující…“

„Podívejte, snad by bylo nejlepší, kdybych si o tom s vaším poručíkem promluvil sám,“ řekl pan Alton a sáhl po telefonu. „Jaké číslo jste říkal, že to je?“

„Nedotýkejte se toho telefonu, pane řediteli.“

Muž držel v hrsti revolver a mířil jím řediteli Altonovi přímo na hlavu. Pana Altona se na okamžik zmocnil děsivý pocit déj? vu. Hlavou mu prolétlo: ne, tohle přece není možné, něco takového se přece nemůže stát v jednom dni dvakrát, a pak slyšel, jak mu ten muž říká: „Dávejte dobrý pozor na to, co vám teď

povím, pane řediteli. Půjdem teď spolu do trezoru a každému, koho bychom cestou nebo přímo v trezoru

potkali, řeknete, že jsem detektiv Carel a z 87. pátracího oddělení a že jdeme odnést hotovost do vaší kanceláře, kde bude přepočítána tak, jak to vyžadují policejní předpisy. Řeknete-li cokoli jiného, udělám vám ďurku do tý vaší posraný palice. Rozuměl jste, pane řediteli?“

Pan Alton si povzdechl a pípl: „Ano, rozuměl.“

Hluchý stál u stolků tvořících ostrůvek uprostřed bankovní dvorany a viděl odtamtud, jak Harold a pan

Alton vycházejí z ředitelské kanceláře. Harold měl pravou ruku v kapse pláště, nepochybně v ní svíral

pažbu revolveru. Hluchý je pozoroval, když vešli do trezoru. Na tiskopis pro vyzvednutí vkladu, který ležel před ním, napsal datum a číslo svého účtu. Do příslušné řádky pak vypsal slovy Pět set tisíc dolarů 00

centů a do druhého políčka napsal výši částky ještě jednou, tentokrát čísly: $ 500 000. Formulář podepsal D. R Taubman.

V té chvíli už pan Alton vycházel z trezoru a nesl pytel s penězi. Harold šel těsně za ním a nesl druhý pytel. Pravou ruku měl ale pořád v kapse pláště. Společně pak vešli do Altonovy kanceláře. Dveře se za nimi zavřely a hluchý vykročil k východu z banky.

Měl pocit, že může být sám na sebe pyšný. Lidové přísloví sice říká, že blesk nikdy nebije dvakrát do

stejného místa, a zvlášť ne v rozmezí půldruhé hodiny. Harold ale přesto už v téhle chvíli má všechny ty báječné prachy pod palcem, už jsou jeho, a v několika příštích vteřinách (jakmile hluchý vyjde před banku), Danny a Roger zajedou s vozem před venkovní přepážku, k okénku pro klienty, kterým se nechce

vystupovat z auta. Florence zaparkuje druhý vůz tak, aby zablokoval vjezd na příjezdovku, a celé

přepadení se bude od začátku do konce opakovat znova. Jediný rozdíl bude v tom, že tentokrát všechno

vyjde. Vyjde to, poněvadž to už jednou zkrachlo, a nikoho přece ani ve snu nenapadne, že podstatnou

částí nějakého plánu by mohlo být právě zkrachnutí. Teď, když troufalý pokus o vyloupení banky selhal, sedne si každý spokojeně na zadek a bude si lebedit, jaký je vlastně pašák. Až bude v příštích několika vteřinách okénko venkovní přepážky roztříštěno podruhé a poplašné zařízení se rozřinčí na 86. pátracím oddělení a v kanceláři bezpečnostní služby, hluchého by vůbec nepřekvapilo, kdyby to všichni pokládali za nějaký omyl. Byl ochoten se vsadit, že v kanceláři ředitele Altona okamžitě zazvoní telefon a volající se zeptá, zda jde skutečně o poplach nebo o nějakou technickou poruchu. Tak či onak, ve chvíli, kdy uslyší řinkot tříštěného skla, bude už Harold z kanceláře venku, a než se policie ozve, budou už všichni ujíždět z místa činu. Bylo to až trochu moc jednoduché. A přesto to bylo rozkošné.

Došel k otáčecím dveřím a začal jimi procházet.

