Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2005

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 1960 by Ed McBain

All rights reserved.

*

Z anglického originálu Blood Relatives přeložil © 1983 Hanuš Karlach

Jazyková korektura: Danuše Lišková Grafická úprava obálky © 2005 Bohumil Fencl Tisk: CENT A, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno *

Druhé vydání v českém jazyce

*

ISBN 80-7341-460-0

Jeffovi a Anitě Asbovým

JEDNA

PŘIBÍHALA DEŠTĚM BOSA, světla neonů a dopravní signály se jí mokře rozstřikovaly pod kmitajícími se chodidly. Uháněla jak špatně srostlá siamská dvojčata, chodidla se dotýkala svých zrcadlových blíženců na hladkém černém asfaltu, červené a zelené, oranžové a modré louže jí cákaly na nohy bezbarvou špínu města.

Krvácela.

Krvácela z otevřené rány na pravé tváři, a krvácela ze škrábanců na dlaních a na prstech obou rukou. Šaty měla vpředu roztržené, a jak dusala tím deštěm, pokoušela se držet si rozpárané poloviny výstřihu přes podprsenku. Pršelo od deseti. Nebyla to už ani průtrž, ani povodeň; teď už jen drobně mžilo a z jízdní dráhy stoupala jemná mlha. V dálce tou přeprškou a tou mlhou probleskovaly zelené obliny lamp u „87. revíru“.

Děvče uklouzlo, jedna noha se jí smekla do strany. Jak se její kyčel střetla s chodníkem, ozval se nepříjemný zvuk, jako když praská kost. Vyjekla bolestí, a pak tiše seděla na chodníku, hlavu měla svěšenou, a déšť jemně pleskal kolem ní. Měla krev na kombiné, na podprsence, krvavé šmouhy na nylonových kalhotkách.

Krev kapala z otevřené rány na tváři, krev prýštila ze škrábanců, které se jí táhly napříč přes dlaně a přes prsty. Na křižovatce naskočila červená, a ta barva se na ni vrhla tak vehementně, že to na chvilku vypadalo, jako kdyby se děvče ponořilo do stojaté slizké krve. Do prázdnoty ulic se ozvalo klapnutí semaforu. Dívčin obličej, šaty, kopečky podprsenky, kalhotky pocákané od deště, pálící řezné rány na rukou, zející šrám na tváři, všechno bylo najednou zelené. S

námahou se postavila na nohy a rozběhla se k budově policejní stanice.

Detektiv Bert Kling dřepěl za stolem v kanceláři a měl v práci mladíka mluvícího jen španělsky. Zrovna mu ukazoval španělskou verzi plakátu s upozorněním na práva zadrženého. Mladík se podíval na nápis, přikývl a užuž se ho chystal potichu slabikovat, když děvče vrazilo dovnitř. Za dřevěnými dveřmi v průčelí stanice byly uvnitř ještě jedny, dvoukřídlové se skleněnými výplněmi. Děvče je rozrazilo dlaněmi obou rukou. Kling zaslechl, jak jí ruce pleskly o sklo výplní, a okamžitě se otočil. Krvavé otisky dlaní. Asi si bude do smrti pamatovat, že nejdřív uviděl ty krvavé otisky, na každé polovině skleněných dveří jeden. A pak to prudké otevření a děvče řítící se do místnosti. Paže rozpřažené, ruce žadonící, šrámy na prstech a na dlaních, otevřenou ránu na tváři, mokré černé vlasy zplihle vroubící bledý obličej s pruhy rozmazaného make-upu, modré šaty roztržené a odhalující bílou podprsenku zmazanou od krve; prudce se nahnulo nad stolek a úpěnlivě Klinga prosilo: „Pomozte mi, proboha pomozte mi.“

*

STRÁŽNÍK SHANAHAN měl mokro v botách.

Přestalo pršet před nějakými deseti minutami, jenže on se tu trmácí už celý den (nebo nejméně od tři čtvrtě na čtyři odpoledne, kdy vystřídal na obchůzce Donleavyho), a má mokro v botách a pomalu, ale jistě na něj leze nastuzení a bude se s tím potýkat v posteli nejspíš týden. Shanahan byl mužský jak hora, v tom černém pršiplášti, co se mu vzdouval na masivních ramenou jak kápě nějakého komiksového supermana nebo takového hraběte Drákuly, vypadal ještě mohutnější. V pravačce měl velký obušek, statnou to zbroj při nočních hlídkách, v druhé ruce silnou baterku, a šlapal a šlapal pusté chodníky tohohle úseku svého rajónu a byl rád, že už přestalo pršet, a rád, že je už půl dvanácté, protože to znamenalo, že ho tak za patnáct minut vystřídají, a ne zrovna moc rád, že má mokro v botách nacucaných jak houba.

Škublo to s ním, když zahlédl tu ruku.

Ruka trčela z otevřených dveří opuštěného činžáku. Neviděl paži za tou rukou, neviděl vlastně nic, co bylo za tou rukou a za zápěstím, a chvilku si vyděšeně myslel, že k té ruce žádné tělo není. Ale pak zahlédl nezřetelný obrys paže a za ní se rýsující tělo; leželo uvnitř, napříč vchodem do domu. Vyšel po širokých nízkých schodech průčelí až k nejvyššímu stupni, kde byla ta ruka dlaní vzhůru, a rozsvítil baterku a přejel po ztuhlých prstech a uviděl na dlani a na prstech a na zápěstí řezné rány, a ještě než stočil světlo do chodby, už věděl, že tady to nebude nic příjemného.

Než se do té fajnovosti pustil, všiml si, že stojí v louži krve, a polekaně z ní vyskočil, jako kdyby si chtěl urvat podrážky i podpatky. Jak couval z toho vazkého slizu pod nohama, světelný kužel z lampy se vyšvihl trochu výš, a Shanahan uviděl tělo, a v tu chvíli se mu udělalo zle. Rychle se ohlédl přes rameno, snad proto, že v té těsné chodbičce byla smrt a mohl si na ni sáhnout, snad proto, že se zastyděl, jak zareagoval, a chtěl se přesvědčit, jestli ho někdo nezahlédl. Děvče leželo na zádech, v kaluži krve. Mohlo jí být tak šestnáct, měla tmavé vlasy, a hnědé oči dokořán, vytřeštěně zíraly na strop. Ten byl napitý vodou; jako by měla každou chvíli protrhnout omítku a zaplavit úzkou chodbu. Děvče mělo na sobě růžové šaty, málem na kousky rozcupované. Nůž na ní pracoval houževnatě, řezal v látce i v mase a nedával přednost jednomu ani druhému, šrámy šly křížem krážem, zuřivě a vztekle jeden přes druhý, rozběsněné zející průrvy na prsou a na obličeji – Shanahan se odvrátil a vyzvracel se do dlaně, když si všiml, že nos visí děvčeti na tváři díky jedinému cárečku kůže.

Pak poodešel k budce na rohu a zavolal na revír.

Monoghan bez Monroea byl jako kytara bez strun kdykoli neměl svého partnera, Carella ho nepoznával. V tomhle městě detektiv vyšetřující vraždu zodpovídal osobně za případ od chvíle, kdy na něm pracoval, ale Oddělení vražd na místo činu stejně, vždycky posílalo celou skupinu detektivů, nejspíš aby k dispozici dalšímu šetření bylo víc expertiz, nebo možná aby byla záruka, že pátrání bude tak důstojné, jak závažný byl zločin. Monoghan a Monroe mimo Oddělení pracovali vždycky spolu, ale dnes večer na stanici seděl jen Monoghan, a kdo ho poslouchal, byl pro něj jako hlas bez ozvěny, kdo se na něj podíval, byl pro něj jako tělo bez stínu. Jeho partner marodí, vysvětloval. Chřipka. Tenhleten měsíc se to všude chřipkou hemží. Měl na sobě černé sako, bílý kapesníček v kapsičce, černý nóbl klobouk, černé kožené rukavice, bílou hedvábnou šálu, pod ní černého motýlka, a vypadal, jako kdyby se vyfešákoval někam na guvernérský ples nebo nejmíň do opery. Zničehonic řekl Carellovi, že ho vytáhli z oslavy výročí svatby, a to prosím zlaté svatby, a doufá, že se tam bude moct ještě vrátit, než to skončí.

Vypadalo to, jako by podezříval Carellu, že to on osobně má na svědomí smrt toho mladého děvčete, co tam samá krev leží v chodbě.

„Jak myslíte, že je stará?“ optal se Monoghan. „Myslím jako kolik jí je,“ dodal hned, jako kdyby strašně litoval, že tu nemá Monroea, a snažil se monologem nahradit ten nekonečný kolovrátkový dialog, který byl za ta léta už jejich ochrannou známkou.

„Vypadá na šestnáct nebo na sedmnáct,“ řekl Carella.

Třeštil oči na otevřené rány všude po dívčině těle. Na tohle si ne a ne zvyknout, asi si nikdy nezvykne na tuhletu nesmyslnou přeměnu člověka na sekanou. Ještě před deseti minutami, před půlhodinou bylo to děvče naživu. A teď tu leží všelijak divně pokroucená v nějaké neútulné chodbě, všechny životadárné tekutiny z ní někdo bezstarostně rozlil na všechny světové strany jak špinavou vodu z kýblu. Carella se díval na to mrtvé tělo a ztrápeně zvedl oči k nebi, a když Monogham vysvětloval, že ten chlap ji zřejmě předtím znásilnil, protože kalhotky jsou v rozkroku potrhané a zakrvavené, Carella nic neříkal.

Za chvilku přijel asistent policejního lékaře. Brblal, jako každý doktor, kterého vytáhnou v noci na déšť. Že je dneska sobota, že většina lidí si nejspíš někam vyšla a že se dobře baví, to mu asi na náladě zrovna moc nepřidávalo. „Víc už se unavit nemůžu,“ řekl a postavil si černou brašnu vedle mrtvého děvčete.

„No aspoň že už přestalo pršet,“ řekl Monoghan.

„Víte, co dělají Angličani, když prší?“ řekl doktor.

„Ne, co?“

„Vykašlou se na déšť,“ řekl doktor, a oba se rozchechtali.

„Déšť vyhání ven krysy,“ řekl Monoghan. „Tohle musela udělat nějaká krysa.“

„Nějaký šílenec,“ řekl doktor.

„Nějakej cvok,“ řekl Monoghan a usmál se. Má náhradníka za Monroea. Dokonce v tyhle mokrý sobotní noci může vyšetřovat zločin pěkně jak se sluší a patří, na dvě doby, levá pravá levá pravá.

Bylo málem vidět, jak se v duchu celý rozzářil. „Hezky ji zřídil,“ řekl družně.

„To jo. Přeťal průdušnici, karotidu a krkavici,“ řekl doktor.

„Všim ste si rukou?“ řekl Monoghan.

„Už na to jdu,“ řekl doktor.

Monoghan zřejmě usoudil, že Carellovi to musí vysvětlit, a řekl mu: „Při některejch těchhle vraždách ubodáním najdete podobný defenzivní poranění. Takovej člověk zvedne ruku, aby zastavil nůž, a dostane to někam do prstů.“

„Nebo do zápěstí,“ řekl doktor.

„Nebo do nadloktí.“

„Nebo do dlaně.“

„Nesnáším rány nožem, vy jo?“ řekl Monoghan. „Taková rána vod kuličky je čisťounká. Rány vod nože sou příšerný.“

„Už jsem taky viděl příšerné střelné rány.“

„Ale ne tak příšerný jak rány vod nože. Já rány vod nože nesnáším.“

„Já nesnáším rány tupým předmětem,“ řekl doktor. „Ale vaše čisté střelné rány dokážou být taky pěkně příšerné.“

„Já nemyslím rány vod brokovnice,“ řekl Monoghan.

„No, já taky myslím takovou docela průměrnou smrtelnou ránu od pětačtyřicítky, například. Takovou dírou by krásně projela podzemka. To je rána příšerná.“

„Já stejně nesnáším ze všeho nejvíc rány vod nože.“

„No každému, což jeho jest,“ řekl doktor a pokrčil rameny, a zaklapl brašnu. „Už je komplet vaše,“ řekl a zvedl se z místa, kde se nakláněl nad děvčetem.

„Byla znásilněná?“ zeptal se Monoghan.

„To vám neřeknu, dokud ji neodvezem k nám,“ řekl doktor.

V dívčině kabelce našli hřeben, balíček mentolových cigaret, krabičku zápalek, tři dolary a čtyřicet centů v drobných, a průkazku sociálního pojištění, z níž vysvítalo, že se děvče jmenuje Muriel Stárková.

*

*

DVACET MINUT PO PŮLNOCI telefonovala na stanici jakási Lillian Loweryová a chtěla mluvit s některým detektivem. Seržant Murchison se jí zeptal, o co jde; řekla, že má strach, protože dcera s neteří odešly na večírek a ještě nejsou doma. Murchison ji požádal, aby nepokládala sluchátko, a spojil ji s detektivem Meyerem nahoře ve služebně.

Žena vychrlila na Meyera, že jednomu děvčeti je teprve patnáct a druhému sedmnáct a že slíbily být doma nejpozději v jedenáct. Když bylo už půl jedenácté, zavolala tam, co se večírek konal, pořád ještě neskončil, a chlapec, co to bral, jí řekl, že obě děvčata odešla už nejmíň před hodinou. Domů jim to nemůže trvat déle než dvacet minut. A teď je už skoro půl jedné – to znamená, že od chvíle, co odešly z večírku, už uplynuly skorem dvě hodiny. Meyer, který sám měl dceru, paní Loweryové jemně namítl, že možná její dceru a neteř napadlo trochu se projít s některým z chlapců, co byli na večírku, ale paní Loweryová důrazně prohlásila, že dcera vždycky drží slovo; když věděla napřed, že se třeba opozdí, vždycky telefonovala domů, vždycky. Právě proto má prý strach. Meyer si zaznamenal popis obou děvčat, a pak se zeptal na jejich křestní jména i příjmení. Paní Loweryová řekla, že dcera se jmenuje Patricia Loweryová a neteř Muriel Stárková.

Meyer ji požádal, aby ho ještě zavolala, když se děvčata objeví; jestli mu nedá do rána vědět, že bude informovat Úřad pro pohřešované. Pak zatelefonoval dolů policistovi v domácí ústředně a požádal ho, aby zavolal všem automobilovým hlídkám, že vyhlašuje všeobecné pátrání; s upřesněním, že jde o dvě tmavovlasé, hnědooké dívky ve věku do dvaceti let, o jednu v modrých, druhou v růžových šatech, naposledy viděné někde kolem Hardingovy ulice číslo 1214 a pravděpodobně směřující na jih k St. John’s Road číslo 648, kde bydlí. Meyer samozřejmě udal policistovi jména dívek, ale ani jedno z nich mu nic neříkalo. Přišel do služby krátce před půlnocí, a nevěděl, že Kling s Carellou právě každý jak včelička pracují na jednom případu, a v každém z nich že se vyskytuje děvče do dvaceti let. To, že o ničem nevěděl, nebylo nic tak neobvyklého; nikdo nepředpokládá, že každý z detektivů na stanici bude vědět, co který z ostatních detektivů z revíru hodinu od hodiny toho dne dělá. Kling například neměl tušení, že Carella je zrovna v nemocniční márnici a že čeká na výsledek ohledání, aby věděl, jestli Muriel Stárková byla znásilněna nebo ne. A Carella neměl tušení, že Kling je v sedmém patře ve stejné nemocnici a že tam mluví s asistentem, který mu říká, že asi bude nejlíp, když si teď vyzpovídá to děvče, co před dvěma hodinami vpadlo do kanceláře. Kling ani nevěděl, jak se dívka jmenuje, dokud mu to asistent neřekl.

Ze všeho nejdřív Klingovi řekla, že její sestřenici Muriel někdo zabil. Řekla Klingovi, kde k tomu ubodání došlo, a Kling šel okamžitě k telefonu na sesternu na druhé straně chodby a zavolal na stanici – a zjistil, že Carella mluvil s Vraždami už před hodinou.

Policista, co měl službu, prošel poctivě zápis a řekl Klingovi, že Carella je zrovna v nemocniční márnici. Kling mu poděkoval, a než se vrátil do pokoje k Patricii, zavolal do márnice a řekl Carellovi, kde je, a zvěstoval mu, že se chystá právě vyslechnout očitého svědka zločinu. Carella mu řekl, ať minutku počká, že je hned nahoře.

Umyli ji a obvázali jí poranění a dali jí čistý nemocniční oděv.

Vlasy měla pečlivě učesané a oči suché. U postele stál policejní stenograf, tužku v pohotovosti nad blokem, připravený zapsat každé slovo. Carella a Kling kladli otázky konejšivě. Patricia odpovídala jasně, hlas se jí netřásl; nevzrušeně a bez hrůzy si vybavovala všechno, co se stalo poté, kdy se sestřenici odešly z večírku.

*

*

CARELLA:

To bylo v kolik?

PATRICIA:

Odešly jsme tak v půl jedenácté.

KLING:

Šly jste směrem domů?

PATRICIA:

Ano.

KLING:

Můžete nám říci, co se stalo?

PATRICIA:

Začalo zas pršet. Lilo jak z konve celou noc. Trochu přestalo, když jsme odcházely, a pak se rozpršelo znova. Daly jsme se tedy do běhu, schovávaly jsme se ve vchodech a pod přístřešky a tak. Neměly jsme pláštěnky, protože když jsme šly na večírek, nepršelo.

Mohly jsme být tak dva bloky od domu, co bydlí Paul, když se rozpršelo.

CARELLA:

Paul?

PATRICIA:

Paul Gaddis. To on pořádal ten večírek. Na oslavu svých narozenin. Osmnáctých.

CARELLA:

Kolik je vám, Patricie?

PATRICIA:

Patnáct. V prosinci mi bude šestnáct. Dvanáctého prosince.

CARELLA:

A vaší sestřenici bylo kolik?

PATRICIA:

Sedmnáct.

CARELLA:

Dobrá, tak dál. Vyšly jste z domu od Paula…

PATRICIA:

Ano.

CARELLA:

To je v Hardingově?

PATRICIA:

Ano. Tam, co jsou všechny možné obchody. Blízko Hardingovy a Šestnácté. Když jsme došly k Šestnácté, padaly zrovna trakaře, tak jsme dál nešly a schovaly jsme se pod takový jeden přístřešek, až liják trochu přestane. Pak jsme šly dál po Hardingově, směrem ke Čtrnácté. Tam se teď všude staví, staré domy tam strhali, staví tam nějaký nový činžák. Tak tedy když jsme došly až ke Čtrnácté, znova se rozpršelo, a tak jsme s Muriel honem vlezly do vchodu toho vystěhovaného baráku. Schovat se před tím lijákem.

Než to trochu přestane. Byly jsme jen tři čtyři bloky od místa, kde bydlíme, a řekly jsme si, že pár minut počkáme a pak půjdem domů.

KLING:

Sestřenice bydlela u vás, že?

PATRICIA:

Ano. Přistěhovala se k nám, když mi bylo třináct.

Rodiče se jí zabili při havárii na dálnici.

CARELLA:

Máte bratra nebo sestru, Patricie?

PATRICIA:

Ano, mám staršího bratra.

CARELLA:

Jak se jmenuje?

PATRICIA:

Andrew Lowery.

CARELLA:

Kolik mu je?

PATRICIA:

Devatenáct.

CARELLA:

Pořád ještě bydlí doma?

PATRICIA:

Ano.

CARELLA:

Byl taky na večírku?

PATRICIA:

Ne, byl v práci.

KLING:

Co to je za práci?

PATRICIA:

No není to na plný úvazek. Je to v tom grilu blízko Sternu, zavolají ho, vždycky když potřebují vypomoct, obyčejně v sobotu večer. Myslím, že kdyby nemusel být v práci, šel na večírek s námi. A to, co se stalo, se nemuselo stát.

KLING:

Řeknete nám, co se dělo pak?

PATRICIA:

Ano. Stály jsme tam v tom vchodu a vykukovaly ven, jak prší. Připadalo mi, že snad vůbec nepřestane.

Hučela jsem do Muriel, že bychom to měly přeběhnout, ale nechtěla si zničit šaty. Byla to úplná průtrž, myslím, že měla pravdu. Ale stejně…

KLING:

To bylo v kolik?

PATRICIA:

To muselo být už skorém jedenáct.

CARELLA:

Tak dál.

PATRICIA:

Na ulici nikdo nebyl, všude pusto; to že tak lilo.

Musely jsme stát v tom vchodu nejmíň pět minut, a za tu dobu kolem neprojelo ani jedno auto. A pak – pořád ještě nevím, kde se tam vzal, musel být v domě celou tu dobu, snad tam spal v jednom prázdném bytě nebo tak – najednou tam ten člověk byl. Vyšel ze stínu hned za námi, a popadl Muriel za ruku, a Muriel ječela, nebo aspoň začala ječet. Ale pak viděla, že ten člověk má nůž, a zavřela pusu, než jí vůbec stačil říct, aby zavřela pusu. Myslím, že mě ze všeho nejdřív napadlo vzít nohy na ramena, utéct odtamtud. Jenže on šermoval před Muriel nožem, a napadlo mě, jestli uteču, že jí ze vzteku třeba ještě ublíží. A tak jsem tam stála dál. Člověk si v takové situaci myslí, že horší už to být nemůže, že snad to všechno nějak dobře dopadne, že někdo přijde a vytáhne vás z toho.

CARELLA;

Znala jste toho člověka? Byl to někdo, koho znáte, nebo někdo, koho jste už předtím viděla?

PATRICIA:

Ne. Byl úplně cizí.

CARELLA:

Můžete nám ho popsat?

PATRICIA:

Ano. Byl vysoký. Asi tak jako vy, bych řekla.

Takových sto osmdesát osm, sto devadesát.

CARELLA:

To by byl vyšší než já.

PATRICIA:

No byl asi tak jako vy. Trochu ale hubenější.

CARELLA:

Byl to běloch, nebo černoch?

PATRICIA:

Běloch.

CARELLA:

Všimla jste si, jaké měl vlasy?

PATRICIA:

Tmavé. Buď hnědé, nebo černé, ale hodně tmavé.

KLING:

A oči?

PATRICIA:

Oči měl modré.

KLING:

Byl dohladka vyholený, nebo měl knír, bradku?

PATRICIA:

Vyholený.

CARELLA:

Co měl na sobě?

PATRICIA:

Myslím, že oblek. Anebo možná štrapáční kalhoty a snad sportovní bundu, to už přesně nevím. Jestli měl sportovní bundu, tak byla jednobarevná. A tmavá.

CARELLA:

Co košili a kravatu?

PATRICIA:

Kravatu neměl.

CARELLA:

Poznala byste ho, kdybyste ho uviděla?

PATRICIA:

Ano. V tom vchodu nebylo žádné světlo, ale padalo tam světlo od lucerny na ulici. Poznala bych ho. A taky bych poznala jeho hlas.

KLING:

Říkala jste, že řekl sestřenici, aby zavřela pusu…

PATRICIA:

Ano, to když už přestala ječet. Ječela, když vyšel z té tmy, a pak uviděla ten nůž a přestala ječet, ale on jí řekl, aby zavřela pusu, stejně.

KLING:

Co říkal ještě?

PATRICIA:

Že nám neublíží, jestli uděláme, co nám řekne. Držel pořád Muriel za zápěstí, a připadá mi, že jsem byla opřená o protější zeď. Mířil na Muriel tím nožem.

CARELLA:

Co to bylo za nůž?

PATRICIA:

Jak to myslíte?

CARELLA:

Zavírací, nebo…

PATRICIA:

Ne, docela obyčejný nůž. Takový, jaké bývají v kuchyni.

CARELLA:

Dlouhý nůž, nebo krátký?

PATRICIA:

Mám dojem, že čepel měla tak něco přes deset centimetrů.

CARELLA:

A když vyšel ze tmy, to už měl nůž v ruce?

PATRICIA:

Ano.

CARELLA:

A odkud přišel? Zprava z vestibulu, nebo zleva?

PATRICIA:

Myslím, že zprava. Ano. Muriel stála vpravo, takže musel přijít z toho směru. Popadl přece Muriel.

KLING:

A co pak, když řekl Muriel, aby držela pusu?

PATRICIA:

Donutil ji, aby si klekla před něj. A pak jí řekl, že musí udělat, co po ní chce. Řekl dělej, tak honem, vím, že to chceš. Dívala jsem se na ně. Stála jsem opřená o zeď a dívala se na ně. Myslela jsem, když mu to udělá, že tím to skončí, myslela jsem. Ale on ji zničehonic začal bodat, on… byl to příšerný pohled, bodal ji znova a znova, a já tam stála a dívala se, co jí to dělá, a nevěřila jsem svým očím, nevěřila jsem, že je vůbec něco takového možné. Málem jsem nevěřila svým očím. A věděla jsem, co bude dál, věděla jsem, že pak bude nutit mě, abych udělala to samé, nejdřív mi bude slibovat, že mi neublíží, ale pak mi stejně ublíží. Napadlo mě, že musím utéct, ale nějak jsem se nemohla hnout z místa, jen jsem se pořád dívala, co jí to dělá. A potom…

CARELLA:

Patricie, nemusíte…

PATRICIA:

Já vám to chci říct, chci vám to říct všechno. Otočil se ke mně a řekl: Teď ty, myslela jsem, že jako ode mě chce to, k čemu donutil Muriel, ale pak mě napadlo, že se mě chystá zabít, šel na mě s tím nožem, hrnul se mi s tím nožem k obličeji. Napřáhla jsem ruku, abych se chránila, škubla jsem celou rukou a zakryla jsem si obličej, takhle, a on mi rozřízl dlaň, takhle nějak to bylo, a vymrštila jsem druhou ruku, a on mě pořád tlačil ke zdi a sekal mě po rukou. Rozpáral mi vpředu šaty špičkou nože, a já si uvědomila, co udělal Muriel na prsou, a začala jsem ječet na celé kolo, jenže nikdo mě neslyšel, nikde kolem nebylo živáčka, víte, je to na té straně, co tam stavějí. To bylo, jak mi rozřízl tvář, to jsem ječela, tadyhle pod okem mi ji rozřízl. Ani nevím, jak jsem se mu vymkla, myslím, že jsem ho nejspíš povalila. Vzpomínám si, že chrčel na podlaze, když jsem utekla z toho domu, tak to jsem ho asi nejspíš povalila. Pak jsem slyšela, jak mi ryčí za zády, a slyšela jsem, jak letí po schodech za mnou, a věděla jsem, jestli mě dožene, že mě zabije, tak jako zabil Muriel. Pořád jsem na to myslela. Říkala jsem si, jestli budu utíkat domů, dožene mě nejspíš u nás na schodech, bydlíme ve druhém patře, dožene mě možná už dole na chodbě. Jestli ale budu utíkat na policii, jestli doběhnu až na stanici, budou všude kolem samí strážníci, a už mi nebude moct nic udělat. A tak jsem utíkala tam, na policii.

KLING:

Běžel za vámi?

PATRICIA:

Nevím. Myslím, že ano. Ale uklouzla jsem a upadla, když jsem byla tak dva bloky od stanice, a nikoho jsem za sebou neslyšela, a tak možná že to vzdal.

Chytíte ho?

*

*

DOLE V MÁRNICI KORONER podal Carellovi a Klingovi ústní zprávu o ohledání mrtvoly Muriel Stárkové. I když při tom brutálním přepadení utrpěla hodně poranění, podle koronera smrtelná byla s největší pravděpodobností otevřená řezná rána na levém rameni a na krku, šestnáct a půl centimetru dlouhá a něco přes tři centimetry hluboká, která úplně přetínala levou krční tepnu a žílu a zasahovala i levý lalok štítné žlázy a přední část průdušnice. Koroner měl za to, že příčinou smrti bylo nejspíš vykrvácení, a vdechování krve s následnou plicní embolií.

Koroner se vyslovil, že u většiny vražd, kde je podezření na znásilnění, se musí pátrat po případných zraněních na pohlavních orgánech, po krevních a spermatických skvrnách a cizích chloupcích nebo po jiných nespecifických tělískách. Jenže nenašel žádné stopy po semenné tekutině v dívčině pochvě, konečníku ani v zažívacím traktu, a ani na oděvu nebyly skvrny po semeni. To ovšem ještě nevylučovalo možnost znásilnění; pouze to svědčilo o faktu, že nedošlo k ejakulaci. Nenašel cizí chloupky ani jiné substance, ale bylo tu jedno poranění, které naznačovalo, že zločin mohl mít sexuální motivaci: poranění, které samo o sobě krvácelo natolik, že mohlo způsobit smrt. Tím poraněním bylo roztržení poševní klenby zabodnutím jakéhosi ostrého předmětu, pravděpodobně vražedné zbraně, do oblasti pánevní, a protětí levé kyčelní tepny. Koroner řekl, že si dovolí vyslovit svůj názor, který se ovšem asi trochu vymyká z čistě patologových nebo toxikologových úvah. Podotkl, že tu detektivové mají nejspíš co dělat s nějakým sadistickým zabijákem, podle typických známek jde o vraha z vilnosti; takový pachatel dokáže ukájet své libido jen zabíjením. Koroner ovšem zdůraznil, že samozřejmě není psychiatr a že je to jen jeho soukromý názor.

Detektivové mu poděkovali, a znovu se vydali k opuštěnému činžáku na rohu Čtrnácté a Hardingovy.

DVĚ

VRAŽDU ÚŘEDNĚ PŘIKLEPLI CARELLOVI; jako detektiv pověřený vyšetřováním to obratem oznámil službě u domácí ústředny a požádal o nezbytné telefonáty; běžné to dozvuky každé vraždy. Policista, který měl službu, okamžitě uvědomil kancelář vrchního policejního lékaře, a pak zatelefonoval na spojovací útvar a dal jim číslo případu a číslo ohledací zprávy. Pak informoval poručíka Byrnese, velitele 87. revíru, a kapitána Fricka, velitele celého okresu, že vyšetřují vraždu.

A pak zatelefonoval do kanceláře velitele detektivů, a na úsekové velitelství a na úřad distriktu, a na oddělení vražd, a na fotooddělení, a do policejních laboratoří, a na pomocné oddělení, a motat se v té vraždě nějaká střelná zbraň, byl by zavolal i balistikům, a byl připraven zatelefonovat na obvodní prokuraturu a požádat o právního zástupce a stenografa, kdyby snad podezřelý byl vzat do vazby, jak se praví v jejich hantýrce. (Taky zatelefonoval ženě a řekl jí, že tu má nějaký zádrhel a že nejspíš přijde pozdě domů.)

Už předtím Carella na místě činu vydal pokyny člověku z fotooddělení, aby udělal polaroidem snímky mrtvé a také místa vraždy, takže už jí pak rovnou pověsil na prst u nohy štítek s číslem a dal ji odvézt do nemocnice, aby se hned pustili do pitvy. Ve vystěhované budově nešel nikde proud, a tak si Carella vyžádal na technické službě reflektory, a když přijela záchranka pro zavražděné děvče, už byly na místě a pilně svítily. Hned za 5

nimi natáhli kolem dokola provaz a izolovali celý prostor nápisy „Místo zločinu“ a „Nekouřit“.

Nápisy zakazující kouřit neměly nic společného s tím náramně účinným varováním před rakovinou, co se škaredí na každé krabičce. Doutníky nebo cigarety bývají často závažnými důkazy, a vyšetřovatel nechtěl, aby ta smečka fajn kluků, co se tu teď motali, neházela špačky na něco, co po sobě možná zanechal ten rošťák.

Carella si tužkou načrtl, jak vypadá místo vraždy, a pak – s techniky z laboratoře – se vydal hledat a) vražednou zbraň a b) nějaké stopy vlasů, šatů, exkrementů, moči nebo skvrn, které tu mohl vrah zanechat po sobě před vraždou, při vraždě nebo hned po ní. Současně dal pokyn člověku z pomocného oddělení, aby podrobně prohlédl všechno kolem, nejsou-li tu případně nějaké otisky prstů nebo chodidel, aby se mohly dát porovnat s otisky mrtvého děvčete. (Zatím měli otisk obrovské podrážky v lepkavé kaluži krve ve vchodu – ale ten patřil strážníkovi Shanahanovi.) Když Carella odjížděl do nemocnice, měl jistotu, že se tu se vším piplá tým naprostých profíků a že svědomitě hledají jakýkoliv důkaz, který by mohl pomoci identifikovat vraha. Nevěděl ovšem, dokud ho Kling nezavolal do nemocnice, že mají svědkův popis vraha, ani že Patricia Loweryová žije a že je naprosto schopna identifikovat člověka, který zabíjel.

Carella se teď s Klingem a jedním technikem z laboratoře pokoušel rekonstruovat přesně cestu, kterou Patricia urazila od vestibulu až k policejní stanici. Nečekal, že na trase najde nějaké stopy po krvi; déšť je bezpochyby všechny smyl. Nesnažil se ani nějak usilovně přemýšlet, kde tak asi mohou být Patriciiny střevíce nebo kabelka. Přišla na revír 6

bosa, a ani v rukou nic neměla; dalo se předpokládat, že buď boty a kabelku ztratila při tom zoufalém úprku o život, nebo se jich záměrně zbavila. Carella se snažil jenom najít vražednou zbraň. Jestli ji ten zabiják z toho prázdného domu pronásledoval, musel za té štvanice mít zbraň u sebe. Bylo docela dobře možné, že ji po cestě nakonec někde zahodil.

Jeden Patriciin saténový střevíček na vysokém podpatku našli půl bloku od vestibulu. Byl samá skvrna, ale jen od bláta a od vody. Kousek od něho našli druhý. Na něm byly u podpatku skvrny od krve. Ti tři – Carella, Kling a technik – se dohadovali, na co to tak asi ukazuje. Nakonec se shodli, že první střevíček spadl Patricii z nohy, a druhý že si záměrně sundala, poté co pajdala v jedné botě ještě tak devět až čtrnáct metrů. Nejspíš popadla střevíček u podpatku, když si ho sundávala, a skvrny od krve jsou asi od její dlaně.

O tři bloky dál, kde našli druhý střevíček, objevili i Patriciinu kabelku. Byla to dlouhá úzká taštička, na délku tak pětadvacet, na šířku asi deset centimetrů, potažená modrým saténem, takovým, jaký byl i na střevíčcích s vysokým podpatkem. Na saténu byly skvrny od krve. V kabelce našli balíček cigaret, zapalovač, hřeben, peněženku na drobné s šedesáti třemi centy, čtyři projeté lístky na podzemku, náprsní tašku se sedmnácti dolary a fotografii štíhlého mladíka s tmavými vlasy a tmavýma očima.

Nůž, kterým byla spáchána vražda Muriel Stárkové, nenašli. Ale pět bloků od domovního vestibulu, kde bylo děvče zabito, narazili na mužského; spal ve vchodu do čínské prádelny. Byl v tmavém obleku a v bílé košili bez kravaty. Vlasy 7

měl hnědé. Vypadalo to, že má vpředu na košili skvrny od krve.

„Hej, vstávat,“ řekl Carella.

„Vodprejskněte,“ řekl ten člověk.

„Hele,“ řekl Carella. „Vstávat.“

Kling posvítil muži do tváře. Muž otevřel oči a vzápětí je před tou září zase zavřel. Oči měl modré, to zahlédli. A Patricia Loweryová popsala vraha jako modrookého tmavovlasého muže.

„Vo co vám de, hm?“ řekl, naklonil hlavu na stranu a pootevřené oči sklopil.

„Co tu děláte?“ zeptal se ho Carella.

„Zkouším usnout,“ řekl ten muž.

„Co to máte na košili?“ zeptal se Kling.

„Kde? Co jako myslíte?“

„Tuhle. Je to krev?“

„Jo, to je krev. Co po mně chcete?“

„Jsme od policie,“ řekl Carella a blýskl na něj odznakem.

„A sákryš,“ řekl muž.

„Jak se jmenujete?“

„Louis Sully.“

„Jak se to hláskuje?“

„S-u-l-l-y.“

„Co tu tropíte teď v noci?“

„Už sem vám řek. Zkouším usnout.“

„Jak se vám dostala na košili ta krev?“

„Pral jsem se.“

„Kde?“

„V baru, kam chodím.“

„Jak dlouho už jste tady v tom vchodu?“

„Nemám páru. Kolik je?“

„Něco po druhé.“

„Nevím.“

„Kdy jste se to pral?“

8

„Tak vo půl jedenáctý, v jedenáct. Žváro by nebylo?“

„Tady máte,“ řekl technik a napřáhl k němu balíček.

„Dík,“ řekl Sully, vytřásl z balíčku jednu cigaretu a zapálil si ji. Detektivové se na něj mlčky dívali. Natáhl se s balíčkem zpátky k technikovi.

„Tak vy jste byl v baru a tam jste se zapletl do rvačky?“ řekl Carella.

„Jó, a vzal jsem jednoho maníka po frňáku,“

řekl Sully.

„A on vám zakrvácel košili, co?“

„Jo.“

„Viděl někdo tu rvačku?“

„Ne, nikdo ji neviděl.“

„A jak to? On v baru nikdo nebyl?“

„Ne, v baru lidi byli, ale nerafali sme se vevnitř, to bylo venku.“

„Takže nikdo tu rvačku neviděl.“

„Jo, přesně tak, nikdo ji neviděl. Krom toho chlápka, co sem se s ním pral.“

„A to byl kdo?“

„Nevím, jak se jmenuje,“ řekl Sully.

„Pral jste se s člověkem, a nevíte, jak se jmenuje.“

„Jo, přesně. Byl v baru, a trochu sme se pohádali, a von mně řek, ať s ním du ven.“

„Slyšel někdo tu hádku?“

„To nevím, jestli to někdo slyšel nebo ne.“

„Viděl vás někdo, jak s ním vycházíte ven?“

„To nevím.“

„Co jste dělal po té rvačce?“

„Prohnal sem ho po ulici, a pak sem zapad zas do baru a zavolal starou. Řekla, že sem vožralej vandrák a že se nemám namáhat jít domu. Tak sem si teda šel hledat nějaký místečko na spaní.“

9

„V kolik to bylo?“

„Když sem volal starou? Už sem vám řek. Tak v půl jedenáctý, v jedenáct, tak ňák.“

„Co jste dělal pak?“

„Vypad sem z baru a zašel za kámošem. Za Larrym. Jenže nebyl doma. Tak sem zarazil v tabáku lihovinách a koupil sem si půllitrovku, a no pad sem na tenhleten vchod a sed sem si tu a bumbal, až sem usnul. A co má vlastně bejt?

Nemám rád, dyž mě zastavěj poldové a tahaj ze mě rozumy rovnou na ulici.“

„Už z vás někdy předtím tahala policie rozumy?

Na ulici, nebo někde jinde?“

„Jednou jo.“

„Proč z vás tahali rozumy?“

„Někdo se vloupal do baráku, kde bydlím.“

„A policie vás zpovídala?“

„Jo.“

„A proč to?“

„No voni tahali tenkrát rozumy z každýho.“

„A vy jste ještě nikdy neměl nic s nějakým vloupáním?“

„Ne, ne.“

„Měl jste vůbec někdy něco s nějakým zločinem?“

„Ne.“

„Pane Sully, odvezeme si vás k nám,“ řekl Carella.

„Kvůli čemu?“

„No, hlavně bychom rádi prozkoumali ty skvrny od krve, co máte na…“

Sully pravačkou odhodil cigaretu a levačkou zatnutou v pěst udeřil Carellu do břicha, až upadl, a skrčený vyrazil z chodby ven. Kling se po Sullym natáhl, ale ten se po něm ohnal, až sebou Kling švihl na mokrou vozovku. Vyrazil po ulici, ale 10

technik ho zachytil. Sully se po hlavě svezl na chodník, a začal hrabat a škubat sebou, jak se chtěl dostat k obrubníku, a technik se mu pověsil na nohy a držel se ho ze všech sil. Kling se rychle zvedl a skočil Sullymu na záda, a pak mu zkroutil ruce dozadu a scvakl mu k sobě zápěstí. Sully ještě jednou kopl po technikovi; ten seděl na chodníku, jako kdyby spolkl pravítko, a mžoural do noci. Byl překvapen a trochu i vzrušen tím, jak se zachoval; vůbec poprvé v pravém slova smyslu zadržel zločince. Nemohl se už dočkat, až bude doma, aby to všechno řekl manželce. Potíž je ovšem v tom, že mu nejspíš nebude věřit.

*

*

BYLY TŘI HODINY RÁNO. Technicky vzato byla neděle, ale na stanici si pořád připadali jako v sobotu. Neřekli Sullymu, že pět bloků od místa, kde ho našli spát ve vchodu, bylo zavražděno děvče ještě ne dvacetileté. Řekli mu jenom, že ho musí zapsat do rejstříku, když napadl dva policisty ve službě, a taky mu řekli, že mu položí pár otázek, jestli proti tomu nic nemá. Že ovšem nemusí vůbec odpovídat, pokud nebude chtít.

„Pár votázek vo čem?“ zeptal se Sully.

„O tom, co jste dělal v tom vchodu. A o tom, proč jste se rozhodl napadnout…“

„Já nikoho nenapad,“ řekl Sully. „Šťouch sem do vás, a strčil sem do vašeho kolegy. Nic víc sem neproved.“

„Ale to je napadení,“ řekl Carella.

„Jestli je todle napadení, co potom, dyž člověk dovopravdy někomu něco udělá?“ řekl Sully a zavrtěl hlavou.

„Podívejte, pane Sully…“

11

„No udělal sem vám něco?“ zeptal se Sully.

„No řekněte na rovinu, udělal sem vám něco?“

„Ne, neudělal,“ řekl Carella.

„Tak co dybyste to nechali plavat, co? Nikomu sem nic neudělal, tak co dybyste mě vocuď pustili?

Co takhle na nějaký napadnutí zapomenout, co vy na to? Kdo koho vůbec napad? Udělal sem jen to, že sem trošku šťouch tady do…“

„Pane Sully, budete tak laskav a odpovíte nám na pár otázek, nebo neodpovíte?“ řekl Carella.

„Ale jo, budu tak laskavěj a zvodpovím vám pár votázek. Jestli vám to pomůže, a jestli pak necháte plavat tu blbost s tim napadením, tak to jo, zvodpovím vám je…“

„Nemůžu vám nic slíbit,“ řekl Carella.

„To je mi jasný,“ řekl Sully a zamrkal. „Jaký teda máte na mě votázky?“

„Pane Sully, ta hlavní je, proč jste se před chvilkou vzpíral zatčení. Prokázali jsme se vám jako policisté ve službě, věděl jste, že jsme policisté ve službě, a přesto jste mě udeřil…“

„Ale nic sem vám neudělal,“ vyhrkl Sully.

„Nicméně udeřil jste mě, a srazil jste mého kolegu na chodník…“

„Jen jsem do něho šťouch, musel uklouznout,“

řekl Sully.

„Proč jste to udělal, pane Sully?“

„Protože mám z poldů vítr,“ řekl Sully.

„Vy máte z policistů vítr, a tak tedy je na potkání mlátíte a porážíte je…“

„To ne, zpanikařil sem, nic víc. Nechtěl sem skončit na policejní stanici. Mám z poldů vítr.“

„Tohle má být nějaký důvod?“

„Nemám žádnej důvod.“

„Zkrátka máte z policie vítr.“

„Jo. Nic víc. Jo. Sedí to ve mně.“

12

„Pane Sully, byl jste už předtím někdy zadržen?“

„Ne, nikdy.“

„Pane Sully, nezjistíme to na Kriminální identifikaci dřív než ráno v osm, ale pak budeme vědět, jestli máte záznam na žluté kartě…“

„Ne, ne, nikdy sem eště neseděl.“

„Jste si v tom jistý?“

„Úplně. Byly na mě stížnosti, ale nikdy mě eště nezabásli.“

„Jaké to byly stížnosti?“

„No stížnosti. Lidi si stěžujou. Člověk se trošku nalízne, a už si na něj stěžujou.“

„A kdo si stěžoval?“

„No příkladně ta moje. Člověk si kapku přihne, trošku svou starou pošimrá, a vona hned volá poldy.“

„Vaše paní si na vás stěžovala policii?“

„No už párkrát. Třikrát nebo čtyrykrát.“

„Protože jste ji bil?“

„No to se nedá říct, bil. Párkrát sem ji plácnul.

Znáte to. Jen tak plácnul. Měl sem v sobě pár skleniček, a párkrát sem ji plácnul. Nic víc.“

„Odkud máte tu krev na košili, pane Sully?“

„No dyk víte.“

„Od té rvačky před barem?“

„No to přesně ne.“

„Kde se vám to stalo?“

„No v ložnici.“

„Ve vaší ložnici?“

„Jo. Správně. Ano, v mý ložnici. Měl sem v sobě pár skleniček, to znáte, no a šel sem do ložnice, a vona se tam česala, a řekl sem jí, ať toho nechá. Sedí si tam, češe se a počítá, z toho se jeden může zcvoknout, sedí si tam a nahlas počítá.

Padesát, jednapadesát, dvaapadesát, ruka jí 13

poskakuje nahoru a dolů jak nějakej píst, a počítá, třiapadesát, čtyryapadesát, řek sem jí, ať toho hned nechá. No a vona nenechala, tak sem ji praštil. No trošku jí tekla červená z nosu, nic vážnýho to nebylo. A řekla mi, ať sakra vypadnu, tak sem jí vyhověl. Zašel sem k Larrymu, ale nebyl doma, tak sem si koupil tu půllitrovku, a spal sem v tom vchodu. Myslel sem, třeba si zase stěžovala. Proto sem vám chtěl zahnout. Hele, já vám to řeknu na rovinu, já nevím, jak moc sem ji praštil. Byl sem pěkně nalitej, praštil sem ji asi pořádně. Dyž sem šel pryč, dost jí tekla krev. A já se nechtěl zaplíst se zákonem, myslím, že mužskej a jeho stará si můžou všecko vyřídit mezi sebou, no ne? My sme si dycky všecko vyřídili mezi sebou. Tak dobře, vobčas ji pěkně zvalchuju, ale vona ví, že ji mám rád.“

„Jo tak,“ řekl Carella.

„Fakt, mám.“

„Jistě.“

„Tak teď sem vám řek, co ste chtěli vědět, tak co dybysme to napadení nechali plavat, co říkáte?“

„Mám lepší nápad,“ řekl Carella.

„Jo, a jakej?“

„Co takhle ze všeho nejdřív poslat k vám auto a podívat se, jak se má vaše paní. A co kdybychom potom porovnali ty krevní skvrny na vaší košili s krví vaší paní, abychom si ujasnili, že to není krev někoho jiného, co říkáte? To ovšem budeme muset počkat do rána, až v laboratoři otevřou. A mezitím, abychom se trochu zabavili, co kdybychom vám pěkně zanesli do rejstříku ta dvě napadení?“

„Dvě napadení? Moje stará nestojí vo nějaký žaloby na mě, na to mě až moc miluje.“

„My vás ne.“

„Hm?“

14

„Já ani kolega. Já, on. Tedy dohromady dvě napadení,“ řekl Carella. „A to ještě může být pro vás ta nejmenší nepříjemnost, pane Sully. To záleží na tom, co řekne laboratoř o těch krevních skvrnách.“

Laboratoř jim dala výsledky ráno v deset.

Říkaly, že Muriel Stárková měla krevní skupinu 0, kdežto Patricia Loweryová má A; a že místo zločinu a těla i oděv obou obětí (mrtvé i žijící) byly silně postříkány nebo pomazány nebo potřísněny krví obou skupin, avšak skvrny na košili Louise Sullyho že pocházejí ze skupiny B; to byl silný argument na podporu jeho historky o půtce se ženou, protože její krev náhodou byla také této skupiny. Pokud jde o tu dámu, Sully jí zlomil nejenom nos, ale i čelist a také klíční kost.

Přibližně v tu dobu, co propouštěli toho rána z nemocnice Patricii Loweryovou, paní Louise Sullyho převáželi z normálního pokoje do parádnějšího, jak o to žádal její praštěný manžel.

Carella s Klingem ve služebně na 87. revíru si prošli seznam známých sexuálních delikventů, a pak poslali žádost o podobné seznamy na všechna detektivní oddělení ve městě. To bylo v jedenáct hodin v neděli dopoledne. Carella pak odjel domů za rodinou. Kling se neohlížel vpravo vlevo a šel rovnou za Augustou Blairovou.

*

*

ZA DRUHÉ SVĚTOVÉ VÁLKY američtí piloti startovali se svými bombardéry k útokům na nepřátelské cíle na kontinentě z letišť v Anglii.

Létali mezi výbuchy granátů protiletadlového dělostřelectva, bezmocní v kleci té aparatury na shazování bomb, vydaní všanc nepřátelské palbě, vydaní všanc nepřátelským letadlům, dokud bomby 15

nebyly shozeny a knipl znovu pilota neposlouchal na slovo. A každý večer pak dlouho do noci sedávali v anglických vesnických krčmách a popíjeli, vrhali s kumpány šipky, zazpívali si vždycky pár amerických písniček a snažili se zapomenout na strach, který je popadal na obloze nad Německem.

Za vietnamské války sváželi pěšáky do Saigonu vrtulníky ze základen na pokraji džungle, a ze Saigonu je pak tryskovými letadly vozili na Havajské ostrovy nebo do Japonska, na takzvané O&O, odpočinek a osvěžení. A ti se pak zas vraceli do džungle, zotavení, jak se mělo za to, a znovu schopní potýkat se s všednodenním děsem válčení.

Jako letcům ve druhé světové válce, tak potom ještě víc řadovým příslušníkům pěchoty ve vietnamské válce vešla do krve jakási podivuhodná odrůda dvojího uvažování, díky níž byli chvíli urputnými bojovníky a vzápětí pokojnými civily.

Člověk po ránu pustil dávku bomb na nějaký ten tovární komín, a večer už si bohabojně křtil pivo rumem. V pátek člověk ležel za kulometem a kropil palbou pěšinu vedoucí do nějaké podezřelé vsi, a v pondělí se válel u děvky někde v Honolulu. Což prý člověku pomáhalo udržet se při zdravém rozumu. Ve všem vyrovnanost, všechno vyrovnané.

Nějak podobně to bylo i s policajty.

Když něco začalo být už neúnosně příšerné, člověk šel domů. Osprchoval se a vzal si čisté prádlo. Namíchal si chlazené martini nebo si udělal horký punč. Poplácal svého pejska po hlavě nebo manželku po zadečku. Chvíli si zafilozofoval, třeba při tom vrtěl hlavou nebo občas i mlaskal jazykem.

Koneckonců, říkal si, když člověk chce být policistou a ne řekněme květinářem, pak si musí uvědomit, že bude mít co dělat s násilím častěji než 16

třeba s narcisy. Když chce být poldou, nesmí ani na chvíli zapomenout, že poldové jsou vlastně něco jako armáda, protože jsou den co den ve válce, válčí se zločinem, tramtarará! A v každé válce jsou oběti, takže pokud člověk nesnáší pohled na krev, nemůže z něho být polda, případně třeba uznávaný mozkový chirurg – který ovšem vydělává neskonale víc peněz než polda. Nebo takový řezník, když nesnáší pohled na krev. Ale když pak z člověka polda je, musí rychle zvládnout jisté provozní fígle, ještě než si vůbec může začít dělat naděje, že zůstane naživu, a jeden z takových provozních fíglů je náramně podobný tomu, co musely zvládnout posádky bombardérů za druhé světové války a chudáci pěšáci ve vietnamském dobrodružství – totiž zahrát si občas s požitkem na civila. Carella šel domů za rodinou, a Kling šel navštívit Augustu Blairovou.

Byli na revíru detektivové, co se nahlas divili, a vždycky před Klingem, proč se už jednou konečně nerozhoupá a nepřebere si, jestli si chudáka děvče chce vzít nebo ne. Ne že by jí snad sahal výš než po kotníky. Kočka, jako byla Augusta Blairová, jejíž tvářička a ostatní tělesné tvary zdobily obálky (neřkuli stránky) módních a bulvárních časopisů, jejíž zvláštně šeptavý hlas zněl z rozhlasových přijímačů i z televizorů, kočka s nefritovýma očima a kaštanovými vlasy, kočka s výraznými lícními kostmi a nádherně bílými zuby jeden jako druhý, kočka s tak pěknými ňadry, úzkým pasem, širokými boky a s tak skvostným kolébáním v kyčlích – jak takový moula jako Kling vůbec jen může pomyslet, že snad by mu dala svou ruku?

Jenže on pomyslel. A požádal o ni. A ona svolila, že mu ji dá. Jenže to bylo někdy v lednu, to tenkrát jeden flanďák, jmenoval se Randall M. Nesbitt 17

(všichni už nejspíš dávno zapomněli, co provedl, nebo málem provedl, ale Kling na to nezapomene nikdy), vyprovokoval v Západním Riverheadu kravál, že něco podobného poldové ještě nezažili a bohdá snad už nezažijí. Kling požádal Augustu o ruku ten večer, co Nesbitt vedl ulicemi své zblbnuté voje, jak se pak ukázalo, do své poslední slavné mírové bitvy. Řekla ano chvilku předtím, než se Kling vydal k telefonu a uslyšel Carellův hlas žádající ho, ať proboha všeho nechá a honem jede do města, protože tam zrovna válčí všichni čerti. To bylo v lednu. A teď máme září. Chlapi ze sedmaosmdesátého se těšili na svatbu, nebo alespoň na nějaký ten bar micve. Jenže nejmladšímu synovi Meyera Meyera bude třináct až příští léto, a Cotton ale vůbec nedával najevo, že by snad chtěl někdy žádat Christinu Maxwellovou, aby si ho vzala, takže jako jediná možnost zbýval Kling s Augustou.

Nepřijít o rozum. Tohle všechno tak nebo onak člověku pomáhalo, aby o něj nepřišel. Svatba, narozeniny, bar micve, výročí (pohřby ne, děkujem pěkně; na revíru měli až moc často co dělat s pohřby, a většina z nich se týkala cizích mrtvol), jakákoli veselice, do které se mohli zamíchat, cokoliv, co pomáhalo udržet při životě skomíravý pocit nějaké tradice, bylo dobré. Tak jako letci z bombardérů za druhé světové války i oni si jenom chránili zdravý rozum. Znovu a znovu nacházeli záminky, které jim skýtaly prchavý pocit obyčejného civila. Udržovali při životě všechny možné příležitosti, při kterých si mohli řádně vyhodit z kopýtka. Určitě by se těm sentimentálním rošťákům rozehřála srdce radostí, kdyby byli věděli, že toho nedělního zářijového rána – přesně v neděli sedmého září – Kling s Augustou nahlas 18

uvažují, jak zorganizují svatbu. Snažili se docela vážně vyřešit problém, koho z revíru na svatbu pozvat.

„Teda jedno bych nerada,“ řekla Augusta, „aby se to zvrhlo v něco jako sedánku Dobročinného spolku strážníků, jestli víš, co tím myslím.“

„Nebo něco jako slezinu baráčnické obce,“ řekl Kling.

„Nebo aby to vypadalo, jako že se všichni poldové sešli vyposlechnout si proslov vrchního policejního komisaře, a ne aby jich s námi pár oslavilo svatbu.“

„Jo takhle!“ řekl Kling.

„Jen se prosím tě nerozčiluj,“ řekla Augusta.

„Já se nerozčiluju,“ řekl Kling. „Já jen, že s většinou těch chlapů pracuju už léta, a ty já pozvat musím. A to nemluvím o těch, které pozvat chci – jako Steva nebo Meyera nebo Hala nebo Cottona nebo poručíka nebo Boba nebo…“

„Berte, to už je polovina revíru!“

„Ne, zlato, na revíru je šestnáct chlapů.“

„A když k tomu přidáš jejich manželky…“

„Všichni nejsou ženatí. Gus, já ti to řeknu na rovinu; nejradši bych je pozval všechny, fakt.

Protože já s těmi chlapy pracuju, víš. Jak mám teda pozvat jen některé a jiné ne? Můžu třeba mít jednou večer službu s takovým Andym Parkerem, a nějaký rošťák bude rychlejší než já, a Andy si vzpomene, že jsem ho nepozval na svatbu, a zapomene na toho dacana vystřelit.“

„Jo,“ řekla Augusta.

„Takže už jenom když se na to podíváš takhle, je, hm, důležité, aby člověk měl k chlapům na revíru dobré, hm, pracovní vztahy. A když se třeba na to podíváš z jiné stránky, když máš většinu těch chlapů rád, ačkoliv zase nemůžu říct, že k 19

takovému Andy Parkerovi bych zrovna hořel láskou, na druhé straně když mu rozumíš, není to zlý člověk, no když se na to podíváš zase takhle, vážně bych rád, aby tu byli a oslavovali s námi.

Rozumíš mi, Gus?“

„Jo,“ řekla a vzdychla. „Dobře, Berte, ale pak myslím, že musíme počítat s víc lidmi, než jsme počítali původně.“

„S kolika jsme původně počítali?“

„Tak se sedmdesáti, se sedmdesáti pěti.“

„Možná že se nám to i tak podaří zkrouhnout na těch pětasedmdesát!“

„To nevím jak,“ řekla Augusta.

„Tak si projdem ten seznam ještě jednou, co říkáš?“

Znovu se probírali seznamem. Kling jí neprozradil, že zítra ráno bude vyslýchat tucet nebo i víc sexuálních delikventů. Mluvili jenom o svatbě. Pak si vyšli na snídani, a toulali se městem.

Pod širým nebem se konaly bleší trhy, na chodnících vystavovali umělci, a celé čtyři bloky domů dokonce zatarasily stánky se starožitnostmi okupující chodník až k obrubě. Na chvilku si připadal, že je někde v Paříži.

V pondělí ráno už byl zase polda.

20

TŘI

V TRESTNÍM ZÁKONÍKU STÁTU, v jehož službách Kling pracoval, byly všechny sexuální delikty zařazeny pod paragraf 130. Odstavec 35 tohoto paragrafu třeba zněl: znásilnění prvního stupně, což byl zločin třídy B. Odstavec 38 zněl: homosexuální styk bez přinucení, lehčí přestupek třídy B.

Odstavec 55 zahrnoval pohlavní zneužití třetího stupně, další lehčí přestupek třídy B. Pod paragraf 130 spadalo celkem jedenáct různých sexuálních deliktů; říkalo se tu mimochodem, že „nikdo nemůže být uznán vinným ze kteréhokoliv deliktu uvedeného pod tímto paragrafem nebo z pokusu o takový delikt pouze na základě neprůkazného svědectví domnělé oběti, vyjímaje případy pohlavního zneužití třetího stupně“. Byli poldové, kterým připadalo legrační, že tahle výjimka se nevztahuje i na třetí definici pohlavního zneužití, na „pohlavní styk se zvířetem nebo s mrtvým lidským tělem“; ale to vyplývalo zjevně z toho, že ani jedna z takových obětí by tu nejspíš nemohla nijaké svědectví podat.

Byli jiní poldové, kterým na paragrafu 130

nepřipadalo legrační vůbec nic. Tohle mínění sdílelo i velice mnoho delikventů. Sexuální delikventi byli mezi vězni lidmi nejvíce opovrhovanými; kdyby kdokoliv, kdo se provinil proti paragrafu 130, mohl předstírat, že někoho zavraždil sekerou, případně že založil požár, nebo že otrávil čtrnáct ženských a naházel je do příkopu, dal by vždycky přednost něčemu takovému než být 21

zločincem z vilnosti. S člověkem, který spáchal sexuální delikt – jakýkoli sexuální delikt muselo být něco šeredně v nepořádku. To se alespoň šuškalo uvnitř kterékoli věznice, ale i venku.

Pokud šlo o míru zavrženíhodnosti zločinů, tady se mínění poldů i padouchů povětšině vzácně shodovalo. Kling, když to pondělní ráno přišel do práce a začal vyslýchat sexuální delikventy, přistihl se, že to dělá s čím dál větším odporem. Vybrali si je předešlé ráno, a seržanta, který měl službu, instruovali, aby je hned na pondělí na ráno nahnal se svými uniformovanými pěkně do houfu na stanici. A tak je tu teď měl, bylo jich třináct, čekali v kanceláři nebo na lavicích venku na chodbě.

Kling vyslýchal to hejno s Carellou. Nebylo jediného, kdo by nevěděl, že sedí na policii kvůli tomu, že se tuhle sobotu v noci našlo zavražděné a pravděpodobně pohlavně zneužité děvče. Zpráva o tom byla ve všech novinách a ve všech televizních vysíláních. Každý sexuální delikvent si musí zvyknout na to, že kdykoliv v podzemce někdo někomu sahá na nepatřičná místa, poldové se za příslušným delikventem v tu ránu přiženou a vyptávají se a vyptávají. Jenže tady nešlo o žádnou prkotinu. Tady šlo o vraždu.

Kling všechny výslechy začínal vždycky naprosto stejnými slovy. Řekl tomu, co seděl naproti němu, proč tu je, a ujistil ho, že není z ničeho obviněn. Že se našlo zavražděné děvče, a jsou tu jisté indicie (neprozradil jaké), že sex nehrál v tom zločinu nijak zanedbatelnou roli, a jelikož jeho protějšek patří k sexuálním delikventům, Kling by byl rád, kdyby si mohl vzpomenout, kde se pohyboval v sobotu večer mezi půl jedenáctou a půl dvanáctou. Všichni z těch třinácti do jednoho (a docela pochopitelně) protestovali, že to, že kdysi 22

dávno spáchali cosi, co se uvádí pod „homosexuálním aktem 3“ nebo pod „znásilněním 2“ nebo pod jiným odstavcem nebo i pod více odstavci týkajícími se deliktů, které spadají pod paragraf 130, že to vůbec není důvod, aby je policie jednoduše sebrala a odvlekla na stanici, kdykoliv si někde nějaký špunt nadzvedne sukni. Existuje přece něco jako znovunabytí práv, a rozhodně člověka nijak nepovzbudí, když se mu pořád připomínají nějaké dávné poklesky. Kling se okamžitě omlouval, že bohužel tenhle systém člověka nutí nadosmrti táhnout na bedrech břímě záznamu v trestním rejstříku, ale kdyby pán byl tak laskav a pochopil, že Kling se spíš jen snaží prokázat jeho nevinu, než aby usiloval o to, mermomocí ho usvědčit, že se něčeho dopustil, pročež ať jim promine, že ho obtěžují, a odpoví jim na pár otázek, pak že si zase může jít po svých.

No jasně, řekl každý z nich. Do příště.

Ale na otázky odpověděl.

Pátý, který přišel ke Klingovu stolku, měl černé vlnité vlasy a modré oči. Na sobě měl světle modrou sportovní košili a přes ni tmavomodrou bundu. Kalhoty měl rovněž tmavomodré, ale trochu jiného odstínu než bundu. Obojí bylo dost zmačkané, a na tváři měl strniště. Odsunul židli naproti Klingovi a bez okolků si sedl.

„Pan Donatelli?“ řekl Kling.

„Ano, pane,“ řekl Donatelli. Hlas měl hluboký.

Vybledle modrýma očima rejdil od přihrádek s pořadači k ochlazovači vody, od elektrického ventilátoru k hodinám na stěně služebny, ale na Klinga se jedinkrát nepodíval.

„James Donatelli?“

„Ano, pane.“

23

„Pane Donatelli,“ řekl Kling, „nenapadlo vás, proč jsme vás asi tak požádali, abyste přišel?“

„Napadlo, pane, předpokládám, že to souvisí s tím děvčátkem, co ho zabili,“ řekl Donatelli.

„Je tomu tak,“ řekl Kling.

„Já s tím nemám nic společného,“ řekl Donatelli.

„No to rád slyším.“

„Víte,“ řekl Donatelli, „člověk jedinkrát v životě spáchá delikt, za který může prostě jeho nátura, a už je odepsaný, protože figuruje na nějakém seznamu nebezpečných maniaků. Nemám nic společného s vraždou toho děvčete, a jsem rád, že tohle můžu říct.“

„To je dobře, pane Donatelli, protože nikdo vás z ničeho neobviňuje. Je mi líto, že vás musíme takhle obtěžovat, ale…“

„To je úplně v pořádku,“ řekl Donatelli a mávl otevřenou dlaní, jako by tu omluvu smetal ze stolu.

„No a co tedy chcete vědět? Byl bych rád, kdyby se to rychle vyřídilo. Přijdu takhle o mzdu za půl dne.“

„Můžete mi říct, kde jste byl minulou sobotu večer?“ řekl Kling.

„V kolik hodin?“

„Mezi půl jedenáctou a půl dvanáctou.“

„To můžu, vím přesně, kde jsem byl,“ řekl Donatelli.

„Kde tedy?“

„Byl jsem hrát kuželky.“

„Kde?“

„Na Dlouhém stromořadí.“

„Kdo tam byl hrát s vámi?“ zeptal se Kling.

„Hrál jsem sám,“ řekl Donatelli, a Kling zvedl oči od stolu, a pohlédli si poprvé do tváře.

„Sám?“ zeptal se Kling.

24

„Já vím, vypadá to divně.“

„Vy vždycky hrajete kuželky sám?“

„Ne, ale moje přítelkyně onemocněla. A já nerad trčím doma, tak jsem šel hrát sám.“

„No to je v pořádku,“ řekl Kling. „Určitě si někdo, kdo byl v kuželně, na vás vzpomene, a bude moci…“

„Víte, já byl v téhleté kuželně vlastně poprvé,“

řekl Donatelli. „To navrhla přítelkyně, abychom tam šli. Předpokládal jsem, že ji tam najdu. Ale ona onemocněla.“

„Mhm. Jak se jmenuje? Dám ji zavolat a…“

„Odletěla do Kalifornie,“ řekl Donatelli, a Kling znova vzhlédl od svých zápisků, a Donatelli stočil oči stranou.

„Kdy odletěla do Kalifornie?“ zeptal se Kling.

„Včera. Stihla ještě odpolední letadlo.“

„Jak se jmenuje?“

„Betsy.“

„Jak příjmením?“

„Nevím, jaké má příjmení.“

„Já myslel, že je to vaše přítelkyně.“

„No je to jenom taková příležitostná známost.

Já ji vlastně potkal teprve v sobotu odpoledne v parku, a říkala, jestli prý chodím někdy hrát kuželky, a já jí namítl, že už jsem je dlouho nehrál, a ona pak řekla tak si pojďme zahrát dneska večer.

A já řekl, že dobře, a domluvil jsem se s ní, že se sejdeme v deset na Dlouhém stromořadí.“

„Byl jste tam v tu dobu?“ zeptal se Kling. „V

deset?“

„Byl. Ale ona tam nebyla.“

„Byla nemocná,“ řekl Kling.

„Ano.“

„Jak víte, že byla nemocná?“

25

„Co? Aha, měl jsem od ní vzkaz. Když jsem dorazil do kuželny, správce mi řekl, že Betsy volala a nechala mi tam vzkaz.“

„Aha. Když jste tam přišel, správce vám řekl, že Betsy tam nechala vzkaz pro Jamese Donatelliho.“

„Pro Jimmyho Donatelliho.“

„Pro Jimmyho Donatelliho, a vzkázala vám, že je nemocná a nemůže přijít.“

„Ano.“

„Takže správce ví, jak se jmenujete?“

„Cože?“

„Správce. Té kuželny. Na Dlouhém stromořadí.

Jestli pro vás přijal vzkaz, ví, jak se jmenujete.

Bude si vás pamatovat.“

„No…“

„Tak jak to tedy je, pane Donatelli?“ řekl Kling.

„No… Nevím jestli si vzpomene, jak se jmenuju,“ řekl Donatelli. „Vždyť já tam byl vůbec prvně.“

„Mhm,“ řekl Kling. „Co bylo, když jste tam v sobotu večer přišel? To bylo kolem desáté, tak jste to říkal, že?“

„Ano, v deset.“

„Tak co bylo, když jste tam přišel? Zeptal se vás správce, jestli nejste Jimmy Donatelli?“

„Ano, přesně tak se ptal.“

„Ptal se každého?“

„Ne. Ach tak, vím, co myslíte. No, Betsy mu řekla, jak vypadám. Že mám černé vlasy a modré oči. Když jsem tam přišel, správce viděl moje vlasy a moje oči, a tak se zeptal, jestli nejsem Jimmy Donatelli.“

„Co říkal potom?“

„Vyřídil mi ten vzkaz. Že je Betsy nemocná.“

„… a vy jste si řekl, že tam zůstanete a zahrajete si sám.“

26

„Ano.“

„Místo abyste zašel k ní.“

„No já ani nevěděl, kde bydlí.“

„Pravda, vy jste přece ani nevěděl, jaké má příjmení.“

„To je fakt. Já to nevím doteď.“

„A tak jste tam zůstal a hrál kuželky. V kolik jste z kuželny odešel?“

„Muselo být kolem půlnoci.“

„Hrál jste kuželky do půlnoci. Od deseti do půlnoci. Sám.“

„Ano.“

„Neotravovalo vás to?“

„Otravovalo.“

„Ale zůstal jste tam a hrál kuželky.“

„Ano.“

„A potom co?“

„Šel jsem domů.“

„A včera odpoledne Betsy odletěla do Kalifornie.“

„Ano.“

„Jak to víte?“

„No volala mě.“

„Jo ona měla váš telefon?“

„Ano.“

„Proč vám tedy nezavolala, že je nemocná?

Myslím v sobotu večer. Proč místo toho volala do kuželny?“

„Snad se mě zkoušela dovolat, ale asi už jsem byl pryč.“

„A vás nenapadlo zeptat se jí na příjmení, co?

Když vám volala, aby vám řekla, že odlétá do Kalifornie.“

„No ona to byla fakt náhodná známost, říkal jsem si, že už ji třeba nikdy znovu nepotkám.“

„Kolik jí je, té Betsy?“

27

„Ach, je jí dost, to vás pálit nemusí.“

„No já že tady vidím ve vaší kartě…“

„Ano, fakt vás to nemusí pálit,“ řekl Donatelli, „já vím, co mám v kartě, to už je dávno. Nemusí vás nic takového pálit. A taky to mělo být ve vší počestnosti, jen jsme si chtěli zahrát kuželky, víte, opravdu, jen to…“

„Tak si zajedeme do kuželny, ne?“ řekl Kling.

„K čemu?“

„Zjistit, jestli se na vás správce pamatuje.“

„Pochybuju, že by si mě pamatoval.“

„Tak kdo teda se na vás ksakru pamatuje?“

zeptal se Kling. „Vykládáte mi tu o alibi, které nikdo nemůže potvrdit, tak co jiného ode mě čekáte? Já vám řekl rovnou, že to děvče bylo zavražděno v sobotu večer, a vy víte, že tady trčíte kvůli tomu, tak co ksakru čekáte, že vám budu věřit, pane Donatelli? Že jste sám hrál celé dvě dlouhé hodiny kuželky, protože vám dal košem někdo, o kom ani nevíte, jak se jmenuje, a kdo druhý den náramně vítanou shodou okolností pláchne do Kalifornie? Tak kápněte božskou!“

„Ale já vám řek pravdu,“ řekl Donatelli.

„Steve,“ zavolal na Carellu Kling, „vzal bys to tu na minutku?“

Carella zrovna skončil s výslechem u svého stolku, a vstal a protahoval si kosti a čekal na dalšího pána na holení. Přišel ke stolku, kde seděl Kling s Donatellim.

„To je detektiv Carella,“ řekl Kling. „Byl byste tak laskav a řekl mu tu pohádku, co jste teď vyprávěl mně?“

*

*

TAK ASI ZA DESET MINUT Donatelli svou historku změnil.

28

Přemístili se ze služebny dolů do kanceláře, a Donatelli jim znovu vykládal, jak mu dala košem jistá tajemná Betsy, co měla namířeno do Kalifornie a co ji potkal v sobotu odpoledne v parku. Carella zničehonic řekl: „Kolik jste říkal, že bylo tomu děvčeti?“

„É, nejmíň devatenáct, dvacet,“ řekl Donatelli.

„Kolik je vám?“ zeptal se Carella.

„Mně je čtyřicet šest, pane.“

„Takže lovíte spíš zajíce, ne?“

„On lovíval zajíčky ještě mladší než teď,“ řekl Kling. „Prohlédněte si jeho kartu, Steve.“

„No to už je ale dávno,“ řekl Donatelli.

„Pederastie,“ řekl Carella.

„Ano, ale to už je dávno.“

„S desetiletou,“ řekl Carella.

„No…“

„Mé dceři je skoro deset,“ řekl Carella.

„No ano.“

„Tak kolik bylo té Betsy? Té, co jste s ní měl v sobotu večer hrát ty kuželky?“

„Už jsem vám to říkal. Devatenáct, dvacet.

Aspoň na tolik vypadala. Viděl jsem ji poprvé až to odpoledne, nechtěl jsem po ní žádný průkaz.“

„Pro lidi s rejstříkem jako vy,“ řekl Carella, „by to mělo být všedním zvykem, žádat vždycky o nějaký ten průkaz.“

„No vypadala tak na devatenáct, na dvacet.“

„Ano, ale kolik jí doopravdy bylo?“ řekl Carella.

„No jak to mám vědět? Už jsem ji nikdy pak neviděl.“

„Protože onemocněla, co?“

„Ano.“

„A zavolala do kuželny a nechala vám tam vzkaz?“

29

„Ano.“

„A pak na druhý den odletěla do Kalifornie.“

„Ano.“

„Kam do Kalifornie?“

„Myslím, že říkala do San Franciska. Nebo možná do Los Angeles.“

„Nebo třeba do San Diega,“ řekl Kling.

„Nene, řekla do San Franciska nebo do Los Angeles.“

„Jestli měla namířeno tam,“ řekl Carella, „a jestli odletěla včera…“

„Ano, včera, pane,“ řekl Donatelli.

„To můžeme zjistit v aerolinkách. Odpoledne toho do Kalifornie moc nelétá, asi necestovalo tak moc dívek, které se jmenují Betsy…“

„No já si nejsem ani úplně jistý, jestli to bylo do Kalifornie,“ řekl Donatelli.

„Pane Donatelli,“ řekl Carella, „je vám jasné, že se tu motáme kolem jedné vraždy? Je vám to jasné?

Uvědomujete si, že v sobotu večer někdo brutálně zavraždil jedno děvče a že…?“

„Ano, je mi to jasné, uvědomuju si to.“

„Tak proč nás tu krmíte nějakými pitomými historiemi o nějaké kuželně, o děvčeti, které jste potkal někde v parku? Co nám to tu vykládáte, pane Donatelli? To jako máme těm vtipným zkazkám věřit? Jestli chcete radu – neměl bych vám vlastně takové rady dávat, pane Donatelli –, já bych si hned teď obstaral advokáta, být na vašem místě, protože to, jak nás tu krmíte pitomými historkami, to všechno mi ukazuje, že asi budete co nevidět mít dost velké trable. Tohle jsem vám chtěl poradit.“

„Já nepotřebuju právníka,“ řekl Donatelli. „Já nezabil to děvče, co tu je o něm řeč.“

30

„Pane Donatelli,“ řekl Carella. „Myslím, že si vás tu budeme muset nechat, protože tohle vypadá na víc než na běžný výslech, a budu vás tedy muset poučit o vašich právech. Podle rozhodnutí Nejvyššího soudu ve věci Miranda versus stát Arizona vám nesmíme klást otázky, dokud se vám nedostane poučení, že můžete žádat právního poradce, a o vašem právu na ochranu před obviňováním vlastní osoby. Za prvé máte právo nevypovídat o ničem, pokud se tak rozhodnete.

Porozuměl jste tomu?“

„Ano.“

„Za druhé nemusíte odpovědět na tu nebo onu otázku, kterou vám policie položí, pokud nebudete chtít. Porozuměl jste tomu?“

„Ano.“

„Za třetí pokud se rozhodnete na kteroukoliv otázku odpovědět, vaše odpověď může být použita jako důkaz proti vám. Porozuměl jste tomu?“

„Ano.“

„Máte právo konzultovat advokáta před policejním výslechem nebo i za něho. Pokud nemáte peníze, abyste si najal právníka, poskytneme vám ho, aby vám byl radou k dispozici. Porozuměl jste všemu, co jsem vám říkal?“

„Ano, porozuměl.“

„Jste ochoten odpovídat na otázky bez porady s advokátem?“

„Ano,“ řekl Donatelli. „Já to děvče nezabil.“

„Tak co jste tedy udělal?“ zeptal se zničehonic Carella. Mohl teď vyslýchat Donatelliho a nemusel už na všechno jít tak od lesa jako dřív, ten člověk jim podepsal, že pochopil všechna poučení, a vzdal se práva na přítomnost advokáta. Což ovšem policii neopravňovalo držet ho pod zámkem čtyři dny a 31

čtyři noci na to, aby ho obklopila smečka vyšetřovatelů, kteří by na něj po celou tu dobu jeden po druhém vystřelovali otázky. Bylo to fakticky tak, že kdyby Donatelli kdykoliv při výslechu změnil názor, mohl prostě říci „Nechci už odpovídat na otázky“, a šmytec; policie by musela jeho přání respektovat a okamžitě výslech ukončit.

Amerika je v některých ohledech docela příjemnou zemí.

„Já nic neudělal,“ řekl Donatelli.

„Kde jste byl v sobotu večer? A kdybyste byl tak laskav a už nás nehoupal s tou trapnou báchorkou o kuželně.“

„Už jsem vám řekl, kde jsem byl.“

„My vám to nevěříme.“

„No já tam ale byl.“

„Jestli nám něco zatajujete, pane Donatelli, asi těžko to je něco vážnějšího než ta vražda; jsem si jist, že si to uvědomujete. Jestli nám tedy něco tajíte, radím vám, abyste nám to řekl, protože jinak nás začne napadat leccos, co byste jistě nechtěl, aby nás napadalo, a to pak už bude lepší, když přece jenom svolíte, aby se vám dostalo právní pomoci.

Co říkáte?“

„Já vám nemůžu povědět, kde jsem byl v sobotu večer.“

„Takže jste nebyl v té kuželně, že?“

„To jsem neřekl.“

„Kde jste byl?“

„To vám říct nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože když vám to řeknu… ne, to vám nemůžu říct.“

„Pane Donatelli, my máme očitého svědka té vraždy. Máme děvče, které může potvrdit totožnost člověka, co zabil Muriel Stárkovou. A můžeme to 32

děvče přivést, pane Donatelli. Pošleme pro ni vůz, a za pět minut ji tu máme, a požádáme ji, aby toho člověka identifikovala, postavíme ho do řady s šesti detektivy a požádáme ji, aby ukázala na toho, který jí zabil sestřenici. Chcete, abychom to udělali, pane Donatelli, a nebo nám radši řeknete, kde jste byl v sobotu večer mezi půl jedenáctou a půl dvanáctou?“

„No, já… já nebyl v té kuželně,“ řekl Donatelli.

„Kde jste byl?“

„S jednou dívkou.“

„Se kterou dívkou?“

„S dívkou, co ji znám.“

„S Betsy?“

„Ne, Betsy jsem si vyvzpomněl.“

„Tak se kterou dívkou?“

„K čemu vám to bude?“ řekl Donatelli.

„Kdo to je, ta dívka, pane Donatelli?“

„To si moc nepomůžu. Když vám řeknu, kdo to je, moc si nepomůžu.“

„Proč ne?“

„Protože ona to zapře. Bude říkat, že mě nezná.“

„A proč by to dělala?“

„Protože jsem jí řekl, aby to udělala. Řekl jsem jí, kdyby se na mě někdo ptal – její táta, máma, policajt, kdokoliv –, řekl jsem jí, aby říkala, že o mě v životě nezavadila.“

„… a proč to, pane Donatelli?“

„No,“ řekl Donatelli a pokrčil rameny.

„Kolik je tomu děvčeti?“ zeptal se Carella.

„No,“ řekl Donatelli.

„Kolik jí je?“

„Je hodně mladá,“ řekl Donatelli.

„Jak mladá?“

„Je jí třináct.“

33

Carella se odvrátil, prošel se na druhý konec úzké místnosti a vrátit se ke stolku, kde seděl Donatelli.

„Byl jste s ní v sobotu večer?“

„Ano.“

„Kde?“

„U ní doma.“

„Kde byli její rodiče?“

„Šli do biografu.“

„Kdy jste k ní přišel?“

„Kolem desáté.“

„A v kolik jste odešel?“

„Tak ve čtvrt na dvanáct.“

„Jak se jmenuje?“

„Na tom nesejde,“ řekl Donatelli. „Jestli vám řeknu, jak se jmenuje, a vy se jí budete ptát na mě, řekne, že mě nezná. Ví, že bych mohl mít potíže, ví to. Všechno zapře.“

„Jak se jmenuje?“

„Záleží na tom?“

„Tak jak se ksakru jmenuje?“

„Gloria Hanleyová.“

„Kde bydlí?“

„V Severní Sheridanově, číslo 831.“

„Jak dlouho ji znáte?“

„Seznámili jsme se před šesti měsíci.“

„Kolik jí bylo tenkrát?“

„No, já… myslím, že dvanáct.“

„To je od vás velmi hezké, pane Donatelli,“ řekl Carella.

„Já ji mám rád,“ řekl Donatelli.

*

*

KDYŽ OBJEKT PÁNĚ DONATELLOVY NÁRUŽIVOSTI otevřel dveře od bytu v Severní Sheridanově, právě pojídal koláč s ovocnou želatinou a se sojovým máslem. Gloria Hanleyová byla vysoká, hranatá 34

dívka s drobnými ňadry, chlapeckými boky, zelenýma očima, tvářičky pokropené pihami, sluncem vybělené blonďaté vlasy ostříhané na kluka. Ohlásili se, že jsou policisté, a dívka je požádala, než jim otevře, ať jí ukáží do kukátka odznaky. A teď stála v otevřených dveřích, měla na sobě džínsy a blůzu s krátkými rukávy, a prohlížela si je spíše netečně než se zájmem.

„Zrovna jsem obědvala,“ řekla. „O co kráčí?“

„Rádi bychom vám položili pár otázek,“ řekl Carella. „Nezlobila byste se, kdybychom šli dovnitř?“

„Nejde o to fetování, nebo jo?“ řekla Gloria.

„O jaké fetování?“

„No ve škole. Chytli pár kluků, jak kouřej nějaký to svinstvo na záchodě.“

„Ne, o tohleto nejde.“

„No tak pojďte dál,“ řekla Gloria. „Snad vám nebude vadit, že jím, když se vybavujem. Pádím do školy, jen začne svítat, chytám autobus v půl sedmý, věřili byste tomu? Ale zase přijdu brzo domů, takže to není tak strašný, že jo. Jenom vždycky umírám hlady, když sem zapadnu.

Nevezmete si taky něco?“

„Děkujeme, nevezmeme,“ řekl Carella.

Šli za ní do kuchyně. Gloria si nalila do sklenice mléko a polovinu vypila, ještě než dosedla za stůl.

„Máma tu bude každou chvíli,“ řekla, „jestli jde o něco, co by měla slyšet. Pracuje na půl úvazku, obyčejně přijde domů o chlup po mně. Čeho se to týká?“

„Glorie, byl bych moc rád, kdybyste nám mohla říct, kde jste byla minulou sobotu večer mezi desátou a půlnocí.“

„Ehm?“ řekla Gloria.