Nějaký muž do nich právě vešel v opačném směru, z ulice. Bylo to už hezky dávno, co hluchý Carel u

viděl a stál mu tváří v tvář. Když ale člověk jednou po někom střelí z brokovnice a ten někdo mu ten

kompliment později oplatí z detektivního speciálu ráže .38, dá se sotva předpokládat, že někdy

zapomene, jak ten dotyčný vypadá. Hluchý okamžitě poznal, že muž vcházející do banky je detektiv Steve Carel a, kterého večer předtím jeho kumpáni ztloukli a okradli o služební legitimaci. V tom zlomku vteřiny, kdy ho poznal, stál už ale hluchý před bankou, zatímco Carel a vykročil z kolotoče otáčecích dveří do bankovní dvorany a šel rovnou k hlídači.

Carel a ho neuviděl.

Jakmile se však hluchý objevil na chodníku, bylo to pro Rogera a Dannyho znamení, aby nastartovali vůz a rozjeli se s ním k venkovní přepážce, což také hned udělali s pohotovostí, z níž hluchému přeběhl mráz po zádech. A právě tak to bylo znamení i pro Florence, aby se také rozjela a zablokovala druhým vozem vjezd na příjezdovku; hluchý s hrůzou pozoroval, že si svou roli nastudovala až příliš dobře a začíná ji předvádět bez sebemenší ztráty tempa. Carel a mezitím hovořil s bankovním hlídačem, který se tvářil naprosto konsternovaně – nebylo divu, jestliže se mu během patnácti minut představili dva různí

detektivové a prohlašovali o sobě, že jsou jedna a táž osoba. Hluchému došlo, že pryč a pryč je všecko, pryč jsou mé naděje. A tak udělal to, co by v té situaci udělal každý rozumný mistr zločinu. Vzal nohy na ramena a padal. Tempem.

V několika příštích okamžicích se toho stalo moc najednou.

Carel a, který šel za hlídačem k ředitelské kanceláři, uslyšel, jak se napravo od něho s řinkotem vysypalo sklo. Otočil se po hluku a spatřil muže rozbíjejícího okénko venkovní přepážky kovářským kladivem.

Udělal to, co by v té situaci udělal každý rozumný a zkušený detektiv. Vytrhl revolver, střelil po muži s kladivem, přiskočil k pultu přepážky a přes něj vystřelil po druhém muži, sedícím venku za volantem vozu.

V tom okamžiku vyběhl z ředitelské kanceláře třetí muž, nesoucí dva pytle s penězi. Bankovní hlídač,

kterému se mátožilo v hlavě, že tohle všechno přece – před chvililinkou – už jednou zažil, prožil a přežil, vyviklal posléze také revolver z pouzdra a začal pálit po muži s penězi, který se mu předtím představil jako ten první detektiv Carel a; bylo to všechno strašně zmatené, čert aby se v tom vyznal. Trefil dveře trezoru, trefil dveře ředitelské kanceláře a nakonec trefil i pana Warshawa, ředitelova náměstka, a to do pravé paže. Netrefil však ani jednou muže vlekoucího pytle s penězi. Muž jeden pytel odhodil, z kapsy pláště vyškubl revolver a začal kropit kulkami prostor uprostřed dvorany. Přeskočil pult a hnal se k rozbitému okénku venkovní přepážky, když ho Carel a střelil do nohy. Muž se otočil jak na obrtlíku, ale snažil se dovléct k okénku; zároveň vystřelil po Carel ovi, odstrčil zděšeného úředníka od venkovní přepážky stranou, a pokusil se prosoukat mezi střepy roztříštěného skla ven na příjezdovku, k jednomu ze svých

kompliců, který už ležel mrtvý a zhroucený na volantě vozu. Carel a druhým výstřelem srazil prchajícícho k zemi a vzápětí přeskočil pult sám a řítil se k rozbitému okénku. Muž, který je rozkřápl kovářským kladivem, byl těžce zraněn a pokoušel se doplazit po příjezdovce k místu, kde stál druhý vůz. Motor vozu ale pojednou naskočil. Carel a se vyklonil ven a vystřelil po autu, které se právě uškublo z fleku, až pneumatiky zakvílely, a řítilo se pryč. Jedna z bankovních úřednic pronikavě zavřeštěla. Jakýsi uniformovaný policista vpadl do banky a začal střílet po Carel ovi, který na něho zařval: „Já jsem polda, vole!“ A pak už se banka zahemžila policisty z 86. revíru a lidmi ze soukromé bezpečnostní služby, které sem všechny přivolalo poplašné zařízení dnes už podruhé. Dva domovní bloky od banky přejela žena, řídící prchající vůz, křižovatku na červenou a zastavil ji dopravní strážník. Pokusila se ho zastřelit revolverem ráže .22, který vytáhla z kabelky, a tak ji dopravák vzal po hlavě tím svým bílým klacíkem, a zacvakl jí na zápěstích želízka.