35

„Minulou sobotu večer,“ řekl Carella. „To bylo šestého.“

„Bože, to teda nevím, kde jsem byla,“ řekla Gloria.

„Mohla jste být tady?“

„Jako doma?“

„Ano. Tady v bytě.“

„Jo, asi jo,“ řekla Gloria.

„Byl tu s vámi někdo?“

„Nejspíš rodiče,“ řekla Gloria.

„Byli tu s vámi rodiče?“

„Nebo možná nebyli. Říkáte v sobotu večer?

Ne, počkejte, to byli pryč, ano, byli pryč.“

„Kde byli?“

„Myslím, že v biografu. Jistě to nevím. Jo, byli v biografu. Hm, ehm. Opravdu si nic nevezmete?“

„Byla jste tu sama?“ zeptal se Kling.

„Nejspíš ano. Jestli byli rodiče pryč, tak to jsem tu nejspíš byla sama.“

„A nezašel za vámi některý kamarád, kamarádka?“ zeptal se Carella.

„Nevzpomínám si.“

„No bylo to už v sobotu večer,“ řekl Carella.

„To je asi dost těžké, pamatovat si, jestli…“

„Vím skoro nabeton, že tu nikdo nezarazil,“

řekla Gloria.

„Takže jste tu byla sama.“

„Ano.“

„Co jste dělala?“

„Nejspíš jsem se dívala na televizi.“

„Sama?“

„Ano.“

„Glorie, znáte muže, který se jmenuje James Donatelli?“

„Ne, myslím, že ne,“ řekla Gloria a dolila si do sklenice mléko.

36

„Říká, že vás zná.“

„Vážně? James jak jste říkal?“

„Donatelli.“

„Ne,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Já ho neznám.

Musí se plíst.“

„Tvrdí, že tu v sobotu večer byl.“

„Tady? Děláte si legrácky. Byla jsem tu sama.“

„Takže tu nebyl, je to tak?“

„Já nemám ani ponětí, o kom to mluvíte.“

„O Jamesi Donatellim.“

„Nikdo toho jména tu v sobotu večer nebyl. Ani jindy večer, čestně, fakt.“

„On tvrdí, že možná budete zapírat v jeho prospěch.“

„Proč bych měla zapírat ve prospěch někoho, koho vůbec neznám?“

„Aby nemusel zpátky do vězení.“

„Já neznám vůbec nikoho, kdo byl někdy ve vězení! Vy se pletete, páni strážníci, určitě. Já toho člověka neznám, ať je to kdo je.“

„Glorie, tu sobotu večer zavraždili jedno děvče…“

„To lituju, ale…“

„Kdybyste mě to nechala doříct. Ten Donatelli má v rejstříku záznam, že byl vězněn; dneska ráno jsme ho sebrali, chtěli jsme ho vyzpovídat stran té vraždy.“

„Já ho fakt neznám, lituju.“

„Říká, že tu v sobotu večer byl. Je to jeho alibi, Glorie. Byl tu v době, kdy to děvče zabili.“

„No to teda… To vám říkal?“

„Ano. A také říkal, že to budete popírat.“

„No to měl pravdu, já to popírám. Nebyl tu.“

„To znamená, že nemá alibi.“

„To je mi líto, ale jak mám říkat, že tu byl, když tu nebyl?“

37

„Glorie, musíme z toho vyvodit, že nám Donatelli lhal. To znamená, že teď ho budeme vyslýchat a vyslýchat, dokud nám neřekne, kde opravdu byl tu sobotu večer. A jestli nám ani pak nebude s to uspokojivě odpovědět, postavíme ho do řady s poldy a zkusíme, jestli ho pozná děvče, které bylo svědkem vraždy.“

„No jestli to neudělal, nemá se čeho bát,“ řekla Gloria.

„Než to na něj všechno spustíme, rád bych se vás zeptal ještě jednou – jste si jistá, že neznáte nikoho, kdo se jmenuje James Donatelli?“

„Naprosto.“

„Nikdo toho jména tu v sobotu večer nebyl?“

„Nikdo. Byla jsem tu sama. Sama a dívala jsem se na televizi.“

„Glorie,“ řekl Carella, „jestli toho muže znáte, prosím vás řekněte to.“

„Neznám ho,“ řekla.

*

*

NA DVĚ ODPOLEDNE PŘIPRAVILI v kanceláři přehlídku. Šest detektivů a James Donatelli se postavili řadou vedle sebe. Detektivové měli všichni tmavé vlasy a světlé oči, a všichni byli v tmavých oblecích a v košilích bez kravat. Nikdo z nich neměl klobouk. James Donatelli byl v řadě třetí, nalevo od něho stáli dva detektivové, napravo čtyři. Kromě těch sedmi v řadě byli v místnosti ještě tři lidé: Carella, Kling a muž, který se jmenoval Israel Mandelbaum a byl Donatellovi přidělen jako jeho advokát; znovu a znovu protestoval proti takovýmhle metodám usvědčování, ačkoliv s tím i Donatelli souhlasil.

„Přijde sem taková nějaká,“ říkal Mandelbaum, „nemá už zbla ponětí, co všechno v sobotu večer 38

viděla, ale vytáhne vás z řady, a vy pak zbytek života strávíte v kriminále. Vy chcete jít na zbytek života do kriminálu?“

„Já nechci jít do kriminálu,“ řekl Donatelli.

„Jsem nevinný. V době vraždy jsem byl u Glorie.

Já to nebyl, já jsem to neprovedl.“

Mandelbaum pochybovačně vrtěl hlavou: „Kdyby mi dali niklák za každého odraného chudáka, kterého kdy omylem z podobné řady vytáhli, byl bych zazobaný pracháč a ne nějaký advokátský poskok.“

„Co se bojíte,“ řekl Donatelli, ale Mandelbaum vrtěl hlavou, ještě když vešla dovnitř Patricia Loweryová.

Obě ruce měla ovázané, a měla obvaz i na levé tváři, kde jí osmi stehy zašili ránu od nože. Carella ji dovedl k židli a zeptal se jí, jestli by chtěla šálek kávy nebo tak něco. Řekla, že kávu. A už pokukovala po mužích seřazených před klecí pro těžko zvladatelné. Věděla, proč je tu; Carella ji na všechno telefonicky připravil.

Teď řekl: „Patricie, tamhle vidíte v řadě sedm mužů. Buďte tak laskavá a jděte k nim, pořádně si je prohlédněte a pak mi řekněte, jestli některého z nich poznáváte.“

Patricia se zvedla ze židle a pomalu kráčela místností, kolem příhrad s pořadači, až tam, kde stáli řadou muži před klecí pro těžké případy. U

každého se zastavila, pečlivě si ho prohlédla, a přešla k dalšímu. Když došla na konec řady, otočila se ke Carellovi a řekla: „Ano, jednoho z nich poznávám.“

„Kde jste toho muže viděla předtím?“ zeptal se Carella.

39

„Zavraždil moji sestřenici minulou sobotu večer,“ řekla Patricia. „A pořezal mě na rukou a na obličeji.“

„Buďte tak laskavá a označte toho muže tak, že k němu přistoupíte a položíte mu ruku na rameno.“

Patricia se otočila a znovu přešla kolem řady mužů.

Napřáhla ruku.

Muž, jehož ramena se dotkla, byl detektiv, který sloužil u policie sedmnáct let a kterého přeložili na osmdesátý sedmý revír teprve před měsícem.

Jmenoval se Walt Lefferts.

40

ČTYŘI

DETEKTIVY TO NIJAK ZVLÁŠŤ NEPŘEKVAPILO.

Zklamalo, to ano, ale nepřekvapilo. Ani Walt Lefferts, kterého Patricia omylem identifikovala jako toho, kdo zabíjel, nebyl překvapen. Byli to zkušení poldové, dobře věděli, jak nespolehlivá jsou taková svědectví. Na policejní akademii všichni dělali pokus na nestejnou vnímavost, „trik s myčem oken“. Při přednášce, která se týkala něčeho jiného než zjišťování totožnosti nebo důkazního řízení nebo usvědčování, vešel nenápadně do místnosti muž, poklidně prošel za instruktorem a přistoupil k oknu; tam se pak usilovně zabýval klikou. Ten muž měl hnědé vlasy.

Na sobě měl hnědé kalhoty, modrou bundu a hnědé boty. V ruce měl jenom šroubovák. Pět minut se zabýval čímsi na okně, pak zase poklidně prošel za instruktorem přes místnost a vyšel ven. Jakmile byl venku, instruktor přerušil přednášku a požádal studenty, aby popsali člověka, který teď právě byl pět minut v místnosti. Chtěl zejména vědět: 1. Barvu vlasů toho člověka,

2. barvu jeho kalhot,

3. barvu jeho bundy,

4. barvu jeho bot,

5. co měl v rukou, měl-li něco v rukou, 6. co dělal v době, kdy byl v místnosti.

Barvu mužových vlasů studenti určili různě; jako černou, plavou, zrzavou, podle některých byl plešatý. (Někdo dokonce řekl, že muž měl klobouk.) Třicet procent studentů správně určilo 41

barvu kalhot jako hnědou, ale stejné procento jich prohlásilo, že měl modré. Zbývající studenti se rozhodli pro béžovou nebo šedou. A pokud jde o mužovu modrou bundu, nejčastěji se označovala jako hnědá, o něco méně často jako zelená, šedá, modrá, žlutohnědá a žlutá. Hnědé mužovy boty většina studentů viděla černé. Když došlo na to, co měl ten člověk v ruce, šedesát dvě procenta studentů překvapivě prohlásila, že to byl kbelík s vodou. Jen ze čtyř procent studenti přesně odhadli, že měl v ruce šroubovák a že po dobu, co byl v místnosti, něco dělal s okenní klikou. Jeden student řekl, že měl s sebou štafle. Pravděpodobně týž student řekl, že ten člověk vyměňoval v místnosti svítidlo. A další student (ale ten při hodině bezpochyby spal) řekl, že neviděl do místnosti nikoho vejít!

Takže nespolehlivé svědectví Patricie Loweryové zas nebylo tak velkým překvapením.

Vlastně právě kvůli tomu nejdřív ze všeho uspořádali tuhle parádu. Mohli to celé udělat i jinak. Mohli třeba přivést Donatelliho do vyšetřovací místnosti s jednosměrným zrcadlem.

Pak mohli druhými dveřmi přivést Patricii a požádat ji, aby se podívala zrcadlem dovnitř. Mohli se jí zeptat: „Je tohle člověk, který zabil vaši sestřenici?“ Ale věděli, že mnohé oběti, které byly napadeny nebo znásilněny, jsou ochotny označit za pachatele kdekoho, což je reakce vyplývající ani ne tak z pomstychtivosti nebo z pocitu zneuctění, jako spíše z rozpaků a ze strachu. Pokus s přehlídkou byl spolehlivější.

Když Patricii Loweryové řekli, že Walt Lefferts je detektiv 2. třídy, nevěřila. Trvala na tom, že to je člověk, který zabil její sestřenici. Přece stála ani ne tři čtvrti metru od vraha, viděla ho, jak mává 42

nožem, pozorovala ho, jak se obrátil k ní, když byl hotov s Muriel, nabeton ví, jak vypadal, do smrti na něj nezapomene. Znovu a znovu jí vysvětlovali, že Walt Lefferts je detektiv a že v noci, kdy se ta vražda stala, ležel doma v posteli se svou milovanou polovicí, jež je jeho ženuškou již třinácte jar. Patricia řekla, to že je fantastické. Je fakticky tak strašně podobný tomu člověku, že je to fantastické. Poděkovali jí, že přišla na stanici, a poslali ji hlídkovým vozem domů.

Než mohli pokračovat ve vyšetřování, bylo nutno ještě si něco ujasnit. Dosud vycházeli z faktu, že Patricia Loweryová dokáže identifikovat člověka, co ubodal její sestřenici. To, že jako pachatele nesprávně určila Walta Leřfertse, vršilo před nimi stoh problémů. Teď se museli ptát: Opravdu toho muže viděla? Vidět ho a potom upadnout do rozpaků, jak vlastně vypadal, to bylo něco jiného, než kdyby ho vůbec nebyla viděla.

Řekla jim, že to byl „úplně cizí člověk“; jenže kdyby ho třeba byla vůbec neviděla, jak by mohla vědět, jaký byl?

Hned jak se setmělo, vrátili se k činžáku na rohu Hardingovy a Čtrnácté. Když poprvé mluvili s Patricií Loweryovou, zeptali se jí: „Poznala byste ho, kdybyste ho znovu uviděla?“ a ona na to řekla: „Ano. V tom vchodu nebylo žádné světlo, ale padalo tam světlo od lucerny na ulici.“ U domu na Hardingově byla sice lucerna, jenže sklo i žárovku vevnitř dávno někdo rozbil, a chodník přímo před domem byl ve tmě. Vyškrábali se po schodech a vešli do budovy. V chodbě bylo tak černo, že měli co dělat, aby viděli vůbec jeden druhého, dokonce i když stáli těsně u sebe. Čekali a spoléhali na to, že si oči zvyknou na tu tmu, ale bylo tam pořád tak černo, že dokonce i poté, co tam trčeli deset minut, 43

Carella sotva rozeznal Klingův obličej. V noc vraždy nesvítil měsíc; navíc Patricia sama říkala, že pršelo jako z konve. Jestli už tenkrát pouliční lampa venku nefungovala, Patricia mohla těžko kohokoli vidět tak zřetelně, aby ho mohla identifikovat. Ovšem jestli lucerna svítila…

V tomhle městě bylo povinností strážníků, pokud v noci na obchůzce zjistili, že někde některá lucerna nesvítí, okamžitě to hlásit. Na tiskopise k tomu určeném bylo místo pro údaj o tom, kde lucerna stojí, o čísle lucerny, o tom, kdy přestala fungovat (pokud to bylo známo), o čase, kdy lucernu opět rozsvítili, o tom, jestli se porouchalo stínítko, žárovka, nebo jestli byla poškozena konstrukce – strážník byl povinen označit poruchu vyplněním nebo zatržením příslušné kolonky. Na formuláři byla úplně dole vytištěna slova PODNIKNUTÁ OPATŘENÍ a pod nimi byly tři volné řádky. Strážník měl do nich vepsat, jestli podnikl něco na vlastní pěst, třeba jestli vylezl na stožár a sám vyměnil žárovku. Obvykle – pokud lucerna nebyla zrovna před bankou nebo před klenotnictvím nebo před podobným místem, které si zrovna říkalo o vloupání – strážník nepodnikl nic, než že po skončení obchůzky podal hlášení o lucernách mimo provoz. Policista ve službě to pak oznámil elektrárenské společnosti, a ta v době, kdy se jí to hodilo, pak lucernu opravila – hned příští den, nebo za tři dny, nebo v některých čtvrtích třeba také až za dva nebo i za tři týdny.

Strážník Shanahan, který objevil tělo Muriel Stárkové, po obchůzce v sobotu večer nehlásil nic o tom, že by někde nefungovalo pouliční osvětlení, ale možná měl ažaž práce s hlášením té vraždy. Na druhé straně však byl v pátek večer na pravidelné obchůzce strážník Feeny, a šel po stejné trase až ke 44

hřbitovu. A když v sobotu v osm ráno podával na stanici hlášení, odevzdal službu konajícímu policistovi písemnou zprávu o poruše pouličního osvětlení, a z něho vyplývalo, že jde o 87. revír, a o 6. září. Vadnou lucernu lokalizoval na roh Hardingovy a Čtrnácté, a označil ji jako lucernu číslo 6 – před domy na tom místě bylo šest luceren, po třech na každé straně ulice. Neurčil přesně, kdy lucerna zhasla; pravděpodobně to nevěděl. V jeho hlášení nebyl také žádný záznam o tom, kdy bylo osvětlení uvedeno opět do provozu. Zatrhl kolonky Rozbité sklo a rovněž Rozbitá žárovka. U oddílu PODNIKNUTÁ OPATŘENÍ nebyla žádná poznámka. Na dolním okraji formuláře napsal svou hodnost, jméno a číslo odznaku. Z hlášení Carella usoudil, že světlo v pátek večer nesvítilo, a ze své obhlídky místa vraždy věděl, že teď světlo nesvítí zase. Nevěděl, jestli je opravili někdy po tom pátečním výpadku a jestli se znovu neporouchalo po té vraždě v sobotu večer.

Vzápětí zatelefonoval elektrárenské společnosti.

Ten člověk, co bral telefon, řekl: „Ano, tu poruchu nám hlásili.“

„Kdy to opravili?“ zeptal se Carella.

„Heleďte, víte, kolik takových poruch máme v tomhle městě večer co večer celý týden?“ zeptal se ten člověk.

„Já se ptám jenom na tu jednu poruchu,“ řekl Carella. „Na lucernu číslo 6, na rohu Čtrnácté a Hardingovy. Podle toho, co tu máme, strážník hlásil v sobotu šestého ráno rozbité sklo a žárovku, a předpokládám, že službu konající policista…“

„Ano, to nám hlásili, říkal jsem vám, že nám to hlásili.“

„Bylo to opraveno?“

„To bych musel zjistit.“

45

„Buďte od té dobroty,“ řekl Carella. „Zajímá mě speciálně, jestli to už bylo opraveno kolem jedenácté tu sobotu večer.“

„Počkejte momentík.“

Carella čekal.

Když se ten člověk vrátil ke sluchátku, řekl mu: „Ano, tu lampu opravili ve čtyři padesát sedm odpoledne v sobotu šestého.“

„Už zase nesvítí,“ řekl Carella.

„No a co? Jestli to náhodou nevíte, ta lampa stojí před vystěhovaným barákem, kterej bude strženej, víme? Můžete si gratulovat, že jsme tu kraksnu ještě vůbec opravili.“

„Byl bych rád, kdybyste ji opravili znovu,“ řekl Carella. „Vyšetřujeme tam vraždu, a je pro nás důležité vědět, jestli ta lucerna mohla osvětlovat…“

„Do háje, tak ať na to hupnou vaši technici!“

„Ne, já chci, aby se to opravilo přesně tak, jak to opravila předtím společnost. Je to vaše sklo, vaše žárovka.“

„S kým to mluvím?“

„S detektivem Carellou.“

„Hele, krajane, měj srdce! Já se tu zrovna topím v příkazech. Budu rád, když se tím prokoušu do státního svátku…“

„Já potřebuju, aby ta lampa byla spravená,“ řekl Carella. Podíval se po hodinách na zdi. „Teď je čtvrt na osm,“ řekl. „Jdeme s kolegou něco sníst, a budeme tam na tom místě kolem osmé, půl deváté.

Chci, aby to do té doby bylo spravené.“

„Víte to nabeton, že jste Ital?“ řekl ten člověk od společnosti, a položil sluchátko.

Carella zavolal policistu u domácí ústředny, požádal ho, aby mu řekl, jaké má domů číslo strážník Shanahan, a hned nato je vytočil.

Shanahan vyštěkl do telefonu: „No co je?“ a hned 46

se omlouval, když Carella řekl, kdo volá. Shanahan prosil za prominutí, že prý jeho šestnáctiletá dcera lítá k telefonu celý den a celý večer, protože ji věčně volá nějaká kamarádka nebo některý ten pihatý utřinos, co se k nim pořád courají, jeden nemá chvilku pokoj, takhle vyzvání telefon od rána do večera.

„To mě fakt mrzí, že jsem si na vás pustil hubu,“ řekl.

„To nic,“ řekl Carella. „Chtěl jsem se vás zeptat na tohleto. Tu sobotu večer, když jste našel tělo toho děvčete…“

„Taková hnusná věc,“ řekl Shanahan.

„… vzpomněl byste si, jestli fungovala lucerna na ulici?“

„Určitě fungovala.“

„Jak to víte?“

„No vím, že fungovala. Já už úplně automaticky pasu po porouchanejch, víte? Když vidím nějakou, co odešla, hned to zanesu do karty. Ale tenkrát jsem krásně viděl ruku toho děvčete. Na posledním schodě, víte? Kdyby bejvala byla lucerna porouchaná, byla tam větší tma než v čertově zadnici. To bych byl tu ruku nemoh vidět, víte? Ale já ji viděl. Ležela tam dlaní nahoru, hned před dveřma. Zapnul jsem baterku, teprve až jsem se vyškrábal po schodech nahoru. Posvítil jsem si do vchodu a uviděl tělo.“

„A viděl jste něco v chodbě, než jste zapnul baterku?“

„Viděl jsem obrysy těla, ano. Viděl jsem, že je tam vevnitř nějaké tělo, ano.“

„Fajn, moc vám děkuju,“ řekl Carella „Ale nemáte za co,“ řekl Shanahan.

To pondělí večer ve čtvrt na devět se Carella s Klingem vrátili na Hardingovu ulici. Lampa 47

pouličního osvětlení opět svítila. Zářivý kužel dopadal na chodník a do kanálové stružky. Kužel zaléval celou verandu před vchodem do domu, kde byla zavražděna Muriel Stárková. Detektivové vešli do chodby. Jediné světlo v ní byl odraz od lucerny před domem, ale na podlaze se daly jasně rozeznat křídou namalované obrysy těla Muriel Stárkové a na stěnách bylo poznat nejrůznější mazanice, a také cákance, které odhadovali na skvrny od krve. Když stál u stěny proti Klingovi, Carella dokonce rozeznal barvu jeho očí. Nebylo pochyb, že světlo odražené do chodby na rozeznání vraha úplně stačilo. Nezbývalo jim než věřit, že Patricia Loweryová opravdu viděla, jak tmavovlasý muž s modrýma očima ubodal její sestřenici k smrti. A také museli věřit, že určila omylem jako pachatele Walta Leffertse jenom proto, že se vrahovi podobal ze všech v řadě nejvíc. Rozmrzele si uvědomili, že díky téhleté mylné identifikaci pro ně Patricia Loweryová ztratila jakoukoliv cenu. Hledají tmavovlasého, modrookého muže, který vypadá jako Walt Lefferts, to ano, jenže i kdyby ho nakrásně našli, i kdyby Patricia na něj namířila žalující prst, jak budou spolehlivě vědět, že to je bezpečně ten, kterého viděla vraždit? Viděla přece vraždit také Walta Leffertse, nebo ne?

Takže vlastně pořád hledali toho, koho Patricia – asi přesně – charakterizovala jako někoho „úplně cizího“.

*

*

ZDEJŠÍ DĚTI VĚDĚLY, že v tomhletom domě v sobotu večer někoho zabili; ovšem teď bylo úterý odpoledne a zátarasy, co zbudoval Městský bytový úřad na obou koncích bloku, udělaly z ulice perfektní hřiště na pálkovanou. Pořád ještě byl 48

začátek září, a stmívalo se až po večeři. Takže si dávaly sraz tak na pátou odpoledne, vylosovaly si strany a nalajnovaly si asfalt, a pak už krom sportu neměly nic důležitějšího na práci.

Kluk, který hrál polaře, stál skoro přesně naproti vchodu, v němž se našla Muriel Stárková.

Neuvažoval o nějaké Muriel Stárkové, ani žádnou takovou neznal. Vlastně vůbec neuvažoval o nějakých sexuálních maniacích ani o ničem podobném, myslel jenom na to, jak tvrdě a jak daleko pálkovač protivníka odpálí gumový míček.

Soupeř má teď na základní čáře dva kluky, a zásah by ho dostal do vedení. To byla věc věru napínavá, mnohem důležitější než to, koho tady v tom baráku zabili tu sobotu večer, nebo kdo to udělal. Chlapec viděl, jak nadhazovač jeho mužstva se natočil a ze všech sil vrhl míč k pálkovači protivníka. Míč se odrazil od asfaltu vozovky a vyskočil hráči do výše pasu. Prudký zášvih, a zakulacený konec toho štíhlého kusu dřeva se střetl s gumovým míčkem; ten se vznesl nad nadhazovačovou hlavou, přeletěl nad hráčem v druhém pásmu a dopadl na zem někde mezi druhým pásmem a středem pole.

Chlapec se dal do běhu, rukavici nízko nad zemí.

Míček se pořád ještě odrážel, a chlapec mu uháněl naproti, tak jak se to naučil – utíkat mu naproti, nečekat, až přiletí k němu. Míček nepodařeně odskočil tak na metr od jeho rukavice, stočil se doprava a skutálel se do kanálu u obrubníku.

„To je dvoják!“ vyhrkl chlapec. „To je jen dvoják, snes se do kanálu!“

Žádná námitka; všichni dobře znali pravidla.

Pálkovač trochu něco bručel o tom, že přišli o jisté body, jenže pravidla jsou pravidla, a míč spadl do kanálu, a to byl automaticky dvoják. Půltuctu se jich seběhlo kolem roštu. Dva si stoupli každý na 49

jednu stranu mřížky, popadli ty litinové čtverce, a zvedli je a položili na vozovku, a pak nejmenší z kluků vlezl dovnitř.

„Vidíš ho?“ zeptal se někdo.

„Jo, támhle je,“ odpověděl chlapec.

„No tak ho vyndej.“

„Eště moment, nedosáhnu na něj.“

„Co je támhleto?“ zeptal se někdo jiný.

„Tak nejdřív snad vylovím balón, ne?“

„Támhleto. To, jak se to tak blejská.“

Našli vražednou zbraň.

Nebo přesněji řečeno našli blízko místa vraždy nůž, a hned ho donesli na policii.

*

*

ČEPEL NOŽE byla devět a půl centimetru dlouhá.

Patřila porcovacímu noži, s ostrou špicí a s čepelí z nerez oceli, ostrou jako břitva. Byla dvěma nýty z nerez oceli připevněna k zakřivené dřevěné střence tak jedenáct centimetrů dlouhé. Celý nůž od konce střenky až po ostrou špičku měřil tak asi jedenadvacet centimetrů. Déšť z čepele veškerou krev smyl, ale vsákla se do dřevěné střenky a vytvořila na ní skvrny, a laboratoř o ní podala hlášení. Na střence nože byla krev dvou skupin, 0 a A. Pravděpodobně krev Murielina a Patriciina.

Dalo se předpokládat, že pachatel nejdřív pobodal Muriel, pak pořezal Patricii, a potom – namísto aby se pustil za ní, když prchala z domu – sešel po schodech na chodník a hodil vražednou zbraň do kanálu.

Na střence se nenašly žádné otisky prstů, které by byly k něčemu.

*

*

POHŘEB SE KONAL ve středu odpoledne.

50

Z pohřebního ústavu na rohu Dvanácté a Ascotovy vyjely černé vozy na hřbitov u Sands Spit. Šest limuzín, a za nimi řada automobilů patřících pohřebním hostům, s rozsvícenými světly, a za nimi jeden sedan bez čísla patřící k automobilovému parku 87. revíru. Řídil Carella, Kling byl nucen vytřásat si kosti vedle něho. Byl to jeden z těch zázračných zářijových dnů, kvůli kterým skoro stojí za to žít v téhle končině země.

Černé vozy se zvolna sunuly na pozadí průzračného nebe bez jediného mráčku, průzračně modrého, oslepivě zářivého. Ve vzduchu nebylo stopy po výhni léta; ta trocha, co zbývala, slibovala blízký podzim a hrozila vzdálenou zimou.

Na hřbitově vystoupili a od vozů putovali k otevřenému hrobu; rakev se na popruzích z plachtoviny vznášela nad ním a čekala, až ji hydraulika spustí do hlubiny. Dva hrobníci tiše stáli stranou a opírali se o lopaty, klobouky měli v rukou. Loweryovi byli katolíci; u rakve stál kněz a ministranti a čekali, až účastníci obřadu dojdou po vyštěrkované cestičce až ke hrobu. Nad hlavami jim pokřikovaly dvě sojky, modré na nebi ještě modřejším, jako kdyby je rozhořčoval vpád takových dotěravců. Když se pozůstalí a přátelé seskupili kolem otevřeného hrobu, kněz vykropil rakev i jámu svěcenou vodou, požehnal je a modlil se: „Drazí bratři a sestry, vzpomínejme věrně a s láskou naší sestry, kterou Bůh povolal k sobě od strastí tohoto světa. Bože, smiluj se nad námi.“

„Kriste, smiluj se nad námi,“ zahlaholil předzpěvák prvního sboru.

„Pane, smiluj se nad námi,“ odpověděl druhý sbor.

„Otče náš,“ řekl kněz a znovu vykropil rakev, „jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé. Přijď 51

království tvé, buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi. Chléb náš vezdejší dej nám dnes, a neuveď nás v pokušení…“

„Ale zbav nás od zlého.“

„Od bran pekelných ostříhej nás.“

„Spas její duši, ó Pane.“

„Ať odpočívá v pokoji.“

„Amen.“

„Pane, vyslyš modlitbu mou,“ řekl kněz.

„Ať nářek můj dospěje k tobě.“

„Kéž Pán je s tebou.“

„A s duší tvou.“

„Modleme se,“ řekl kněz, „Ó Pane, snažně tě prosíme, obdař milostí svou zesnulou svou služebnici, ať stižena není trestem za skutky své, neboť vždy věrně skláněla se před vůlí tvou; ať milost tvá spojí ji s kůry andělskými na nebesích, tak jako pravá víra její spojovala ji na zemi se zástupem druhů ve víře. Skrze Krista, našeho Pána.“

„Amen.“

A pak to najednou bylo jako v Hamletovi.

Jako nějaký žalem šílený Laertes se vrhl na rakev, ve chvíli kdy ji začali spouštět do hrobu.

Carella v něm hned poznal hubeného, tmavovlasého, tmavookého mladíka, jehož fotografii měla Patricia Loweryová ve své náprsní tašce. Jeho jméno se dozvěděl v příští chvíli; to když tmavovlasá žena stojící vedle hrobu vykřikla: „Andy, to ne!“ a nahnula se za ním, aby ho stáhla z rakve snášející se do jámy. Někdo vyhrkl nějaký povel, rakev se zastavila a kymácela se na popruzích; a mladík na ní ležel s rukama roztaženýma a vzlykal na černém blyštícím se víku.

Žena mu cloumala rukou a pokoušela se zmařit mu objímání s tou podlouhlou černou truhlou.

52

„Nesahej na mě, mami!“ vyhrkl, a strašlivě táhle zanaříkal; ruce zatínal do rakve, hlavu měl zvrácenou, a z úst mu vycházelo hořekování tak neskonale tklivé, že polekalo dokonce ty dvě sojky, odpověděly vyděšeným klokotavým křikem. Herce tohohle divadla Carella poznal a nemusel k tomu mít program – na rakvi teď nehybně tkvící nad otevřeným hrobem ležel Andrew Lowery, rukou mu pořád ještě cloumala jeho matka, paní Loweryová, a muže, co mu paní Loweryová vzápětí řekla: „Pomoz mi, tvůj syn se zbláznil“, toho oslovila jako Franka. Matka, otec, syn bez sebe žalem, a Patricia Loweryová, která tu stála a zírala na své pokrevní příbuzné podivně osamělýma očima, jako kdyby jí bylo trapně, že dávají tak okázale najevo své city. I když totiž se Andrew Lowery asi vůbec nezbláznil, rozhodně předvedl krásnou ukázku něčeho, co by Hamlet nejspíš nazval vypjatou sklíčeností, s tklivým úpěním zapřísahajícím putující hvězdy, jež takříkajíc zastavilo je co diváky úžasem strnulé jak kámen. Andrew bubnoval pěstmi do rakve a vykřikoval: „Muriel, probuď se! Muriel, řekni, že nejsi mrtvá! Muriel, já tě mám rád!“ a otec s matkou se ho pokoušeli stáhnout z rakve, protože měli strach, že spadne do hrobu s ní, kněz kvapně odříkával modlitbu za nebožtíky odpočívající na hřbitově (nebo se o to alespoň snažil vzdor všemu tomu rámusu, co tu vyvolával Andrew Lowery), tentokrát latinsky, aby rozuměli případní diváci z Říma –„ Oremus, Deus, cuius miseratione animace fidelium,“‚a tak dále.

Carella chvíli uvažoval, jestli by se do toho neměl vložit a nezmařit to málem už srocení na posvátném místě. Ale Frankovi se nakonec podařilo stáhnout syna z rakve a paní Loweryová 53

ho sevřela do náruče a vzlykala: „My všichni jsme ji měli rádi, panebože, všichni jsme ji měli rádi!“ a kněz zakončil latinskou modlitbu slovy „Per eundem Christum, dominum nostrum“. Hrobníci – tak jako poldové i oni to všechno viděli a vyslechli – pak jednoduše zmáčkli knoflík a znovu tak poslali rakev na cestu do země a duši snad do nebe.

Obloha nad hlavou byla pořád tak modrá, jako kdyby se uprostřed toho odpoledne mělo konat nějaké velkolepé klání, s třepetavými vlajkami a korouhvicemi, štíty s dvěma rudě zářícími lvy na azurovém poli, s líbeznými dívkami v dlouhých špičatých kloboucích, s hedvábnými třapci a s veselýma očima – daleko spíše než s očima zarudlýma pláčem nebo přimhouřenýma z rozpaků nebo zaťatýma bolestí.

*

*

„PŘISTĚHOVALA SE K NÁM, když jí umřeli rodiče,“

řekla paní Loweryová. „Bylo jí tenkrát patnáct, oba se zabili při havárii na pensylvánské dálnici, sestra Paulině a švagr Mike. Muriel se k nám přistěhovala za měsíc nato. Neadoptovala jsem ji, ale měla jsem to v úmyslu. Říkala mi odjakživa teto Lillian, ale vždycky pro mě byla spíš dcera. A pro Andyho a pro Patricii určitě sestra.“

Lillian Loweryová postavila v kuchyni na stůl před oba detektivy láhev whisky. Vedle v pokoji její manžel Frank debatoval s rodinnými přáteli, kteří k nim po pohřbu zašli.

„Já vím, že nesmíte ve službě pít,“ řekla, „ale já si potřebuju dát jednu, a byla bych ráda, kdybyste se přidali.“

„Děkujem,“ řekl Carella.

Nalila tři baňaté sklenky až po okraj. Carella a Kling počkali, až zvedne svou, a pak se k ní 54

připojili. „Andymu bude scházet nejvíc,“ řekla paní Loweryová a naráz do sebe překlopila celou sklenku. Carella s Klingem ze svých jen usrkovali.

Když Carella položil sklenku na stůl, Kling svou položil také. „Oni byli opravdu jak bratr a sestra,“

řekla a nalila si z láhve další dávku. „Až na to, že Andy a Muriel se nikdy nehádali, tak jako se hádávají sourozenci.“ Zavrtěla hlavou, zvedla sklenku a nalila znova celou whisky do sebe.

„Nikdy. Já nikdy neslyšela, že by mezi nimi padlo nějaké hašteřivé slovo. Nikdy ani jeden z nich nezvýšil hlas. Vycházeli spolu skvěle. A to, jak jste ho viděl na hřbitově, to byl bez sebe smutkem.

Bude mu trvat dlouho, než to všechno překousá.

Myslím, že dává trochu vinu i sám sobě.“

„Proč nám tohle říkáte, paní Loweryová?“

zeptal se Carella.

„No původně měl s nimi jít na ten večírek i on, víte? K Paulovi. Paulovi Gaddisovi. Patří k Andyho kamarádům. Ten večer, to oslavovali jeho narozeniny. Jenže na poslední chvíli Andyho zavolali z restaurace a ptali se, jestli by nemohl přijít, no a tak šel do práce namísto na večírek. Ale i tak by ji byl možná mohl zachránit, kdyby přišel o pár minut dřív.“

„Nejsem si jist, jestli vám rozumím,“ řekl Carella.

„No on šel děvčata vyzvednout.“

„Kdo? Váš syn?“

„Ano, Andy.“

„Jestli ale pracoval…“

„No on sem volal z restaurace a ptal se, jestli už jsou doma. To bylo kolem čtvrt na jedenáct. Řekla jsem mu, že tu ještě nejsou, a Andy říkal, že už je v restauraci hotov, že tam v sobotu večer provoz nestojí za řeč, a že si myslí, že se staví u Paula a 55

vyzvedne je. Já řekla, že dobře. Jenže co se stalo, to víte, Andy zašel k Paulovi, a děvčata už byla pryč.“

Zavrtěla hlavou, a znovu si nalila plnou sklenku whisky.

„Paní Loweryová,“ řekl Carella, „co dělal Andy, když přišel na ten večírek a viděl, že děvčata už odešla?“

„Šel je hledat.“

„Na ulici?“

„Ano. Jenže se zas rozpršelo, a myslel si, že se možná vrátily na večírek, tak se tam vrátil taky. Ale nebyly tam, tak se je znovu vydal hledat, a pořád ne a ne je najít. Přišel domů sám tak asi ve čtvrt na jednu, a v tu dobu jsem taky volala na policii. Byl mokrý na kůži. Vypadal, jako kdyby se sprchoval v šatech.“

Detektivové šli na pohřeb ze dvou důvodů. Za prvé věděli, že vrahové někdy chodí na pohřby svých obětí, a chtěli si být jisti, že mezi hosty není nikdo cizí s tmavými vlasy a s modrýma očima. Za druhé chtěli ukázat Patricii Loweryové ten podezřelý nůž a poprosit ji, aby řekla, jestli je to vražedná zbraň nebo ne. Ale na hřbitově se vůbec nedostali k tomu, aby si s ní promluvili, a tak se teď Carella zeptal paní Loweryové, jestli by nemohli prohodit pár slov s Patricií. Paní Loweryová vyšla z kuchyně, aby ji přivedla.

Carella s Klingem zůstali sedět v kuchyni u stolu a slyšeli, jak se vedle v pokoji šeptá. Připadali si z té tragédie, která otřásla tímhle domovem, jakoby nějak divně vyřazeni, a přesto jako kdyby se jich jaksi týkala. Seděli a poslouchali.

Když Patricia vešla do místnosti, měla po obličeji potůčky slz.

Vyjádřili jí soustrast, tak jako už předtím matce, a pak Carella položil na. stůl světle hnědou obálku 56

a strhl tkanici z lepenkového knoflíku na chlopni.

Vysunul nůž z obálky za cedulku připevněnou ke střence a položil ho na stůl před Patricii.

„Viděla jste ho už někdy předtím?“ zeptal se jí.

„Ano,“ řekla.

„Kde?“

„To je nůž, kterým zabil Muriel,“ řekla Patricia.

„To je nůž, kterým to vrah udělal.“

*

*

ZAŠLI ZA PAULEM GADDISEM, protože si potřebovali zjistit pár věcí o lidech, co byli na večírku. Nečekali, že se dovědí, to co se dověděli, a pravděpodobně by se něco takového nikdy nebyli dověděli, kdyby Gaddis najednou nebyl dostal hlad.

Gaddis byl pohledný mladík, který nejspíš hodně brzy začal vzpírat a zřejmě toho nechal právě včas, aby se nezměnil v hroudu svalů. Byl štíhlý, šlachovitý, s téměř neodolatelným stiskem ruky, s výrazem horlivé ochoty na tváři. Zavedl detektivy do obývacího pokoje, a tam seděli a debatovali a padaly na ně zlaté odpolední paprsky. Carella měl na klíně světle hnědou obálku s ocedulkovaným nožem.

„Rádi bychom se dověděli, kdo na večírku byl,“

řekl Carella.

„Nepotřebujeme vědět o všech pozvaných,“

řekl Kling. „Jen o těch, co Patricia neznala.“

„Myslíte ty, co v životě neviděla?“ zeptal se Gaddis.

„Ano,“ řekl Carella.

Upřímně řečeno to už se chytali stébla. Muriel Stárkovou zavraždili v sobotu večer, a celý případ už se vlekl skoro čtyři dny. Taková vražda začne vyprchávat obyčejně už po prvních čtyřiadvaceti hodinách. Jestli se v té době člověk něčeho určitého 57

nechytí, jsou vyhlídky na vyřešení mizivé, ledaže by se na všechno přišlo náhodou. (Chytnete někdy o příštích vánocích chlapa podezřelého ze znásilnění, a při výslechu vám řekne, že minulé září zapíchl mladé děvče v jedné pusté chodbě na Hardingově ulici.) Tenhleten případ vraždy vypadal zapeklitější než všechny ostatní, protože za ním nebylo než běs a násilí. Dvě děvčata se pokoušejí nějak probojovat deštěm domů. Na chvilku se schovají v jednom opuštěném vchodu, a najednou stojí před mužským, který na ně vytáhne nůž.

Naprostá náhoda. A jak jinak rozřešit takovou náhodnou vraždu, když ne pár šťastnými zásahy naslepo? Pokud jde o Carellu s Klingem, jejich zásahem naslepo byl zatím jen a jen náhodný nález vražedné zbraně, jenže ten nůž jim neřekl nic, co by už nebyli věděli. A teď se tu snažili vypátrat něco, co by třeba vyřadilo ze hry náhodu a dalo jim aspoň jakous takous naději, že se jim podaří objasnit tenhle případ logickou dedukcí.

„Tak kámoše, které v životě neviděla?“ řekl Gaddis. „Tak jo, tak to jde o dvě skupiny. Bylo jich tu pár, co je zkraje večírku neznala, ale mohla se s nimi dát dohromady, než odešla; a pak tu byli takoví, se kterými se nedala dohromady vůbec. Tak o které vám jde?“

„Chtěli bychom vědět o každém, o kom by Patricia mohla říct, že je to někdo úplně cizí.“

„Aha, tak tedy někdo, kdo řekněme přišel, už když tu byla, a kdo se motal s klukama po kuchyni, třeba tam pil pivo, a kdo se s ní vůbec dohromady dát nemohl.“

„Ano,“ řekl Carella. „Ale kdo ji mohl vidět.“

„Hm,“ řekl Gaddis. „Myslíte, že někdo, kdo tu byl na večírku, ji…?“

58

„To je jen jedna z možností, o kterých uvažujeme,“ řekl Kling.

„Moc eventualit, jak s tím pohnout, totiž nemáme,“ řekl Carella upřímně.

„Jo. No, víte, já bych nechtěl někoho přivíst do trablů, když řeknu, že…“

„Nikoho tím do trablů nepřivedete.“

„Protože, víte, ten večer tu byl i můj táta, a ten se nijak s Patricií dohromady dát nemohl, i když ji nejspíš viděl, když šla do kuchyně nebo do koupelny nebo tak někam, no ale tím spadá pod ty, co se tu o nich vybavujem, je to tak?“

„Nojo,“ řekl Kling a podíval se po Carellovi.

„No neodešel náhodou váš otec tady z bytu krátce poté, co odešly Patricia a Muriel?“

„Co já vím, tak ne.“

„Takže ten z toho asi vypadává,“ řekl Carella.

„Tak vy chcete jména všech, co se nemohli dát s Patricií dohromady, a co i brzo odešli.“

„Začněme nejdřív s těmi, co neměli možnost se s ní seznámit.“

„Myslím, že Jackie Hogan sem přišel kolem čtvrt na jedenáct, a jsem si dost jistý, že ten se s ní dohromady nedal. A jeden chlápek, ten tu byl ještě dřív, ani ho neznám, přišel s jednou buchtou.

Nemyslím, že by se s ním Patricia mohla poznat, protože ta buchta ho rovnou zatáhla do ložnice a tam se s ním cicmala celý večer. Ale možná Patricii zahlédl, protože se jednou přišel nadýchat čerstvého vzduchu a zapadl do kuchyně pro pivo.“

„Jak se jmenuje?“

„Nevím, jak se jmenuje, ta buchta ho nikomu nepředstavovala.“

„Tak jak se tedy jmenuje to děvče?“

„Sally Hoytová.“

„Dobrá; vzpomenete si ještě na někoho?“

59

„To jsou všichni, myslím. Ne, počkejte, ještě ten frajer, co přišel s Charliem Cavalcou, učí na fakultě, co na ni Charlie chodí. Charlie tam dělal něco v knihovně, a zahlédl tam toho asáka a řekl mu, že jde na večírek, a ten asák se ho zeptal, jestli se tam může vecpat taky. Je to mladej kluk, učí tam angličtinu. No a Charlie mi zavolal a zeptal se, jestli ho může přivést, a sbalili dvě holky v knihovně a přivedli je taky.“

„Vypadá to, že to byla velká slezina,“ řekl Kling.

„Bylo tu tak padesát lidí.“

„Večírek na vaše osmnácté narozeniny, co?“

„Ano, ale většina kámošů je starších než já. Já peču se staršími, nevím, čím to je, vždycky jsem s nimi pekl. Chodím třeba s buchtou, které je čtyřiadvacet. Máti to nemůže pochopit.“

„Jenže Patricii Loweryové je teprve patnáct.“

„To jo, jenže já bych ji nepozval, abych vám řekl pravdu, udělal jsem to jen kvůli Andymu. On je můj kámoš, ne Patricia. Prosil jsem ho, ať přijde na večírek, a on řekl, že chce přivíst sestřenici a sestru, no tak co jsem mu mohl říct? Měl jsem mu říct ne? No tak jsem řekl dobře, no a co se nestalo, řekl pak, že nemůže na večírek přijít, a tak ty dvě holky přišly samy. Muriel mi nevadila, ale víte, spousta kluků si ze mě dělala srandu kvůli Patricii, že tu mám vnadidlo na kriminál.“

„Muriel bylo teprve sedmnáct,“ řekl Carella.

„To bych byl neřekl. Vypadala starší. Co se týče tohohle, Patricia taky vypadá starší. Ale je tak nějak nedospělá, jestli víte, co tím myslím. Krom toho patnáct roků je patnáct roků, ať to kroutíte, jak kroutíte. Ale bylo tu tolik lidí, že to nijak nebilo do očí, tak co. Jen mě mrzí, že Andy nestihl přijít.

60

Jsem si jistý, že kdyby tu byl, pak by se to celé vůbec nestalo.“

„V kolik tedy se na večírek dostal?“

„Zrovna když už holky odešly.“

„A on se otočil a šel taky, ne? Aby se po nich poohlédl?“

„Jo. Ale zase se vrátil, protože, víte, lilo jako z konve a on si myslel, že si to rozmyslely a fofrem uháněly zpátky. Jenže neuháněly. A tak odešel znova.“

„A co ti ostatní, o kterých jste mluvil…“

„Tak jo,“ řekl Gaddis. „Mého tátu můžeme vyřadit, ne? Ten z bytu neodešel celej večer.“

Gaddis se zničehonic nakažlivě usmál. „Krom toho, on není žádnej násilnickej typ, to mi věřte.“

„Dobrá, tak otce vyřazujeme,“ řekl Carella a revanšoval se mu stejným úsměvem.

„A myslím, že můžete vyřadit i šamstra Sally Hoytový, protože jednak z ní nespustil oči celou dobu, a potom, za ten večer ho tak utahala, že se chudák málem nemohl postavit na nohy.“

„No dobře.“

„Takže zbývá… Heleďte, máte někdo hlad? Já jak herec. Bude chtít někdo sendvič?“

„Ne, děkuju,“ řekl Carella.

„Nebude vám vadit, když si ho udělám?“

„Vůbec ne.“

„Jdem do kuchyně,“ řekl Gaddis, vstal, a když vycházeli z pokoje, mluvil pořád pryč. „Takže zbývá Jackie Hogan, protože ten sem zapad tak patnáct minut předtím, než holky odešly, ten se s nimi nabeton nesrazil. A taky zbývá ten asák přes angličtinu, co ho přivedl Charlie Cavalca. Jenže Jackie neodešel z večírku želbohu dřív než po půlnoci, takže ten vypadává, že jo?“

„To vypadává.“

61

Byli v kuchyni. Gaddis otevřel lednici, vyndal kostku másla, bochník neporcovaného žitného chleba a trochu šunky ve voskovaném papíře. „Už je tu pak jen ten anglickej asák,“ řekl, otočil se k detektivům, znova se usmál a řekl: „Osobně si učitele angličtiny vůbec nijak nepovažuju, ale tenhleten kluk vypadal, že není žádnej křivák, a krom toho tu byl s takovým blonďatým kusancem, že by nemohl mít všech pět pohromadě, kdyby se někam ztratil.“ Gaddis poodešel ke kuchyňskému stolu a sáhl po jednom z nožů, co visely nad stolem.

Kling i Carella si nožů na nástěnné poličce všimli současně. Visel tam nůž na chleba s dvaadvaceticentimetrovou čepelí; právě ten teď Paul sundal. Byl tam i jiný krájecí nůž s pětadvaceticentimetrovou čepelí, a také menší žabikuch s čepelí tak dvanácticentimetrovou. Ale Klinga s Carellou zaujala na poličce řada porcovacích nožů. Visely tam tři. Všechny měly dřevěné střenky s nýty z nerez oceli. Všechny měly čepele tak asi deseticentimetrové.

„Ty nože,“ řekl Carella.

Paul Gaddis si zrovna krájel chleba; podíval se po nich.

„Tam na té poličce,“ řekl Carella. „To jsou porcovací?“

„Jo,“ řekl Gaddis a přikývl.

„Byly tu, když jste měli ten večírek?“

„No jo, ty tu jsou odjaktěživa.“

„Nechybí některý?“

„Jak to myslíte?“

„Nemohly tu předtím být čtyři porcovací nože a nejenom tři?“

„No jsou tam čtyři,“ řekl Gaddis a podíval se nad sebe na poličku.

62

„Ne, visí tam jen tři,“ řekl Carella.

„Měly by tam být čtyři,“ řekl Gaddis.

„Nemůže být jeden v umývači?“

„Tyhlety nože do umývače nedáváme,“ řekl Gaddis. „Mají dřevěné střenky, ty mejem v ruce.

Tyhle nože stojej dost peněz. Jsou až z Německa.“

„Mohl by tohle být ten čtvrtý nůž?“ zeptal se Carella, znovu otevřel světle hnědou obálku, vyndal za cedulku nůž a položil ho na stůl. Gaddis se po noži podíval.

„To je… to je ten, co se s ním vraždilo?“ zeptal se.

„Ano,“ řekl Carella.

„Vypadá, že by to mohl být náš nůž,“ řekl Gaddis, „ale nemohl bych na to přísahat. Myslím, jako že se dá předpokládat, že existuje spousta nožů, které se podobají našim. Myslím, jako že tyhle nože nejsou žádnej unikát, ty se dají koupit v každým dobrým kšefte tady ve městě. Ale když se tak na ten nůž dívám, kdybych měl říct, že vypadá, jako že by to mohl být ten čtvrtý, tak opravdu vypadá na to, že by to mohl být ten čtvrtý porcovací tady z té sady.“ Zničehonic zvedl oči.

„To teda znamená, že tu byl, ne?“ řekl. „Ten, co ji zabil. Jestli tady sebral nůž z poličky, tak tu byl.“

„Ano,“ řekl Carella. „Byl tu.“

63

PĚT

V ŠEST HODIN tu středu večer, zrovna když se chystali odejít ze služebny, na Carellově stole zazvonil telefon. Zvedl sluchátko a řekl: „Osmdesátý sedmý revír, Carella.“

„Steve, tady je Dave Murchison.“

„Ano, Dave.“

„Mám tu dole Patricii Loweryovou a chce za tebou.“

„Tak ji sem rovnou pošli.“

Carella položil sluchátko zpátky do vidlice a otočil se ke Klingovi; ten si zrovna shrnoval rukávy.

„Berte,“ řekl, „jde sem Patricia Loweryová.“

„Co chce?“ zeptal se Kling.

„Nemám ponětí.“

Patricia měla na sobě modré džínsy, šedivý vlněný svetr, hnědé boty na nízkém podpatku a pruhovanou šálu omotanou kolem krku tak, že konce se jí houpaly na zádech. Od rána se venku trochu ochladilo, a ona měla tváře celé červené a rozpálené. Pozdravila oba detektivy jménem a pak se uvelebila na židli u Carellova stolu. Nejdřív ze všeho řekla: „Chci učinit prohlášení.“

„O čem?“ zeptal se Carella.

„O té vraždě,“ řekla Patricia. „Chci vám říct, kdo zabil mou sestřenici Muriel.“

Detektivové se po sobě zkoprněle podívali. Ani jeden, ani druhý nic neříkali. Čekali. Ovázané ruce měla v klíně. Seděla na té židli s rovným opěradlem úplně bez hnutí, a když konečně začala mluvit, 64

skoro vlastně šeptala, monotónním hlasem, ztrápeně přiškrceným.

„Zabil ji můj bratr,“ řekla.

Detektivové se po sobě znovu podívali.

„Ano,“ řekla Patricia a přikývla. „Můj bratr.“

„Patricie, víte…?“

„Zabil ji můj bratr.“

„To je hodně vážné obvinění,“ řekl Kling. „Jste si jista…?“

„Patricie, víte, co to říkáte?“ zeptal se Carella.

„Vím, co říkám. Můj bratr ji zabil.“

„V ten den, co se stala vražda, jste nám říkala…“

„Lhala jsem. Zabil ji můj bratr.“

„Patricie, rád bych si to nahrál,“ řekl Carella.

„Nebude vám to vadit?“

„Ne. Jen si to nahrajte. Chci, abyste měli o tom doklad.“

Carella poodešel k jedné z kovových skříní, vytáhl jednu zásuvku, vyndal z ní magnetofon a honem ho postavil na stůl. Na čelní stranu magnetofonu někdo nalepil cedulku s nápisem MAJETEK 87. REVÍRU – NEODNÁŠET Z ÚŘADOVNY!!!

Postavil před Patricii mikrofon, a pak řekl: „Tak dobře, Patricie, můžete začít mluvit.“

*

*

PATRICIA:

Je to zapnuté?

CARELLA:

Ano, je to zapnuté. Mohla byste zopakovat, to co jste před chvílí říkala?

PATRICIA:

Říkala jsem, že ji zabil můj bratr.

CARELLA:

Váš bratr zabil Muriel Stárkovou?

PATRICIA:

Ano. Můj bratr zabil Muriel Stárkovou.

CARELLA:

Fajn, teď chviličku počkejte, musím se přesvědčit, jestli to nabíráme.

65

*

Vrátil pásek zpátky, přehrál ten úsek, který už nahráli, a pak řekl: „Fajn, jde to. Znovu zapínám, a chtěl bych, abyste nám přesně vypověděla, co se tenkrát stalo. Můžete, Patricie?“

*

CARELLA:

Teď nám jde o ten večer šestého září. Řekněte nám, Patricie, co se tenkrát stalo.

PATRICIA:

Byly jsme na tom večírku. Víte, na té oslavě, už jsem vám o té oslavě říkala.

CARELLA:

Řekněte nám to ještě jednou, Patricie. Kdo šel na ten večírek?

PATRICIA:

Muriel a já.

CARELLA:

Váš bratr tam šel taky?

PATRICIA:

Ne. Nešel tam. Pracoval. Myslím, že pracoval. Ale nějak se mu povedlo dřív se uvolnit a přišel se na nás podívat.

CARELLA:

Dobře, tak vy a vaše sestřenice jste byly na večírku. To byla ta oslava narozenin Paula Gaddise, u něho doma?

PATRICIA:

Ano, byla to oslava Paulových osmnáctých narozenin.

CARELLA:

V kolik jste tam přišly, Patricie?

PATRICIA:

Asi tak v osm.

CARELLA:

A v kolik jste odcházely?

PATRICIA:

V půl jedenácté. Předpokládaly jsme, že dojdeme domů kolem jedenácté.

CARELLA:

Šly jste se sestřenici samy?

PATRICIA:

Ano. Odcházely jsme z večírku samy.

CARELLA:

Jen pokračujte, Patricie.

66

PATRICIA:

Znova začalo pršet. Pak trochu přestalo, ale zase začaly padat málem trakaře, a tak jsme doběhly po Hardingově k Šestnácté, tam co je spousta skladů. Stály jsme zrovna pod jednou stříškou, a vtom se k nám vyškrábal.

CARELLA:

Kdo?

PATRICIA:

Můj bratr. Andrew Lowery, můj bratr.

CARELLA:

Vyšel po schodech tam, co jste se schovávaly pod stříškou?

PATRICIA:

Ano.

CARELLA:

Patricie, tohle jste nám v ten večer, kdy se vražda stala, vůbec neříkala.

Když jsme s vámi tenkrát mluvili…

PATRICIA:

Já vím. Lhala jsem. Chtěla jsem bratra chránit. Ale je mi teď jasné, že udělal něco příšerného, a… nezáleží na tom, jak moc ho mám ráda, musím… musím vám říct pravdu.

CARELLA:

Dobře, Patricie, tak stály jste pod stříškou…

PATRICIA:

Ano, a Andy se za námi vyškrábal, přihnal se tím deštěm, překvapilo nás to, když jsme ho uviděly. Řekl ahoj, holky, všude jsem vás hledal, nebo tak něco, už se přesně nepamatuju, co říkal, ale bylo to něco v tom smyslu. A řekl nám, že se dřív uvolnil z práce a že zašel k Paulovi, aby nás vyzvedl, ale že už jsme mezitím vypadly. A tak že zase sešel dolů na ulici, aby se po nás poohlédl, a když začalo zase tak lejt, že šel zpátky k Paulovi, ale pořád 67

ještě jsme tam nebyly, a tak se nás vydal hledat znova, a teď že nás tedy našel. To vám říkám v kostce, ne úplně slovo od slova.

CARELLA:

V kolik to bylo, Patricie?

PATRICIA:

To jako kdy nás našel? Hm, přesně vám to nepovím, myslím, že to muselo být tak asi za deset minut jedenáct. Možná za pět.

CARELLA:

Dobře, a co bylo pak?

PATRICIA:

Déšť trochu ustal, a dali jsme se zas Hardingovou, směrem ke Čtrnácté, tam kde je ta stavba.

CARELLA:

Všichni tři?

PATRICIA:

Ano. Muriel, bratr a já. Ale co jsme došli ke Čtrnácté, rozpršelo se znova tak hustě, že jsme zapadli do chodby toho vystěhovaného činžáku.

Schovat se. Byli jsme tři nebo čtyři bloky od našeho domu. A nebály jsme se, že přijdem domů pozdě, Andy byl s námi, a to jsme věděly, že máma nebude nadávat. Protože ten by nás před vším ochránil, že jo.

No a tak jsme tam všichni tři stáli, dívali se, jak leje, a vzpomínám si, že jsem řekla: Měli bychom to přeběhnout, a Muriel řekla ne, že si přece nezničí šaty, a Andy řekl: No tak proč se nesvlíkneš? Obě jsme si myslely, že si dělá legraci, víte, já…

no nevím, co si myslela Muriel, ale já si určitě myslela, že si dělá legraci. No přece Muriel byla naše sestřenice, že jo. No a to člověk přece vážně nevykřikuje takové věci, 68

když jde o vlastní sestřenici – jako že aby se svlíkla a tak. Takový, no, sprosťárny člověk přece vlastní sestřenici neříká.

CARELLA:

Jak na ten návrh zareagovala Muriel?

PATRICIA:

Řekla: No neblbni, Andy. Něco takového. Jako ať hned přestane, nebo něco takového, ale nějak tak, aby se ho to nedotklo. Oni se totiž měli dost rádi, víte, každý říkal, že jsou jak bratr a sestra.

CARELLA:

Co bylo potom?

PATRICIA:

Andy řekl… to je fakt těžké k uvěření. Já pořád nemůžu uvěřit, že můj bratr říkal něco takového, nebo že… pak udělal…

CARELLA:

To nic, Patricie.

PATRICIA:

Nezlobte se.

CARELLA:

To nic, jen pěkně klidně.

PATRICIA:

Nezlobte se, promiňte.

KLING:

Vemte si tuhle můj.

PATRICIA:

Děkuju. To bylo… to bylo, víte, čekala jsem, že se rozesměje nebo tak, jenže on místo toho povídá: Já to myslím vážně, Mure, svlíkni se. A já se otočila a podívala se po něm, a on měl v ruce nůž.

CARELLA:

Předtím jste ten nůž neviděla?

PATRICIA:

Ne. Musel ho mít někde v kapse kalhot nebo tak. Nebo možná za pasem, to já nevím. Prostě ho odněkud vytáhl, a najednou ho držel v ruce.

CARELLA:

Ten nůž, který jste nám už dneska identifikovala?

69

PATRICIA:

Ano.

CARELLA:

Je to tenhle nůž, Patricie?

PATRICIA:

Ano. To je ten nůž, co ho Andy vytáhl.

CARELLA:

A řekl Muriel, že si nedělá legraci.

PATRICIA:

Ano. Tím myslel, jako že se má svlíct. Jako že si nedělá legraci, když jí říká, že se má svlíct.

CARELLA:

Co se stalo pak?

PATRICIA:

No, Muriel, myslím, že… Nejsem si jistá, ale mám dojem, že vyprskla. A on… švihl po ní tím nožem, a…

popadl ji za zápěstí, a Muriel začala ječet, a on jí řekl, ať drží hubu. A pořád ji držel za zápěstí a přinutil ji, aby si klekla a… a začal jí říkat ty věci.

CARELLA:

Jaké věci?

PATRICIA:

Řekl jí, ať… ať… Držel jí nůž u obličeje. Řekl: Tak dělej, udělej mi to, vím, že to chceš. Dívala jsem se na ně, nevěděla jsem, co říct nebo co dělat, jen jsem se na ně dívala. Víte, byla jsem úplně zkoprnělá. Byli přece bratranec a sestřenice. Nutil vlastní sestřenici, aby něco takového udělala, vlastní sestřenici! Pořád lilo a lilo. Zrovna slyším, jak prší a jak se Muriel zalyká nebo sténá, zrovna vidím, jak tam tak klečí u něho… s tím nožem u… u… u…

CARELLA:

To nic, Patricie.

PATRICIA:

Promiňte.

CARELLA:

To nic.

PATRICIA:

No a pak… pak do ní začal tím nožem bodat. Píchal a sekal všude, 70

všude, a já nedokázala… to dělal můj vlastní bratr… můj bratr…

nemohla jsem… a pak se otočil ke

mně, a řekl: Fajn, zlato, teď ty, nebo tak něco, a já řekla Andy, ty ses pominul, a on řekl: Klekni si, a já řekla: Andy, jsem tvoje sestra, a on řekl: No a co, koukej mi… já to neřeknu. Promiňte, já to neřeknu.

CARELLA:

To nic, to nevadí.

PATRICIA:

Musím to říct?

CARELLA:

Ne, jestli nechcete.

PATRICIA:

Řekl… panebože, já tomu pořád nemůžu věřit, nemůžu tomu věřit, že mi něco takového řekl… řekl, abych mu koukala… že musím… udělat, co dělala Muriel, a… já to neřeknu, promiňte. Já nedokážu vyslovit, co říkal.

CARELLA:

To nic, Patricie.

PATRICIA:

No a pak začal bodat do mě. Pořezal mě na rukou a na obličeji, řezal tím nožem a řezal, a pak jsem ho asi porazila, to už si vážně nepamatuju, ale najednou ležel na podlaze a vzdychal, takže něco podobného jsem nejspíš udělala, a utíkala jsem od něho pryč. Nemohla jsem si myslet nic jiného, než že zešílel. Že můj bratr se pominul. Nic z toho jsem vám předtím neříkala,

protože… já ho mám pořád ráda, víte, je to můj bratr. Ale musí pykat za to, co udělal. Když jsem ho dneska ráno viděla na pohřbu, jak tam skákal po té rakvi, věděla jsem, 71

že si dělá ze všech blázny, jak se tam bil v prsa a jak vřeštěl, aby to každý slyšel, Muriel, probuď se, řekni, že nejsi mrtvá, nebo co to tam vřískal, mám tě rád, Muriel, mám tě rád. Ne, musela jsem vám to všechno říct.

Musela jsem něco udělat, aby dostal co proto, za to, co provedl Muriel.

*

*

BYLO 8.07 VEČER.

Zatkli Andrewa Loweryho za pět minut tři čtvrtě na sedm, a teď tu seděl ve služebně s detektivy Carellou a Klingem a s poručíkem Peterem Byrnesem a s náměstkem obvodního prokurátora, který se jmenoval Roger Locke, a s advokátem, který se jmenoval Gerrold Harris a devatenáctiletého chlapce zastupoval. Po Loweryho levici seděl policejní stenograf a čekal, aby pro pozdější potřebu zapsal všechno, co dnes večer vysloví Lowery nebo někdo jiný z těch, kdo tu byli.

Gerrold Harris s Lowerym mluvil už předtím, a teď řekl policistům a náměstkovi obvodního prokurátora, že jeho klient nevyužije výsadu mlčet a že dobrovolně odpoví na jakoukoliv otázku, kterou mu hodlají položit. Výslech zahájil náměstek obvodního prokurátora. Už před chvílí mluvil s Carellou a s Klingem, přečetl si zápis prvního Patriciina vylíčení vraždy, a vyposlechl si magnetofonový záznam toho, co vypověděla nedávno. Teď tu seděl u rohu Carellova stolu, a podíval se na Loweryho a řekl: „Jmenuji se Roger Locke, jsem z úřadu obvodního prokurátora. Váš právní zástupce mi řekl, že jste se rozhodl nevyužít práva nepromluvit a že si přejete odpovídat na jakoukoliv otázku, jakou vám tu položíme. Je tomu tak?“

72

„Je tomu tak, pane.“

„Je vám známo, co vaše sestra řekla policii?“

„Ano, pane, je mi to známo.“

„Co si myslíte o její výpovědi?“

„Myslím si, pane, že nejspíš přišla o rozum.

Všechno, co řekla, je lež. Já jsem ani ji, ani Muriel ten večer vůbec neviděl…“

„Vaše sestra tvrdí, že jste je dohnal na rohu Hardingovy a Šestnácté…“

„To je lež.“

„Tvrdí, že tam stála s Muriel pod nějakou stříškou…“

„Ne, pane.“

„… a že jste se tam přihnal…“

„Ne, pane, to je lež.“

„No já bych to rád dopověděl, jestli mohu.“

„Můžete to dopovědět,“ řekl Lowery, „ale řeknu vám rovnou, že já svou sestřenici nezabil. Já svou sestřenici měl rád, a ať vám Patricie řekla co chtěla…“

„Pane Lowery, jestli hodláte odpovídat na mé otázky, tak jak jste před chvílí prohlásil, byl bych vám vděčen, kdybyste mi dovolil zformulovat je, než…“

„Nemyslím, že byste musel chlapce kárat, když vás přerušuje,“ řekl Harris. „Neprovinil se žádným zločinem, a jeho sestra vyslovila obvinění, které…“

„Vážený kolego, tak to snad v této chvíli není nutné,“ namítl Locke. „Váš klient souhlasil s tím, že bude odpovídat na naše otázky, proč mi tedy nedovolíte, abych je vyslovil? Tak buď mě nechte se ptát, anebo mu poraďte, ať neodpovídá, a můžeme jít všichni domů a ušetříme si spoustu času.“

„Všichni můžeme jít až na toho chlapce,“ řekl Harris. „On přece domů nepůjde. Byl obviněn z 73

vraždy, pane Locke, a to je náramně vážná věc, myslím, budete se mnou souhlasit, že to je sakramentsky vážná věc. Takže pokud dovolíte, já nejsem proti tomu, aby odpověděl na všechny vaše otázky, nejsem proti tomu, aby jeho odpovědi byly zaprotokolovány, ale zároveň bych rád, abyste chápal, že je zdrcen z toho, z čeho jej jeho sestra obviňuje, a že je upřímně pobouřen. Nemám pocit, že by to byl příliš silný výraz pro jeho stav.

Pobouřen. Takže…“

„Já nenavrhuji nic jiného,“ řekl Locke, „než jen to, abych mu směl položit otázky.“

„Tak mu tedy položte své otázky,“ řekl Harris.

„Děkuji vám. Pane Lowery, vaše sestra tvrdí, že s vaší sestřenici stály pod jednou stříškou na rohu Šestnácté a Hardingovy ulice, když jste k nim večer šestého září přistoupil. Tvrdí dále, že všichni tři jste posléze šli Hardingovou ulicí směrem ke Čtrnácté ulici, kde jste se ukryli před deštěm ve vchodu do jednoho opuštěného činžovního domu…“

„Nic z toho není pravda,“ řekl Lowery.

„Já jsem stále ještě nedokončil otázku,“ řekl Locke.

„Pane Locke,“ řekl Harris, „pokud hodláte založit své dotazy na předpokladu, o němž můj klient prohlašuje, že je od začátku do konce nesprávný…“

„Pane Harrisi, snad byste tedy měl klást otázky raději vy…“

„Děkuji, nikoliv, pane Locke. Jenže můj klient trvá na tom, že v ten večer, kdy se stala vražda, se s Patricií Loweryovou ani s Muriel Stárkovou vůbec nesetkal. Nemá tedy význam klást mu otázky o čemkoli, co se údajně přihodilo v jejich přítomnosti. Pokud se chcete omezit ve svých otázkách na to, kde byl můj klient tehdy a tehdy, to 74

je něco jiného. Ale vycházet jako z faktu z něčeho, co…“

„Dovolíte mi pokusit se zeptat?“ řekl Locke.

„Pokud vašemu klientu otázka nebude nic říkat, můžete mu poradit, aby na ni neodpovídal. Jak se vám zamlouvá tohle, pane Harrisi?“

„Tak dobrá, ptejte se.“

Locke se zhluboka nadechl a pak řekl: „Pane Lowery, setkal jste se se svou sestrou a se svou sestřenici v sobotu šestého září, přibližně deset minut před jedenáctou večer, pod jedním přístřeškem na rohu Hardingovy a Šestnácté ulice?“

„Nesetkal,“ řekl Lowery.

„Kde jste byl v té době? Vzpomínáte si, kde jste byl?“

„Hledal jsem je.“

„Kde jste je hledal?“

„Na ulici.“

„Před tím jste byl v bytě Paula Gaddise, je to tak? Hledal jste je tam?“

„Je to tak.“

„V kolik hodin jste tam přišel?“

„K Paulovi? Muselo být tak za deset minut tři čtvrtě na jedenáct.“

„Jak dlouho jste se tam zdržel?“

„Jen pár minut. Jen tak dlouho, než jsem zjistil, že děvčata jsou už pryč. Pak jsem se je vydal hledat. A hrozně se rozpršelo, tak jsem se vrátil k Paulovi a říkal jsem si, že si to možná rozmyslely a vrátily se. Kvůli tomu dešti. Ono lilo jak z konve.

Jenže nebyly tam, tak jsem šel znovu ven hledat je.“

„A našel jste je na rohu Hardingovy a Šestnácté ulice?“

„Ne, pane. Vůbec jsem je nenašel. Když jsem přišel domů, matka mi řekla, že ještě nepřišly, a 75

řekl jsem jí, ať radši zavolá na policii. Což udělala.“

„Proč jste ji přiměl, aby zavolala na policii?“

„Protože odešly od Paula v půl jedenácté, a bylo už po půlnoci a pořád ještě doma nebyly. Měl jsem strach, že se jim třeba něco stalo.“

„Měl jste nějaký důvod myslet si, že se jim třeba něco stalo?“

„Jen ten, že už skoro dvě hodiny jsou někde na ulici a pořád ještě nedorazily domů.“

„A vy jste po nich pátral celou tu dobu, je to tak?“

„Ne celou tu dobu. Chvíli jsem byl taky u Paula.“

„Ale dá se zhruba říct, že od jedenácti čtyřiceti nebo tak asi…“

„Ano.“

„… do čtvrt na jednu jste pilně pátral po své sestře a po sestřenici? Až na těch pár minut, co jste se vrátil do Paulova bytu?“

„Ano, dá se to tak říct.“

„Takže to jste je v tom dešti hledal tak asi devadesát minut. Půldruhé hodiny, je to tak? Hledal jste…“

„Všude.“

„Když říkáte všude, znamená to, že jste hledal taky na rohu Hardingovy a Šestnácté?“

„Ano, pane, šel jsem Hardingovou kolem Šestnácté.“

„Zahlédl jste tam děvčata?“

„Ne, pane.“

„Kolik tak asi hodin podle vás bylo, když jste šel Hardingovou kolem Šestnácté?“

„Muselo to být těsně před jedenáctou. Buď krátce před jedenáctou, nebo něco po ní.“

76

„No a vaše sestra tvrdí, že stály se sestřenici pod přístřeškem na rohu Hardingovy a Šestnácté asi tak za deset minut jedenáct nebo za pět minut jedenáct, neví to přesně. A vy jste mi právě řekl, že jste tam kolem rohu přešel něco před jedenáctou, a že jste neviděl, že by tam někdo stál.“

„Neviděl, pane. Jestli sestra s Muriel na tom rohu byly, tak to jsem si jich nevšiml.“

„Aha. A když jste se znovu vydal je hledat, nešel jste třeba kolem křižovatky Hardingovy a Čtrnácté?“

„Ano, pane, šel.“

„Kolem té stavby?“

„Ano, pane.“

„Kolem toho vystěhovaného činžáku? Prošel jste kolem toho vystěhovaného činžáku?“

„Ano, pane, prošel.“

„Ale Muriel ani svou sestru jste neviděl.“

„Ne, pane, nezahlédl jsem ani jednu, ani druhou.“

„Kolik podle vás tak asi bylo? Když jste prošel kolem vystěhovaného činžáku na rohu Hardingovy a Čtrnácté?“

„To vám těžko řeknu, pane. Vím, že jsem šel zpátky k Paulovi tak kolem čtvrt na dvanáct, takže to muselo být někdy předtím.“

„Před čtvrt na dvanáct.“

„Ano, pane.“

„A pak jste se tedy vrátil k Paulovi…“

„Ano, vrátil jsem se tam, podívat se, jestli tam děvčata nezašla zpátky, ale nezašla. Tak jsem je šel znova hledat.“

„A znova jste prošel kolem opuštěného činžáku?“

„Ne, pane. Šel jsem tentokrát na opačnou stranu. Hledal jsem opačným směrem.“

77

„Pane Lowery, když jste byl v bytě u Paula Gaddise… Byl jste tam ten večer, co se stala vražda, celkem dvakrát, nebo ne?“

„Ano, pane, dvakrát.“

„Zašel jste poprvé nebo podruhé také do kuchyně?“

„Ano, pane, byl jsem v kuchyni poprvé i podruhé.“

„Poprvé i podruhé.“

„Ano, mluvil jsem v kuchyni s Paulem.“

„Všiml jste si nožů na poličce naproti dveřím?“

„Ne, pane, nevšiml.“

„Je tam kuchyňský stůl, a ten, jak jsem si všiml, zabírá část stěny naproti dveřím; a nad ním je polička s noži. Nevšiml jste si té poličky?“

„Ne, pane, nevšiml jsem si žádné poličky.“

„Poznáváte tenhle nůž?“ řekl Locke, a vysypal ho ze světle hnědé obálky na stůl.

„Ne, pane, nepoznávám ten nůž,“ řekl Lowery.

„Nikdy předtím jste ho neviděl?“

„Nikdy.“

„Vaše sestra vypověděla, že to je nůž, kterým byla zabita Muriel Stárková.“

„O tom já můžu těžko něco říct, pane.“

„Protože jste ten nůž nikdy předtím neviděl, je to tak?“

„Je to tak.“

„Ale vaše sestra ho viděla.“

„Pak asi nejspíš ví, jak vypadá.“

„Myslíte si, že taky ví, jak vypadá ten, kdo zabil Muriel?“

„Jestli říká, že jsem Muriel zabil já, pak se zbláznila. Jinak to není možné,“ řekl Lowery.

„Prostě se zbláznila.“

„Vy jste tam s nimi v té chodbě nebyl, že?“

„Ne, nebyl, pane.“

78

„Nenutil jste sestřenici ke zvrhlému…“

„Pane, já měl sestřenici rád, já ji nezabil. Já jsem ji zkrátka nezabil. Moje sestra se musela zbláznit, jinak to není možné.“

„Vycházíte se sestrou dobře?“ zeptal se Locke.

„Ano, pane, to vycházíme. Vždycky jsem si myslel, že spolu vycházíme docela fajn. Jenže teď nevím, co bych řekl, opravdu nevím, co to do ní vjelo. Pane, jestli vám můžu něco navrhnout, chtěl bych vám navrhnout, abyste ji dali prohlédnout psychiatrem, protože, pane, ona se určitě zbláznila, že mě může takhle obviňovat.“

„Pane Lowery, položím vám teď několik otázek týkajících se jenom vás,“ řekl Locke. „Jestli na ně nebudete chtít odpovídat, řekněte to, ano? Je vám to takhle vhod, pane kolego?“

„Ano, výborně,“ řekl Harris. „Rád bych, aby bylo v zápise, že můj klient naprosto spolupracoval. Nemá s tím zločinem nic společného, a přesto…“

„Pane Lowery, můžete mi říci, kde bydlíte?“

„Bydlím na St. John’s Road 1604.“

„U rodičů?“

„Ano.“

„A se sestrou?“

„Ano.“

„A bydlel jste se sestřenici, když ještě žila?“

„Ano.“

„Jak velký je to byt?“

„Má s kuchyní pět místností.“

„Můžete mi říci, jaké to jsou místnosti?“

„Kuchyň, obývací pokoj a tři ložnice.“

„Kolik je tam koupelen?“

„Dvě.“

„Pane Lowery, můžete mi popsat uspořádání ložnic?“

79

„Uspořádání? Jak to myslíte? To jako jak jsou zařízené?“

„Ne. Myslím polohu jedné ložnice vůči druhé.

Kde v bytě jsou.“

„K čemu má být tohle, pane kolego?“ vyhrkl Harris otázku.

„Jestli mohu…“

„Chci vědět, k čemu má být tohle.“

„Snad ví, kde jsou v bytě ložnice, ne?“

„No asi ano, ale proč…?“

„Odpoví na otázku, nebo ne?“ řekl Locke. „Je zdánlivě prostinká, ale jestli máte pocit, že snad vašeho klienta nějak inkriminuje, pak ať prosím přijde do zápisu, že na ni odmítá odpovědět.“

„Odpoví na tu otázku,“ řekl Harris. „Jen do toho, Andrewe. Odpovězte na ni.“

„No ložnice vedou všechny do předsíně u obývacího pokoje. Ložnice rodičů je napravo, a moje uprostřed, a na konci předsíně je Patriciina a… taky Murielina, když byla ještě naživu.“

„…a co dveře u ložnic?“

„Cože?“

„Mají všechny dveře?“

„Co? Aha. Dveře? Samozřejmě, všechny mají dveře.“

„Mají zámky?“

„No ano. Teda na mých je zámek zrovna rozbitý. Ale všechny dveře mají zámky.“

„A kde jsou koupelny?“

„Jedna je hned jak vejdete. Mezi kuchyní a obývacím pokojem. A druhá je na konci chodby za ložnicemi.“

„Takže aby se někdo dostal do koupelny ze kterékoliv ložnice, musí nutně projít předsíní.“

„Ano.“

80

„Takže pokud buď vaše sestra, nebo Muriel chtěly jít v noci do koupelny, musely přes předsíň, je to tak?“

„Ano, je to tak.“

„A opravdu k tomu někdy došlo?“

„Cože, pane? K čemu došlo?“

„Jestli některá z nich v noci někdy vyšla do předsíně? Aby se dostala do koupelny?“

„No já myslím, že ano. Je přece úplně normální, že lidi v noci někdy vstanou a že…“

„To ano, ale stalo se to někdy vaší sestře nebo Muriel?“

„Ano, myslím, že ano.“

„Zahlédl jste je v předsíni?“

„Myslím, že zahlédl.“

„To jste měl otevřené dveře?“

„Někdy spím při otevřených dveřích. Obyčejně v létě. Není pak takové horko.“

„Co v takové chvíli měla děvčata na sobě, když byla takhle v noci v předsíni? Měla na sobě noční košile? Nebo třeba na sobě neměla…“

„Myslím, že to stačí, kolego,“ řekl Harris.

„Já jsem jenom…“ začal Locke.

„Ano, já vím, co jste jenom,“ řekl Harris. „A já vám jenom oznamuju, že můj klient od této chvíle neodpoví na žádnou otázku. Vážení pánové, mám za to, že jsme s výslechem skončili. Dejte se do toho, co ještě máte udělat.“

To bylo za pět minut devět. Až do případu Miranda-Escobedo se poldové, co měli co dělat s nějakou vraždou, vždycky snažili mít podezřelého na stanici tak dlouho, aby se vyšetřování nemuselo táhnout i přes noc. Tak do devíti to ještě šlo. Když vyptávání a zapisování a všechny tahanice kolem trvaly přes devátou, zadržený musel zůstat na stanici přes noc a pokračovalo se v krasojízdě až 81

druhý den ráno. Od Mirandy-Escobeda policie musela vždycky začít s výslechem co nejdříve po zadržení, a nebylo dovoleno držet dotyčného pod zámkem déle, než bylo nutné k sepsání protokolu o spáchaném činu. „Co nejdříve po zadržení“ a „déle, než bylo nutné“, to v tomhle případě není žádný zamlžující výraz. Policie si od případu Miranda-Escobedo dávala pozor, protože nestála o to, aby se drbnám donesly nějaké lahůdky stran vyšetřování nebo zadržení. Takže teď už si ani polda lačnící po publicitě netroufl protahovat výslech nebo protokolování, jen proto aby nakrmil ranní vydání novin zvěstí o tom, jak šikovně to zaválel s nějakou zapeklitou vraždou.

Výslech Andrewa Loweryho skončili pět minut před devátou, ale pořád si museli říkat „samá voda“. Náměstek obvodního prokurátora kouřil cigaretu a pronášel ke Carellovi moudra na téma neviňoučky vyhlížejících dětiček, ze kterých se pak vyklubají pěkně drsní zabijáci; Kling vzal Lowerymu tři série otisků prstů, jednu pro FBI, druhou pro Úřad kriminální identifikace a třetí pro městské identifikační oddělení. Když Lowerymu odebíral otisky, klábosil s ním, aby ho trochu rozptýlil – podobně jako když internista klábosí s pacientem a při tom mu zavádí gastroskop. Říkal Lowerymu, že v tomhle městě obviněného z vraždy na kauci z chládku nikdy nepouštějí, a vykládal mu, že pokud důležitý svědek nesouhlasí s odebráním otisků prstů, ani jeho nepustí na kauci, i kdyby šlo o kdovíjak jednoduchý případ.

Když byl s otisky hotov, utřel Lowerymu ruce a pak se ho zeptal, jestli nebude mít nic proti tomu, když ho vyfotografuje. Lowery namítl, že ho snad budou tak jako tak fotit, pokud půjde do vězení, a Kling řekl to ano, to že ráno určitě jo, ale že by na 82

stanici rádi měli jeho obrázek taky, že ovšem Lowery může odmítnout, pokud by nechtěl.

Lowery neodmítl, a Kling ho vyfotil polaroidem.

Pak vyplnil dva formuláře o zajištění, a předal zadrženého Carellovi, který vlastně to mládě sebral a teď s ním měl sepsat veškeré náležitosti.

Společně s Loweryho advokátem a s náměstkem obvodního prokurátora Carella s vězněm přešli do kanceláře. To už z policejního ředitelství poslali na revír asistenta vrchního inspektora – šlo přece o uvalení vazby na podezřelého z vraždy – a ten už čekal u zapisovacího stolku. Službu konající policista se zeptal Loweryho na jméno a adresu a zapsal všechno do knihy, a pak se podíval po hodinách a zapsal čas a datum a zeptal se Carelly, jestli je to jeho případ. Carella řekl, že je, a policista zapsal do knihy také jeho jméno, a pak se ho zeptal, jaké má ten případ číslo, a Carella řekl, že 12-1430 B, a policista to rovněž zapsal. Když tohle všechno bylo hotovo, napsal „Vzat do vazby pro podezření z vraždy a napadení prvního stupně, za něhož se obviněný dopustil výše uvedeného trestného činu“.