Jmenovala se Florence Barrowsová.

Florence kdysi řekla hluchému, že se nikdy nesetkala s mužem, kterému by mohla důvěřovat, a že také

nečeká, že někdo bude důvěřovat jí.

A tak detektivům pověděla, co věděla. Všecinko.

„Jmenuje se Taubman,“ řekla, „a scházeli jsme se v pronajatém pokoji v hotelu Remington. Jestli vás to zajímá, tak to byl pokoj číslo 604. Prvně v životě jsem ho viděla, když mě kontaktoval kvůli téhle plánované akci. Předtím jsem ho neznala. A nic jiného o něm nevím.“

Tentokrát ho tedy měli. Tentokrát ano.

Nečekali, že snad někoho najdou v hotelu Remington, a taky tam nikoho nenašli. Aspoň ale že konečně

věděli, jak se jmenuje. Začali listovat ve všech telefonních seznamech celého velkoměsta, povzbuzeni

tím, že Taubmanů v nich bylo jako šafránu, a rozhodnuti jit po jednom každém z nich s neochvějnou

houževnatostí a vytrvalostí, dokud nedopadnou toho pravého – i kdyby to mělo trvat věčně.

Tak dlouho to ale zdaleka netrvalo.

Detektiv Schmitt z 86. pátracího oddělení zavolal ve chvíli, kdy ještě pořád procházeli telefonní seznamy a pořizovali si soupis všech Taubmanů.

„Těbůh, tak co na to říkáš teď?“ zeptal se Carel y. „Ten parchant se to fakt pokusil uhrát v těch jedenáct, co?“

„No – to pokusil,“ řekl Carel a.

„Slyšel jsem ale, že vám stejně frnknul,“ řekl Schmitt. „To máš pravdu, jenže jsme mu na stopě.“

„Fakt? Co jste zjistili?“

„Víme, jak se jmenuje.“

„No prima! A byl už trestanej?“

„To si zrovna teď zjišťujem na ÚKI.“

„Fajn, fajn. A jak se jmenuje? Nějaký běžný jméno?“

„V telefonním seznamu Isoly je jich jen jedenáct. A v Calm’s Pointu pět. V ostatních seznamech to teprve hledáme, ale pracuje se na tom.“

„A jak se teda jmenuje?“ zeptal se Schmitt.

„Taubman.“

„Fakt?“

„No fakt,“ řekl Garel a. Schmittovi se totiž právě vloudila do hlasu jakási zvláštní intonace – jako když se něčím dobře baví a zároveň tomu nemůže věřit.

„Co se ti na tom nezdá?“ zeptal se ho Carel a rovnou. „Poslyš, neříkals, že ten chlap je hluchej?“

„No říkal. A co…?“

„Poněvadž, víš… aspoň myslím, že víš… anebo možná nevíš.“

„A co?“

„To je totiž německy. Taubman.“

„Vážně?“

„To znamená hluchý muž. ‚Der taube Mann.‘ Prostě hluchej. Jenomže německy.“

„Já rozumím,“ řekl Carel a.

„No jo,“ řekl Schmitt.

„Tak ti děkuju,“ řekl Carel a.

„Nemáš zač,“ řekl Schmitt a zavěsil.

Carel a položil sluchátko do vidlice a pojal rozhodnutí dát se k hasičům. Pardon, k požárníkům.

??

??

??

??

2

***

ODEON

VELKOMĚSTO NA TĚCHTO STRÁNKÁCH

JE VYMYŠLENÉ.

LIDÉ A MÍSTA, TO VŠE JE FIKTIVNÍ.

POUZE POSTUP POLICIE VYCHÁZÍ

ZE ZAVEDENÉ PÁTRACÍ TECHNIKY.

Připsáno Murrayi Wel erovi

Document Outline

/NENÍ HLUCHÝ JAKO HLUCHÝ/