A uvedl do zápisu ty, kteří byli přítomni – k detektivovi druhé třídy Stephenovi Louisi Carellovi připsal náměstka obvodního prokurátora Rogera M.

Locka a asistenta vrchního inspektora Michaela Lonergana, jakož i právního zástupce obviněného, Gerolda R. Harrise. Do pravého horního rohu stránky napsal číslo vězně, a pak vyzval Loweryho, aby vyprázdnil kapsy, a zapsal Loweryho všechny osobní věci, a všechny je opatřil visačkami a vsunul je do velké obálky. Napsal do knihy „Odveden do cely“, a pak poslal pro strážníka, aby dovedl Loweryho do sklepa, kde bylo osm staničních cel předběžného zadržení – čtyři pro 83

muže, čtyři pro ženy. Cely byly těsné, úzkostlivě čisté, každá se záchodovou mísou a s výlevkou, na posteli byla přikrývka. Locke se díval za Lowerym, když ho odváděli. Při výslechu neměl na rukou pouta, teď ano. Za nějakou chvíli se na desce za ústřednou službu konajícího policisty rozsvítilo červené světlo – což bylo pro něj znamení, že se otevřely dveře u jedné z cel. V další chvíli světlo zhaslo. Locke si zapálil novou cigaretu. Když vydechoval kouř, řekl Carellovi, že na téhleté si věru pochutná.

Ať už pochutnal nebo nepochutnal, druhý den ráno v osm hodin odvezl anton Loweryho na policejní ředitelství v High Street; tam ho znovu vyfotografovali – tentokrát s číslem na hrudi – a poručík, který ho dostal na starost, si prohlížel otisky prstů, které jim poslali z identifikačního oddělení. Otisky byly rozmnoženy na žlutém formuláři; identifikační oddělení je oxeroxovalo z originálu, který jim Kling poslal předešlý večer.

Andrew až dosud neměl záznam o otiscích; ovšem teď už mu tu založili „žluté“ nebo také „hříšnické lejstro“, jak tomu na policii říkali, a to už s ním poputuje až do smrti. Teď s ním putovalo k Trestnímu soudu, kam zapsali jeho jméno do další knihy, načež ho předvedli na vězeňské oddělení. V

9.45 ráno Stephen Louis Carella i Gerrold R. Harris už u soudu pro hrdelní zločiny čekali v místnosti pro obžalované; sem byl Andrew Lowery předveden. Úředník vypsal na krátký formulář všechna obvinění proti Lowerymu, a za takových deset minut už byl Andrew v soudní místnosti s dvěma tucty dalších obviněných; všichni čekali, až proti nim bude vznesena formální obžaloba. Soudní vykonavatel – úředník sedící před soudcovskou stolicí – přečetl jméno zadrženého a obvinění proti 84

němu vznesená, a soudce vyslovil své rozhodnutí, a vykonavatel přečetl další jméno a obvinění. Chvíli trvalo, než došlo na Loweryho, protože obviněné vyvolávali podle abecedy. Když konečně zaznělo Loweryho jméno, stoupl si před soudcovskou stolici, a Harris a Carella se k němu vzápětí připojili. Vykonavatel přečetl obvinění a zeptal se Carelly, jestli všechno souhlasí. Carella řekl, že ano. Soudce pak řekl Lowerymu přesně to, co už předtím řekl všem těm deseti nebo dvanácti obviněným:

„Můžete být souzen u tohoto dvora, nebo lze soud odložit za účelem získání právního zástupce nebo svědků, nebo můžete toto projednávání odmítnout a souhlasit s postoupením případu porotnímu soudu. Máte advokáta?“

„Já zastupuji obviněného, Vaše Ctihodnosti,“

řekl Harris.

„Doznává obviněný svou vinu?“ zeptal se soudce.

„Nedoznávám,“ řekl Lowery.

„Obviněný nedoznává vinu, Vaše Ctihodnosti,“

řekl Harris, „a žádá, aby jeho případ byl postoupen porotnímu soudu.“

„Výborně,“ řekl soudce. „Obviněný bude převezen do vyšetřovací vazby bez možnosti propuštění na záruku a setrvá tam do té doby, než oddělení pro vraždy obvodní prokuratury připraví podklady případu a předá je porotnímu soudu.“

A bylo to.

85

ŠEST

POLDOVÉ VĚDÍ, co je to statistika zločinu. Proto také poldu už nemůže skoro nic překvapit. Otřást jím, to ano. Aby jím něco otřáslo, to se ještě stát může. Překvapit ho, to už zřídka. A už vůbec ne, pokud jde o zločin. Carellou otřáslo, když uviděl zohavené tělo Muriel Stárkové v chodbě tam na rohu Čtrnácté a Hardingovy, ale nepřekvapilo ho, že vražednou zbraní byl nůž. Nepřekvapilo ho to, protože věděl, že v tomhle městě u čtyřiceti procent vražd každý rok je nástrojem nůž nebo jiná podobně ostrá věcička a jen u sedmadvaceti procent je to střelná zbraň. Měl silný dojem, že všechno mají v tomhle městě na svědomí přísné předpisy o držení zbraní; to v celých Spojených státech bratru čtyřiapadesát procent vražd, a tohle číslo se skoro nemění, je rok co rok spácháno střelnými zbraněmi, nejúčinnějšími to nástroji na zabití; u nich bývá výsledkem smrt sedmkrát častěji než u všech ostatních zbraní dohromady. Ať si Národní sdružení střelců říkalo cokoliv o nezadatelném právu člověka na nošení zbraní a na to, aby si s ní zaskotačil někde v lese, kdy se mu zachce, Carella (a vůbec každý polda ve městě) by býval neměl větší radost, než kdyby existoval zákon, který by soukromníkům zakazoval vlastnit nebo nosit u sebe k jakémukoliv účelu jakoukoliv pistoli nebo revolver nebo pušku. Jenže výkonní policisté nemají ve Washingtonu žádné mocné zastánce, i když právě oni den co den uklízejí sedlinu tohohle kšeftu, a výrobci sbírají smetanu.

86

Statistika.

Carellou otřáslo i to, že Andrew Lowery s největší pravděpodobností zabil vlastní sestřenici.

Otřáslo to Carellou, ale nepřekvapilo ho to, protože věděl, že kolem dvaceti procent všech vražd pochází z hádek mezi milenci, zato celých drtivých třicet procent bývá výsledkem takových nebo onakých rodinných rozmíšek. Ve skutečném životě se člověku málokdy dostane pod ruku chlap, co měsíce a měsíce plánuje bravurní vraždu a pak ji stejně bravurně do nejmenšího detailu provede.

Spíš se jednomu dostane do rukou nějaký takový, co vzal švagra po hlavě půllitrem, protože prohrál v pokeru. Všelijací ti bravurní vrazi se vyskytují jen v televizi; tam ovšem frajer v nažehlené uniformě nakonec takovému nějakému gaunerskému suverénovi vždycky vypálí rybník, protože milý gauner si myslí, že polda je trouba, jenomže trouba je on, chacha. Do háje. Carella televizi vždycky vypínal, když začala nějaká taková detektivní paráda. Někdy ho napadlo, jestli taky doktoři vypínají televizi, když tam začne nějaká doktorská paráda. Nebo advokáti. Nebo hajní. Nebo soukromá vočka. Carella neznal jediné soukromé vočko. Znal ovšem hromadu poldů, a z nich se asi sotva některému zamlouvalo, jak si v televizi představují poldy. Jenže z nich se taky hromada na ty policajtské parády v televizi dívala. Možná jim to dávalo nápady, jak se chovat k správným chlapům a jak k syčákům. Televizní polda vždycky namíří na zloděje pistolku, řekne mu: „Víme, hošánku, tohle není kremrole,“ a to opravdickému poldovi utkví. Když pak opravdický polda někoho zatýká, vzpomene si, co říkal polda v televizi. A tak namíří bouchačku na zloděje, a řekne, „Víme, hošánku, tohle není kremrole“, a ten opravdického 87

poldu přetáhne olověným obuškem přes ucho a vrazí mu jeho pistoli do krku, aby ochutnal, jestli to náhodou třeba opravdu není kremrole nebo alespoň kandovaná velrybí ploutev se šlehačkou. Televizní poldové jsou nebezpeční. Kvůli nim si opravdoví poldové připadají jak hrdinové, a zapomínají, že jsou jen těžce pracující nádeníci.

Carella si vůbec nepřipadal jak hrdina, když se to odpoledne vracel od Trestního soudu. Vyšel z vnitřního města ve tři čtvrtě na dvanáct, a teď bylo už skoro půl jedné, a on pořád ještě neobědval, a první, co uviděl na stole, když vešel dovnitř, byl oběžník od vrchního policejního komisaře. Ten oběžník by ho byl vůbec nevyvedl z míry, kdyby zrovna nebyl přemýšlel o tom, jak život napodobuje umění, co napodobuje život, a tak dál.

Ale teď ho z míry věru vyvedl. A to pořádně. V

oběžníku se psalo:

*

*

PŘÍKAZ VRCHNÍHO KOMISAŘE VŠEM

ÚTVARŮM

1. POČÍNAJE DNEŠNÍM DNEM NENÍ

DOVOLENO

NA

ÚŘEDNÍ

KORESPONDENCI POUŽÍVAT RAZÍTEK S

FAKSIMILE PODPISU.

2. POČÍNAJE DNEŠNÍM DNEM VŠECHNA

NAŘÍZENÍ NEBO POKYNY OPATŘENÉ

TAKOVÝM

RAZÍTKEM

BUĎTĚŽ

POVAŽOVÁNY ZA NEPLATNÉ.

*

Na oběžníku byl podepsán vrchní policejní komisař Alfred James Dougherty. Oběžník měl ovšem jednu vadu: komisař, nebo možná jeho sekretářka nebo někdo z jeho úřadovny, použil razítka s faksimile podpisu.

88

Carella se podíval na oběžník a na razítko s podpisem.

Vrchní komisař tu jasně přikazoval, že od dnešního dne se na úřední listiny nesmí používat razítek faksimile podpisu. Oběžník rovněž vyhlašoval, že jakékoli nařízení nebo pokyn signovaný takovým razítkem se musí považovat za neplatný.

Carella vůbec nevěděl, co si má o tom myslet.

Sedl si za stůl a přečetl si oběžník ještě jednou, a pak si ho přečetl potřetí, a pokoušel se rozebrat si v hlavě, co tedy s tím. Jeho deduktivní mozek uvažoval:

Komisařův oběžník má podpis v podobě razítkového faksimile.

Takže komisařův oběžník se musí považovat za neplatný.

Jestli se má oběžník považovat za neplatný, pak používání razítkového faksimile podpisu na jakékoliv úřední korespondenci je pořád dovoleno.

Jestliže používat razítkové faksimile podpisuje pořád dovoleno, pak všechna nařízení nebo pokyny opatřené takovým razítkem se nesmí považovat za neplatné.

Takže komisařův oběžník se nesmí považovat za neplatný.

Jenže jestliže se komisařův oběžník nesmí považovat za neplatný, pak ruší platnost všech podpisů razítkovým faksimile, a protože oběžník byl takovým razítkem podepsán, musí se samozřejmě považovat za neplatný.

Takže komisařův oběžník se musí považovat za neplatný, a tedy se za neplatný považovat nesmí.

Carella zamrkal a podíval se na zeď na hodiny.

Uplynuly teprve dvě minuty od chvíle, kdy mu 89

milý komisař pořádně hnul žlučí. Rozhodl se, že si zajde na oběd.

*

*

DO CHVÍLE, než Patricia Loweryová učinila na policii prohlášení, kterým obvinila bratra, jako diví hledali a hledali nějakého cizího člověka. Teď už pracovali přímo pro úřad obvodního prokurátora a pídili se po důkazech, které by podepřely žalobu proti Andrewovi Lowerymu. Nikdo z nich ani v nejmenším nepochyboval, že na základě Patriciiny výpovědi porota jejího bratra Andrewa shledá vinným. V tomhle městě porotu tvořilo vždycky třiadvacet lidí, a jejich úkolem bylo poslechnout si svědky, rozhodnout, jestli byl opravdu spáchán zločin nebo byly spáchány zločiny, přesně určit, jaké povahy a jak závažné, jestli je důvod usuzovat, že zločin nebo zločiny podezřelý spáchal, a rovněž zcela přesně povahu a závažnost zločinu nebo zločinů, aby mohlo být vzneseno oficiální obvinění.

Kdykoliv je vyslovili, Úřad žalobce pak vždy vypracoval seznam žalovaných přestupků, a dva dny poté byl případ projednáván při předběžném líčení, které bylo vyhrazeno obhajobě obviněného.

Ta v případech vraždy samozřejmě vždy vyzněla ve smyslu neviny obžalovaného. Na tomto zasedání pak úřad obvodního prokurátora oznámil, který soudce bude případ soudit, jak bude probíhat vlastní hlavní líčení, a kdy se bude konat. Případ Andrewa Loweryho byl naprosto jednoznačný i bez dodatečných důkazů; sestra žalující vlastního bratra z vraždy, něco takového se dalo těžko zpochybnit.

Avšak obvodní prokurátor i tak vítal všechno, s čím policie přišla, ještě než půjde případ před porotu.

Právě proto se Carella snažil získat povolení k prohlídce, když byl dneska ráno u Trestního soudu.

90

Povolení k prohlídce podepsané příslušným soudcem je písemný příkaz, v němž se dotyčný policejní úředník, jemuž je listina postoupena, vyzývá, aby pátral po osobních věcech obžalovaného a dopravil je soudci do rukou.

Povolení je obvykle přesně specifikováno. Policejní úředník, který o vydání povolení žádá, musí vysvětlit, o co při prohlídce pravděpodobně půjde, a doprovodit to písemným prohlášením obsahujícím jméno nebo popis podezřelé osoby, specifikovat její osobní majetek a uvést, které prostory se mají prohledat. Detektiv, když byl vzat řádně do přísahy, napíše například prohlášení, že podle toho, co sám zjistil nebo co se domnívá, případně podle některých skutečností, které má k dispozici, zřejmě došlo k ozbrojené loupeži, načež uvede výsledky svého vyšetřování a pak požádá, aby mu bylo úředně povoleno pátrat po podezřelém revolveru, který podle jeho domnění je v bytě muže zadrženého pro uvedený zločin ukryt ve schránce na chléb.

Ani Carella, ani náměstek Locke nebyli názoru, že mají třeba jen špetku naděje získat povolení, aby směli prohledat pokoj Andrewa Loweryho v bytě na rohu Čtrnácté a St. John’s Road. Jenže naděje umírá poslední, a krom toho Carella tak jako tak byl ve městě, a tak to risknul a ve svém prohlášení troufale uvedl, že je zřejmě důvod domnívat se, že pokud jsou v pokoji Andrewa Loweryho šaty se skvrnami od krve skupiny 0 nebo A, pak to může být důkazem zločinu vraždy. Soudce si přečetl Carellovo místopřísežné prohlášení, upřel na něj tklivý zrak a řekl bez obalu: „Jak to myslíte, pokud jsou? Vy něco víte o existenci takových šatů?“

Carella byl nucen přiznat: Ne, Vaše Ctihodnosti, nevím o existenci takového důkazu, nicméně je prý 91

možno předpokládat, že snad Andrew Lowery – a soudce mu skočil do řeči a řekl, že žádost o povolení zamítá, poněvadž má podezření, že Carella by se moc rád vydal na nějaké pytlačení po pochybených důkazech, což by evidentně zakládalo skutek nelegálního pátrání. A tak Carella putoval zpátky na stanici, zklamán, ne ovšem překvapen, a na stole našel ten komisařův nevyzpytatelný oběžník.

Když do sebe naházel oběd, zašel k Loweryovým, i když neměl povolení k prohlídce.

Byla to zajímavá situace: oběť i obžalovaný bydleli v témž bytě, a Carella by byl sice potřeboval povolení, aby mohl prohledat Loweryho pokoj, ale nepotřeboval je k prohledání pokoje Muriel Stárkové – tak jako třeba nepotřeboval povolení, aby na místě činu hledal skvrny od krve nebo vražednou zbraň. Otevřela mu Lillian Loweryová, a když jí řekl, proč přišel, pozvala ho, aby šel dál. Už byl v bytě předtím, v den Murielina pohřbu, ale tehdy mu šlo jenom o to, aby vyřešil problém identifikace vražedné zbraně. Dneska sem zašel, aby pátral po důkazech, a tak se porůznu rozhlížel, a okem zkušeného pozorovatele automaticky řadil k sobě to, co k sobě patří, a všechno si patřičně utřiďoval.

Byt měl docela slušné okolí, ne snad tak přepychové jako třeba někde u Silvermine Oval a už vůbec ne tak elegantní jako u Smoke Rise, ale na 87. obvod jistě ne tak zlé. V St. John‘s Road sice nebyli v domech vrátní, ale nikde by se nenašly rozbité poštovní schránky nebo domovní chodby páchnoucí po moči. A Loweryových byt nepatřil k tuctovým kvartýrům, jaké byly v téhle truchlivé končině, připomínajícím vlak, se všemi místnostmi průchodícími, bez přepychu nějaké předsíně, 92

nastavenými za sebou jak vagóny za lokomotivou.

Tenhle byt se spíš podobal příjemnému hnízdečku sestavenému z různě velikých komůrek, s předsíní sloužící jako malý přijímací salónek, z níž se napravo vcházelo do kuchyně a nalevo do obývacího pokoje. Z kuchyně se dál už nešlo, končila okny s pohledem na cihlovou zeď zadního traktu budovy na druhé straně dvora. Na oknech záclonky z bílého průsvitného nylonu; nebydleli si zrovna v paláci samá krajka a kudrlinka, milí Loweryovi, ale zase ne v žádné chajdě. Dveře přímo naproti vchodu vedou nejspíš do koupelny, řekl si Carella; do té, co se o ní zmiňoval minulý večer Andrew Lowery. V obývacím pokoji nalevo z předsíně byla trojdílná sedací souprava – pohovka a dvě rozložitá pohodlná křesla – s potahem z látky s květinovým vzorem. U protější stěny televizor, nad ním zarámovaný Kristus: byl to jeden z těch obrazů, co se zdá, že oči se za člověkem otáčejí jakoby všude po místnosti. Televizor byl barevný, všiml si Carella. Na druhé stěně obraz farmáře vzhlížejícího k nebi, nejspíš v naději na déšť.

Paní Loweryová usedla na pohovku pod farmářovou podobiznou a zeptala se Carelly, jestli nemá chuť se něčeho napít. Carella by byl rád věděl, jestli pila, než přišel. Necítil z jejího dechu whisky, ale v ten den, co byl pohřeb, přece do sebe nalila tři panáky za sebou, a podezíral ji, že na alkohol zrovna moc upejpavá není. Předtím si toho nevšiml, ale byla to ženská vlastně dost přitažlivá, s tmavohnědýma očima jako její dcera a s černými vlasy, kypré boky i ňadra, ústa spíš smyslná. Oči měla teď zrudlé; pomyslel si, že asi plakala.

Netoužil se s ní nějak moc vybavovat, blížilo se odpoledne. Ale už nalila plnou sklenku whisky, a postavila láhev na kávový stolek před pohovkou, a 93

znovu na Carellu naléhala, aby se s ní napil. Když odmítl, vyprázdnila sklenku na jeden zátah, a než stačil mrknout, nalila si znova.

„Nemůžu tomu vůbec uvěřit,“ řekla. Teď mu došlo, že má hlasivky pěkně spálené od whisky – ta paní je pořádná vožbrunda, pohřeb nepohřeb.

Rychle jí přejel očima po nohou, a uviděl na holeních černé a modré skvrny, obvyklé znaky opilců, co se otloukají o nábytek. „Ničemu z toho,“

řekla. „Že by Andy byl něčeho takového schopný, a že by to jeho sestra mohla vykládat policii. Já prostě… To je jak zlý sen. Minulou noc jsem se probudila, myslela jsem, že už je to pryč. Posadila jsem se na posteli, myslela jsem si panebože, byl to všechno jen zlý sen, a už je to pryč. Jenže pořád to tu bylo, uvědomila jsem si, že je to tu pořád, můj syn zabil svou vlastní sestřenici, moje dcera se na to všechno dívala, viděla ho. Ach, panebože, pořád to tu bylo.“ Paní Loweryová podruhé zvedla sklenku k ústům, naklonila ji, vyklopila do sebe. A znovu se rozpovídala, a nalila si potřetí. „Dovedete si představit, jak mi je?“ zeptala se. „Já to děvče měla ráda jako vlastní dceru, jak já ji měla ráda!

Copak můžu věřit, že Andy udělal něco takového?

A i když vím, že Patricia nelže, to děvče není žádný lhář, vím, co to pro ni muselo být, že šla na policii.

Mám je ráda všechny, víte? Mě se tohleto strašně dotýká, já je mám všechny ráda. A teď je jeden z nich mrtvý, a druhý to udělal, a třetí ho viděl, ach můj bože…“ Zvedla sklenku, vylila do sebe polovinu whisky, a postavila ji zpátky na stolek.

„Můžu s vámi mluvit otevřeně?“ zeptala se.

„Ano, ovšem,“ řekl Carella.

„Já vím, jste tu, abyste dal dohromady důkazy proti Andymu, já to vím. Taky vím, že nejpádnější důkaz proti němu je ten Patriciin popis pachatele, 94

to vím taky. Jenže… dovedete si představit, jak je to těžké, připustit si to… to druhé? To… to kolem sexu? Že Andy… že donutil Muriel, aby… aby…“

Paní Loweryová zavrtěla hlavou. „A že chtěl po vlastní sestře, aby…“ Znovu zavrtěla hlavou, tentokrát hodně vehementně, jako kdyby ten pohyb mohl zaplašit všechny ty hnusné představy, které v sobě vyvolala. „Vždyť je to… můj syn,“ řekla. „Já jsem do dneška o něm neuvažovala jako o mužském, pro mě je to pořád ještě chlapec. A zničehonic se po mně chce, abych si ho představovala nejen jako mužského, ale i jako nějakého zvrhlí… zvrh… zvrh…“

Najednou si rukama zakryla obličej a rozplakala se do dlaní. Carella seděl a díval se na ni, a vůbec nevěděl, co má říct. Koneckonců to je pořád ta stejná, obnošená historie, že klidný, snášenlivý chlapeček, co jednoho krásného dne nasází olovo do své nejdražší babičky a sestře ušmikne hlavu sekáčkem na maso. Vždycky měl pro mě nějaké to povzbudivé slovo, pokaždé řekne soused odvedle.

Dříč, řekne obchodník, u kterého pracoval.

Vždycky pohotový a bystrý, nikdy s ním nebyly ve třídě problémy, řekne učitel. Krásně zpíval ve sboru, řekne kněz. Jenže také donutil sestřenici k sexuální perverzi a pak ji brutálně ubodal k smrti, a pak se vrhl se stejnou kudlou i na sestru. Co byste vy říkali ženě, která právě přišla na to, že její syn je stvůra?

Čekal.

„Asi si říkáte, ta ženská je jak kolovrátek,“

řekla, jako kdyby mu četla myšlenky. „Ale já se snažím upamatovat, já pořád hledám nějaký klíč k té záhadě, něco, co by ukazovalo, jak to, že byl…

že byl schopný něčeho takového, že mohl něco takového udělat, rozumíte mi? Víte, já bych do 95

něho v životě neřekla, že by… že by snad tajně…

tajně… tajně… můžu mluvit docela upřímně?“

„Ano, prosím vás o to.“

„Bylo by mi to jedno,“ řekla paní Loweryová zničehonic, a zvedla sklenku a nalila ji do sebe.

„Myslím, jako co je na tom? No tak to byli bratranec a sestřenice, no a co? Copak se bratranec se sestřenicí ještě nikdy do sebe nezamilovali, dokonce se i vzali? Nemyslím, že tu byl sebemenší… ale i kdyby byl, tak co? Může být něco horšího, než… že ji chtěl tak zoufale, že… že ji musel, musel donutit, aby… že musel… musel udělat to, co pak udělal… že ji musel násilím dostat, a zabít? Co se to proboha s tímhle světem děje, pane Carello? Říkám vám, přísahám vám na svou smrt, řeknu vám, že by mi bylo úplně jedno, co ti dva spolu mají, jen kdyby to nebylo došlo až tak daleko. Jen kdyby nebylo došlo až na ten nůž.“

Carella neříkal nic.

„Přemýšlíte, já vím, o čem přemýšlíte.

Přemýšlíte, co sestra? On taky chtěl… taky dělal návrhy sestře. Ach bože, já už ani nevím, co si mám o tom myslet. Chtěla bych umřít. Chtěla bych, aby na mě spadl strop, chtěla bych být mrtvá, dobrotivý Bože, prosím tě, dej, abych umřela, jak já mám teď s tímhle žít?“

Znova se rozplakala, a Carella se na ni díval a pořád nic neříkal, a nakonec už neměla slzy, a vstala a utřela si oči a řekla: „Chcete se podívat do Murielina pokoje?“

„Ano, prosím vás,“ řekl Carella.

Vzala láhev ze stolu, odnesla ji ke skříni, odkud ji předtím vyndala, postavila ji do jedné přihrádky a zavřela dvířka. „Andyho pokoj je hned naproti přes chodbu,“ řekla. „Chcete ho taky vidět?“

„To nemám povolené,“ řekl Carella.

96

„Co vám v tom brání?“ zeptala se s unavenou netrpělivostí.

„Zákon,“ řekl.

Podívala se po něm. Nepatrně povytáhla obočí.

Jako kdyby zkoumala, co zas má tohle znamenat.

Pak se k němu otočila zády a vyšla do předsíně, a vydala se rovnou ke dveřím synova pokoje a otevřela je. Když Carella přišel k pokoji za ní, zahlédl kus postele s modrým povlečením, židli s širokým opěradlem, javorový prádelník u zdi, nad ním zrcadlo, na stěně tmavočervenou vlajku se zlatým nápisem HADLEY H. S.

„Moje ložnice je naproti Andyho,“ řekla paní Loweryová. „Pokoj děvčat je na konci předsíně, tadyhle.“ Otevřela dveře a ustoupila stranou, aby mohl vejít.

Venku bylo září, ale v tomhle pokoji panoval duben. Zelený huňatý kobereček a bílé emailové prádelníky. Na postelích nabírané přikrývky, žluté a zelené, záclony, na nichž se to hemžilo sedmikráskami. Vysoké zrcadlo v bílém emailovém rámu. Těsně u oken psací stůl, deska z PVC, bílé nohy, tři zásuvky. Na desce žlutě nalakovaná přihrádka na papíry, a lampa se stínítkem z mléčného skla. Zeleň všech možných jemných odstínů, žluť ze všech končin širého spektra, a jeden odstín běli spájející tu barevnou škálu vjedno.

Všechno dohromady to pokoji dodávalo čilou svěžest jara – nebo možná mládí.

„Tahle strana pokoje je Patriciina, tady u oken,“

řekla paní Loweryová. „Na téhle straně pokoje je všechno její. Druhá strana byla Murielina. Děvčata měla společný šatník, to je tahleta skříň ve zdi hned vedle dveří, levá strana byla Murielina, pravá Patriciina.“ Trochu se odmlčela, a pak řekla: 97

„Budete mě potřebovat? Jsem najednou strašně vyčerpaná.“

„Nebude to trvat dlouho,“ řekl Carella.

„Pane Carello?“

„Ano?“

„To přece nemohl udělat.“

„Paní Loweryová…“

„Jenže ona ho viděla, že jo.“

„Ano, paní Loweryová.“

„Vlastní sestra ho viděla.“

„Ano.“

„Ale stejně…“ řekla, a jako kdyby zbytek dořekla mlčky – jemně zavrtěla hlavou, nepatrně pokrčila rameny a nakonec rezignovaně vzdychla.

Otočila se a vyšla z pokoje, a Carella slyšel, jak se šourá do své ložnice na druhém konci předsíně.

Dveře se otevřely a zase zavřely. Otočil se klíč, cvaknutí, a bylo zamčeno.

Bylo v pokoji znát, že tu žili dva odlišní lidé.

Carella nikdy neviděl Muriel Stárkovou živou, poznal ji už jenom jako mrtvé tělo na podlaze v té chodbě tam v tom činžáku, pod stropem užuž prasknout prosakující vodou, která ho nadouvala do prapodivných tvarů. Ale tady v pokoji byla tak nepochybně jako Patricia Loweryová, a kontrast mezi těmi dvěma se dal zrovna ohmatat, tak jako vůbec všechny jejich věci.

U Patricie Loweryové to byly valnou většinou věci dítěte.

Zeď za její postelí zabíraly barevné fotografie Roberta Redforda a Paula Newmana, ale zároveň měla na poličkách nad prádelníkem a po jeho stranách celou sbírku panenek – i když z tohohle věku už dávno vyrostla – jako nějaké potomstvo z hadříků a plastiku. Svrchní desku prádelníku úhledně zdobily kolekce mušlí, lahviček, 98

skleněných zvířátek, kousky pestrobarevných látek, všelijak pokroucené samorosty. Ovázala štůček pohlednic k posledním Vánocům růžovou stuhou a pověsila ho na strop jako nějaký mobil; teď se pomalu otáčel v slabém větru, který vál pootevřeným oknem. Jinou stužkou svázala podobný štůček korespondenčních lístků, a ty zas visely nad velkým zrcadlem. Lemovaly ho po krajích fotografie zasazené do bílých emailových rámečků, většinou snímky nějakých děvčat, nejspíš spolužaček, na jednom se do kamery pitvořila Muriel, na druhém její bratr Andrew stál na hlavě a cenil zuby.

V zásuvkách Carella našel její rozvrh (růžový, v levém dolním rohu s iniciálami P. L., drobným písmem), adresář, školní sešity, a seřazenou sbírku dopisů, které si schovávala po léta, některé adresované na její jméno do „Stanu 11“ v táboře jménem Bilvie v Arlingtonu ve státě Vermont.

Poštovní razítko na obálkách Carellovi prozradilo, že Patricia byla v táboře před pěti lety, když jí bylo deset. Dopisy byly všechny od rodičů nebo od bratra Andrewa. A ve stejných zásuvkách byly slohové úkoly, které Patricia psala v šesté třídě (jeden se jmenoval Jak se ochočuje želva) a matematické úlohy bůhvíodkdy (zřejmě byla v matematice velice dobrá – téměř ze všech měla jedničku) a také pár básniček, podle Carelly poměrně nových, soudě podle větší vypsanosti ruky. Uviděl na poličce paperbackový román; prozradilo mu to, že pokud jde o beletrii, Patricie si oblíbila strašidelnou prózu, a také knížky o ošetřovatelkách; v jednom případě také (asi nostalgie po dětství) knížku o malém děvčátku a jeho koníkovi. Z časopisů četla Sedmnáctku a Kůzle. Její kalendář byl samá figurka Charlieho a 99

Snoopyho. Na gramofonových deskách samý rock.

Rock tvrdý, měkký, rock takový, makový – ale jen a jen rock. Šaty, co měla ve svých zásuvkách a na své půlce skříně, působily dojmem jakési nejistoty ve vkusu, trochu zkoušení, trochu dětinskosti, trochu sexy výstřednosti; zkrátka byly to šaty patnáctiletého žabce klopotně se prokousávajícího k ženskosti.

To Muriel Stárková ve svých sedmnácti jako kdyby se už k ní byla prokousala.

Patricia se pořád upínala k dětství, ačkoliv uplývalo do nenávratna – to, jak si všechno možné schovávala, korespondenci, školní kompozice a úlohy, dokonce pohlednice z minulých Vánoc –, zato Muriel se už zřejmě považovala za ženu. Že tady žádné upomínky nebyly, to asi měl na svědomí fakt, že přede dvěma roky přišla při autonehodě o rodiče a že musela od té doby bydlet v cizím domě; člověk zkrátka asi těžko bude kolem sebe kupit hromady mořských škeblí, když musí brát zavděk něčí pohostinností. Jenže na rozdíl od Patricie Muriel měla na prádelníku uspořádáno všechno přísně utilitárně, stavěla si tam parfémy a kosmetiku, laky na nehty, ukládala tam šperky.

Měla na prádelníku účelnou lampu, nad ním zrcadlo; Carella usoudil, že tady si nanášela make-up, když se umyla v koupelně na druhém konci předsíně. Na druhém konci prádelníku bylo těžítko na papír s květinovým vzorem, a leželo na svazku nějakých článků vystříhaných z různých časopisů; ve všech se líčilo, jakou kde může žena udělat kariéru. Asi ji zejména zajímalo, jak se lze stát letuškou. Krom všemožných článků o létání tu byly i dvě brožury od dvou leteckých společností, v nichž se psalo o tom, jaké mají požadavky, jak školí budoucí zaměstnance, kolik platí, a jaké 100

poskytují možnosti. Knížky na její poličce se týkaly spíše věcné literatury a svědčily o dost širokých zájmech. Muriel četla časopisy jako Harpers Bazaar a Cosmopolitan, i když na nejhořejší poličce na její polovině Carella našel jedno číslo Penthousu – eroticky poněkud drsného čtení; ale to byl asi jednorázový výlet do zakázané oblasti, ne nějaká pravidelná porce obvyklé četby. Šaty na její půlce svědčily vyloženě o vkusu už vyzrálém, promyšleném. Její desky (gramofon měla pravděpodobně dohromady se sestřenici), to byla jenom samá elpíčka. Bylo tu pár desek s rockovými skupinami, ale z tohohle Muriel zjevně už vyrostla a spíš se její zájem přesouval k záznamům živých koncertů na Broadwayi a k profilům zpěvaček – pokud se to dalo posoudit podle toho, co převažovalo na její poličce. Jedno album si zřejmě přehrávala hodně často – obal byl potrhaný a deska byla hodně opotřebovaná a poškrábaná. Byla to Žádná tajemství Carly Simonové.

V nejhořejší zásuvce prádelníku pod hromádkou nylonových kalhotek našel Carella schovanou krabičku s antikoncepčními pilulkami.

Krabička byla rozdělena na dvacet osm malých přihrádek. Kruh na víčku Carellovi prozradil, že poslední pilulku Muriel vysunula z přihrádky označené písmeny SOB. Byla zabita šestého září, a šestého září byla sobota. V krabičce už zbývala jen jedna pilulka. Carella zaslechl venku v předsíni kroky.

Cvakly dveře od pokoje vedle – od Andrewova pokoje – někdo je za sebou zavřel. Carella se zaposlouchal. Zaslechl skřípot per v matraci, jak sebou někdo hodil na postel. Skoro vzápětí se ozval něčí pláč, dral se tenkou zdí oddělující oba pokoje.

101

Carella vyšel do chodby a zaklepal na dveře u Andrewova pokoje.

„Paní Loweryová?“ řekl.

„Ano?“

„Já už půjdu,“ řekl.

„Ano, tak dobře,“ řekla.

„Paní Loweryová?“

„Ano?“

„Paní Loweryová, být vámi, už bych dneska odpoledne nepil. Tím si neulevíte, paní Loweryová.“ Odmlčel se. „Paní Loweryová?“

„Ano?“

„Poslouchala jste mě?“

„Ano,“ řekla. „Poslouchala.“

Ve vestibulu v přízemí Carella vytáhl zápisník a začal v něm listovat; vtom zaslechl venku na chodníku nějakou živou výměnu názorů.

Uniformovaný polda tam ječel na správce, nač tahá z domu popelnice tak brzo. Domovník namítl, že popeláři přijedou v půl sedmý ráno, a kdyby je nevytáhl večer předtím, musel by lízt z postele málem za kuropění. Ano, souhlasil strážník, ale pak opravdu večer předtím, a ne už odpoledne předtím.

A teď je teprve odpoledne předtím. A teď že tu trčí celá baterie popelnic a smrdí široko daleko, a to je správní přestupek, tak jasně, jako že on tu stojí.

Domovník vysvětloval, že takhle to dělá už celá léta, vždycky vyroluje popelnice ze sklepa tak v půl třetí ve tři vodpoledne, a že žádnej polda, co tudyma chodil na obchůzku, vobyčejně nikdy nic proti tomu neměl. A že sakra mejdlo doufá, že si snad nikdo nemyslí, že von se zrovna třese na to, aby solil na potkání chlápkům, co vypadaj, jako že sou v městským žoldu. Uniformovaný polda se optal domovníka, jestli tím chce naznačit, že jako tady někdo z někoho chce tahat prachy, a správce 102

řekl, že on ví jen to, že mu nikdo nikdy nezakazoval, aby vyroloval popelnice v půl třetí nebo ve tři, a teď je to najednou strašnej zločin.

Polda mu řekl, že to zas není tak hrozný přečin, že je to spíš přečin malý, ale přečin že to určitě je, ledaže by ráčil popelnice zas odvalit zpátky do sklepa, aby tu nesmrděly široko daleko. Domovník plivl na chodník poldovi tak dva centimetry před vyleštěné černé polobotky, a plivl ještě jednou a řekl: Tak tohleto je nejspíš taky přečin. Ale pak bez odporu odvalil popelnice po rampě zase do sklepa, i když při tom brblal. Ráno lidi od Počišťovací služby najdou popelnice tak jako obvykle u kraje chodníku, a vysypou je do velkého rachotícího popelářského vozu; a pak s ním odjedou na periférii na jedno místo v Riverheadu, blízko Cos Corner Bridge, a tam všechen popel a odpadky vyklopí, a tam bude to harampátí ležet co ozdoba krajiny. Ale do té doby nebude smrdět široko daleko.

Podle Carellových poznámek Muriel Stárková pracovala jako účetní u Obchodní banky na rohu Nestorovy a Šesté ulice. Carella se podíval na hodinky. Bylo už půl třetí pryč. Bude muset sebou hodit, jestli to chce stihnout do té banky před zavřením.

103

SEDM

Z DUŠE NESTÁL O ZÁDRHELE. Patricia Loweryová jako vraha označila svého bratra; porota ho docela určitě shledá vinným; bude to přece skvělá příležitost k usvědčení dokonce bez dodatečných důkazů. A tak Carella nešel do banky proto, že by snad stál o nové zádrhele. Jenže vedoucí účtárny se jmenoval Jack Armstrong, a měl hnědé vlasy a modré oči. A Carella nezapomněl, že Patricia Loweryová – ještě když si vymýšlela, protože kryla bratra – ze všeho nejdřív řekla, že vrah byl asi tak vysoký jako Carella, a měl modré oči a vlasy „buď hnědé, nebo černé, ale určitě hodně tmavé“. Když stál proti Armstrongovi a potřásal si s ním rukou, díval se mu upřeně do jeho modrých očí, a hnědovlasé temeno toho člověka bylo na úrovni jeho temene. Carella věděl, že ve městě je tak asi 2

365 221 tmavovlasých a modrookých mužů (Patricia přece jednoho z nich označila na stanici, když podnikli ten pokus s přehlídkou, to ještě pořád trvala na své původní lživé výpovědi), jenže teď to Carellovi připadalo jako dost neobvyklá shoda okolností, že šéf Muriel Stárkové má náhodou také tmavé vlasy a modré oči. A tak Carella sice zrovna nestál o nějaké zádrhele, ale přesto chtěl vědět, jestli se Patricia někdy setkala s Jackem Armstrongem, a jestli to v ní třeba nevyvolalo nějakou podvědomou asociaci. Proč třeba, když už si vybásnila vraha, neřekla, že měl vlasy plavé a oči zelené; nebo vlasy hnědé a oči hnědé; nebo vlasy zrzavé a oči modré? Proč tmavé vlasy a modré oči 104

– jaké má, dneska se o tom nezvratně přesvědčil, Jack Armstrong, Murielin šéf? Navíc se jmenuje Jack Armstrong; obratem Carellovi sdělil, že s tím má už léta nekonečné problémy.

„Jak vy, tak já jsme moc mladí na to, abychom si to pamatovali,“ řekl, „ale bývával v rádiu takový program, který se jmenoval ,Jack Armstrong, ,Američan každým coulem‘. Pořád se s tím někdo o mě otírá. Potkám třeba chlápka přes čtyřicet, a on si ten program pamatuje a v tu ránu, co se mu představím, spustí jeho znělku. Tedy řečeno obrazně, věčně věků mě někdo takhle komentuje.

Mně je čtyřiatřicet, já vyrůstal hlavně s televizí. Ale znáte ty starší chlápky, ti vám vysypou z hlavy každý program, co kdy běžel v rádiu. A Jack Armstrong, ten mezi nimi figuruje pořád.“

Seděli v Armstrongově pracovně v zadním traktu banky. Vedle Armstrongova stolu bylo ve stěně sklo tak půldruhého metru krát půldruhého metru, kterým viděl na děvčata do účtárny. Kouřil doutník a pořád si ho oklepával do popelníku, také když na něm skoro žádný popel neměl.

„Předpokládám, že jste přišel kvůli tomu Starkovic děvčeti,“ řekl.

„Ano.“

„Je to hrozné. Hrozné.“

„Jak dobře jste ji znal?“ zeptal se Carella.

„Obávám se, že moc dobře ne. Přeložili mě sem teprve v srpnu z naší pobočky v Cahm‘s Point, na začátku srpna. Ani jsme neměli moc času, abychom se seznámili. Ale zdála se mi docela milá.“

„Pane Armstrongu, jak asi víte, zadrželi jsme mladíka, který se jmenuje Andrew Lowery; byl obviněn z té vraždy. Je to bratranec zavražděné, nejspíš jste o tom četl v novinách.“

„Ano, to je opravdu strašné,“ řekl Armstrong.

105

„Jeho sestra se jmenuje Patricia Loweryová,“

řekl Carella. „To ona ho identifikovala jako člověka, který zabil Muriel.“

„Ano.“

„Viděl jste ji někdy?“

„Koho?“

„Patricii Loweryovou.“

„Ne. Jak bych ji byl mohl vidět?“

„No Muriel tady pracovala, myslel jsem si, že třeba někdy za ní sestřenice zašla do banky…“

„Ne nikdy jsem ji neviděl,“ řekl Armstrong, zavrtěl hlavou a oklepal si doutník do popelníku.

„Já taktak znal Muriel, je těžko možné, že bych se byl kdy potkal s její sestřenici. Nerozumím vám.

To jste přišel kvůli tomuhle? Zjistit, jestli jsem ji znal nebo ne…“

„Ne, to ne,“ řekl Carella, „šlo mi o to, promluvit si s pár Murielinými přáteli tady v bance, s lidmi, co mohli…“

„To byste si tedy nejspíš měl promluvit s Heidi,“ řekl Armstrong. „To Starkovic děvče mělo stůl hned vedle jejího, určitě to byly přítelkyně.

Jmenuje se Heidi Becková, mám ji zavolat, aby sem přišla?“

„Prosím vás,“ řekl Carella.

Armstrong zazvonil na svou sekretářku a požádal ji, aby zavolala slečnu Beckovou do jeho pracovny. Tak za tři minuty u dveří dlouze zazvonil zvonek, a Armstrong řekl „Vstupte“. Heidi Becková byla pohledná blondýna tak něco přes dvacet. Měla na sobě přiléhavé kalhoty, boty na velehorském podpatku a přes blůzku s dlouhými rukávy svetřík s krátkými. Když ji Armstrong představoval Carellovi, jako kdyby se jí ulevilo, že ji nezavolal, aby jí něco vytýkal. Armstrong vstal od stolu, řekl Carellovi, ať tu je klidně tak dlouho, 106

jak bude potřebovat, a odešel z pracovny.

Skleněnou výplní po své levici Carella viděl Armstronga, jak prochází účtárnou a zastavuje se u toho a u onoho stolu, a vždycky s některou dívkou prohodí pár slov.

„Pan Armstrong mi řekl, že jste byly s Muriel Stárkovou přítelkyně,“ řekl Carella.

„To ano,“ odpověděla mu Heidi. „Tedy já myslím, že ano. No nebyly jsme zrovna nějak moc důvěrné, to ne, ale vždycky jsme tu a tam spolu zašly na oběd. A přes den jsme si spolu povídaly.

Myslím, že jsme byly tady v bance přítelkyně, víte asi, jak to myslím. Nikdy jsme se nescházely jinde než v bance, až na to, jak jsem vám už říkala, že jsme spolu někdy zašly na oběd.“

„Debatovaly jste někdy s Muriel o osobních věcech?“

„No my byly věkem dost od sebe,“ řekla Heidi.

„Kolik vám je, slečno Becková?“ řekl Carella.

„Mně je čtyřiadvacet. Víte, Muriel bylo teprve sedmnáct. Takže nějaké osobní věci mezi námi na přetřes moc nepřišly.“

„Mluvily jste o mládencích?“

„Ne. Říkaly jsme si, že ten nebo ten kluk v bance je hezký, tak asi, ale nikdy jsme se nebavily o mládencích, se kterými chodíme, to ne.“

„Myslela si Muriel na některého chlapce v bance, jako že ten a ten je hezký, a tak?“

„No to ano.“

„A na koho zvláště?“

„No na nikoho určitého, aspoň pokud se pamatuju. Ale zakoukaná do kluků bývala, to jo. Ze začátku rozhodně.“

„Jak to myslíte?“

„No když tady nastoupila.“

„To bylo kdy?“

107

„Začala tu v únoru. A jak už jsem řekla, úplně ze začátku na kluky byla – nejen tak úsměv a šmytec. A potom, nevím, jak to přišlo, jako kdyby už o ně najednou nestála. Měla jsem pocit, že už má stálou známost.“

„Zmínila se někdy, že by někoho měla?“

„Ne.“

„Tak jak vás to napadlo, že někoho má?“

„No vždyť vám povídám, kluci se zastavovali u jejího stolku a vedli s ní řeči – byla to krásná holka, víte, tmavé vlasy a moc hezké hnědé oči, a náramnou figuru – no a tak se u ní kluci každou chvíli zastavovali na slovíčko, to přece znáte, laškovat s ní, flirtovat. A ze začátku je k tomu i trochu popichovala, ale pak najednou jako když utne, už si jich skorem ani nevšimla.“

„Kdy to bylo? Kdy se tohle stalo, to jako když utne?“

„Ach, to už nevím. Snad v dubnu? Jo, před Velikonocemi, myslím že tenkrát.“

„Už si chlapců nevšímala.“

„Ne, nevšímala. No ne že by je snad pokaždé zpražila pohledem nebo tak, ale bylo vidět, že už nemá zájem.“

„A vy si myslíte, že to bylo proto, že už si někoho našla.“

„Jo, to si myslím. Ale to je jen můj názor.

Vždyť jsem vám říkala, nikdy se nezmínila, že by měla nějakého hocha nebo tak podobně. Já si jen dala dohromady dvě a dvě.“

„Jak to myslíte?“

„No…“ Heidi pokrčila rameny. „Trochu se stydím o tom mluvit.“

„Myslete si, že jsem kněz,“ řekl Carella a usmál se.

108

„Já jsem židovka,“ řekla Heidi a usmála se na něho také

„…a stejně bych se styděla, i kdybyste byl kněz.“

„No tak to přece zkuste,“ řekl Carella.

„No, muselo to být někdy v srpnu, neřeknu vám už přesně kdy, tak někdy na začátku srpna. Muriel přišla ke mně ke stolu a koktala a kroutila se a nakonec se mě zeptala, jestli neznám dobrého gynekologa. Já nevím, jestli vám taková věc něco říká, ale mně… no já byla hned doma.“

„V čem jste byla hned doma?“

„No je to sedmnáctileté jehně, ne, a bydlí u tety, ne, no tak jestli má nějaké potíže, na které by se měl mrknout gynekolog, tak proč o tom neřekne tetě? Proč s tím chodí na cizího člověka? No tak jsem si domyslela, že to můžou být jen dvě věci.

Buď už je v tom, nebo nechce, aby v tom byla.

Víte, co myslím?“

„Asi vím,“ řekl Carella.

„Mohla bych vám to říct pěkně po lopatě,“ řekla Heidi, „ale stydím se.“

„Neřekla, proč potřebuje dobrého gynekologa?“

„Říkala, že má nějaké svědění, nebo… bože, heleďte se, tak si to přeberte, jste přece polda, co vám tu mám takové věci vysvětlovat.“

„Muriel zabili,“ Carella víc neřekl.

Heidi se mu podívala do očí, přikývla, a pak řekla přímo a věcně: „Stěžovala si na nějaké svědění v rozkroku, myslím. Nebo na výtok. Přesně si nevzpomínám. Dala jsem jí adresu svého gynekologa a taky jsem se jí zmínila, že mi zaváděl první pesar. To pro případ, že by snad za ním chtěla zajít z tohohle důvodu. Nevěděla jsem, jestli chce k němu jít kvůli tomuhle, ale v duchu jsem si říkala, že ji to možná uklidní, jestli to všechno chtěla z 109

tohohle důvodu. Nebo jestli chtěla začít brát antikoncepční pilulky. Bylo jí přece teprve sedmnáct, takové jehně, a chce jít k nějakému cizímu gynekologovi. Ale řeknu vám, to, že je snad těhotná, to napadlo mě. A víte proč? Vlastně bych vám to neměla říkat, jste detektiv, nejspíš jste už na to přišel sám. Ale když se mě tenkrát ráno ptala, neřekla prostě, jestli neznám nějakého gynekologa.

Řekla, jestli znám nějakého dobrého gynekologa, je vám jasný ten rozdíl?“

„Ano,“ řekl Carella a přikývl.

„Protože holka, co chce prostě pesar nebo pilulky proti početí, ta zajde klidně za kterýmkoliv hudlařem, no ne? Prostě si nějakého najde v telefonním seznamu, copak na tom záleží? Jenže Muriel chtěla dobrého gynekologa, to znamená, že šlo o něco závažného, ne o nějakou prkotinu jako svědění v rozkroku. Já to odhadovala na to, že je těhotná.“ Heidi prudce vzhlédla. „Byla těhotná?“

„V pitevním nálezu se o žádném těhotenství nemluví,“ řekl Carella. „Normálně se nic takového nezkoumá, pokud o to zvlášť nepožádáme.“

„Možná že by to bývalo za to stálo,“ řekla Heidi a hned dodala: „Vidíte, co já vám mám co říkat, jak to máte celé vést, že jo. Nejspíš jsem úplně vedle.

Drželi ji doma náramně zkrátka, to tedy jo, takže možnost, že by byla těhotná, asi…“

„Kdo ji držel zkrátka?“

„Její teta a strýc. Málem se chudinka musela dovolovat na záchod.“

„A ona vám o tom něco říkala?“

„Ne, na to jsem přišla sama.“

„Jak jste na to přišla, Heidi?“

„No tak, že on jí každé odpoledne přijel naproti před banku.“

„Kdo? Strýc?“

110

„Ne, bratranec. Andrew Lowery. Ten, co ji zabil.“

*

*

„JÁ JSEM SE O NI STARAL víc než o svou vlastní dceru,“ řekl Frank Lowery. „Nikdo mi nemůže vyčítat, že bych se o Muriel nestaral.“

Bylo půl čtvrté odpoledne, oba muži seděli v Loweryho karosárně na rohu Boomerovy a Třetí. Z

malé kancelářičky plné rámusu Carella viděl, jak se mechanici snaží napravovat pokroucené plechy a blatníky. Všude pronikavě čpěly všechny možné laky a smalty, a do toho puchu frázovaly jejich debatu údery kladiv o kov.

„Není to nic jednoduchého, přibrat do rodiny někoho dalšího,“ řekl Lowery. „To se stalo přede dvěma lety, to jsem ještě neměl tuhle dílnu, a musel jsem se tenkrát dost otáčet, abychom vůbec nějak vyšli. Jenže byla to manželčina neteř, přece jsme ji nemohli vystrčit někam na mráz, a neměla žádné jiné příbuzné, co by se jí ujali. Člověk přece má nějakou zodpovědnost, no ne?“ řekl Lowery.

„Když máte rád svou ženu, musíte mít rád taky její přízeň. Ale přesto vám řeknu, ať mě Pánbu netrestá, kdybych býval věděl, co z toho všeho pojde, byl bych ji vypakoval do nějakého domova, nikdy bych ji nebral k nám. To se člověk snaží chovat jak křesťan, a pak…“

„Pane Lowery, já bych moc rád zjistil, jestli tu třeba nebyly nějaké náznaky, že se k něčemu takovému schyluje. Nehádali se třeba Muriel a Andrew, snášeli se?“

„Vycházeli spolu ohromně,“ řekl Lowery.

„Podívejte, oni prostě byli bratr a sestra, fakt. To si klidně můžete zapsat. Byli bratr a sestra, já je tak vychovával, a taky se tak k sobě chovali. Kdokoliv 111

z nich něco chtěl, já to bral, jako by to všechno byly moje děti. Když chtěla něco Muriel, bylo to stejné, jako kdyby to chtěla Patricia. Nebo Andy.

Všichni byli mí, tak jsem to bral od chvíle, kdy jsem k nám Muriel vzal. Říkala mi strýčku Franku, to jo, ale zrovna tak by mi byla mohla říkat táto, protože já pro ni tátou byl. A myslím, že i dobrým.

Měla všechno, co chtěla, ale taky jsem ji držel na krátké uzdě, to patří přece taky k otcovským povinnostem, ne? Držet děti na krátké uzdě. Držel jsem tak Patricii, držím ji tak pořád, a držel jsem tak taky Muriel.“

„V jakém smyslu na krátké uzdě?“ zeptal se Carella.

„No tak třeba stran randění. Já dodneška nedovoluju Patricii randit s kluky, je na to ještě moc mladá. No jo, já vím, lidi dneska mají dětičky, co chodějí na rande ve třinácti, někdy i ve dvanácti, jenže já tohleto nikdy svým dětem nedovolím, to ne, pane. Já Muriel nepustil na rande dřív než po sedmnáctých narozeninách, a i pak jsem trval na tom, aby mi předvedla každého kluka, se kterým si vyjde. Musel pro ni vždycky přijít k nám, musel se mi podívat do očí a potřást si se mnou rukou. Nejen tak písknout pod oknem, nic takového. A měla přísný režim, musela být doma do půlnoci, ani o minutu pozdějc. Ten večer, co byla ta oslava, jsme si ujasnili, že budou doma do jedenácti – to že šly samy, dvě děvčata. Byl bych ten večer pro ně zašel, jenže mi nebylo dobře, lezla na mě nějaká chřipka, a lilo jako z konve.“

Lowery se odmlčel, podíval se na ruce. V dílně za dveřmi se na blatník snášel oblak zelené barvy jak mračno kobylek. „Pořád znova si říkám… co by bylo, kdybych jim byl tenkrát šel naproti? Co by bylo, kdybych byl viděl, jak můj vlastní syn…

112

můj… můj vlastní syn těm dvěma děvčatům ubližuje? Pane Carello, tohleto je to nejhorší, co mě kdy v životě potkalo, absolutně nejhorší. I kdybych se dožil tisícovky, nemohlo by se mi už stát nic horšího než tohle. Přišel jsem o Muriel, kterou jsem měl rád jak vlastní dceru, a teď přijdu i o kluka – půjde nadosmrti do kriminálu, to je jisté. A jen Pánbu ví, co tohle všechno udělá s Patricií, jestli z toho vyjde se zdravým rozumem. Je jí teprv patnáct, a už zažila takovou příšernou věc, viděla to celé od začátku do konce, a pak se Andy vrhl i na ni, jak divé zvíře. Pane Carello, myslím, že nikdo z nás už nebude takový jako předtím, po tom, co se stalo. Někdy mi napadá, že Muriel vlastně měla štěstí, je aspoň z toho všeho venku. Ale my s tím musíme žít až do smrti, a já občas pochybuju, jestli to vydržím.“

„Pane Lowery, pokud vím, váš syn jezdíval k bance Muriel naproti, když jí končila práce. Je to pravda?“

„Ano. To je pravda. Jezdíval.“

„Vy jste ho požádal, aby tam jezdíval?“

„Ne, to ne. Hlídal jsem je, to jo, ale zas ne jako nějaký cvok. No když děvče chodí domů z práce v pět odpoledne, to snad není z čeho mít strach, no ne? Já vím, už dost lidí zabili málem v pravé poledne, jenže člověk přece nemůže mít pořád v hlavě takovéhle myšlenky, to by pak musel být pořád schovaný někde na záchodě. Ne, já byl přesvědčen, že se Muriel vůbec nic nestane, když bude chodit z práce domů sama. Myslím, že Andy pro ni jezdil prostě proto, že si toho vždycky měli moc co povídat. Přijali ho na univerzitu, a pořád spolu debatovali o přednáškách a o seminářích, co na ně chodí. Ani jedno jídlo se u nás neobešlo bez toho, aby se ti dva nebavili o Andyho studování.

113

On si tu holku strašně považoval, a i její názory, a proto si nedokážu… nedokážu…“

„Řekl byste, že si to usmyslel on, jezdit jí naproti po práci?“ řekl Carella.

„No já ani nevím. Snad na to připadli oba, snad se oba na tom dohodli. Andy v létě neměl co dělat, a tak mu nejspíš nedělalo potíže zajet vždycky do města pro ni, a připadá mi, že Muriel byla ráda, že se nemusí trmácet v těch odpoledních návalech.

Opravdu vám nemůžu říct tak ani tak, pane Carello.

Ale můj nápad to nebyl, to je jisté, v pět odpoledne jsem přece o ni nemusel mít strach. Vadilo mi, když zavolala, že přijde později, buď že bude v bance přesčas, nebo že půjde ještě něco nakupovat, bývalo to takhle ve čtvrtek k večeru; to mě strašně rozčilovalo, fakticky, to mně pilo krev.“

„Dělávala to často?“

„No dost často. Mluvili jsme o tom spolu, vždycky jsem jí za to vycinkal. Já se k té holce choval, jako by to byla moje dcera, pane Carello.

Bolí mě to, že tu už není. Fakt. Já tu holku měl rád.

Hrozně mi přirostla k srdci.“

„Pane Lowery, a když tak váš syn jezdil Muriel naproti k bance – byla s ním někdy i Patricia?“

„Ne, myslím, že ne.“

„A nejela jí třeba někdy k bance naproti bez něho?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Takže asi těžko znala některého Murielina spolupracovníka?“

„To těžko.“

„Vůbec se s nikým z nich neznala?“

„Ne.“

Oba nějakou chvíli mlčeli. V dílně se zas rozbušilo kladivo, a Lowery počkal, až přestane, a pak řekl: „Jak se může něco takového stát, to mi 114

řekněte? Jak se takové mládě, ve kterém se zrovna vidíte, bystré, hezké, hodné, že ani už být hodnější nemůže, jak se to zničehonic pomátne a udělá něco takového? Jak se to může stát, pane Carello?“

„Nevím,“ řekl Carella.

„Já se pořád a pořád snažím na to přijít. Od chvíle, kdy nám Patricia řekla, co se tam ten večer doopravdy stalo, se snažím objevit, co to do Andyho vjelo. Víte, Muriel si psala deník, šel jsem do jejího pokoje a hledal jsem ho, myslel jsem si třeba je v něm něco, z čeho vysvitne, co se to stalo.

Vedla si ho svědomitě, psávala si do něho každý večer, než šla spát. Ale nenašel jsem ho. Nevím, co se s ním mohlo stát, hledal jsem ho v pokoji všude, ale prostě tam není.“

„Pane Lowery,“ řekl Carella, „měl byste něco proti tomu, kdybych se tam po něm podíval já?“

„Vůbec nic. Má červené kožené desky, no jo, daroval jsem jí ho k Vánocům. Je to takový ten, co mají vpředu mrňavé zámečky, na takové ty klíčky jak blecha, znáte je?“

„Ano,“ řekl Carella. „Děkuju vám, pane Lowery, moc jste nám pomohl.“

*

*

TEĎ UŽ ŠEL PO NĚČEM ZCELA URČITÉM, a to něco byl deník, který si Muriel Stárková psala. Když pan Lowery a po něm on prohledávali její pokoj, deník nenašli, a ve svém písemném prohlášení, jímž Carella znovu žádal o povolení k prohlídce, teď uvedl, že nyní existuje pádný důvod domnívat se, že obviněný Andrew Lowery pravděpodobně odcizil deník, protože měl za to, že obsahuje něco, co by ho usvědčilo. Vzhledem k tomu, psal Carella v žádosti, dovoluji si požádat vážený soud, aby vydal povolení a příkaz k zabavení zmocňující níže 115

podepsaného, aby provedl prohlídku pokoje Andrewa Loweryho v bytě číslo 3A v domě číslo 1604 v St. John‘s Road s tím, že nalezne-li deník v červené kožené vazbě psaný rukou Muriel Stárkové, případně kteroukoliv část tohoto deníku nebo jiný důkaz o předmětném zločinu vraždy, aby jej zabavil a předal soudu spolu se zmíněnými dalšími důkazy pokud je soud za tyto uzná.

Žádosti bylo vyhověno.

Carella se vrátil do bytu Loweryových toho večera dvacet minut po šesté. Frank Lowery už byl z práce doma, a večeřeli spolu se ženou v kuchyni.

Vysvětlili Carellovi, že Patricii poslali tak na týden k babičce. Mysleli si, že by nebylo moudré pouštět ji do školy, teď když se noviny tak nechutně hrabou v té historii. Požádali Carellu, pokud se neurazí, že by byli rádi, kdyby povečeřel s nimi, ale Carella jejich pozvání zdvořile odmítl, a pak centimetr po centimetru prohledal pokoj jejich syna.

Po deníku nebylo ani stopy.

*

*

VE TŘI ČTVRTĚ NA SEDM RÁNO vůz Městské počišťovací služby zastavil před domem v St.

John‘s Road. Jeden muž řídil, dva další šli za vozem. Ti dva vzadu zvedali kontejnery s odpadky a vyklápěli je do otvoru s transportérem, který celý obsah dopravoval do vozu. Měli evidentně rádi to dunění, které se rozléhalo všude kolem; to bylo vidět z toho, s jakou chutí vždycky třískli kontejnerem o kovový límec transportéru a pak zase zpátky na chodník. Takový odpadkový vůz celý otlučený a zprohýbaný projížděl všemi ulicemi ve městě nejméně jednou týdně; tihleti lidé měli svou práci totiž opravdu rádi. (Leckdo tvrdil, že mají stejně tak rádi puch z odpadků, ale to byla čirá 116

pomluva.) Měli rádi hlavně ten rámus s kontejnery rozléhající se všude kolem a zvěstující všem, že jedou příslušníci Počišťovací služby. Příslušníci této služby také pořád stávkovali nebo uvažovali o stávce. Tvrdili, že jejich práce je stejně nebezpečná jako policajtská nebo hasičská. Hasiči pořád kňourali, že jejich práce je nebezpečnější než policajtská, ale zaměstnanci Počišťovací služby tvrdili, že ta jejich je nebezpečnější než hasičů i policajtů dohromady, a proto taky chtěli za svou strašně nebezpečnou práci nejméně tolik jako hasiči a policajti.

„Je to fuška vo hubu,“ říkal Henry, „hlavně proto, že můžem bejt každýmu ukradený.“ Henry byl u odpadkového vozu řidičem. Dva kolegové, co chodili vzadu, se teď vezli na sedadle vedle něho.

Vůz byl už plný, a jeli ke Cos Corner Bridge; kousek od něho vyklopí odpadky a vyrazí na druhou větev své pravidelné objížďky. Počišťovací vůz měl kapacitu jen na jednu polovinu objížďky, a když byl plný, museli odpadky vyklopit. To bylo základní pravidlo sběru odpadků. První zákon počišťovačů: Když jsi plný, vyklop to. „Mužem bejt každýmu ukradený,“ řekl Henry, „poněváč si všichni myslej, že jsme nějaký popeláři. Jenže my žádný popeláři nejsme, my jsme zaměstnanci Počišťovací služby.“

„Počišťovači,“ řekl George. To byl jeden ze dvou mužů, co chodili za vozem. Teď se natřásal blahem, že sedí vepředu a veze se k tomu kousku země, co město ze sebe vyvrhuje u mostu. Ono to unaví, pořád pochodovat za vozem a vzpírat kontejnery a bujaře je zahákovávat za límec transportéru. Určitě byl blahem bez sebe, že si mohl na chvíli sednout. Moss seděl vedle něho.

Moss byl ten druhý, co chodil za vozem, jediný 117

černoch v tomhle spolku. Vycházeli spolu v práci dobře, tihle tři, vzdor tomu, že dva byli bílí a jeden černý. Vypadalo to, že si myslí, a nejspíš to tak bylo, že v té jejich fušce kolem smetí nemají místo nějaké předsudky.

„Jo, přesně tohleto jsme, Georgi,“ řekl Henry.

„Počišťovači.“

„A máme na to, aby si nás lidi považovali,“ řekl Moss.

„A abysme brali stejně jako chlupatý a hasiči,“

řekl George.

„Jo, to je vono,“ řekl Henry. „To je přesně vono. A proto si taky myslím, že bysme měli jít zas do stávky.“

„Hrabou se snad hasiči v sajrajtu z celýho města?“ ptal se George.

„V tom hnoji, co lidi házej do kontejnerů?“ ptal se Moss.

„Hasiči se v tom hnoji hrabat nemusej,“ sám si odpověděl George.

„Ani chlupatý nemusej,“ řekl Henry.

„V tom hnusným, smradlavým hnoji,“ řekl Moss. „Měli bysme dostat pořádně zaplacíno, že maj to štěstí, že se v tom zavšiveným hnoji musíme rejpat my.“

„Jenže pokaždý když chcem vod města, aby nám přidali, kdopak začne vyvádět jak zjednanej?“

řekl Henry. „Chlupatý. Začnou řičet jak zjednaný, poněváč chtěj, aby si všichni ve městě mysleli, že voni jsou jediný, co při fušce riskujou den co den svůj drahocennej život. No a teď mi řekněte, kamarádi, esli ste někdy slyšeli, že by nějakej chlupatej dostal na svou ctěnou kebuli celej náklad vodpadků; no a nedávno to koupil takhle Murphy, vod správce jednoho baráku, kde vysypává kontejnery už celejch patnáct let! Patnáct let, no 118

představte si to, a ten dobytek, co tam dělá domovníka, mu vyklopí na hlavu celej ten sajrajt.

Fakt, normální dobytek! Celej kontejner vodpadků na hlavu. Murphy smrdí ještě teďka!“

„Všechen ten všiváckej hnůj,“ řekl Moss.

„Měli by nám za takový štěstí pořádně platit,“

řekl George.

V dálce před sebou viděli štíhlé obrysy Cos Corner Bridge, nalevo pak areál, kam město vysypávalo všechno smetí. Na zářijové obloze plachtili rackové, kroužili nad těmi hromadami odpadků a snášeli se na ně. Kolem na rumištích stálo plno vozů vyklápějících svůj nelibý obsah.

Henry přejel přes hlavní silnici a stočil vůz dolů špinavou cestou k rumištím. Rackové krákali a skřehotali, až zaléhaly uši.

„No copak se chlupatý páraj s mořskejma rackama?“ zeptal se George.

Dispečer, po kolena v odpadcích, signalizoval Henrymu, aby zakormidloval doleva, což učinil.

Dispečer pak zvedl palec nahoru, což znamenalo pokyn Henrymu, aby vyložil náklad. Henry zmáčkl ve voze knoflík zvedacího zařízení, a záď korby se začala šplhat k nebi, a všechno, co lidi v takových sto padesáti činžácích vyhodili, se pomalu sunulo na zem a přidávalo se ke všem těm lahvím a novinám a kůře z pomerančů a kávové sedlině a kostem od oběda a oslizlým šlachám a rozmačkaným bramborům a prázdným krabicím a starým botám a špačkům od cigaret, co je nasbírali v celém městě za poslední týdny a měsíce. V

odpadcích, co posbírali toho dne v čísle 1604 v St.

John‘s Road, byl i deník v červených kožených deskách. Pásek s přezkou na zámek na přední straně byl odříznut. Sypaly se na něj nové a nové odpadky.

119

*

*

NECELÝCH DEVATENÁCT KILOMETRŮ od Cos Corner Bridge, v jiné končině Riverheadu, Carella hučel do jedné starší tvrdohlavé dámy, aby mu dovolila promluvit s její vnučkou. Ta žena se jmenovala Matilda Loweryová, bylo jí čtyřiaosmdesát, a trvala na svém, že Patricia už má policajtů po krk. Její rodiče ji poslali sem, aby ji schovala před novináři a před policajty, no vážně, a jestli Carella od těch dveří nevypadne, přistane mu na hlavě smeták.

Carella jí vysvětloval, že tu je z příkazu obvodní prokuratury a že dává dohromady všechny důkazy ve prospěch obžaloby, a že se potřebuje Patricie zeptat na pár věcí, které podle něho určitě přijdou na přetřes u přelíčení, až se případ dostane před soud. Ona stará dáma už vážně pozvedala koště a vypadalo to, že užuž jím obdaří Carellovu hlavu; vtom se Patricia ozvala z pokoje a řekla, to že je v pořádku, aby ho pustila dovnitř. Matilda Loweryová zavrtěla hlavou a s brbláním se odebrala do kuchyně, aby si uvařila čaj.

Tohle bylo dvanáctého září, krátce po poledni.

Patricia měla na sobě modré džínsy a bílý svetr.

Tmavé vlasy měla svázané do dvou ohůnků po stranách hlavy. Vypadala mladší než na svých patnáct, a jako kdyby teď už byla docela klidná; řekla to na bratra a spadl jí kámen ze srdce. Na rukou měla pořád ještě obvazy, a pravou tvář měla na jednom místě zalepenou leukoplastí. Vybídla Carellu, aby se posadil, a pak rovnou řekla: „Myslíte že je to dobře? Že jsem ještě nezačala znova chodit do školy?“

„Ano, myslím, že je to dobře,“ řekl Carella.

120

„Já si tak jistá nejsem. Nechtěla bych, aby si kluci a holky mysleli, že jsem srab.“

„Určitě si nic takového myslet nebudou,“ řekl Carella.

„Oni si teď myslí, že jsem krysa,“ řekla Patricia.

„Co vás k tomu vede?“

„Párkrát mi někdo telefonoval. Než jsem přijela sem k babičce. A taky jsem dostala dopis.“

„Máte ještě ten dopis?“

„Zahodila jsem ho. Naháněl mi strach.“

„Co v něm bylo?“

„Ach, celý seznam hrozných nadávek, že jsem prý shodila vlastního bráchu. A v telefonu to samé.

Jeden chlap řekl, že potkat mě na ulici, zabije mě.“

„No z takových věcí bych si moc nedělal,“ řekl Carella.

„Ne, já vím, když tohle někdo dokáže říct do telefonu, musí být kapánek cvok. Jenže…“

„Jenže co?“

„Myslíte, že jsem udělala dobře? Udělal byste to vy? Kdybyste viděl, že váš bratr páchá zločin…

vraždu… řekl byste to na něj? Máte bratra?“

„Mám sestru,“ řekl Carella.

„Řekl byste to na ni?“

„Řekl.“

„Já pořád nevím,“ řekla Patricia a těžce vzdychla. „Stejně ale je už pozdě, už jsem to udělala. Už se na tom nedá nic změnit.“ Znovu vzdychla, a pak řekla: „Co jste se mě chtěl zeptat?“

„Jen pár věcí, Patricie. Za prvé, když jsme s vámi mluvili ten večer, co došlo k té vraždě, říkala jste, že nějaký muž s tmavými vlasy a s modrýma očima…“

„To jsem lhala,“ vyhrkla Patricia.

„Ano, já vím. Chtěla jste chránit bratra.“

121

„Ano.“

„Jenže proč jste si vymyslela zrovna tuhle kombinaci, Patricie? Tmavé vlasy a modré oči?

Měla jste pro to nějaký důvod?“

„Ne. Myslím, že ne.“

„Znáte někoho, kdo se jmenuje Jack Armstrong?“

„Ne.“

„Byl to Murielin šéf,“ řekl Carella. „Ten má hnědé vlasy a modré oči.“

„Neznám ho,“ řekla Patricia.

„Víte, už vám to mohu klidně prozradit: tu identifikaci nejspíš napadnou,“ řekl Carella.

„Advokáti vašeho bratra tu vaši identifikaci určitě napadnou.“

„Proč? Já snad znám svého bratra,“ řekla Patricia.

„To ano, ale podívejte, Patricie, vy jste tak neústupně trvala na té první identifikaci, a ukázalo se, že je od začátku do konce falešná. No a toho se obhajoba bude snažit parádně využít, tím jsem si jistý. A proto jsem chtěl vědět, jestli jste se někdy potkala s panem Armstrongem. Víte, to jste pak třeba mohla podvědomě označit za pachatele někoho, kdo měl nějakou spojitost s Muriel, abyste kryla bratra. Ale vy pana Armstronga neznáte.“

„Ne.“

„Váš otec se zmínil, že Muriel chodívala na schůzky s chlapci, a že každý z nich si vždycky pro ni přišel k vám domů. Vzpomínáte si na některého z těch chlapců?“

„Na některé,“ řekla Patricia.

„Neměl třeba někdo z nich černé vlasy a modré oči? Promiňte, že se k tomu pořád vracím, ale mohu říct s určitostí, že identifikaci napadnou, a 122

jestli můžeme udělat něco, co by pomohlo obvodnímu prokurátorovi…“

„Nevzpomínám si u žádného z těch kluků, jak vypadali,“ řekla Patricia. „Některý s ní byl tak jednou dvakrát. Ani si u některých nepamatuju jméno.“

„No takže to bychom myslím měli,“ řekl Carella a vzdychl. „Ještě je tu jedna věc. Váš otec se zmínil, že Muriel měla deník, říkal, že do něho psala pilně každý večer. Vy jste s ní bydlela v pokoji, viděla jste ji někdy psát si do deníku?“

„Ano, viděla.“

„Můžete mi říci, jak vypadal?“

„Byl v červené kůži, s takovou malou přezkou, která se vpředu zamykala.“

„Kdy jste ten deník viděla naposled, Patricie?“

„Mám dojem, že si do něho psala ten večer předtím, než ji zabili.“

„Předešlý pátek večer?“

„Ano.“

„A co s ním potom udělala?“

„Zamkla ho a dala zpátky do šuplete. Klíček nosila na řetízku na krku.“

„Do které zásuvky ho dávala?“

„Do té horní ve svém prádelníku.“

„Teď tam není, Patricie. Nemáte ponětí, kde by tak mohl být?“

„To nemám. Vždycky ho měla tam.“

„Dobře,“ řekl Carella, a pak pokrčil rameny.

„Fajn, tak to by bylo. Mrzí mě, že jsem vás otravoval. Moc vám děkuju, Patricie.“

*

*

TEN ČLOVĚK SE POVAŽOVAL ZA KRÁLE.

Považoval se za panovníka téhle říše, na niž dozíral. Tohle bylo jeho město, a potentát, který mu vládne, má přece právo na každodenní desátky. Asi 123

by poslal služebnictvo, aby pro něj sbíralo, kdyby ho tolik netěšilo dělat to sám. Zvláště v tuhle roční dobu. Narodil se v září, připadalo mu, že to nejspíš spolu nějak souvisí. Každý kojenec poprvé spatří světlo světa ve zcela určité roční době, třeba tedy právě tohle způsobí, jak od té chvíle vnímá všechno kolem. Dejme tomu, že by se člověk narodil v únoru nebo v březnu; přišel by na svět vezdejší s nahým zadkem, do zimy a mrazu, doktor by ho plácal po prdýlce, a člověk by natahoval do plic ten rezavě studený vzduch; z toho pomyšlení by i princ měl husí kůži! Když přišlo září, jak nesmírně rád den co den konal pravidelné obchůzky! V ten měsíc je obloha pořád modrá a vzduch jak dívčí polibek.

Ach, jak ho milovali! Ach, co všechno mu každý den snesli k nohám, jeho oddaní leníci! Kolik překvapení! Nikdy napřed nevěděl, jaký bude desátek, nikdy nemohl ani tušit, co všechno asi posbírají po uličkách a dvorcích, co v kontejnerech u chodníků nebo v nespočítatelných krabicích, které obyvatelstvo odhodí.

A dneska – dneska objevil horu pokladů, nejdřív ani nevěřil svým očím. Ještě nenadešel den jeho narozenin, a hordy barbarů z končin za městskými hradbami dosud nebyly vyzvány, aby prošly branami a složily mu k nohám berni z loupežných výprav. Ještě nenadešly Vánoce, aby vyznavači křesťanské víry, kteří obývali zemi na jihu a na západě, byli vyzváni přinést mu statky nevídané, v množství rovném váze jeho těla. A přesto, zde, na pláni poblíž Cos Corner Bridge, jeho leníci k potěše králově rozprostřeli před ním koberec darů sahající až k obzoru, že se jeho staré zelené oči až rozšířily úžasem a jeho bezzubé dásně až počaly žvýkat v očekávání slasti. Ve stínu mostu dal se do křepčení nad těmi bezbřehými skvosty, z 124

jedné třpytící se hromady vylovil kostru jakéhosi deštníku, zamával jí nad hlavou, vystavil poryvům vonícího vánku rozedraný límec z růžové kožešiny, pídil se a pátral po titěrnůstkách a tretkách, zkusil, jak by mu slušely světle modré rukavice a přívěsek s prasklým kamínkem, a pak usedl do lenošky s vyhřezlým čalouněním a v paprscích odpoledního slunce se jal pročítat jakousi knihu v jasně červené kožené vazbě.

Na titulní straně knihy byla vytištěna slova: *

TOTO JE DENÍK

*

A pod nápisem bylo rukou napsáno na bílé předtištěné řádce:

*

Muriel Stárkové

*

To jméno mu připadalo povědomé; bezpochyby některý z jeho věrných poddaných – Muriel Stárková. Nečetl už nějakou knihu o jejích dobrodružstvích? Není tohle nějaký dodatek k ní?

Muriel Stárková. A pak si vzpomněl, že zahlédl její jméno v novinách, které vydobyl z odpadků před několika dny, a vzpomněl si rovněž, že byla zavražděna. Vstal z lenošky a vsunul deník do kapsy ve svém dlouhém černém plášti. Poté si kol ramen ovinul růžovou kožešinu z hrnce, zamával nad hlavou pozůstatky výše zmíněného deštníku a vydal se na výpravu za nějakým policistou.

125

OSM

CARELLA BYL VŽDYCKY PŘESVĚDČEN, že kdokoliv si píše deník, dělá to v naději, že jednoho krásného dne ho bude číst někdo další. Někdo odemkne zámeček, uřízne přezku, otevře ho, a autor deníku stane ve vší nahotě před lačnýma očima kohosi úplně cizího. Ve všech denících, které za své policajtské kariéry kdy četl, nikdy nenarazil na pisatele, který by si snad nebyl vědom budoucích čtenářů. Někteří si možnost, že deník bude jednou také číst někdo další, uvědomovali do té míry, že celé stránky v něm šifrovali; některé záznamy vypadaly, jako by autor soudil, že by se měly rovnou oznamovat do světa, ale jiné zas budily dojem usilovné snahy o neprozrazení. Šifry bývaly ovšem hodně často tak prostoduché, že už vlastně ani povahu šifer neměly – další příznak, že pisatel stál o to, aby se všemu rozumělo. Člověk třeba nemusel být génius, aby rozluštil šifru, jejíž podstatou byl posun o jedno písmeno, takže třeba proslulý výraz pro kopulační akt vypadal takhle: TPVŠUBU. Některé šifry byly složitější, ale žádná z nich nebyla tak rafinovaná, aby se na ni nepřišlo.

Zašifrovaná místa se obyčejně týkala historek kolem sexu nebo nějakých divokých představ.

Nikdy nešlo o násilí. To bylo zvláštní. Když se někdo na někom dopustil násilí, vždycky si to zapsal do deníku v naprosto běžné, nezakódované řeči: „Dneska jsem Karlíkovi roztřískal hlavu kladivem.“ Pokud ovšem měl nějaký neobvyklý, úchvatný sexuální zážitek, pak byl zápis šifrovaný: 126

„Včera jsem Karolíně v její ložnici dával pusy na LVOEV.“ Lvoev zdaleka nebylo holandsky ani švédsky. Ba nebylo to ani žádné africké zaříkadlo.

Byla to jen náramně umná šifra, o níž pisatel doufal, že ji kdekdo vyluští, než se napočítá do šesti. Takhle si psali deník skorem všichni. Byli přesvědčeni, že to, co svěřují svým nejtajnějším sešitkům, je nedotknutelné a posvátné, ale zároveň to všechno naprosto zřejmě psali pro další čtenáře.

Na tomhle Carellově názoru nezměnil nic ani deník Muriel Stárkové.

Nečetl ho v prostředí příliš ideálním; detektivní služebna za pět minut čtvrt na šest v pátek odpoledne, to není zrovna čítárna veřejné knihovny. Deník mu přivezli hlídkovým rádiovozem rovnou ze 106. revíru z Riverheadu.

Riverheadský strážník, kterému Bláznivej Tom deník přinesl („Mám za to, že byste se měl na tohle podívat, dobrý muži,“ řekl Tom), si prohlédl první stránku, a byl natolik chytrý, že mu to stačilo, aby si uvědomil, že je to jméno oběti vyšetřované vraždy. Napadlo ho ovšem, že to může být nějaký podvod, a tak předal deník svému nadřízenému, a ten – rovněž s podezřením, že to je třeba podvrh – ho odnesl na 106. revír a předal ho policistovi, co zrovna trčel v kanceláři; ten deník ruče poslal do detektivní služebny; převzal ho detektiv třetí třídy Di Angelis, který byl tak moudrý, že ke sbírce různých otisků na deníku nepřidával ještě i svoje.

Vzal deník do čistého bílého kapesníku, odnesl ho do poručíkovy kanceláře, a poručík si přečetl jméno na první stránce, a zavolal na Oddělení vražd, kde mu řekli, že případ vyšetřuje detektiv Stephen Louis Carella z 87. revíru a že je na čísle Frederick 7-8024. Poručík ze 106. hned Carellovi zavolal a nabídl mu, že zařídí, aby mu deník dopravili 127

hlídkovým rádiovozem. Carella nabídku vděčně přijal. A teď tu seděl, na rukou měl bílé bavlněné rukavice, opatrně obracel listy a četl Murielin deník; a byl víc a víc přesvědčen, že ho (tak jako ostatní autoři deníků, které měl kdy v ruce) psala pro další čtenáře, každé slovo málem jak vytesané na pomníku. Těžko říct, jestli Muriel prostě byla citově vůbec tak založená, nebo jestli to, o čem se tu psalo, prožívala opravdu tak až nesnesitelně přepjatě, nebo jestli jen jednoduše předstírala, že takhle to všechno cítí, aby působila příznivým dojmem na neviditelné budoucí publikum.

Nevymýšlela si žádné šifry, ledaže by se za šifry považoval její květnatý jazyk nebo její literární narážky. Místy z textu zrovna kapala sentimentalita. Jinde zas byly zápisky zachmuřené, zarputilé. Náruživě tu vyslovovala různé ženské choutky a žádosti, bez nejmenšího náznaku, že snad vůbec chápe, o co jde. Dokonce v dubnu, kdy se bláznivě zamilovala a začala si zapisovat, podle toho, jak tomu říkala, „to nejúžasnější, co v životě existuje“, jako kdyby měla neustále před sebou vidinu případného čtenáře, a tak se i její milenec měnil v podobnou vidinu, beze jména, bez jakýchkoli konkrétních rysů, líčenou jazykem tak éterickým, až jako by se ztrácela v mlze.

„Dejte ty hnusný pazoury pryč, vy vošouste plesnivá!“

Carella zvedl oči od deníku. Meyer Meyer strkal před sebou přes místnost do klece pro nezvládnutelné zadržené nějakého drsného bělocha.

Chlap měl ruce spoutané za zády, ale kdykoliv ho Meyer o kousek postrčil, odvděčil se mu řádným drcnutím. Meyer ho postrčil, a chlap škobrtl dopředu o pár decimetrů a pak se otočil a sklonil hlavu jak kozel a snažil se Meyera trknout, padni 128

kam padni. Vždycky když vyrazil hlavou dopředu, Meyer napřáhl ruce, aby ztlumil ten náraz, a pak chlápka zas obrátil a znova ho postrčil ke kleci.

Vevnitř za otevřenými dveřmi čekal Hal Willis.

Tvářil se pobaveně. Myslel si, že by Meyer mohl být docela slušný toreador.

„Do hajzlu, nechte mě bejt!“ zaječel chlap, znovu sklonil hlavu a vyrazil. Tentokrát ho Meyer nepostrčil. Tentokrát ho tvrdou hranou pravé dlaně praštil do zátylku a zabořil mu do hrudi kolena. A potom chlapem smýkl ke kleci a vrazil ho dovnitř, a vztekle za ním zabouchl dveře.

„Zkurvysynu,“ řekl chlápek.

„Drž hubu!“ řekl Meyer.

„Co proved?“ zeptal se Willis.

„Zabodl sekáček na led tátovi do oka,“ řekl Meyer, vyndal z kapsy kapesník a utřel si obličej, a pak se vysmrkal a upřeně se zadíval na chlapa v cele.

Carella se vrátil k deníku.

V květnu jednu sobotu odpoledne chlapec, se kterým Muriel zrovna chodila, ji vzal do biografu a poprvé ji políbil. Vylíčila ten polibek jako „cosi tak sladkého jako snášející se déšť“, a zapsala si, že „srdce se jí zastavilo, jako kdyby umřela“. Dva dny nato jí její milý přišel po práci naproti. Znovu v deníku vysvětlovala (ačkoliv se tahle informace vyskytla už v jednom dřívějším zápise), proč nedokončila střední školu. A znovu deníku (nebo imaginárnímu čtenářstvu) vykládala, jak strašně má ráda svoje zaměstnání účetní v bance a jaký má strašně dobrý pocit, že přispívá penězi do rozpočtu domácnosti, i když vlastně strýčkovi Frankovi a tetě Lillian ty peníze musela vnutit, ale nakonec si dali říct, a má z toho dobrý pocit, vědět, že je nezávislá a že si stačí sama. Ale pocit ze všech 129

nejlepší jí dodávalo vědomí, že ji někdo miluje, vědomí, že kdykoliv se jí dotkne, Muriel se vznese „až tam, kde vychází slunce všech nadějí. Jak dlouho ještě potrvá, než bude po mně žádat vrchol všeho blaha? Já mu dám vše, co bude chtít,“

napsala. „Plně se mu odevzdám, neboť on je má láska.“

Na stolku u Klinga zazvonil telefon, a Carella zvedl oči. Kling zrovna vytrhl sluchátko z vidlice a řekl: „Osmdesátý sedmý revír, u telefonu Kling. Jo, moment, mám to tu někde na stolku. Genero?

Můžeš chvilku počkat? Ano, zůstaň u aparátu. Fajn, už to mám, máš tužku? Máme s tím trochu potíže, protože se nejspíš střílelo ze dvou různých zbraní.

Tak, ano, Genero. Hele, já ti říkám jen to, co mi řekli balistikové. Chceš argument, tak jim brnkni.

Ten člověk, co jsem s ním mluvil, se jmenuje Firbisher. Firbisher. F-I-R-B-I-S-H-E-R. Říkal, že závitnice je čtyřicet čísel, doleva, a průměr drážky je nula celá, čtyři nula dvě tisíciny. Co to znamená, Genero? To znamená, že to mohl být kolt tak osmatřicítka, čtyřicítka nebo taky kolt jedenačtyřicítka, protože tyhle mívají asi tak stejné závitnice i drážky. Jak je to možné? Jak to myslíš, jak je to možné? Nejen že je to možné, ono to tak je. Hele, Genero, jak já mám vědět, jak to vyzkoušel? Jsem snad já expert na balistiku? No nejspíš dal tu věcičku pod mikroskop, jak mám ksakru vědět, jak to udělal? Chtěls po mně, abych si všechno zapsal, jestli zavolá, no a on zavolal, a tohle mi řekl, a já ti to sděluju. To není moje věc, Genero, to je tvoje věc. Ano, tvoje věc, vždyť ti to povídám. Ano, tvoje. Kdo že do čeho strká nos?

Genero, víš co? Ty jsi žába na prameni, Genero.

Jak ty ses mohl dostat k nám detektivům, to je nad mý chápání. Jo, je to tak. To jsem řek. Jo. Ano, to 130

si teda pamatuj. Já doufám, že si to budeš pamatovat. To teda doufám. Doufám, že na to nikdy nezapomeneš, Genero. Moc doufám, že už po mně nikdy nebudeš chtít nějakou laskavost, Genero, protože víš, co ti v takovým případě řeknu? Řeknu ti ne. Ano, tak jest. To ti teda řeknu.

Řeknu ne. A teď, jestli dovolíš, mám tu dost práce.

Sbohem, Genero.“

Praštil sluchátkem, zabrblal: „Neumětel zparchantělej,“ a pak si všiml, že Carella, který seděl ani ne metr od jeho stolku, na něj beze slova zírá. „No Genero,“ řekl Kling na vysvětlenou a vrátil se ke svému psacímu stroji.

Carella se vrátil k Murielinu deníku.

„Tam, kde vychází slunce všech nadějí“ se vyskytovalo celý květen. Carella trpělivě čekal, až Muriel přijde o panenství, ale to vyčkávání se nakonec už málem nedalo vydržet. Pročítal se zatajeným dechem její malebná vyznání nehynoucí lásky a byl jenom zvědav, kdy už se konečně ten její anonymní milý odhodlá k činu, který ji jednou provždy zbaví té její panenskosti a zároveň konečně dopraví tam, kde vychází slunce všech nadějí, které, tak jak se blížilo léto, bylo čím dál červánkovitější. Když Carella došel na konec května, začal už si myslet, že ten její milenec vůbec neexistuje. Muriel si ho vybájila, byl to výplod její obraznosti, opravdu jenom vidina, postava stvořená jen na to, aby se její deník ještě o trochu víc skvěl.

Anebo jestli ten člověk existoval, byl to určitě pořádně nesmělý a opatrný hošík, když jeho výzkumy na zmíněném poli nedošly dál než k „ztékání nahoty pod podprsenkou“, jak si to Muriel zapsala. Za prvních pár týdnů v červnu už Muriel byla pomalu, ale jistě zvědavá, kdy se jí „odváží výpravy pod pás“.

131

Carella na tomhle místě zadoufal, že její milý se odváží výpravy na Aljašku. Převracel však dál v deníku stránku za stránkou, už jenom jako v nějakém pornografickém lákadle, kterému ovšem chybí takříkajíc vybití ve dvou nebo jiná příznačná akce podobného druhu. Když Carella četl o všech těch „bolech“ a „záchvěvech“ a „vzrušeních“ a „napětích“, co Muriel pociťovala v hrudi (a taky dost hluboko pod ní), nemohl se zbavit myšlenky, že i kdyby si byl její milý mohl i jen loknout toho zářivého lesku, co se z těch zatím neveřejných řádek zrovna řinul, asi by na ni hupnul za bílého dne a veřejně ji znásilnil, i kdyby to snad mělo pobouřit i největší drsňáky. Jenže skoro celý červen jejímu tajemnému milenci jaksi ne a ne dojít, že Muriel touží „být dobyta ve víru vášnivé rozkoše“, jak se vyjádřila; takříkajíc rozvitá květinka, která se nemůže dočkat, až ji utrhnou. Carella se prodíral ubíjejícími detaily líčícími kradmé cestování mužských prstů výš a výš po Murielině stehně, výpravy rozechvělé ruky vskrytu se deroucí do Murieliných kalhotek, aby tam konečně podrobila výzkumu „tetelící se pahorek, v němž spí mé sladké ženství“. To bylo v sobotu osmadvacátého června. Čtvrtého července, za výbuchů ohňostroje v nadhlavníku (v přeneseném, nadneseném, a se vší pravděpodobností i skutečném slova smyslu), Muriel Stárková na opuštěné pláži v Sands Spit o panenství konečně přišla. Zápis týkající se toho galapředstavení měl datum 4. července, ale pod tímto vytištěným datem Muriel na touž stránku napsala: „Ve skutečnosti 5. července, protože teď jsou tři hodiny v noci, a já se právě vrátila ze Sands Spit.“ A pak přišla pasáž detailně líčící zajíkavou, ještě nedospělou dychtivost, jejímž vyvrcholením byla zmíněná deflorace v písku; připravovaná 132

ovšem celé měsíce tisíci bezdechých vzrušení.

Carella pročítal deník kritickým okem, ale musel uznat, že velká scéna svedení má veškerý prostor, jaký jí přísluší, a že dokonce ze stránky přidělené čtvrtému červenci překypěla až dozadu na místo vyhrazené pro POZNÁMKY. Věru nikdy dosud Muriel nepsala líp. S tím vším ohňostrojem a další parádou byla velká scéna svedení nesporný, přímo kasovní trhák; Hollywood by šílel blahem.

A pak se styl deníku znenadání prudce změnil.

Do večera, kdy Muriel přišla o panenství, byly v deníku zápisy téměř každý den; první zápis po onom čtvrtém červenci však měl datum až patnáctého července. Carella s jakýmsi podvědomým zklamáním převracel prázdné stránky, divil se jak to, že deník končí tím velkolepým erotickým výjevem, a užuž si zas začínal myslet, že si tuhletu celou volovinu Muriel vybájila kvůli pochybnému potěšení toho, kdo ji bude číst. Došel k zápisu z 15. července, přečetl si ho, a byl zmatenější a zmatenější; málem se mu nechtělo věřit, že to psal týž člověk, který je autorem i zápisků na předchozích stránkách. Jako kdyby četl (pořád se ještě nemohl zbavit dojmu, že tohleto všechno je jen vybájené) román od nějakého spisovatele, užuž začínal rozumět jeho stylu, ba dokonce ho začínal obdivovat, a najednou se dokončení ujal někdo úplně jiný. Zápis byl stručný, jazyk plochý, ten horující nedospělec jako kdyby se přes noc vypařil (nebo přinejmenším za těch jedenáct dní, za dobu, která uplynula od čtvrtého července do zápisu z patnáctého) a nahradil ho kdosi, kdo byl až podivně střízlivý a…

dejme tomu v nesnázích.

Nevěděl, proč Muriel najednou jako kdyby ztratila schopnost nějak zacházet s tím, po čem tak 133

toužila od toho prvního polibku na balkóně kina ve vlahém měsíci máji. Nevěděl to, dokud si nepřečetl zápis z 1. srpna. Tam se dozvěděl, kdo byl její milenec, poznal, že to nebyla vidina, a pochopil, proč ho až do té doby nenazývala jménem.

Udržovala všechno v tajnosti, dokud to dokázala vydržet, ale teď už to nesnesla a musela to prozradit – i když jen svému deníku. Toho 1. srpna se z deníku stal její zpovědník a důvěrník, a Carella si byl jist, že od toho večera ho pečlivě zamykala.

A ať si do té doby myslel cokoliv o Muriel – i o všech ostatních pisatelích deníků –, drasticky změnil své mínění ve chvíli, kdy si uvědomil, že teď svěřovala papíru své myšlenky jenom proto, že se snažila nalézt odpovědi na otázky, kterými se až zalykala. Bylo neštěstím, že do okamžiku posledního zápisu, do 5. září, do večera předtím, než byla zavražděna, se zřejmě nedobrala ani jediné z odpovědí, po nichž se tak zoufale pídila.

*

Pátek 1. srpna

Jsem určitě těhotná.

Dneska jsem mu to řekla. Řekla jsem mu, že jsem se o tom předtím nezmínila, poněvadž jsem si byla jistá, že měsíčky dostanu, jenže teď už je to skorem týden, přesně šest dní, a tak jsem mu to říct musela. Vůbec ho to nezneklidnilo. Řekl, že si nemám dělat starosti. Řekl, že musím zajít k doktorovi, nechat si udělat test na graviditu, zjistit, jestli jsem opravdu těhotná, a pak že se uvidí, co podnikneme.

Řekla jsem Andymu: Co můžeme dělat? Jestli jsem těhotná, co můžeme dělat? Jsme přece bratranec a sestřenice, Andy. Bratranec a sestřenice, pokrevní příbuzní. Panebože, jestli mě posloucháš, dej, ať dostanu měsíčky!

134

*

Sobota 2. srpna

Když já ho mám tak strašně ráda, to je to. A přitom vím, že to není správné. Oba víme, že to není správné. Neměli jsme to udělat, neměli jsme si s tím vůbec začínat. Řekl, že se mám objednat u doktora, jenže ke kterému doktorovi mám jít? Je mi to tak trapné. Mám snad doktorovi říct pravdu?

Anebo se mám tvářit, že Andy je prostě jeden můj známý chlapec, a ne můj bratranec?

*

Pondělí 4. srpna

Dneska ráno jsem se zeptala Heidi, jestli nezná nějakého dobrého gynekologa. Řekla jsem jí, že mám v ženských orgánech nějaké svědění a že neznám žádného, ke kterému bych mohla zajít, a že ji mi trapné ptát se tety. Heidi je čtyřiadvacet, řekla, že ona vždycky chodí k jednomu, jmenuje se dr. Henry Keller, chodí k němu od svých osmnácti, ten že jí taky zaváděl poprvé pesar. Zavolala jsem mu v polední přestávce, a sestra u něho mi řekla, že mě může objednat nejdřív na desátého. Řekla jsem, že je to urgentní, a ona se zeptala, v jakém smyslu urgentní a já řekla, že jsem těhotná. Chcete si dát udělat test na graviditu? ptala se. Ano, řekla jsem, to právě chci. Zeptala se, kdy měly přijít měsíčky, a já řekla, že před devíti dny, a ona řekla, jestli je nedostanu do zítřka, že mám ve středu zajít rovnou do laboratoře. Řekla mi laboratoř, kde testy dělají, a já jí poděkovala a zavěsila jsem.

Andy mě po práci vyzvedl, a já jsem mu řekla, že počkám ještě jeden den a pak zajdu do té laboratoře. Řekl, že dobře. Courali jsme se k jeho vozu. Řekla jsem mu, že doufám, že těhotná nejsem.

Zeptala jsem se ho, co budeme dělat, jestli jsem těhotná. Řekl, že se uvidí.

135

*

Úterý 5. srpna

Měsíčky jsem nedostala, a tak jsem dneska zavolala do laboratoře a objednala se na zítřek v polední přestávce.

Andy vypadá tak ustaraně. Určitě si už celá rodina všimla, že se něco děje.

*

Středa 6. srpna

Mám takovou radost, že bych až křičela! Je teprve sedm ráno, ale já to musím zapsat, ještě než se začnu oblékat do práce. Ano, ano, ano!

Panebože, děkuju Ti! Teď zaklepám na Andyho dveře, vzbudím ho a řeknu mu to. Aťsi mě třeba někdo v bytě slyší. No radši kdyby mě neslyšel. Ale kristepane, já mám tak strašnou radost!



Čtvrtek 7. srpna

Andy mi řekl, že byl odhodlán vzít si mě, kdyby se ukázalo, že jsem těhotná. Říkal: Když se vezmou bratranec a sestřenice, není na tom nic špatného, a opravdu uvažoval o tom, že řekne matce, co máme v úmyslu. Já řekla: Nemyslím, že je to moc dobrý nápad, to jako říkat to matce. Řekl: Proč ne, copak mě nemáš ráda, Mure? Řekla jsem mu, že ho mám ráda víc než svůj život. A to je pravda, to je fakt pravda. Ale já nechtěla, aby mi dával takové bláznivé sliby jen proto, že byl tak vyplašený, že jsem snad těhotná. Taky jsem řekla: Určitě to není jen tak, když se berou bratranec a sestřenice, určitě je o tom něco v Bibli. Zeptal se mě: Kde v Bibli?

Povídám: Nevím přesně, kde, ale určitě tam někde o tom něco je.

*

Sobota 9. srpna

136

Dneska jsem šla k doktorovi Kellerovi, ale ne abych se dozvěděla, jestli jsem těhotná, protože to díkybohu nejsem, ale šla jsem ho požádat, jestli by mi nepředepsal pilulky proti početí. Udělala jsem to, protože od nynějška si chci být jistá, že se nám nic podobného nepřihodí. Andy pořád chce říct matce, že se milujeme a že se chceme vzít, ale já vím určitě, že by se tu chvíli vznesla ke stropu, a vím také určitě, že strýček Frank mě vyhodí z domu, jestli se něco doví.

Dr. Keller byl starý pán přes šedesát, předepsal mi pilulky a ani nemrkl, taky mě ale poučoval, že pilulky nejsou žádné povolení k nějakému střídání kluků na běžícím páse. Řekla jsem mu, že mám v úmyslu se vdávat, a on říkal, to že rád slyší, a popřál mi mnoho štěstí. Řekla jsem mu, že jsem dostala měsíčky šestého, a on řekl, že mám vzít první pilulku jedenáctého a pak nepřestat, dokud nevyberu všech dvacet osm. Pak že mám čekat, až se dostaví další měsíčky, a od té chvíle mám počkat pět dní, včetně toho, kdy jsem dostala měsíčky a pak hned příští den začít brát pilulky znova.

Vypadá to hrozně jednoduše.

*

Čtvrtek 14. srpna

Nemyslela jsem si, že by Andy mohl být takový žárlivec. Dneska po práci jsem na něj čekala před bankou, přijel pozdě určitě o takových deset minut, vysvětloval mi pak, že se dostal do dopravní zácpy.

A já se zrovna bavila s panem Armstrongem, to je vedoucí účtárny, hrozně milý pán, je tak starý, že by mohl být můj otec, to myslím vážně. Ano, je mu nejmíň třicet, a je ženatý a má malou dcerušku. No a tak tedy jsme stáli a bavili se, až do chvíle, než Andy u nás zastavil. Rozloučila jsem se s panem Armstrongem, ani nevím, jaké má křestní jméno, a 137

nasedla jsem, a Andy chtěl hned vědět, kdo to byl, co jsem se s ním vybavovala. Řekla jsem mu, že ten člověk taky pracuje v bance, že je to pan Armstrong z účtárny. A Andy chtěl vědět, o čem jsme se vybavovali. Řekla jsem mu, že jsem stála na chodníku a čekala na něj, a že když pan Armstrong vyšel z banky, všiml si, že tam stojím, no a dali jsme se do řeči, nic víc. A Andy pořád chtěl vědět, o čem jsme se vybavovali. Řekla jsem: Proč, snad nežárlíš? A on řekl, že mě zabije, jestli si začnu s nějakým jiným mužským. Připadá mi, že to myslel vážně.

*

Sobota 16. srpna

Dneska mi Andy řekl, co má v plánu.

To odpoledne nikdo nebyl doma, všichni tři šli na pláž – strýček Frank, teta Lillian i Patricia.

Řekla jsem jim, že musím jít nakupovat, že potřebuji nějaké podzimní šaty, a Andy si vymyslel, že má schůzku. A tak jsme zůstali doma sami.

Poprvé jsme se milovali v Andyho posteli. Teď, co beru pilulky, je mi při tom ohromně. Andy říká, že to ze mě udělalo úplného divocha, ať už tím myslí cokoliv. Možná že je to tak. Teď už se nemusím ničeho bát. Ten jeho plán mi připadá hloupý.

Má v plánu, že na podzim na univerzitu nepůjde. Přestože ho přijali a vůbec. Namísto toho, říká, prý vezme plný úvazek v tom bistru, dokonce jako číšník. Říká, že může vydělat hromady peněz, když bude obsluhovat u stolů, a říká, že s oběma našimi platy si můžeme žít náramně. Zkrátka chce si mě vzít co nejdřív, zapomenout na nějakou univerzitu, najmout pro nás vlastní byt a tak dál.

Řekla jsem mu, že všechno musí vědět jeho matka.

Zaprvé to, že se chce oženit s vlastní sestřenici, a za druhé, že chce zběhnout z univerzity, aby to 138

mohl udělat. Andy říká, že z matky nemá vítr, ale já mu řekla, že o tom ještě budu muset moc uvažovat.

A on povídá: Proč? Co je na tom k uvažování?

Máme se rádi, nebo ne? Já řekla, že ho mám ráda děsně, ale utéct z univerzity ještě než vůbec začal studovat, to že je vážně trochu praštěné. A krom toho je mi teprv sedmnáct, osmnáct mi bude až v březnu, a nejsem tedy zletilá. Jeho matka je můj poručník, a ona by mi k té svatbě souhlas nedala.

Andy povídá: Tak ať si trhne nohou, utečem. Já řekla: Andy, nech mě o tom nějaký čas uvažovat, jo? A pak jsme se znova milovali, než se vrátili domů.

Já si opravdu připadám jak nějaký divoch, když se milujem.

*

Pondělí 18. srpna

Když jsem dneska šla na oběd, zastavil mě pan Armstrong a ptal se mě, jestli to je můj chlapec, ten co mi po práci jezdí naproti. Já jsem řekla: Ne, to je můj bratranec. To je pravda, ale to druhé je taky pravda. Andy je můj chlapec. Pan Armstrong se mě zeptal, kam to jdu, a já řekla na oběd, a on řekl: No ovšem, to se ptám ale hloupě. Kam jinam byste asi šla v půl jedné? Zeptal se, jestli může jít se mnou, a já řekla: Samozřejmě, pane Armstrongu, proč ne, a on řekl, abych mu prosím pěkně říkala Jacku, tak že se jmenuje. Řekl, že ho to dost štve, že se jmenuje Jack Armstrong, ale já nevěděla, co tím myslí, a on mi vysvětlil, že dřív býval v rádiu takový program, prý někdy ve třicátých letech, aspoň si to myslí, a hlavní postava toho celého se jmenovala Jack Armstrong, Američan každým coulem. Říkal, že to jsem ještě nebyla na světě. Já řekla, že to nejspíš ještě nebyl na světě ani on, ne, a on řekl: No pravda, já se na to osobně už 139

nepamatuju, mí rodiče mi o tom vyprávěli. Říkal, že je mu dvacet šest, a to mě dost překvapilo, protože upřímně řečeno vypadá o moc starší. No ale před automatem se ode mě odpojil, a já zašla dovnitř na sendvič, a po zbytek odpoledne jsem ho už neviděla. Doopravdy vypadá na víc než na šestadvacet.

O ničem z tohohle jsem Andymu nevykládala, protože nechci, aby se vztekal pro nic za nic.

*

Neděle 24. srpna

Dneska ráno jsem se v kostele modlila k Bohu, aby si to Andy rozmyslel a na podzim přece jen na univerzitu šel. 8. září je imatrikulace, a to už zbývá jen něco přes dva týdny. Milovaný Bože, znovu tě úpěnlivě prosím. Dej, ať si to rozmyslí. Máme se strašně rádi, ale říkat teď o nás dvou tetě Lillian, to by podle mě nebylo k dobrému. Krom toho si myslím, že se do všeho žene po hlavě. Není potřeba všechno uspěchávat, jako kdybych byla v jiném stavu, když nejsem.

*

Pondělí 25. srpna

Jack dneska ráno přišel za mnou k mému stolku a ptal se mě, jestli bych s ním nechtěla poobědvat.

Nejdřív mě napadlo, že Andy by se asi děsné zlobil, kdyby se to dověděl, a pak jsem si řekla, že na tom snad nic není, ovšem až na to, že Jack je ženatý. A tak jsem řekla: To vám moc děkuju, Jacku, vážím si toho, že jste mi něco takového nabídl, ale jste přece ženatý ne, já náhodou vím, že jste ženatý a máte čtyřletou dcerušku. (To mi prozradila Heidi.) A Jack řekl: To snad vadí? Já se vás jen ptám, jestli byste se mnou nechtěla poobědvat. Já vás přece neberu do Singapuru na nějakou šestiměsíční cestu po Dálném východě. No mě napadlo, že je to stejně 140

dost divné, ale taky dost upřímné, a tak jsem řekla: To je fakt, proč ne, tak tedy pojďme na ten oběd.

Jack je prostě úžasný.

Není zrovna to, čemu se říká pohledný, ale má strašně zajímavý obličej, je na něm zrovna vidět, že je to charakter. Má myslím hnědé vlasy, ale tak tmavé, že jsou skorem jako černé. A oči modré, řekla bych, že má kolem sto osmdesáti centimetrů, tak plus minus.

Vykládal mi, že jeho otec býval horníkem v uhelných dolech někde v Pensylvánii, zapomněla jsem skutečné jméno toho města, ale lidi prý mu říkají Kopáčov. Jack říkal, že on v dolech nikdy nepracoval, že měl to štěstí, že se přes školní fotbalové mužstvo dostal na univerzitu a že odešel z Kopáčova, když mu bylo osmnáct. Se svou ženou se poznal, ještě když studoval na Michiganu, a že nějaký čas chodila do práce, aby ho udržovala na studiích, když se připravoval na doktorát. Začal prý pracovat v bance teprve před čtyřmi roky, krátce předtím, než se mu narodila dceruška, ale prý čeká, že už brzo povýší na náměstka ředitele.

Taky mi řekl, že by rozhodně nechtěl, abych si snad myslela něco špatného o tom, že mě pozval na oběd. On není na to, aby dělal nějaké hlouposti, o všem prý ženě říká, neměl prý při tom žádné postranní úmysly. Krom toho ví, že je mi teprve sedmnáct, on přece není žádný prznitel malých dětí. I když prý jsem náramně hezká, to se musí uznat. Ale jestli se ho prý žena bude večer ptát, asi jí bude muset říct, že jsem krasavice. Zrudla jsem až po uši, vážně. Já přece žádná krasavice nejsem.

To tedy ne. Ale bylo to od něho pěkné, že to řekl.

Řekla jsem Andymu, že jsem s ním byla na obědě.

141

Neřekla jsem mu, že Jack řekl, že jsem krasavice.

Andy byl docela klidný, když jsem mu to říkala.

Pak dlouho mlčel. A pak, když jsme se dívali na televizi, všichni už šli spát a my seděli v obýváku a dívali jsme se na komika Carsona, a Andy zničehonic povídá: Ty už mě nemáš ráda, že jo, Mure?

Řekla jsem, že mu snad přeskočilo.

Popotahoval. Myslím, že brečel.

No jasně že ho mám ráda.

Zbožňuju ho, fakt.

*

Úterý 26. srpna

Dneska jsem dostala odpověď na dopis, který jsem psala do United Airlines. Neřekla jsem Andymu, že jsem tam psala (a také ještě do jiných aerolinek), a on teď chtěl vědět, proč jsem to udělala za jeho zády. Řekla jsem mu, že jsem neudělala nic za jeho zády, a on řekl, že to psaní do aerolinek bylo za jeho zády. Řekl: Co to máš za lubem? Dělat v aerolinkách? A lítat si po světě?

Řekla jsem, že United létají jen po Spojených státech, a on se naštval a zkroutil mi ruku a řekl, ať přestanu šaškovat, že to myslí vážně. Řekl, že dobře vím, jak to myslí, jestli po světě nebo po Spojených státech, že to je úplně jedno. On myslí to, že chystám vzít práci někde, kde budeme daleko od sebe. Řekla jsem, že se žádnou práci vzít nechystám, že jsem se dokonce ještě ani o žádnou neucházela, že jsem jen napsala pár žádostí o informaci a nic víc. Krom toho v materiálu, co mi poslali z United Airlines, se píše, že aby se holka stala stevardkou, musí mít za sebou maturitu a musí jí být nejméně dvacet. Já jsem přece ze školy vypadla, a není mi ještě ani osmnáct, bude mi 142

osmnáct až v březnu. Takže takové plánování je na dlouhé lokte, i kdybych se nakrásně rozhodla, že jednou někdy chci být stevardkou. Andy řekl, že letuška není nic jiného než taková nějaká okřídlená číšnice, to snad chci být sakra číšnice? A to už jsem vyletěla a řekla mu: A co chceš být ty? Číšník v bistru?

V tu chvíli mi řekl, že přece jenom si rozmýšlí imatrikulovat se na univerzitě. Seděli jsme v jeho autě, stáli jsme na ulici tak šest bloků od našeho domu. Podívala jsem se na něj a řekla jsem: Andy, to je ohromné. Andy, z toho, cos teď řekl, mám hroznou radost. A on řekl: No jasně, já vím, proč máš radost. Ty máš radost, protože když budu chodit na univerzitu, to se ještě dost dlouho nebudeme moct vzít, proto máš radost. Řekla jsem mu, že získat vzdělání je důležitější než vrhat se honem honem do manželství, a on znova řekl, že už ho nemám ráda, teď že je mu jasné, že ho už nemám ráda.

Já nevím, co to s ním je, vážně.

*

Středa 27. srpna

Dneska večer jsem si v posteli četla Bibli.

Patricia se mě zeptala, co mě to popadlo, že se tak zničehonic zajímám o náboženství. Řekla jsem jí, že se zajímám jen o příběhy, že v Bibli jsou některé dost zajímavé. Hledala jsem ale něco, co by mi potvrdilo, že to, co já a Andy děláme, není správné, jenže nenašla jsem v Bibli nikde místo, kde by se o něčem takovém psalo. Ale stejně, vím, že kdybych tenkrát bývala byla těhotná, že se nám třeba narodily blbé děti, já to vím, fakt. Něco tady určitě neklape, jinak by se mezi sebou braly spousty sestřenic a bratranců, dokonce i bratrů se sestrami. Ale společnost se před něčím takovým 143

chrání zákony – i když nevím, jestli fakticky existuje zákon, který by takové věci zakazoval. Ale určitě existuje takový zákon v náboženství.

144

DEVĚT

NA TOMHLE MÍSTĚ CARELLA zvedl oči od textu, trochu na rozpacích, a pak povytáhl horní zásuvku u svého psacího stolu. Vyndal z ní brožované vydání trestního zákoníku tohoto státu, trpělivě obracel palcem stránky rejstříku vzadu v knize, až konečně našel slovo INCEST a odkaz na stranu 151.

Na ní našel:

*

Incest

Zák. 255.25

Třída E

Těžký přestupek

*

a hned vedle tohoto hesla, pod výrazem „Skutečnosti zakládající trestný čin“: *

Uzavření sňatku nebo vykonání pohlavního styku s osobou, o níž pachatel ví, že je s ním v příbuzenském vztahu z lože manželského nebo i nemanželského, a to v posloupnosti progresivní i retrográdní, ve vztahu sourozeneckém ve smyslu plné nebo i neplné pokrevnosti, že je vůči němu strýcem, tetou, synovcem nebo neteří.

*

Ani zmínka o bratrancích a sestřenicích. Ať už Bible říká o incestu cokoliv, trestní zákoník je jasný. Když někdo líbá bratrance nebo sestřenici, nedostane se tím do křížku se státem. Carella úplně nechápal jemnosti, které dovolují, aby se chlapec oženil se sestřenici, ale nedovolují, aby jeho otec (který by v tomhle případě byl jejím strýcem) učinil totéž, nechce-li být obviněn z těžkého zločinu 145

podle třídy E trestního zákona a uvržen do vězení také až na čtyři roky. Muriel a Andrew se ovšem podle zákona neměli čeho obávat. To trestní právo říkalo jasně. Carella se vrátil k zápisu z 27. srpna.



Ale společnost se před něčím takovým chrání zákony – i když nevím, jestli fakticky existuje zákon, který by takové věci zakazoval. Ale určitě existuje takový zákon v náboženství. Tím jsem si úplně jistá.

Když teď tohle píšu, Patricia se na mě dívá ze své postele na druhé straně pokoje. Před chvílí mě na okamžik přerušila a zeptala se mě, co že to tak důležitého večer co večer zapisuju. Řekla jsem jí, že se každý den přihodí milión věcí, a že se je snažím zachytit do deníku, abych je neztratila z očí.

Řekla mi, že všechno, s čím se potkává ona, je strašně nudné, a že by ji příšerně nudilo ještě o tom všem taky psát.

Když ona je ještě hrozně malá. Mám ji hrozně ráda, ale je jí teprve patnáct. V tom je ten rozdíl.

*

Čtvrtek 28. srpna

Jack mě dneska vzal zase na oběd.

On je tak rozumný a vyrovnaný a tak moc jiný než Andy. Nedovedu si třeba představit, že by se Jack mohl štětit kvůli mému hodnému milému deníčku. Dneska ráno jsem se Andymu čistě náhodou zmínila o tom, že Patricia se mě ptala na můj deník, a on chtěl hned vědět, jestli jsem si do něho také zapsala něco o nás. Řekla jsem: Ano, zapsala jsem si o nás do něho hromadu věcí. Řekl: Myslím jako o nás dvou, chápeš. Já řekla: Ano, o nás dvou, chápeš. Smála jsem se, když jsem to říkala a tak trošku jsem se po něm při tom opičila; a on mně najednou dal facku, seděli jsme zrovna v kuchyni a pili kávu, uhodil mě, a šálek mi upadl na 146

zem, a teta Lillian zavolala z ložnice, co že se děje.

Zdi u nás v bytě jsou tenké jak papír, člověk slyší všechno, co se kde v domě šustne. Andy řekl, že nechtě upustil šálek s kávou na podlahu, a teta Lillian řekla: No ne, a ať hned utře linoleum, a Andy řekl, že to udělá.

A když utíral podlahu, podíval se po mně a řekl, že na těchhle věcech není nic k smíchu, že nechápe, jak to, že to všechno najednou beru tak na lehkou váhu. Řekla jsem, že mě ani nenapadá myslet si, že je na tom něco k smíchu. To já pořád říkám, že to není správné, ale že on nemá věčně na práci nic jiného, než jak se mi dostat pod sukni. Vyhrkl, ať držím klapačku, že mě slyší celý barák, jenže mně bylo úplně jedno, kdo mě slyší, vážně. Ta facka mě fakt bolela. Neměl žádné právo mě fackovat.

Nakonec jsem mu ještě řekla, že mu je houby po tom, co mám v deníku, a když mě poprosil, jestli by si ho nemohl přečíst, řekla jsem, že to tedy rozhodně ne.

Chci říct, že Jack by se takhle nikdy nezachoval, to určitě ne. On strašně dá na soukromí, a to je také jedna z příčin, proč ze své ženy může občas vyletět z kůže. Ona nesnese, aby Jack něco dělal bez ní. Třeba si sedne ke knize, jeho žena se přihrne a ptá se ho, co dělá. No sedí a čte knihu, že. Ale ona se ho ptá, co dělá. Obyčejněji řekne, že zrovna jede na velbloudu přes Saharu, nebo že staví Noemovu archu, co kdyby přišla potopa – když se někdo hloupě ptá, dostane hloupou odpověď. Jenže ona se tak ptá pořád, kdykoliv si Jack chce něco přečíst nebo si poslechnout hudbu, dokonce když je dole ve sklepě a něco tam kutí, ona za ním přijde a otravuje ho – Co to děláš, Jacku? Říkal, že je to tím, že ona je vnitřně úplně prázdná – má duševní manko, tak to 147

vyjádřil, jestli to vyslovuju správně a i když ji pořád miluje, jsou chvíle, kdy by byl rád, aby byla trochu samostatnější. Tohle mi vykládal ve vší počestnosti, řekl, že to nemá být žádná návnada typu „má žena mi nerozumí“. Doufá, že chápu, že se mě nesnaží sbalit, že je prostě se mnou zajímavé popovídání, a vůbec, že se na mě prostě rád dívá, protože jsem tak děsně půvabná. Tak to přesně řekl, „tak děsně půvabná“. Když to říkal, položil svou ruku na moji. Položil vidličku a dal svou ruku na moji. Vůbec mi to nevadilo. Myslela jsem si, že mi bude trapně, s ženatým mužským a tak. Ale naopak mi bylo dobře. On je hrozně milý, a lituju ho, že má doma trable. Kdyby tak někteří lidi pochopili, že člověk nechce být v něčím vlastnictví.

Tedy myslím si, že pro moc lidí je tohle těžké pochopit.

*

Pátek 29. srpna

Dneska jsem musela Andymu zalhat.

To odpoledne bylo nádherně, a tak kolem půl třetí čtyř Jack povídá: Nebylo by špatné vyjet si navečer do sousedního státu; že tam ví o jedné pěkné hospůdce, že bychom tam mohli zajet něčeho se napít. Andy na mě obyčejně čeká před bankou něco po páté, v té době končí práce. Banka zavírá samozřejmě ve tři, ale my tam jsme až do pěti.

Řekla jsem Jackovi: Nevím nevím, přijde mi naproti bratranec, a Jack se ušklíbl a řekl, že mu to s tím mým bratrancem pomalu začíná být divné, a jestli ten kluk je opravdu můj bratranec. Já řekla: No jistě, je to můj bratranec, samozřejmě, a nejspíš mi přijde naproti. Takže jestli ho nestihnu po telefonu, tak na to budem muset zapomenout, nebo to odložit na někdy jindy. A taky jsem Jackovi řekla, že v tomhle státě mohou nalít jen člověku 148

přes jednadvacet, a že po mně vždycky chtějí doklady, ale Jack řekl, že s tímhle si nemusím dělat starosti, že tam naproti přes most nalijí každému přes osmnáct, a já že nabeton vypadám na to, že mi už osmnáct bylo, a že podle něho mě tam určitě s tímhle nikdo otravovat nebude. No tak jsem zavolala Andymu a řekla mu, že dneska musím pracovat přesčas, že nám nehrají účty o sto čtyři dolary, a že už tady všichni blázníme, jak se snažíme objevit, kde je zakopaný pes. Řekla jsem mu, že to vezmu domů dráhou, a on řekl: Dobře, uvidíme se později. A taky říkal, že má pro mě nějakou dobrou zprávu.

To místo, kam mě Jack zavezl, bylo tak devatenáct kilometrů za Hamiltonovým mostem, taková hezká kavárnička patřící k jednomu motelu.

Jack mě lpravdu, nikdo po mně nechtěl doklady, i když ten člověk, co nás obsluhoval, si mě dost prohlížel. Když jsem se o tom zmínila Jackovi, řekl: To je proto, že jste tak krásná. Řekl, že jestli si mě nějaký mužský dost neprohlíží, pak to nejspíš nemá v hlavě v pořádku. Vždycky když řekne něco takového, jako kdyby mi poskočilo srdce, nevím, čím to je. Znova mi dneska říkal, jak na své ženě lpí, i když ho teď zrovna pořád otravuje s tím, aby si vzal dovolenou, než léto skončí. Že mohou malou nechat u její matky a vyrazí si někam jen ve dvou.

Řekl jí, že zrovna teď by asi jen těžko mohl odjet, a navrhl jí, aby jela sama - jenomže ona pro to nemá pochopení, ona nemá potřebu být sama. Řekl, že by si skoro už přál, aby jela. On je fakt hrozně milý, opravdu ho lituju, že je na tom se svou ženou takhle.

Když jsem dorazila domů, Andy na mě dole čekal. Řekl mi, že byl za jedním knězem, a že se kněze ptal, jestli katolická církev dovoluje 149

manželství mezi bratrancem a sestřenici v první generaci. Kněz prý říkal, že církev dovoluje manželství mezi příbuznými ve třetím stupni, to znamená, že kdybychom se chtěli vzít a dostat církevní požehnání, museli bychom být bratranec a sestřenice až ve třetí generaci. Tak jsem se zeptala Andyho, proč si myslí, že tohle je dobrá zpráva, a on povídá, že mu kněz řekl, že někdy se povolují výjimky, a že je možné, že nám by ji třeba povolili.

Řekla jsem Andymu, že jak to vypadá, museli bychom se prokousávat pořádnými potížemi, kdybychom se chtěli brát, a on se na mě podíval tak strašně divně a řekl, že si myslel, že mě ta zpráva potěší. Pak jsme vyšli nahoru, tam na nás čekali s večeří, a nikdo z nás při večeři neřekl ani slovo. Teta Lillian chtěla vědět, jestli se něco nestalo. Řekla jsem jí: Ne, nic se nestalo.

*

Sobota 30. srpna

Andy dneska ráno přišel ke mně v deset do pokoje. Nejdřív jsem si myslela, že mu snad přeskočilo, ale řekl, že jsou všichni pryč. Měl na sobě jenom kalhoty od pyžama. Řekla jsem mu, ať jde raděj odsud, než někdo přijde, a on řekl, že mu je úplně jedno, jestli se to o nás všichni dovědí, že mě má rád a chce si mě vzít. Připomněla jsem mu, že kněz říkal, že bratranec a sestřenice v první generaci se brát nemohou, a on se strašně rozzlobil a řekl, že jsem ho neposlouchala, když mi vykládal, že se povolují výjimky. Řekla jsem mu, že jsem ho poslouchala bedlivě, ale že se takové výjimky určitě nepovolují od rána do večera každý den, že nejspíš se stává hodně zřídka, že církev povolí bratranci a sestřenici v první generaci, aby se vzali. Přiznal, že tohle mu kněz včera také říkal, a prý podotkl i něco, jako že není dobré takhle mísit krev. Ale řekl: 150

Docela na rovinu, je mi houby po tom, co si myslí nějaká církev – kdo říká, že se musíme brát v kostele? Můžeme přece jít jednoduše do města a vzít se na radnici, co je sakra tak strašně důležitého na tom, jestli nám církev požehná nebo ne? Řekla jsem: Andy, když není vůbec důležité, jestli nám církev požehná nebo ne, proč jsi potom šel včera za knězem? Andy, já myslím, že to pro tebe důležité je a je to důležité i pro mě. A jestli je církev tak proti tomu, pak k tomu musí mít nějaký důvod, a my bychom to všechno měli znova uvážit, možná bychom raději měli víc o tom přemýšlet než se prostě honem honem sebrat a udělat něco, čeho pak třeba budeme nadosmrti litovat.

Vlezl za mnou do postele, a lehl si na mě a snažil se ze mě svléknout noční košili. Řekla jsem mu: Prosím tě, nech toho, teď zrovna nemám na něco takového chuť. Andy řekl, že dřív jsem na to mívala chuť pořád, ale teď, jak se zdá, nemám chuť nikdy, a já řekla: To máš pravdu. Pořád do mě hučíš, že se vezmeme a vezmeme; máš pravdu, že už nemám chuť. Ty ve mně takhle zabíjíš každou touhu, která ve mně ještě je, to máš naprosto pravdu. Vstal z postele a šel pryč z pokoje, a slyšela jsem ho, jak se hned vedle obléká, mlátil dveřmi od skříně na šaty a zásuvkami od prádelníku, a pak jsem slyšela, jak utíká ven z domu. Dneska jsem ho pak už vůbec neviděla.

*

Neděle 31. srpna

Dneska ráno jsem se v kostele modlila k Bohu, ať mi pomůže skoncovat to s Andym.

Já už to nevydržím. *

Musím se mu vymknout.

Celý den na mě nepromluvil. Dneska při večeři vypadal mrzutý a nazlobený, až mu nakonec 151

strýček Frank řekl, ať jde od stolu, jestli neví, jak se má chovat k lidem kolem sebe. Andy vstal a šel rovnou do svého pokoje. Všichni se docela jistě dovtípí, co se děje, jestli s tímhle nepřestaneme. On si nejspíš myslí, že jsou všichni hlupáci.

*

Pondělí 1. září

Dneska je Svátek práce, takže banka je zavřená a já neuvidím Jacka. Celý víkend jsem strašně toužila promluvit si s ním. Takhle to už dál nejde, musím si o tomhle tom všem s někým promluvit. Už jsem přemýšlela o tom, že odtud uteču, jenže vím, že to by ranilo tetu Lillian, a ona je tak milá a hrozně hodná a já ji mám moc ráda. Kdybych si tak byla s Andym nic nezačínala! Musím si o tom s někým promluvit.

*

Úterý 2. září

Když jsem přišla do práce, ze všeho nejdřív jsem zatelefonovala Jackovi do kanceláře. Jeho sekretářka se zeptala, kdo to volá, a já řekla, že to jsem já, a řekla jsem: Myslím, že jsem přišla na chybu v účtech. Když mě přepojila na Jacka, vysvětlila jsem mu, že s ním zoufale potřebuju mluvit. Smluvili jsme se, kam půjdeme na oběd, a kolem čtvrt na jednu jsem mu celou historii vyklopila.

*

Byl zkoprnělý.

Řekl, že nejdřív ze všeho musím odtamtud odejít. Řekla jsem mu, že to nemohu udělat hned, že si nejdřív musím najít nějaký byt. Řekl, že mi s tím pomůže, a varoval mě, že s bratrancem už nesmím absolutně nic mít, to že by situaci jenom ještě zhoršilo. Od chvíle, co jsem mu řekla, že už několikrát byl na mě Andy surový, jack se o mě 152

začal doopravdy bát. Řekla jsem mu, že podle mého se není proč nějak znepokojovat, a on řekl: To tedy opravdu doufám, Muriel, protože kdyby se vám mělo něco stát – a pak zničehonic úplně ztichl a zadíval se na desku stolu. Nakonec jsem řekla: Ano, Jacku, a co kdyby se tedy něco se mnou stalo?

Řekl, že ho mrzí, že to řekl. Že je ženatý muž a já teprve sedmnáctileté děvče, a on nemá právo projevovat o mě jiný zájem, než jaký projevuje dobrý a starostlivý přítel. A já řekla: Vy se považujete jenom za dobrého a starostlivého přítele, Jacku? A on řekl: Já jen vím, že mám o vás strach, Muriel. Rád bych, abyste odtamtud odešla, dřív než si váš bratranec vezme do hlavy, že vám něco udělá.

Ujistila jsem ho, že Andy nemá povahu na to, aby mi opravdu ublížil. I když mě jednou uhodil a párkrát mi zkroutil ruku, řekla jsem Jackovi: Nemyslím, že by byl nějaký násilník. Jack řekl, že stejně má o mě strach, a navrhl mi, abych si pronajala pokoj v hotelu někde ve městě, než si najdu vlastní byt, ale já mu řekla, že strýček Frank by mi něco takového nedovolil. To pro mě nebude vůbec tak jednoduché, odstěhovat se. Je mi přece jen teprve sedmnáct, a strýček Frank a teta Lillian jsou mí poručníci. Jack řekl: Jestli jsou to vaši poručníci, pak by měli sakra zařídit, aby jejich povedený synáček dal od vás pryč svoje špinavé pracky.

A v tu chvíli jsem se rozbrečela, a Jack mě vzal do náruče, tak, tam v restauraci, a řekl mi, ať se nebojím, že nedovolí nikomu, aby mi sebemíň ubližoval.

Teď, když se Jackovi podařilo mě přesvědčit, že mi v tomhle domě hrozí nebezpečí, cítím se tu opravdu nesvá. Andy pořád chodí dokola a ksichtí 153

se, a teta Lillian i strýček Frank se jistě diví, co se to mezi námi asi stalo. Mám strach, že Andy jim o všem řekne, a to pak vážně nevím, co bude.

Když píši tyhle řádky, Patricia mě pozoruje.

Leží ve své posteli na druhé straně pokoje. Hned vedle slyším chodit po pokoji Andyho.

*

Středa 3. září

Dneska ráno při snídani řekl Andy Patricii a mně, že tuhle sobotu večer spolu všichni půjdeme na jeden večírek. Řekl, že jeho kamarád Paul Gaddis slaví narozeniny, že tam bude hromada fajn lidí a že se budeme dobře bavit. Řekla jsem mu, že nevím, jestli budu moct, a Patricia se mě zeptala, jestli snad už mám na sobotu nějakou schůzku, a já řekla, že ne, ale že jsem chtěla jít do kina na jeden film, a oni oba řekli, že do kina mohu jít klidně jindy, ale tohle že je oslava narozenin, a že Andy měl spoustu nepříjemností, když chtěl, aby nás taky pozvali. A tak už jsem nemohla říct, že nepůjdu.

Když jsem o tom řekla v práci Jackovi, řekl, že jsem hloupá. Řekl, ať to co nejdřív s Andym skoncuju, ať mu dám najevo, že mezi námi je všechno pryč, a ať už s ním nechodím na žádné oslavy a vůbec nikam. Slíbila jsem mu, že to dnes večer Andymu řeknu.

Tak, zrovna jsme se vrátili z dlouhé procházky, a já se pokoušela všechno mu říct, jenže on snad vůbec neposlouchal. Jako kdyby nic nechápal. Ale po pořádku: Patricia chtěla jít s námi, když jsme řekli, že jdeme na procházku, ale Andy řekl, že si chce se mnou promluvit o tom, do kterých přednášek se chce zapsat – imatrikulace je v pondělí –, a protože jsem s ním seznam přednášek už probírala, že si myslí, že si o tom raději promluvíme jen spolu. Samozřejmě o tom se mnou 154

vůbec mluvit nechtěl. Chtěl to, co chtěl vždycky.

Vedl mě k autu, a zeptal se, jestli bych si nechtěla vyjet na pobřeží, a já řekla:

Ne, ráno musím do práce, a na Sands Spit by nám to trvalo nejmíň hodinu, a Andy řekl, že myslí tu pláž u Henley Islandu, že to bude hezký večer, sedět na písku a dívat se na oceán. Řekla jsem mu, že vůbec nemám chuť jezdit někam na pláž a on řekl: Tak dobře, tak si aspoň sedneme do auta, co, Mure? Já řekla: Ne, nechce se mi do auta, protože jsem věděla, co má za lubem, a neměla jsem ten večer na nic podobného sebemenší náladu. Řekla jsem, že si musíme promluvit o pár věcech, o dost závažných věcech.

V tu chvíli zavedl řeč jinam a začal mi povídat, že už se hrozně těší, jak začne příští týden chodit do školy, že jsem měla pravdu s tím, že bychom měli s tou svatbou počkat, že povolení výjimky stejně bude nějakou dobu trvat, pokud o ni vůbec zažádáme, i když bychom asi neměli, mohli bychom se vzít hned, na radnici, tak jak to tenkrát navrhoval. Na tomhle místě jsem ho chtěla přerušit, snažila jsem se mu vyložit, že se nechci vdávat vůbec, ale on to zase celé zamotal, že to vypadalo, jako kdybych souhlasila, že bude dobré, když nějaký čas počkáme. Třikrát nebo čtyřikrát jsem se mu snažila vysvětlit, že já chci tohle všechno skoncovat, že ho už opravdu nemiluju, jenže on jako kdyby mě neposlouchal, a já nedokázala říct ani dvě slova, aby mi do toho hned neskočil a nezavedl řeč zase jinam. Nešlo to.

Přišli jsme domů asi před čtvrthodinou, a Andy se teď v obýváku zrovna dívá na televizi. Patricia je tam taky. Já mu to říct musím. Jack se bude hrozně zlobit, až se dozví, že jsem mu nic neřekla.

155

Jenže když on mě Andy vůbec neposlouchá, tak co mám dělat?

*

Čtvrtek 4. září

Dneska večer jsem mu to řekla.

Jednu chvíli jsem měla opravdu srdce v krku.

Ale řekla jsem mu to. A všechno je to za mnou.

Myslím, že už je to za mnou.

Po večeři se teta Lillian zeptala strýčka Franka, jestli by s ní nešel nakupovat. Ve čtvrtek večer mají v obchodních domech otevřeno do devíti. Řekl, že ano, a tak odešli a my dvě s Patricií jsme uklízely ze stolu a myly nádobí. Patricia pak musela do knihovny pro nějakou věc, kterou potřebovala na domácí úkol, odešla kolem půl osmé, a Andy a já jsme byli v bytě úplně sami.

Stáhl se do svého pokoje už hned po večeři, a měl zavřené dveře. Bála jsem se zaklepat, a tak jsem šla na chvíli do obývacího pokoje a dívala se na televizi, ale stejně mi bylo jasné, že dřív nebo později zaklepat musím, a dodávala jsem si odvahy. Asi tak ve tři čtvrtě na osm jsem vyšla do předsíně a zaťukala na druhé straně u něho na dveře, a Andy řekl, abych šla dovnitř. Ležel na posteli a ruce měl za hlavou. Měl na sobě jenom spodky. Řekla jsem, že bych si s ním chtěla promluvit, a on řekl: No dobře, a o čem? Řekla jsem, že s ním musím mluvit o nás, a pak jsem zavřela a šla si sednout na židli s opěradlem, kterou měl na druhé straně pokoje naproti posteli.

Pořád jsem měla ty šaty, co jsem měla na sobě ten den v práci, nepřevlékla jsem se, když jsem přišla domů. Šaty a stuhu ve vlasech a punčocháče a modré boty s volnou patou. V obývacím pokoji šla televize, bylo slyšet, jak tam zvoní nějaký telefon, 156

pak skřípání pneumatik, otevírání a zavírání dveří, hlasy.

Tak o co jde? řekl Andy a já mu řekla, že musíme skoncovat s tím vším, co je mezi námi.

Řekla jsem mu, že mně to začalo být protivné už minulý měsíc, kdy jsem si myslela, že jsem těhotná a uvědomila si, že by to bylo hrozné, přivést na svět dítě, které by mělo rodiče pokrevně příbuzné. Řekla jsem mu, že ho pořád mám ráda, ale že to, co jsme dělali, nebylo správné, a že já už takhle dál nemohu, že se mně to celé prostě už nezamlouvá.

Řekla jsem, že je spousta mužů a žen, a že jejich sestřenice ani bratranci si s nimi nic nezačínají.

Řekl: S tím vším jsi začala ty, Muriel.

Já řekla: No dobře, už ani pořádně nevím, kdo s tím začal, Andy, já jen vím, že jsem se do tebe tenkrát v dubnu zakoukala, a to co se pak stalo, tomu se myslím nemohl vzepřít nikdo z nás dvou.

Já teď jenom říkám, že to prostě chci skoncovat, a doufám, že nebudeš mít nic proti tomu, když to celé pohřbíme, Andy.

To už muselo být tak čtvrt na devět, trochu jsem to tady zkrátila, ale muselo mi to zabrat nejméně půl hodiny, než jsem to všechno ze sebe dostala. Po celou tu dobu šla vedle televize, vypadalo to, jako kdyby ve vedlejším domě byli lidi, co mají v životě taky nějaké problémy a vykládají si o nich v televizi, tak jako jsme si my o svých vykládali v Andyho pokoji. Když jsem mu to všechno řekla, ležel si na posteli a ležel a ani se nenamáhal vstát, a tak jsem se užuž chystala, že půjdu pryč, a on řekl: Sedni si, Muriel. A pak to z něho vyhrklo.

Říkal, jak strašně mě miluje, říkal že ze začátku se úporně pokoušel držet se zpátky, že si uvědomoval, že jsme bratranec a sestřenice, a věděl, že to není správné. Ale potom když viděl, že ani on pro mě 157

není vzduch, dal si dohromady, že si snad může troufnout to rozseknout, bydlela jsem tenkrát tady už víc než dva roky, do té doby se nikdy nedostal dál, než že mě párkrát pohladil po ruce, ale pak už mu připadalo, že si může troufnout víc, protože si všiml, že pro mě není vzduch. A ještě i pak, když už nám oběma bylo jasné, k čemu se to mezi námi schyluje, i pak se ještě snažil říct si: Nech toho, přestože věděl, že je to na draka. A teď to na draka fakticky je, když na něj kašlu – nebo snad nekašlu?

Ne, řekla jsem mu, spíš mi jde o to, aby ti bylo jasné, že toho musíme nechat, Andy.

Nechat čeho? povídá. Nechat toho, že tě miluju? Jak to mám udělat? Ty mě chceš zabít, Muriel? Ty chceš, abych umřel? Já bez tebe umřu, ty to víš.

Neumřeš, řekla jsem.

Svlíkni se, řekl.

Zeptala jsem se ho, proč chce, abych se svlékala, a on řekl: Vím proč, tak už sakra ze sebe ty hadry sundej. Už kvůli tobě cvokám nevím jak dlouho, řekl, tak už si ty pitomý hadry ze sebe sundej, dlužíš mi ještě nejmíň jedno vychrápání.

Řekla jsem mu, že mu nedlužím už nic, a v tu chvíli se na posteli zvedl, vymrštil nohy přes pelest, stoupl si ke mně a řekl: Svlíkni se, Muriel, já to myslím vážně. V tu chvíli byla ve mně malá dušička, fakt malá dušička. Tvářil se tak hrozně divně, bála jsem se, že mě uhodí. Popadl mě za ruku a donutil mě, abych si klekla, ale já bych se byla nesvlékla, já bych mu byla nevyhověla. Řekla jsem mu, ať mě nebije, a on řekl, že mě bít nebude, ale že já udělám, co po mně bude chtít, a pak řekl: Tak dělej, žádný upejpání, vím, že to chceš, a tak jsem udělala, co chtěl, protože jsem se fakt bála, že mi nějak ublíží. Když bylo po všem, lehl si na postel 158

obličejem dolů a rozbrečel se. Fakt mi ho bylo děsně líto, málem jsem se po něm natáhla a pohladila ho po vlasech. Byl slyšet jen jeho brekot a vedle zapnutý televizor, nějaký zvonek, a pak jsem si uvědomila, že ten zvonek vůbec není v televizi, že to zvoní opravdový zvonek, že to zvoní u dveří. Tak jsem vyšla z Andyho pokoje, zavřela za sebou dveře, šla jsem ke dveřím od bytu a otevřela.

Byla to Patricia. Prý si zapomněla klíč.

Řekla jsem jí, ať jde dál.

Ptala se, jestli se nic neděje. Dívala se na mě tak zvláštně. Řekla jsem, že nic. Panebože, snad to tak je.

*

Pátek 5. září

Někdo si deník přečetl.

Když jsem ho dnes večer vyndala ze šuplete, pásek byl uříznutý, takže je jasné, že si v něm někdo četl. Určitě to byl Andy. Pamatuju se, jak se mě předtím ptal, jestli si píšu do deníku o nás, a jak jsem mu řekla, že ano. Myslím, že chtěl vědět, co jsem tam o nás psala. Je ve mně malá dušička, když si pomyslím, že četl to všechno, co je v deníku o Jackovi. Nevím, co se mu tak může honit hlavou.

Myslím, že ho nejspíš ještě ani nepřešel vztek a že má určitě pocit, že mi má ještě co vracet. I po tom posledním večeru, i po tom, co mě minulý večer donutil dělat, pochybuju, že by měl dojem, že jsme si kvit. To spíš, že ještě nejsme. Je to takové divné.

Měla jsem ho tak ráda, a teď z něho mám už jen strach, a trochu ho i lituju. A on mě taky měl tak rád nebo aspoň tvrdí, že měl, a teď už mě jenom nenávidí – vidím, jak mu to sedí v očích.

Dneska u večeře řekl, že zítra na ten večírek nepůjde. Říkal, že mu volali z restaurace a že ho prosili, aby přišel zítra večer do práce, a on že jim 159

řekl, že přijde. Podle mě by byl určitě jít do práce nemusel, kdyby byl nechtěl. On zkrátka teď nesnese být nikde tam, kde jsem já, tím to je. Nesnese dívat se na mě, teď když jsem se vším udělala konec. A tak půjdeme na večírek jen já a Patricia, a to se tetě Lillian moc nezamlouvá, dvě děvčata, a půjdou z té oslavy pozdě večer domů samy. Patricia ji jakžtakž uklidnila, řekla jí, že budeme doma přesně v jedenáct, jenže tetě Lillian se to stejně pořád nezamlouvá. Mně se na takovou blbinu tak jako tak vůbec nechce. Já teď chci jen jedno, zařídit si život podle svého, odejít tady odtud co nejdřív, najít si svůj vlastní byt a čekat, jak se to se mnou a s Jackem vyvine.

Dneska při obědě jsem mu všechno řekla, co bylo minulý večer, že jsem konečně oznámila Andymu, že je mezi námi konec, a že mě fakticky znásilnil. Jack řekl, že bude strašně rád, až konečně z toho domu jednou provždy vypadnu. A pak řekl něco, z čeho jsem se úplně celá rozklepala. Řekl: A až už konečně budete odtamtud pryč, Mure, budeme hledět, jak to udělat, abych taky já byl konečně pryč od nás. Věděla jsem, že tím myslí svou ženu. Věděla jsem, že mluví o tom, jak od ní odejde.

Takže zítra večer půjdu na tu nemožnou oslavu, na kterou se mi vůbec nechce, a pak už budu muset vydržet jenom neděli, abych Jacka zase v pondělí měla před sebou. Ale alespoň přes to nejhorší už jsem se přenesla.

Skoncovala jsem to s Andym, a už se mi zas dýchá lepší.

160

DESET

BABIČKA PATRICIE LOWERYOVÉ znala Carellu od posledně, jenže tentokrát měl s sebou vysokého blonďáka, kterého jí představil jako svého kolegu.

Detektiva Klinga. Řekla, že se musí domluvit s vnučkou, než je pustí dál, a pak jim zabouchla před nosem a zamkla a hodnou chvíli je nechala přešlapovat ve studené chodbě. Kling ještě deník nečetl. Ale Carella mu o všem stručně poreferoval, a nahlas zalitoval, že nemůže obvinit Jacka Armstronga, Američana každým coulem, z ničeho jiného než dejme tomu z pokusu o svedení nezletilé – a to bohužel v trestním zákoníku tohohle státu nefiguruje jako zločin, de facto je to přečin jen podle Carellova soukromého morálního zákoníku, nanejvýš nějaká ta nepřístojnost vzbuzující pohoršení, taktak lehčí přestupek. Milá babička Loweryová byla čiperná stará dáma, přesto jí však trvalo deset minut, než se vrátila ke dveřím od bytu a pravda, že její vnučka nejspíš s určitostí s detektivy promluví. Prošli za ní bytem až dozadu do ložnice; Patricia tam seděla v křesle, s nějakou knížkou na klíně. Na sezení už tam nebylo nic krom postele, takže detektivové při debatě s ní stáli.

„Patricie,“ řekl Carella, „právě jsem dočetl Murielin deník, a rád bych vám o tom položil několik otázek.“

„Samozřejmě,“ řekla Patricia a přikývla.

„Abychom to vzali zkraje: četla jste ten deník?“

„Ne,“ řekla Patricia.

„Jste si tím jista?“

161

„Jak bych ho byla mohla číst? Měla ho pořád pod zámkem.“

„No mohla jste třeba přeříznout pásek s přezkou,“ řekl Carella.

„Proč bych to dělala?“

„Možná proto, že jste byla zvědavá, co v deníku je.“

„Nezajímalo mě, co má v tom deníku,“ řekla Patricia.

„Ale jednou jste se Muriel ptala, co to do něho pořád píše, ne?“

„Nevzpomínám si.“

„Tak to bylo… počkejte, podívám se,“ řekl Carella, zalistoval ve svých poznámkách a řekl: „Bylo to ve středu sedmadvacátého srpna. Ptala jste se Muriel, co to do deníku večer co večer zapisuje.

Vzpomínáte si na to?“

„Opravdu si nevzpomínám. Ale jestli si tohle Muriel zapsala do deníku…“

„Ano, tohle si zapsala.“

„Pak to tak nejspíš bylo.“

„No není žádný důvod pochybovat o tom, že všechno, co si zapsala do deníku, tak bylo, nemyslíte?“

„Ano, nevím, že by byla Muriel někdy lhala.“

„A podle všeho by byla těžko lhala v deníku, protože nebylo proč. Takže třeba nemáme důvod pochybovat, že když říká, že její šéf se jmenuje Jack Armstrong, že se tak nejmenuje. Je to tak?“

„Je,“ řekla Patricia a přikývla.

„Ale vy jste se s ním nikdy nesetkala.“

„Ne, nikdy.“

„A jestli Muriel v deníku píše, že Jack Armstrong má hnědé vlasy a modré oči, musíme tomu věřit.“

„Ano.“

162

„Vy můžete těžko vědět, jestli je to pravda nebo ne, Patricie, protože jste se s tím člověkem nikdy nesetkala. Ale jestli Muriel píše, že to tak je, tak tomu myslím musíme věřit, ne? Já se ovšem s tím člověkem setkal, a on má opravdu tmavé vlasy a modré oči, takže víme, že alespoň pokud jde o tuhle věc, mluvila pravdu.“

„Hm-ehm,“ řekla Patricia.

„A mám za to, že musíme předpokládat, že mluvila pravdu i ve všem ostatním,“ řekl Carella.

Tentokrát Patricia jenom přikývla. Bedlivě Carellu pozorovala, jako kdyby stůj co stůj chtěla vypátrat, co má za lubem, hledala na jeho tváři něco, co by jí to prozradilo. Kling také tak trochu vypadal, jako že neví, co to má být za fintu.

„Patricie, když jsem se s vámi včera bavil,“ řekl Carella, „povídala jste, že naposled jste viděla Murielin deník pátého září, ten večer předtím, než byla zavražděna.“

„Ano, to ano,“ řekla Patricia.

„Říkala jste, že jste viděla, jak do něho píše.“

„Ano. Seděla u stolu a psala si do něho.“

„A kde jste byla?“

„V posteli.“

„A když s psaním skončila, co udělala pak?“

„Zamkla deník a strčila ho zpátky do šuplete.“

„Nosila klíček na řetízku kolem krku, neříkala jste mi to tak?“

„Ano, říkala.“

„Viděla jste, docela zřetelně, jak deník zamyká?

Tedy myslím, bylo v pokoji dost světla, a byla tak blízko, abyste viděla, co dělá?“

„No to byla. Seděla u stolu.“

„A viděla jste ji naprosto zřetelně.“

„Ano.“

163

„Patricie, zeptám se vás teď na pár věcí, které mi pořád vrtají hlavou,“ řekl Carella. „Budu k vám naprosto upřímný, a doufám, že vy budete na oplátku taky naprosto upřímná. Ano?“

„Já k vám byla upřímná vždycky,“ řekla Patricia.

„No to přece není tak docela pravda. Přece když jsme s vámi mluvili poprvé, to jste nám lhala.

Říkala jste, že vrah byl nějaký muž s hnědými vlasy a s modrýma očima…“

„No ano, ale pak jsem vám řekla pravdu.“

„No to je právě jedna z věcí, které mi pořád vrtají hlavou, Patricie. To, jak jste nám poprvé popsala vraha. Víte, z Murielina deníku dost jasně vysvítá, že Jacka Armstronga přitahovala, a potom najednou někdo donutí Muriel k pohlavnímu aktu, a vy nám ho líčíte…“

„On ji k tomu donutil.“

„Ano. A vypadal jako Jack Armstrong, podle prvního popisu, který jste nám dala. Vy jste se ovšem s Jackem Armstrongem samozřejmě v životě nesetkala, a nemohla jste vědět, jak vypadá.

Ledaže byste byla četla Murielin deník.“

„Ne, já Murielin deník nečetla.“

„Já vím. To jste mi říkala už před chvílí, a také jste říkala, že ke mně budete upřímná. A myslím, že jsme se shodli, že Muriel psala do deníku jen pravdu; ne?“

„Ano.“

„Musím vám tedy říct, že čtvrtého září si Muriel zapsala do deníku, že ji někdo žádal, aby se svlékla, a donutil ji k pohlavnímu aktu, přestože nic takového nechtěla. To si zapsala čtvrtého září.

Všechno přesně tak, jak jste nám vylíčila to, co se údajně stalo šestého září – o dva dny později.

Samozřejmě až na vraždu. Ale jinak je v deníku 164

zapsáno všechno tak, jak jste nám to později líčila.

Jak nám to vysvětlíte, Patricie?“

„Nevím, co tím myslíte,“ řekla Patricia.

„Patricie, že jste Murielin deník četla?“

„Ne.“

„Patricie, pásek s přezkou byl z deníku uříznutý, někdo si ten deník přečetl.“

„Tak to byl Andy. Jestli ho někdo četl, tak to musel být Andy.“

„Patricie, byla jste to vy.“

„Říkám vám, že já ho nečetla…“

„Zápis pátého září totiž začíná slovy: ‚Někdo si deník přečetl. Když jsem ho dnes večer vyndala ze šuplete, pásek byl uříznutý.‘ Tohle jsem si opsal, Patricie, to je doslovný citát z deníku vaší sestřenice.“

„No a co? Já pořád nechápu…“

„Před necelými pěti minutami jste mi tu vykládala, že jste viděla, jak sestřenice zamyká deník, když ten večer skončila s psaním, ten večer pátého září, večer předtím, než ji někdo zabil.

Patricie, jestli pásek byl už v té chvíli uříznutý, jak by proboha vaše sestřenice byla mohla deník uzamknout…?“

To zaječení nikdo nečekal.

Nevyskočila z křesla. Prostě jen zvrátila hlavu, a jekot jí vybuchl z úst, a oči nad vyjícími ústy byly dokořán hrůzou. Ten jekot jako by neměl konce.

Přimrazil oba detektivy k zemi.

Když ustal, zaklapli jí ruce do pout.

*

*

Bylo jí teprve patnáct, a tak ji zpovídali v kanceláři Petera Hudda, advokáta přiděleného jí k obhajobě, a ne na policejní stanici. Patnáctileté obvykle nevyslýchají na policejních stanicích.

165

Většina policistů je ale stejně na nich vyslýchá – obvykle v nějaké místnosti s nábytkem nebo někde, kde nejsou zavřené dveře, někde, kde to nevypadá jako na policejní stanici, i když to na policejní stanici je. Horní hranice věku, po níž se pachatel trestného činu v tomhle státě ještě pokládal za mladistvého, byla šestnáct let, a podle zdejšího zákoníku se takový pachatel považuje za osobu nedospělou, pokud poruší zákon nebo místní předpis nebo se dopustí přečinu, který, kdyby byl spáchán dospělou osobou, by se považoval za těžký přestupek, ovšem s výjimkou těch případů (a tady se od Patricie Loweryové štěstí odvrátilo), kdy nedospělá patnáctiletá osoba spáchá trestný čin, který, kdyby byl spáchán dospělým, trestal by se smrtí nebo doživotním vězením. Patricia Loweryová byla v podezření, že spáchala zločin, který se trestal doživotním vězením.

Vyprávěla jim už dvě verze stejné pohádky o vraždě, a teď jim vypověděla třetí a konečnou verzi a tu připustili jako pravdivou, i když i v předchozích dvou verzích se také vyskytovalo něco pravdy. Tahle definitivní pravda ovšem mohla Patriciinu bratrovi případně otevřít brány vězení a za Patricií je zavřít nadosmrti. Detektivové jí pozorně naslouchali. Stenograf zapisoval každé slovo. Carella vedl výslech. Patricia byla sotva slyšet. Seděla a chvěla se a choulila.

*

*

CARELLA:

Řeknete nám, jak to tenkrát bylo?

PATRICIA:

Už jsem vám řekla, jak to bylo.

CARELLA:

Jenže neříkala jste nám pravdu.

PATRICIA:

To jenom poprvé. Pak jsem vám řekla pravdu. Nevzpomínáte si?

166

Přišla jsem na stanici a řekla jsem vám pravdu.

CARELLA:

Předtím jste také přišla na stanici.

PATRICIA:

Ano, jenže…

CARELLA:

A lhala jste.

PATRICIA:

Ano, ale podruhé ne. To jsem vám

řekla pravdu. Zabil ji bratr.

CARELLA:

Patricie, říkala jste, že nám o všem povíte. Váš právní zástupce neměl námitky, abyste nám řekla celou pravdu, proč nám tedy neřeknete, jak to tenkrát doopravdy bylo?

PATRICIA:

Už je mi to protivné, chodit sem pořád a pořád. Už poprvé jste si všechno zapsali, a pak jsem vám to říkala do magneťáku podruhé, a teď to všechno chcete zas celé znova.

Tak kolikrát vám budu muset ještě odemílat to samé?

CARELLA:

Už jen jednou, a to bude úplně stačit.

PATRICIA:

Je tu jak v morně. Nemohl by někdo zapnout na chvilku topení?

CARELLA:

Pane Hudde.

HUDD:

Už to bude.

CARELLA:

Patricie, proč to nevezmete celé od začátku?

PATRICIA:

Myslíte od té oslavy?

CARELLA:

Ať už to začalo kdekoliv.

PATRICIA:

No začalo to tam.

CARELLA:

Tak dobře, a co bylo?

PATRICIA:

Vzala jsem si ten nůž.

CARELLA:

Proč?

PATRICIA:

Protože Muriel a já jsme musely domů samy, proč myslíte? No a tak jsem si našla nůž na poličce v 167

kuchyni a schovala jsem si ho do tašky.

CARELLA:

A pak?

PATRICIA:

A pak jsme se vydaly domů.

CARELLA:

V kolik to bylo?

PATRICIA:

To už jsem vám říkala, nevím, proč vám to mám znova opakovat.

CARELLA:

Právě teď jste nám poprvé řekla o tom noži.

PATRICIA:

No když neposloucháte.

CARELLA:

Sundala jste nůž z poličky. Kde byla ta polička?

PATRICIA:

V kuchyni. V kuchyni u Paula Gaddise. Tam byl ten nůž. V

kuchyni. Zaslechla jsem je, když jsem vešla dovnitř.

CARELLA:

Zaslechla koho?

PATRICIA:

Šla jsem do kuchyně, no, vypít si sklenici mléka, no, a to jsem je zaslechla.

CARELLA:

Nerozumím.

PATRICIA:

Protože neposloucháte.

CARELLA:

Poslouchám, ale nevím dobře, koho máte na mysli. Říkáte, že jste je zaslechla – koho jste zaslechla?

PATRICIA:

Muriel a Andyho.

CARELLA:

V kuchyni u Paula Gaddise?

PATRICIA:

Ne. V ložnici.

CARELLA:

Patricie…

PATRICIA:

Byli v Andyho ložnici, co je na tom tak těžké k pochopení?

CARELLA:

Co dělali v ložnici, Patricie?

PATRICIA:

Jak to mám vědět? Zeptejte se milovaného bratříčka, co tam dělali.

Zeptejte se Muriel.

CARELLA:

Muriel je mrtvá, Patricie.

168

PATRICIA:

Copak to nevím? On ji zabil.

CARELLA:

Kdo ji zabil?

PATRICIA:

Bratr. Vrazil ho do ní. Já jí to řekla, nemyslete, že jsem jí to neřekla.

Když začalo tak hrozně pršet, a my se pádily schovat do toho baráku, a strop vypadal jak ženská, co je v tom, strop tam nad námi, co jsme tam stály, byl tak hnusně nabobtnalý, vypadal jak ženská, co je v tom. Řekla jsem jí, že mám v kabelce nůž, že se nebojím, že by nás někdo obtěžoval nebo tak něco, byla jsem tam v té chodbě docela klidná, řekla jsem jí, že to tenkrát v ní musela být ale hodně malá dušička, a ona se mě zeptala, kdy tenkrát, a já řekla: No jak to, přece tenkrát, co sis myslela, že jsi v tom, Muriel. Bylo tam světlo od lampy na ulici, viděla jsem ji úplně jasně, a hrozně lilo, úplně příšerně, Muriel se na mě podívala, viděla jsem na ní, jak je překvapená, a řekla: Tys četla můj deník, že jo, to tys ho četla, a já řekla: Ano, Muriel, to já četla tvůj deník, a ona řekla: Pročs to udělala, Patricie? Já tu snad zmrznu, nemáte tu někde nějakou deku?

CARELLA:

Přineste prosím vás někdo

přikrývku. Pokračujte, Patricie.

PATRICIA:

Já tu vážně zmrznu.

CARELLA:

Co jste jí řekla, když se vás zeptala, proč jste si přečetla její deník?

PATRICIA:

No co tak asi jsem jí mohla říct, namáhejte si trochu mozek. Nejspíš 169

jsem jí asi řekla, že vím všechno o ní a o milovaném bratříčkovi, že to vím od chvíle, co jsem přišla z knihovny a slyšela je v ložnici, v tomhle domě slyšíte všechno. Nevěděli, že jsem doma, byla puštěná televize, kvůli tomu rámusu z televizoru nikdo z nich nezaslechl, že jsem přišla – zato já zaslechla, co dělají v ložnici, no fuj. On ji donutil, aby si před ním klekla, a rozkázal jí, aby mu to udělala, a ona mu to doopravdy udělala, panebože, ty zvuky, co vydávala! Od toho okamžiku jsem ji nenáviděla, chtěla jsem ji v tu chvíli zabít, byla bych ji zabila, mít na to tenkrát odvahu. Jenže bála jsem se, že on to zkusí i se mnou, víte, bála jsem se, že i mě bude nutit, abych dělala to samé, protože… no… on mě měl vždycky rád, víte, já vím, že mě má rád víc než Muriel, no a tak by po mně byl chtěl nejspíš to samé.

A tak jsem z bytu rychle vyšla zas ven, a zazvonila u dveří a dělala jsem, že jsem si zapomněla klíč – šel už někdo pro tu deku?

CARELLA:

Ano, Patricie.

PATRICIA:

Ona je tu vážně zima jak v morně.

CARELLA:

Muriel chtěla vědět, proč jste si přečetla deník…

PATRICIA:

Ano, a já jí řekla, že jsem ho četla, protože jsem je slyšela u Andyho v pokoji, a že se mi nechtělo věřit, že to, co jsem slyšela, může být pravda, a tak že jsem si přečetla deník, abych 170

zjistila, jestli to je pravda, a ona to pravda byla. Můžeš snad říct, že ne?

povídám jí. Můžeš říct, že ne? A ona povídá: Ne, nemůžu, je to pravda, a pak jsem vytáhla ten nůž z tašky a zabodla ho do ní. Ani nevím, kolikrát jsem ho do ní zabodla.

Nakonec jsem jí roztrhla kalhotky v rozkroku a vrazila do ní nůž i tamtudy. A pak jsem tam stála v tom vchodu, ona ležela na zemi, řekla jsem: Muriel, co je to s tebou? a najednou mi bylo jasné, že je mrtvá, najednou jsem věděla, že jsem ji zabila. A tak jsem si nožem rozpárala šaty a pořezala jsem si ruce na dlaních, aby to vypadalo, jako že i mě chtěl někdo zabít, a řízla jsem se do tváře, a pak jsem vyběhla z toho baráku a zahodila nůž do kanálu a šla jsem na policii.

CARELLA:

Proč jste popsala vraha jako muže s tmavými vlasy a modrýma očima?

PATRICIA:

Nevím. Myslím, že asi to bylo… já doopravdy nevím. Snad kvůli tomu, co jsem četla v deníku. O tom, co bylo mezi ní a tím chlapem z banky.

Nejspíš jsem se začala stydět.

Nejspíš… nejspíš jsem si uvědomila, že třeba s ním bude dělat to samé, co dělala už s Andym, ano, tak to myslím bylo. Asi by s ním dělala to samé, nemyslíte? Kdyby ji nikdo nezabil? Nemyslíte?

CARELLA:

Proč jste nám potom říkala…?

PATRICIA:

Nemyslíte?

171

CARELLA:

To já nevím, Patricie.

PATRICIA:

Ale ano. Bylo to přece v deníku.

Mluvila tam přece tak o sobě. Psala tam, že si připadá jako nějaký divoch.

CARELLA:

Patricie, vy jste k nám potom přišla a říkala jste, že ji zabil váš bratr. Proč jste to udělala?

PATRICIA:

No, víte, nemyslím, že Andy… víte, myslela jsem si, že to ona… to ona že to všechno má na svědomí, že to ona za ním dolízala. No a myslela jsem si, když ji zabiju, když ji prostě někdo zabije, no tak to že bude trest za to, co provedla, a bratr že už se s ní nebude muset mořit, a všechno zase bude, tak jak má být. Víte, já věděla, že Andy má mě rád víc, než měl rád ji, a je úplně jedno, co jsem ho ten den slyšela říkat v jeho pokoji, a je úplně jedno, co si psala do deníku, úplně jedno, no fakt, ne?

Já jsem přece jeho sestra, a on musí mít rád sestru víc než sestřenici, no není to tak? Musí.

CARELLA:

Co vás přimělo, že jste se potom rozhodla jinak?

PATRICIA:

Rozhodla jsem se pak jinak, ano, to je pravda.

CARELLA:

Ano, obvinila jste ho, že ji zavraždil.

Řekla jste, že ji zabil on.

PATRICIA:

Ano.

CARELLA:

Proč?

PATRICIA:

Protože skočil na tu rakev. Řekl, že ji měl rád.

*

172

*

Hned po výslechu právní zástupce Patricie Loweryové požádal, aby ji převezli na psychiatrii do nemocnice Buena Vista a tam aby zůstala na pozorování, než bude vznesena oficiální obžaloba.

Minuty a minuty se s náměstkem obvodního prokurátora dohadovali o technických náležitostech celé věci, než došli oba k názoru, že spravedlnosti bude učiněno zadost stejně, když Patricii dají pod zámek na uzavřené oddělení v nemocnici, jako když ji zavřou v některé z cel předběžného zadržení ve sklepě na 87. revíru. Ambulance přijela za nějakých deset minut poté, co pro ni zavolali.

Carella sňal Patricii ze zápěstí pouta, a jeden z lapiduchů jí pomohl do svěrací kazajky, a pak podepsal potvrzení, že převzal vězenkyni pod svou ochranu. Lapiduchové Patricii vyvedli z kanceláře a dali se s ní chodbou k výtahu. Advokát Hudd se zeptal, jestli by neměli nic proti skleničce, a detektivové i náměstek obvodního prokurátora pít odmítli, a Hudd řekl, že si v tom případě myslí, že je načase zavřít na noc krám. Zkontroloval poplašný systém, zapnul ho, a pak rychle vyšel na chodbu, než uplyne třicet vteřin, po nichž systém začne fungovat. Před domem se se všemi rozloučil a vydal se po chodníku ke garáži, kde měl za drahé peníze zaparkovaný vůz.

„Ta holka je ale praštěná, jak zákon káže,“ řekl náměstek obvodního prokurátora. „Vsadil bych se, že právě proto jí Hudd dovolil vypovídat. Kdo si přečte protokol z výslechu, bude mu jasné, že děvenka je totální cvok.“

Carella neříkal nic.

„Ta se s největší pravděpodobností vůbec nedostane před soud, ta už je mimo tenhle svět.

Celé vaše piplání bylo na draka,“ řekl náměstek.

173

Potřásl si rukou s oběma detektivy a rázoval ulicí pryč.

„Jak to tak vidím, zarazím k Auguste,“ řekl Kling.

„Fajn,“ řekl Carella. „Tak nashle ráno.“

„To jo,“ řekl Kling.

Carella se za ním díval. Pak se otočil na podpatku a dal se na druhou stranu, k přístřešku o dva bloky dál. Jak tak pochodoval, pořád musel myslet na ten okamžik, kdy Patricia Loweryová zvrátila hlavu a rozječela se.

Rozpršelo se, zrovna když scházel po schodech do podzemky.

174

Document Outline

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET