Ed McBain

Příliš tiché hodiny

„A“

Vánice

87. revír 15

1

Nejdřív si mysleli, že není běloška.

Strážník, který prošetřoval stížnost, nečekal, že najde mrtvou ženu. Viděl mrtvolu poprvé v životě a groteskně ležérní poloha dívky ležící na zádech na koberci jím poněkud otřásla, když psal zprávu, měl mírně nejistou ruku. Řádku nadepsanou Rasa vyplnil bez váhání slovem „černoška“.

Na policejním ředitelství přijal zprávu strážník z Ústřední kanceláře stížností. Seděl za stolem, před sebou měl hromádku úředních formulářů a celkem lhostejně zapsal žádané informace, pokrčil rameny, protože měl dojem, že jde o běžné hlášení, pak stočil formulář do ruličky, vsunul ho do kovové trubky a pneumatickou poštou odeslal na dispečink. Jeden dispečer si hlášení celkem lhostejně přečetl, pokrčil rameny, protože měl dojem, že jde o běžné hlášení, prohlédl si mapu revíru na stěně proti svému stolu a potom poslal na místo událostí vůz číslo jedenáct.

Dívka byla mrtvá. Snad bývala hezká, ale mrtvá byla odpuzující, znetvořená rozpínavými plyny, které smrt uzavřela do její kůže. Měla na sobě svetr a sukni, byla bosa a sukně se jí při pádu na koberec vyhrnula. Hlavu měla zkroucenou v podivném úhlu, krátké černé vlasy spočívaly na koberci, hnědé oči v napuchlém obličeji měla otevřené. Strážník pocítil náhlé nutkání stáhnout jí sukni přes kolena.

Najednou si byl jistý, že by si to byla přála. Smrt ji zastihla v neslušné poloze a připravila ji o ženský instinkt. Bylo tolik věcí, které dívka už neudělá, tolik věcí, které jí samotné se musely zdát nesmírně důležité, ale všechny byly obsažené v tom jediném gestu, v tom nepatrňoučkém detailu, teď zveličeném smrtí: už nikdy nevykoná to prosté a přitom tak krásné ženské gesto, už nikdy si nestáhne sukni pres kolena.

Strážník si vzdychl a dopsal zprávu. Obraz mrtvé dívky mu nescházel z mysli ani cestou dolů ke služebnímu vozu.

Tu noc na začátku srpna bylo ve služebně horko. Muži na noční šichtě nastoupili do služby v 18.00 a domů půjdou teprve druhý den ráno v osm. Všichni byli detektivové a dá se snad říct elita mezi policisty, ale mnozí z nich, mezi nimi detektiv Meyer Meyer, tvrdili, že život policajta v uniformě má zatraceně větší smysl než život detektiva.

„Bodejť by neměl,“ nedal se Meyer, který seděl za svým stolem jen v košili, bez saka. „Pracovní rozvrh zaručuje pochůzkáři pravidelnej život a bezpečí. Člověk je v tom jako doma.“

„Ty jsi doma v týhle služebně, Meyere,“ řekl Carella. „Jen to přiznej!“

„Jakpak by ne,“ odsekl Meyer a zašklebil se. „Denně se jen třesu, abych už byl v práci.“ Přejel si rukou po holé lebce. „Víte, co se mi tady obzvlášť líbí? Jak je to tu zařízený a vymalovaný, a vůbec všechno. Je to uklidňující.“

„Aha, tak tvý spolupracovníci se ti nelíběj, co?“ řekl Carella.

Sklouzl ze stolu, na kterém seděl, a mrkl na Cottona Hawese, který stál u jedné registračky Pak šel k chladicí nádrži na vodu na druhém konci místnosti, hned u laťkového hrazení, které oddělovalo služebnu od chodby. Pohyboval se s nedbalou elegancí, která byla klamná. Steve Carella nepatřil nikdy k slaboduchým vzpěračům a rozhodně se nemohl pyšnit vybouleným svalstvem. Z něho a z jeho pohybů však vyzařovala klidná sta a bylo vidět, že si je neokázale vědom svých schopností i omezeností. Zastavil se u nádrže, naplnil papírový kelímek a znova se otočil k Meyerovi.

„Ba ne, mně se mý kolegové líběj,“ řekl Meyer. „Abys věděl, Steve, kdybych měl možnost vybrat si lidi, s kterýma chci pracovat, vybral bych si na celým světě vás jako slušný a čestný mužský.

Fakt.“ Meyer kýval hlavou, jak se rozohnil. „Dokonce mám v plánu, že uleju nějaký metály a pak vám je rozdám. Páni, mám já to kliku, že jsem zrovna tady! Možná i začnu ode dneška dělat zadarmiko.

Prostě odmítnu plat. Nač mi je bohatství, když mám tuhle práci?

Chci vám, mládenci, poděkovat. Pomohli jste mi pochopit, který hodnoty stojí v životě za to.“

„Hezky to řek,“ pochválil ho Hawes.

„Měl by řídit parády, nebyly by tak jednotvárný. Jak to, že ti ty přehlídky zatčenejch nesvěřili, Meyere?“

„Oni mi to nabídli, Steve,“ řekl Meyer se vší vážností. „Ale já jim odpověděl, že mě potřebujete tady v sedmaosmdesátce, v tom nejlepším revíru ze všech. Co myslíš, nabídli mi místo náčelníka detektivů, a když jsem řek, že nechci, nabídli mi vrchního komisaře, ale já zůstal věrnej naší pátračce.“

„Dáme metál jemu,“ navrhl Hawes – a vtom zazvonil telefon.

Meyer zdvihl sluchátko.

„Sedmaosmdesátá pátrací skupina, detektiv Meyer. Cože? Jo, moment.“ Přitáhl si blok a začal psát. „Jo, mám to. V pořádku. V

pořádku. V pořádku. Oukej.“

Zavěsil.

Carella mezitím přišel k jeho stolu.

„Černošská děvenka,“ řekl Meyer.

„Co?“

„V podnájmu na Jižní jedenáctý.“

„A?“

„Mrtvá,“ řekl Meyer.

2

V časných ranních hodinách není město městem, jež známe.

Město je samozřejmě žena, na tom nic nezmění ani čas. Probouzí se jako žena, protáhne se, zívne a usměje se, zkusmo si den osahá.

Rty má nenalíčené a vlasy zcuchané, tělo je rozehřáté spánkem, když se slunce dotkne východní oblohy a zalije město ranním horkem, připomíná nevinnou dívku. Obléká se v podnájmech v chudinských čtvrtích i v nesčetných luxusních nástavbách s terasami na vznešených třídách Isoly, Riverheadu a Calm’s Pointu, ve vilkách lemujících ulice Bethtownu a Majesty a noří se z nich jako jiná žena: uhlazená a činorodá, přitažlivá, ale ne sexy, na obličeji se jí zračí rozhodnost, má manikúru a je elegantní, ale nemá čas na pošetilosti, protože ji čeká dlouhý pracovní den. V pět hodin nastává změna. To město, ta žena, se nepřevlékne, zůstane ve stejných šatech nebo ve stejném kostýmku, má tytéž lodičky na jehlovém podpatku nebo předměstské mokasíny, ale tou celistvou skořápkou něco prorazí – nálada, odstín, spodní proud. V hospodách a koktejlových barech, na upravených vnitřních dvorech bloků nebo na terasách, které přetínají mrakodrapy napříč, sedí jiná žena s lenivým a vyzývavým úsměvem na šelmovských rtech. Tváří se poněkud unaveně a obličej a oči prozrazují, že mnoho ví, ale nikomu nic neprozradí. Zdvihne sklenici a jemně se zasměje, na čáře obzoru už zatím číhá večer a obloha tone v rudé barvě dohasínajícího dne.

V noci se z ní stane samice.

Přestane být ženská a začne být samičí. Uhlazenost je ta tam, zmechanizovaná dokonalost také, je tu frivolní a trochu mazlivé stvoření. Bezostyšně přehodí nohu přes nohu a dá si slíbat rtěnku z úst, reaguje na mužské ruce na svém těle, naráz je vláčná a vstřícná a zázračně primitivní. Noc je doba žen a město není nic než žena.

V tichých hodinách, v těch příliš tichých hodinách spí a zdá se, že už to není ona.

Ráno se opět probudí, zívnutím se dotkne mlčícího vzduchu, protáhne se a na nahých ústech se jí objeví slastný úsměv. Vlasy má rozcuchané, ale my ji poznáváme, vždyť ji takovou vídáme tak často.

Ale teď ještě spí. Naše město tiše spí. Ano, jistě, tu a tam v budovách otevře oko, zamrká, zase zmizí a je ticho. Město odpočívá.

Ve spánku je nepoznáváme, ale spánek města se nepodobá smrti, pod teplými přikrývkami slyšíme a vycitujeme šepot života. Ale je to teď cizí žena. Znali jsme ji důvěrně a milovali vášnivě, a teď tu leží zachumlaná a stočená do klubíčka a naše ruka jí spočívá na oblém boku. Ve tmě nemá obličej ani podobu, mohla by být kterékoli město a kterákoli žena kdekoli. Cítíme v ní život, ale neznáme ji. Dotýkáme se jí nejistě. Přitáhla kolem sebe černou noční košili časného rána a my ji neznáme. Je cizinka a má zavřené oči.

Paní domácí příchod policistů vylekal, i když je sama přivolala.

Ten větší, ten, který si říkal detektiv Hawes, byl zrzavý obr s bílým pruhem ve vlasech, jakživa neviděla nic tak příšerného. Stála uprostřed místnosti, kde na koberci ležela mrtvá dívka, a mluvila s detektivy šeptem ne proto, že byli v přítomnosti mrtvoly, ale protože byly tři hodiny ráno. Přes noční košili měla župan. V té scéně byl kus důvěrnosti, jaký bývá v přípravách na rybolov, anebo v dokonaných tragédiích. Tři hodiny ráno je doba spánku a ti, kdo jsou vzhůru, když město spí, mají společné pouto, jež z nich činí spřízněné cizince.

„Jak se to děvče jmenuje?“ zeptal se Carella.

Byly tři ráno a on se neholil od pěti odpoledne, ale bradu měl hladkou. Se svýma trochu šikmýma očima a s tou hladkou tváří vypadal mírně orientálně. Domácí se líbil. Slušnej mládenec, řekla si.

V jejím slovníku byli všichni muži buď „slušný mládenci“, nebo „potvory“. Cottonem Hawesem si nebyla tak jistá, ale klonila se k názoru, že je to „potvora příživnická“.

„Claudia Davisová,“ odpověděla Carellovi, který se jí zamlouval, a Hawese si vůbec nevšímala.

Co má co bejt takovej čahoun, a ještě k tomu děsit lidi tím bílým štráfem ve vlasech?

„Víte, jak byla stará?“ zeptal se Carella.

„Osmadvacet nebo devětadvacet, aspoň myslím.“

„Bydlela tady už dlouho?“

„Od června,“ řekla domácí.

„Tak krátce?“

„A taková věc se jí stane,“ přisvědčila domácí. „Vypadala jako moc hodná holka. Kdo myslíte, že jí to udělal?“

„Nevím,“ řekl Carella.

„Nebo myslíte, že to je sebevražda? Já žádnej plyn necítím, vy jo?“

„Ne,“ řekl Carella. „Víte, kde bydlela předtím, paní Mauderová?“

„To nevím.“

„Nechtěla jste po ní nějaké doporučení, když se sem hodlala nastěhovat?“

„Je to jenom zařízenej pokoj,“ řekla paní Mauderová omluvně.

„Zaplatila mi nájem na měsíc dopředu.“

„Kolik to dělalo, paní Mauderová?“

„Šedesát dolarů. Zaplatila hotově. Já od cizích lidí šeky neberu.“

„A nemáte tušení, jestli pochází tady z města nebo odjinud, že ano?“

„To teda nemám.“

„Davisová,“ řekl Hawes a potřásl hlavou. „Takovéhle jméno vypátrat bude fuška, Steve. V telefonním seznamu jich musejí být tisíce.“

„Proč máte bílý vlasy?“ zeptala se domácí.

„Prosím?“

„Ten pruh.“

„Jo tak.“ Hawes si bezděky sáhl na levý spánek. „Jednou mě píchli nožem,“ řekl a dál se o tom nešířil. „Pata Mauderová, žila tu ta dívka sama?“

„Nevím, já se starám o svý.“

„Přece byste si byla všimla…“

„Řekla bych, že tu bydlela sama. Do ničeho se nepletu, nestarám se. Zaplatila mi na měsíc dopředu.“

Hawes si vzdychl. Nepřátelství paní Mauderové bylo zjevné.

Rozhodl se, že nechá Carellu, ať se vyptává on.

„Podívám se do zásuvek a skříní,“ řekl a odešel, aniž čekal na Carellův souhlas.

„Je tady strašně horko,“ řekl Carella.

„Ten strážník povídal, že nemáme na nic šahat, dokud nepřídete,“

řekla paní Mauderová. „Proto jsem neotevřela okna a nic.“

„To bylo od vás moc prozíravé,“ řekl Carella s úsměvem. „Ale teď bychom už snad mohli otevřít, co myslíte?“

„Jak chcete. Smrdí to tady, jen co je pravda. To… ona? Páchne?“

„Ano,“ odpověděl Carella. Otevřel okno. „Tak, to je o něco lepší.“

„Moc to nepomáhá. Počasí je hrozný, prostě hrozný,“ Podívala se dolů na mrtvou dívku. „Vypadá škaredě, co?“

„Vypadá. Věděla byste, paní Mauderová, kde pracovala nebo jestli byla zaměstnaná?“

„Bohužel ne.“

„Sháněl ji tu někdy někdo? Přátelé? Příbuzní?“

„Je mi líto, ale nikdy jsem nikoho neviděla.“

„Můžete mi povědět něco o tom, jaké měla zvyky? Kdy ráno odcházela? Kdy se vracela večer?“

„Nevšímala jsem si toho.“

„A jak vás napadlo, že něco není v pořádku?“

„Podle mlíka. Stálo přede dveřma. Byla jsem totiž dneska večer se známejma venku, a když jsem přišla domů, zavolal na mě jeden nájemník z třetího patra, že jeho soused pouští rádio moc nahlas, a jestli bych byla tak hodná a řekla mu, ať ho zavře. Tak jsem šla nahoru a řekla tomu sousedovi, ať to rádio ztiší, a pak jsem před pokojem slečny Davisový viděla stát tu láhev. Přišlo mi to divný v takovým vedru, ale řekla jsem si, je to její mlíko, rozumíte mi, já se nerada vnucuju, a tak jsem si šla lehnout. Pořád mi ale vrtalo hlavou, jak to, že to mlíko stojí na chodbě. Tak jsem na sebe hodila župan a šla nahoru a zaklepala, ale ona neodpovídala. Tak jsem na ni zavolala, ale ona pořád nic. Tak jsem si řekla, že se muselo něco stát.

Nevím proč, prostě mě to napadlo… nevím. Když je doma, proč neodpovídá?“

„Jak jste věděla, že je doma?“

„Nevěděla jsem to.“

„Dveře byly zavřené?“

„Byly.“

„Vzala jste za kliku?“

„Jo, byly zamčený.“

„Rozumím,“ řekl Carella.

Objevil se Hawes.

„Právě dole zastavily dva vozy. Asi laborka a oddělení vražd Jih.“

„Vědí přece, že to patří nám,“ řekl Carella. „Proč se obtěžujou?“

„Aby se předvedli,“ řekl Hawes. „Mají na dveřích ceduli, že jsou oddělení pro vyšetřování vražd, tak si myslí, že si musí svý platy zasloužit.“

„Našels něco?“

„Ve skříni hromadu zbrusu nových zavazadel, celkem šest kusů.

Zásuvky a skříně jsou naditý šatstvem. Většina vypadá nově. Hodně hadrů na dovolenou, Steve. A taky úplně nový knížky.“

„Co ještě?“

„Na komodě nějaký dopisy.“

„Budou nám k něčemu?“

Hawes pokrčil rameny

„Výpis z její banky. Kopie vystavených šeků. Mohlo by se nám to hodit.“

„Třeba jo,“ řekl Carella. „Počkáme, s čím přijde laborka.“

Zpráva z laboratoře přišla nazítří zároveň s pitevní zprávou od policejního lékaře. Všechno dohromady mělo pro ně značnou cenu.

První, co zjistili, bylo, že dívka je běloška, asi třicetiletá.

Ano, byla bílá.

Tahle novinka policisty překvapila, protože dívka ležící na koberci opravdu vypadala jako černoška. Kůži měla nepopíratelně černou. Ne hnědou, kávovou, ani osmahlou, ale černou – tou intenzivní černí, kterou se vyznačují domorodé kmeny trávící většinu času na slunci. Na první pohled byl ten jejich první závěr logický, ale smrt je proslulá tím, že všechno srovná a má svůj vlastní kuriózní smysl pro humor. Nejsměšnější vtipy bývají ty vizuální. Smrt udělá z bílé černou, a když se ta hrůzostrašná stařena s kosou objeví, nejde už o to, kdo chodí do školy s kým. Na pigmentaci už nezáleží, přátelé. Dívka na podlaze měla černou barvu, ale byla běloška, a ať už byla vedle toho ještě nějaká, byla také dočista mrtvá – a to je to nejhorší, co se někomu může stát.

Ve zprávě se vysvětlovalo, že dívčino tělo je v pokročilém stavu rozkladu, pak následovala nezasvěcencům těžko srozumitelná spojení jako „všeobecné rozšíření tělesných dutin, tkání a cév v důsledku vzniklých plynů, zčernání kůže, sliznic a duhovek, vyvolané hemolýzou a působením sirovodíku na krevní barvivo“.

Všechno to znamenalo jen, že ten den v srpnu bylo zatraceně horko a že dívka ležela na koberci, který zadržoval teplo a urychlil posmrtnou hnilobu. Pokud lze posoudit, a v tomhle počasí je to jen dohad, byla dívka mrtvá a rozkládala se nejméně osmačtyřicet hodin, z čehož vyplývá, že smrt nastala plus minus 5. srpna.

V jedné té zprávě stálo dále, že šaty, jež měla dívka na sobě, pocházejí z jednoho z velkých obchodních domů ve městě. Všechno její oblečení včetně toho, co se našlo v bytě, bylo luxusní, a někdo z laboratoře pokládal za nutné uvést, že všechny kalhotky jsou zdobené belgickou krajkou a stojí kus pětadvacet dolarů. Jiný pracovník laboratoře podotkl, že při prohlídce šatstva a těla se nenalezly žádné stopy po krvi, semeni nebo benzinu.

Úřední verdikt uvedl jako příčinu smrti zardoušení.

3

Je až kupodivu, kolik toho někdy sdělí odborníkům pouhý byt. O

to větší překvapení a zklamání zažijí ti, kdo se na místě vraždy zoufale pídí po nějaké stopě a nezjistí nic. Zařízený pokoj, v němž Claudii někdo uškrtil, byl plný slibných ploch, na nichž mohly ulpět stovky čerstvých otisků. Skříně a zásuvky obsahovaly hromady šatstva, na nichž klidně mohly být všechny možné stopy – střelným prachem počínaje a pudrem konče.

Ale mládenci z laborky prolezli pokoj, sňali otisky prstů a prosili prach, použili vysavač se Saderman-Heubergerovým filtrem, zašli do márnice a bedlivě si prohlédli dívčinu kůži – a nenašli nic, absolutně nic. Vlastně, promiňte, docela nic ne. Našli spoustu otisků patřících Claudii Davisové a spoustu prachu posbíraného po celém městě, který se zachoval na jejích střevících a na nábytku. Našli také nějaké dokumenty mrtvé dívky – rodný list, vysvědčení ze střední školy v Santa Monice a prošlou legitimaci do knihovny. A ovšem i klíč. Klíč se nehodil k žádnému zámku v pokoji. Poslali všechny ty krámy sedmaosmdesátce a týž den o něco později zavolal Carellu osobně Sam Grossman a omluvil se mu za nedostatek výsledků.

Když Carella bral telefon z laboratoře, bylo ve služebně vedro a hluk. Nastalá konverzace byla jednostrannou záležitostí. Carella, který měl obsah obálky z laboratoře vysypaný na stole, jen tu a tam něco zabručel nebo přikývl. Nakonec Grossmanovi poděkoval, zavěsil a civěl do okna vedoucího na ulici a Groverův park.

„Máš něco?“ zeptal se Meyer.

„Jo. Grossman myslí, že vrah měl rukavice.“

„Dobrý,“ řekl Meyer.

„A já si myslím, že vím, od čeho je tenhle klíč.“ Carella vzal klíč ze stolu.

„Vážně? Od čeho?“

„Viděls tyhle vystavený šeky?“

„Ne.“

„Tak se podívej,“ řekl Carella.

Otevřel obálku s hlavičkou banky, adresovanou Claudii Davisové, rozložil vystavené šeky po stole a pak rozevřel žlutý výpis z účtu.

Meyer Meyer si všechno mlčky prohlížel.

„Pěkná hromádka,“ řekl Meyer.

„Přesně pětadvacet. Co si o tom myslíš? Já vím, co si myslím já,“

dodal Carella. „Cotton našel tu obálku v jejím pokoji,“ pokračoval.

„Je to výpis za červenec. A jsou to všechny šeky, který vystavila, nebo aspoň ty, co prošly bankou do jednatřicátýho července.“

„Co si myslíš?“

„Koukám na ty šeky a dávají mi obraz života. Jako kdybych četl něčí deník. Máme tady všechno, co dělala minulý měsíc, Meyere.

Všechny obchoďáky, který navštívila, vidíš, květinářství, kadeřnictví, cukrovinky, dokonce i správkárna bot, a podívej se na tohle: šek vystavený na pohřební ústav! Kdopak to zemřel, Meyere, kdo asi? A teď ještě tuhle, vidíš? Bydlela v podnájmu u paní Mauderový, ale tady máš zaplacený nájem za nóbl apartmá v domě na Jižní části, ve Stewart City. A některý ty šeky jsou vystavený prostě na jména, na jednotlivý lidi. Tenhle případ přímo volá po dalších lidech.“

„Mám skočit pro telefonní seznam?“

„Ne, počkej moment. Podívej se na tenhle výpis z banky. Založila si tam účet pátýho července. Tisíc dolarů. Najednou zčista jasna bác ho, uloží v Příbřežní a americký bance tisícovku.“

„Co je na tom tak divnýho?“ zeptal se Meyer.

„Třeba nic. Ale Cotton obvolal ostatní banky ve městě a Claudia Davisová má už jeden slušně vysokej účet v bance Highland Trust na Cromwellový. A když říkám slušnej, tak myslím opravdu slušnej.“

„Kolik?“

„Skoro šedesát táců.“

„Cože?“

„Nelžu ti. A v Highland Trustu nevybrala v červenci ani cent.

Řekni mi tedy, kde sebrala ty prachy, který uložila u Příbřežní?“

„To byl jedinej vklad?“

„Koukni se.“

Meyer vzal do ruky výpis.

„Původní vklad je z pátýho července,“ řekl Carella. „Tisíc dolarů.

Dvanáctýho července vložila dalších tisíc. Další tisícovku devatenáctýho. A ještě jednu sedmadvacátýho.“

Meyer povytáhl obočí.

„Čtyři tácy? To jsou sakra prachy“

„A všechny vložený ani ne v jednom měsíci. Já na takový prachy musím dělat skoro celej rok.“

„A to ani nemluvíme o těch šedesáti tisících v tý druhý bance.

Kde si myslíš, že to sebrala, Steve?“

„To bych taky rád věděl. Ale nedává to smysl. Nosí kalhotky lemovaný belgickou krajkou a bydlí v mizerným kvartýru jedna plus jedna s koupelnou. Jak je to sakra možný? Účet ve dvou bankách, zadeček v krajkách za pětadvacet dolarů a bydlí v noclehárně za šedesát dolarů měsíčně.“

„Třeba se po ní pátrá, Steve.“

„Ne.“ Carella zavrtěl hlavou. „Ověřil jsem si to v Ústřední kriminální identifikaci. Nemá záznam a pro nic ji nehledají. Z

federálu mi ještě neodpověděli, ale bude to asi to samý.“

„A co ten klíč? Říkals, že…“

„Aha, jo. To je aspoň jednoduchý, zaplať pánbu. Podívej se na tohle.“

Z hromádky šeků vylovil žlutý papírek, o něco větší než šeky, a podal ho Meyerovi. Stálo na něm:

PŘÍBŘEŽNÍ AMERICKÁ BANKA odbočka Isola 1998 5. července

Připisujeme na váš účet, jak uvedeno níže. Prosíme, odečtěte příslušnou částku ve svých záznamech, aby se naše účty shodovaly Nájem za bezpečnostní schránku č. 375 5.00

Federální daň

0.50

Úhrnem

5.50

Majitel účtu: Claudia Davisová

1263, Jižní jedenáctá

Isola

Vystavil:

RPL

„Pronajala si bezpečnostní schránku týž den, kdy si založila ten účet, co?“ řekl Meyer.

„Tak tak.“

„Co je v ní?“

„Dobrá otázka.“

„Hele, Steve, chceš ušetřit čas?“

„To víš, že chci.“

„Tak pojď, vyzvednem si soudní příkaz a do tý banky půjdeme s ním.“

4

Ředitelem pobočky Příbřežní a americké banky byl holohlavý pán starý něco přes padesát let. Na základě teorie, že podobné fyzické typy jsou si simpático, přenechal Carella Meyerovi většinu otázek.

Vydobýt z pana ředitele Andersona odpovědi nebylo snadné, protože to byl od přírody zdrženlivý člověk. Ale detektiv Meyer Meyer byl nejtrpělivější tvor v celém městě, ne-li na celém světě. Trpělivost byla spíše získanou než dědičnou vlastností. Jinak toho po svém žoviálním otci, který se jmenoval Max Meyer, zdědil dost, ale trpělivost mezi to nepatřila. Jestli vůbec něco, tak Max Meyer byl člověk netrpělivý, můžeme rovnou říct cholerik. Když mu například jeho manželka přišla oznámit, že čeká dítě, Max div nevyletěl stropem. Domníval se totiž, že jeho žena už dávno překročila věk, kdy může i jen vzdáleně uvažovat o dítěti. Potrpěl si na kanadské žertíky, v Riverheadu patřil k největším vtipálkům toho druhu, ale tahle hříčka přírody ho zaskočila. Nikdy si o sobě nemyslel, že stárne, ale let mu přece jen přibývalo a převrátit si život naruby kvůli dítěti, by mu lékař sotva doporučil. Nechal v sobě nastávající porod doutnat a celou dobu plánoval pomstu – jakým žertíkem udělat tečku za všemi kanadskými žertíky.

Když se dítě narodilo, nazval ho Meyerem. Skvělý nápad, díky němuž nemluvně získalo vedle rodinného příjmení ještě jednoho Meyera. Kolosální legrace, uznejte! Přímo k popukání, pokud ovšem nejste přecitlivělý prcek, který je náhodou taky ortodoxní Žid a žije v převážně křestanském prostředí. Okolní děti byly přesvědčené, že Meyera Meyera vynalezli jeho rodiče pro jejich obveselení, a když potřebovaly důvod, proč dát tomu židovskýmu klukovi na pamětnou – což nepotřebovaly – posloužilo jim už samo jeho jméno. „Meyer Meyerák, smradlavej židák,“ pokřikovaly na něj, honily ho po ulici a s rozkoší ho mydlily.

Meyer se naučil být trpělivý. Nestává se často, že se jeden kluk, dokonce ani jeden muž, ubrání celé smečce. Ale někdy se z výprasku člověk takříkajíc vykecá. Když jste trpělivý, když si dáte na čas, zastihnete někdy jednoho z trapitelů samotného a stojíte proti němu tváří v tvář, chlap proti chlapovi. A pak poznáte slast spravedlivého boje, bez nevýhody přesily.

Podívejte se: vtip Maxe Meyera byl celkem neškodný, starému člověku nemůžete odepřít jeho libůstky. Ale řediteli pobočky, panu Andersonovi, bylo čtyřiapadesát a měl hlavu holou jako koleno.

Meyer Meyer, detektiv 2. třídy, který seděl proti němu, měl pleš taky. Celoživotní přizpůsobivost a smířená trpělivost po sobě snad nenechávají jizvy. Snad. Ale Meyeru Meyerovi bylo teprve sedmatřicet.

Trpělivě se zeptal: „Nepřipadly vám ty vysoké vklady trochu zvláštní, pane Andersone?“

„Nepřipadly,“ odpověděl Anderson. „Tisíc dolarů není tak moc.“

„Pane Andersone,“ pokračoval Meyer trpělivě, „jistě víte, že v našem městě jsou banky povinny hlásit policii uložení nezvykle vysokých částek peněz najednou. Jste si toho vědom, že ano?“

„Ano, jsem.“

„Slečna Davisová uložila během tří týdnů čtyři tisíce dolarů.

Nezdálo se vám to nezvyklé?“

„Nezdálo. Nevložila všechno najednou. Tisíc dolarů není moc peněz a není to nezvykle vysoká částka.“

„Pro mě je tisíc dolarů spousta peněz,“ řekl Meyer. „Za tisíc dolarů dostanete hezkých pár sudů piva.“

„Já pivo nepiju,“ řekl Anderson suše.

„Já taky ne,“ řekl Meyer.

„Mimoto, my voláme policii, když nám přijde vysoký vklad, jen pokud vkladatel není náš pravidelný zákazník. Nezdálo se mi, že by tyto vklady vyžadovaly takový postup.“

„Děkuju vám, pane Andersone,“ řekl Meyer. „Mám zde soudní pří. Rádi bychom otevřeli schránku, kterou měla slečna Davisová pronajatou.“

„Smím ten příkaz vidět?“ zeptal se Anderson.

Meyer mu jej ukázal.

Anderson vzdychl a řekl:

„Jak si přejete. Máte klíč slečny Davisové?“

Carella sáhl do kapsy.

„Je to tenhle?“

Položil klíček na stůl. Poslali mu ho zpátky z laboratoře zároveň s dokumenty, které našli v bytě.

„Ano, to je on,“ řekl pan Anderson. „Ke každé schránce jsou totiž dva navzájem se lišící klíče. Jeden zůstává v bance a jeden dostane osoba, která si schránku pronajala. Bez obou klíčů se schránka nedá otevřít. Račte se mnou.“

Vyzvedl bezpečnostní klíč ke schránce číslo 375 a vedl detektivy do zadní části banky. Místnost vypadala jako vyložená lesklým kovem. Schránky, byly jich řady, připomínaly Carellovi márnici a chladicí boxy, které vyjíždějí ze stěny na skřípajících kolečkách a zase do ní zajíždějí. Anderson strčil bankovní klíč do otvoru a otočil jím, pak vložil do druhého Claudiin klíč a také jím otočil. Ze stěny vytáhl úzkou dlouhou krabici a podal ji Meyerovi. Meyer ji odnesl na pult u vedlejší stěny a zvedl západku.

„Mám?“ zeptal se Carelly.

„Do toho!“

Meyer zvedl víko schránky. Uvnitř bylo šestnáct tisíc dolarů v bankovkách a ústřižek papíru. Bankovky byly úhledně rozděleny na čtyři hromádky, ve třech bylo po pěti tisících, ve čtvrté jen tisíc.

Carella vzal do ruky papírek. Někdo, pravděpodobně Claudia Davisová, na něj napsal tužkou:

„Dává vám to nějaký smysl, pane Andersone?“

„Ne, bohužel nedává.“

„Přišla k vám do banky pátého července s dvaceti tisíci v hotovosti, pane Andersone. Tisíc z toho uložila na účet a zbytek do této schránky. Data na papírku ukazují, kdy přesně vybrala ze schránky hotové peníze a uložila je na účet. Jak vidíte, pane Andersone, znala předpisy. Věděla, že uložení dvaceti tisíc najednou by znamenalo oznámení policii. Takhle to měla mnohem jistější.“

„Potřebovali bychom sériová čísla bankovek,“ řekl Meyer. „Mohl by pro nás pořídit někdo z vašich lidí takový seznam, pane Andersone?“

Anderson měl zjevně chuť protestovat, ale místo toho se podíval na Carellu, vzdychl a řekl: „Ovšem.“

Sériová čísla bankovek jim nebyla nic platná. Porovnali je se svými vlastními seznamy i se seznamy od FBI, ale žádná z bankovek nepatřila mezi „horké zboží“.

Zato letošní srpen horký byl.

5

Stewart City trůní na vlasech Isoly jako čelenka plná drahokamů.

Není to velkoměsto, ba ani město, je to jen sbírka přepychových bytových komplexů nad řekou Dixem. Čtvrť byla vlastně pojmenována po britském královském rodu, Stuartovcích, a zůstávala nejelegantnější a nejdražší částí města. Ten, kdo se mohl pochlubit adresou v Stewart City, honosil se i obrovským příjmem, rekreační vilou v Sands Spitu a v podzemní garáži s vozem Mercedes Benz. O

své adrese mohl mluvit se značnou dávkou snobismu a pýchy – patřil koneckonců k elitě.

Mrtvá dívka jménem Claudia Davisová vystavila šek na sedm set padesát dolarů firmě Podniková správa s.r.o. na adrese Stewartovo náměstí 13, Jih. Šek měl datum 9. července, čtyři dny poté, co si Claudia otevřela účet v Příbřežní a americké bance.

Když Carella a Hawes dojeli na místo, vanul od řeky svěží vítr a pozdní odpolední slunce vrhalo na kalné vody řeky barevné skvrny Mosty spojující Calm’s Point s Isolou visely ve vzduchu na pozadí oblohy a čekaly, až na ně zaútočí soumrak.

„Chceš sklopit stínítko?“ zeptal se Carella.

Hawes natáhl ruku a sklopil stínítko tak, aby ručně psaná kartička na předním skle byla čitelná. Stálo na ní: POLICIE – SLUŽEBNĚ, 87. REVÍR. Auto, chevrolet z roku 1956, patřilo Carellovi.

„Musím si dát taky cedulku,“ řekl Hawes. „Nějakej blbec mi dal minulej týden pokutu.“

„Co jsi s tím udělal?“

„Šel jsem k soudu a prohlásil, že je to nesmysl. Ve svým volnu!“

„Vyvlíknul ses z toho?“

„To se ví, že jo. Byla to služební jízda, na hlášku. Stačí, že jsem musel jet vlastním vozem, a teď ještě k tomu pokuta! To už přestává všechno!“

„Já jezdím radši svým vozem,“ řekl Carella. „Ty tři auťáky, co má naše pátračka k dispozici, jsou zralý tak akorát do šrotu.“

„Dva,“ opravil ho Hawes. „Ten třetí stojí už měsíc v garáži.“

„Meyer za tím tuhle šel.“

„Co mu řekli? Už ho spravili?“

„Houby. Podle mechanika jsou před naším sedanem ještě čtyři hlídkový vozy a ty mají přednost. Co bys tomu řek?“

„Že se to dalo čekat. Já mám od nich ještě dostat zaplacenej benzin, co jsem projezdil.“

„Na to zapomeň. Mně jakživi nevrátili ani vindru.“

„Co udělal Meyer ohledně toho našeho sedanu?“

„Podstrčil mechanikovi pět dolarů. Třeba si pospíší.“

„Víš, co by mělo město udělat?“ řekl Hawes. „Mělo by koupit nějaký vyřazený taxíky. Koupit je po dvou nebo třech stovkách, přelakovat je a přidělit revíru. Některý jsou pořád ještě v dobrým stavu.“

„Nápad to je,“ řekl Carella pochybovačně a vešli do budovy.

Vedoucí správy budov, paní Millerovou, zastihli v kanceláři na konci parádně zařízené vstupní haly. Mohlo jí být něco málo přes čtyřicet, měla zachovalou postavu a hluboký hlas, vlasy vyčesané na temeno hlavy a v té hnědočervené houštině koketně zastrčenou tužku. Podívala se na fotokopii šeku a řekla: „Ano, samozřejmě, ovšem.“

„Vy jste slečnu Davisovou znala?“

„Ano. Bydlela tady dlouho.“

„Jak dlouho?“

„Pět let.“

„Kdy se odstěhovala?“

„Koncem června.“

Paní Millerová zkřížila nádherné nohy a milostivě se usmála. Ty nohy byly u ženy jejího věku pozoruhodné a úsměv přímo zářící.

Pohybovala se s promyšlenou ženskostí a vypočítavou vláčností, obojí naznačovalo, že není nepřístupná, ale že zachovává všechny konvence. Nácviku ženských způsobů a osidel věnovala zřejmě celý život a nyní je uplatňovala snadno a s velkou dávkou osobního šarmu. Její společnost byla příjemná, příjemné ji bylo poslouchat a pozorovat, představovat si, jaké by bylo se jí dotknout. Carella a Hawes, okouzlení až do morku kostí, v její přítomnosti pookřáli.

„Tenhle šek,“ řekl Carella a poklepal na fotokopii.

„Za co to bylo?“

„To byla činže za červen. Dostala jsem ji desátého června.

Claudia platila činži vždycky desátého. Byla velmi pořádný nájemník.“

„Ten byt stál sedm set padesát dolarů měsíčně?“

„Ano.“

„Není to hodně?“

„Ve Stewart City nikoli,“ vysvětlila pata Millerová jemně. „Ještě k tomu je to byt s okny na řeku.“

„Aha. Předpokládám, že slečna Davisová měla dobré zaměstnání?“

„Ne, to ne. Není zaměstnaná.“

„Tak jak si mohla dovolit…?“

„Je na tom finančně velmi dobře, víte.“

„Odkud má peníze, paní Millerová?“

„Jak bych…“ Paní Millerová pokrčila rameny. „Asi by bylo lepší, kdybyste se zeptali jí, nemyslíte? Pokud jde o něco, co se týká přímo jí, neměli byste…“

„Paní Millerová,“ řekl Carella. „Claudia Davisová je mrtvá.“

„Cože?“

„Jo…“

„Cože? Ne, to není možné!“ Zavrtěla hlavou. „Claudia? Ale šek…

já… přišel minulý měsíc.“ Znova zavrtěla hlavou. „Ne, to ne!“

„Je mrtvá, paní Millerová,“ opakoval Carella šetrně. „Někdo ji uškrtil.“

Šarm na nepatrný okamžik selhal. Přes oči paní Millerové přelétl výraz odporu, víčka zamžikala a na chvilku se zdálo, že se oči zalesknou vláhou a pečlivě nalíčená ústa zkřiví. Ale pak zvítězilo cosi uvnitř, cosi, co vyžadovalo sebeovládání a co jí připomnělo, že okouzlující žena nepláče, protože by se jí rozmazalo líčidlo.

„To je mi líto,“ řekla téměř šeptem. „To je mi opravdu strašně líto.

Byla tak sympatická!“

„Pověděla byste nám, co o ní víte, paní Millerová?“

„Ano, ovšem že ano.“

Zase zavrtěla hlavou, protože se s tím stále nebyla s to smířit.

„To je strašné, to je hrůza! Byla ještě skoro dítě.“

„My jsme ji odhadli na třicet, paní Millerová.“

„Zdála se mladší, ale snad jen proto, že… víte, byla ostýchavá.

Hned, jak se sem nastěhovala, vypadala tak – jak bych to řekla – ztraceně. Bylo to ovšem hned potom, co jí zemřeli rodiče, a tak…“

„Odkud přišla, paní Millerová?“

„Z Kalifornie, ze Santa Moniky.“

Carella přikývl.

„Začala jste nám vyprávět… řekla jste, že na tom byla finančně dobře. Věděla byste…?“

„Měla přece kapitál.“

„Jaký kapitál?“

„Rodiče pro ni založili svěřenecký fond, a když zemřeli, začalo Claudii pravidelně chodit peněžní plnění. Byla jedináček, víte.“

„Takže žila jen z těch peněz?“

„Dělalo to hodně. A ona šetřila, dá se říct, že byla velice systematický člověk, ani trochu lehkomyslná. Když dostala z pojišťovny šek, potvrdila ho a odnesla rovnou do banky. Claudia byla velice rozumná dívka.“

„Do které banky, paní Millerová?“

„Je to banka Highland Trust tady na naší ulici. Na Cromwellově třídě.“

„Ano,“ řekl Carella. „Scházela se s muži? A s mnoha? Víte o tom něco?“

„Myslím, že ne. Nebyla moc společenská. Ani po příjezdu Josie.“

Carella se naklonil kupředu.

„Josie? Kdo je Josie?“

„Josie Thompsonová, vlastně Josephina. Její sestřenice.“

„A odkud přišla ta?“

„Taky z Kalifornie. Obě jsou odtamtud.“

„Jak bychom mohli s tou Josií Thompsonovou navázat styk?“

„No, ona… Vy to nevíte? Neslyšeli jste…?“

„Co, paní Millerová?“

„Josie je přece mrtvá. Zemřela v červnu. Proto se Claudia odsud odstěhovala, aspoň myslím. Asi nemohla snést pomyšleni, že by tu bydlela bez Josie. Až to člověka leká, viďte?“

„Ano,“ řekl Carella.

ODDĚLENÍ DETEKTIVŮ

DODATEK KE ZPRÁVĚ

PÁTRACÍ SKUPINA: 87

REVÍR: 87

ZPRÁVA: 32-101

ODD. DET

ČÍSLO ZPRÁVY: OD 60-R-42

JMENO A ADRESA VYPOVIDAJÍCI OSOBY:

PŘÍJMENÍ: MILLEROVÁ

KŘEST. JMÉNO: Irena

STAV: vdaná

ADRESA

Stewartovo nám.

13 Jih

DATUM PŮVODNÍ ZPRÁVY

4.8.60

PODROBNOSTI

Obsah rozhovoru s paní Irenou Millerovou v kanceláři Podnikové správy, adresa viz výše, ve věci vraždy Claudie Davisové.

Paní Millerová vypovídá:

Claudia Davisová přijela do našeho města v červnu roku 1955, najala si na uvedené adrese byt za 750 dolarů měsíčně a bydlela v něm sama. Zřídka byla vidět v mužské či ženské společnosti. Typ mladé samotářky žijící z výnosu zděděných cenných papírů. Rodiče, pán a paní Davisovi, zahynuli v dubnu 1955 na dálnici v San Diegu, při čelní srážce s dodávkou. Neštěstí potvrzeno policií v Los Angeles, řidič druhého vozidla odsouzen za nedbalé řízení. Podle popisu paní Millerové byla dívka střední výšky i váhy, měla krátce ostříhané tmavé vlasy, hnědé oči, na jizvy nebo jiná tělesná znamení se paní Millerová nepamatuje. Popis odpovídá vzhledu mrtvoly. Paní Millerová dále popisuje Claudii Davisovou jako tichou a nenápadnou nájemnici, která přesně platila nájem a všechny služby, mírnou a milou, nijak zvlášť hezkou, dětinskou a ostýchavou, puntičkářskou, pokud jde o peníze, oblíbenou, ale nepřístupnou.

V dubnu nebo květnu 1959 přijela z Brentwoodu v Kalifornii sestřenice zemřelé, Josie Thompsonová. (Běžná kontrola na Úřadu kriminální identifikace negativní, nyní ověřujeme na policii v Los Angeles a u FBI.) Popis: O něco starší než Claudia, zcela odlišného zjevu i chování. Podle paní Millerové „byly jako černá a bílá“, ale „vycházely spolu výjimečně dobře“. Josie se nastěhovala k sestřenici. Paní Millerová popsala jejich vztah takto: „Byly jako rodné sestry“ a „opravdu se shodovaly ve všem“, „byly nejlepší přítelkyně“. Obě dívky se nescházely s muži, byly neustále spolu a Josie jako by převzala od Claudie samotářské způsoby. Často spolu jezdily na výlety. Léto roku 1959 strávily v zátoce na Želvím ostrově, vrátily se na Svátek práce. O Vánocích jely lyžovat do Slunečného údolí a v březnu odjely znova, tentokrát na Jamajku, do Kingstonu, odkud se vrátily asi po třech týdnech, začátkem dubna. Pramenem příjmů byly standardní výnosy z pojistky uzavřené jejími rodiči.

Claudie akcie nevlastnila, ale výnosy z nich jí měly patřit do konce života. Po její smrti měl kapitál i s úroky přejít na almu mater jejího otce – univerzitu v Los Angeles. V každém případě měla Claudia zajištěný značně vysoký celoživotní příjem (účet v bance Highland Trust) a zřejmě vydržovala i Josii, protože paní Millerová tvrdí, že ani jedna z dívek nebyla zaměstnaná. Zmínil jsem se o možnosti lesbického vztahu, ale paní Millerová, která je zkušená a zcela moderní dáma, to u obou vyloučila.

Třetího června odjely Josie s Claudií na víkendový výlet. Vrátný jim pomohl uložit zavazadla do kufru auta – kabriolet cadillac, ročník 1960. Řídila Claudia. Dívky se nevrátily v pondělí ráno, jak předem oznámily. Claudia zavolala ve středu, plakala do telefonu a řekla paní Millerové, že Josii se stalo strašné neštěstí, že je mrtvá.

Paní Millerová se pamatuje, že se Claudie zeptala, jestli jí může nějak pomoct. Claudia řekla doslova: „Ne, všechno je už zařízené.“

Mimo výpověď:

Dne 17. června dostala paní Millerová od Claudie dopis (viz příloha, rukopis totožný s písmem na šecích podepsaných Claudií).

Dívka jí v něm oznamuje, že po tom, co se stalo sestřenici, se v žádném případě nemůže do bytu vrátit. Připomíná paní Millerové, že nájem vyprší 4. července a že činži za červen zaplatí do 10. července šekem. Stěhovací firma zabalí a vyzvedne její věci, cennosti a dokumenty odevzdá jí, ostatní uskladní. (Viz šek Claudie Davisové č.

010 ze 19. 7. adresovaný firmě Bratři Allorové a.s., jako úhrada za zabalení, přestěhování a uskladnění.) Claudia Davisová se do bytu nevrátila a paní Millerová ji už neviděla, než jsme ji informovali o vraždě, nevěděla, kde se nalézá.

DATUM ZPRÁVY: 6. SRPNA

HODNOST: Detektiv 2. třídy

PŘÍJMENÍ A JMÉNO: Carella Stephen Louis Č. ODZNAKU: 714-50-32

NÁČELNÍK:

Detektiv Poručík

Peter Byrnes

6

Cesta na sever k Třírohému jezeru je mimořádně malebná, a protože byl srpen a Carella měl mít volnou neděli, řekl si, že spojí práci se zábavou. Stáhl tedy střechu vozu, usadil Teddy na přední sedadlo se zabaleným obědem a pětilitrovou termoskou ledové kávy a cestou přes hory zapomněl na Claudii Davisovou jako na smrt.

Když byl Carella se svou ženou, dokázal zapomenout téměř na všechno.

Pokud šlo o něho – a jeho pronikavý úsudek potvrzovalo mnohé obdivné hvízdnutí na rohu ulice –, byla Teddy nejkrásnější žena na světě. Nikdy nepochopil, jak se stalo, že on, chlupatý, tuctový, ošklivý, hloupý a nemotorný policajt ukořistil někoho tak báječného, jako je Theodora Franklinová. Ale stalo se a teď seděl vedle ní v otevřeném autě, při jízdě po ní pokukoval a jako obvykle ho vzrušovala už jen samotná její přítomnost.

Černé vlasy, vždycky nespoutané, jí šlehaly kolem oválného obličeje, jako by se nakazily prudkostí větru, hnědé oči mhouřila proti náporu vzduchu, který proudil přes přední sklo. Bílá blůza zdůrazňovala plná ňadra, úzké černé kalhoty přiléhaly k oblým bokům a urostlým nohám. Shodila sandály a přitáhla kolena pod bradu, bosé nohy přitiskla k přihrádce pro rukavice. Carella si uvědomil, že se v ní snoubí divoška s kultivovaností. Člověk nikdy nevěděl, jestli ho políbí nebo odmrští, a ta nejistota ji činila věčně žádoucí a vzrušující.

Teddy pozorovala manžela, jak řídí a ruce s velkými klouby se svírají na volantu. Pozorovala ho nejen proto, že jí to dělalo radost, ale taky protože mluvil. A jelikož neslyšela – byla od narození hluchoněmá –, musela se mu dívat na ústa. O současném případu se nezmiňoval. Teddy věděla jen, že jeden ze šeků Claudie Davisové byl vystaven na Fancherův pohřební ústav u Třírohého jezera. A věděla, že Carella chce mluvit s majitelem ústavu osobně. Dále věděla, že je to velice důležité, protože jinak by netrávil volnou neděli tak dlouhou jízdou. Slíbil jí však, že spojí povinnost se zábavou, a toto byla zábavná část výletu, aby dodržel slib, který dal ženě, zdržel se diskuse o případu, který mu teď ležel v hlavě. Místo toho mluvil o krajině a o plánech na podzim, o tom, jak dvojčata rostou a jak to Teddy sluší, a jak by si raději měla zapnout hořejší knoflíček u blůzy, než vystoupí z auta. O Claudii Davisové se zmínil, teprve když stáli v kanceláři pohřebního ústavu pana Fanchera a Carella se díval do zasmušilých očí muže, který si říkal Barton Scoles.

Scoles byl vysoký a hubený a měl na sobě černý oblek, který poprvé oblékl nejspíš k biřmování v roce 1912. Vypadal přesně tak, jak si člověk představuje pohřebního zaměstnance na malém městě, a Carella se div nedal do smíchu, když ho spatřil. Je ovšem třeba říct, že samo prostředí žádné veselí nevyvolávalo. Kolem tlustých koberců a tapet na stěnách a lustrů na stropě se vznášel jakýsi divný pach. Carellovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že je to formaldehyd, a když se mu automaticky vybavila souvislost, udělalo se mu, člověku, který se tolikrát díval smrti do očí, mdlo od žaludku.

„Slečna Davisová vystavila patnáctého července vaší firmě šek,“

řekl. „Můžete mi prozradit, za co to bylo?“

„Ovšem,“ řekl Scoles. „Však jsem se na ten šek načekal. Dala mi jako zálohu jen pětadvacet dolarů. Obyčejně beru padesát. Už mockrát se mi to nevyplatilo.“

„Co máte na mysli?“

„Znáte lidi, ne? Pohřbíte jim jejich nebožtíky a oni vám za tu práci ani nezaplatí. Tenhle kšeft není jen legrace, to mi věřte. Kolikrát jsem zařídil pohřeb, mši a všechno, a nezaplatili mi! To pak ztratíte důvěru v lidi.“

„Ale slečna Davisová vám nakonec zaplatila?“

„To ano. Ale můžu vám říct, že už jsem měl nahnáno. Nebyla zdejší, pohřeb zařídila tady a nikdo na něj nepřišel, jen ona, seděla v kapli a pořád si nebožku hlídala, jako by jí ji někdo chtěl ukradnout.

Byla sama a po pohřbu odjela. Říkám vám, pane Carello… jmenujete se tak?“

„Ano, Carella.“

„Povídám vám, že to bylo až strašidelný. Ležela tu dva dny, ta její sestřenice, jen si to představte! A pak slečna Davisová požádala, abysme ji pohřbili tady na místním hřbitově. Tak jsem zařídil i to – všechno za zálohu pětadvaceti dolarů. Tomu říkám důvěra s velkým D, pane Carello.“

„Kdy že tohle bylo, pane Scolesi?“

„Ta holka se utopila první víkend v červnu,“ řekl Scoles. „Stejně neměla na jezeře co dělat tak brzy v červnu. V červnu je voda jako led, pořádně se prohřeje až ke konci července. Přepadla přes okraj člunu – veslovala, víte – a v tý ledový vodě pravděpodobně dočista zmrzla. Nebo dostala křeče či co, v každým případě se utopila.“

Scoles potřásl hlavou. „Neměla co dělat na jezeře na začátku léta.“

„Viděl jste úmrtní list?“

„Bodejť by ne, vystavil ho doktor Donneli. Příčinou smrti bylo utonutí, stojí to tam černý na bílým. Konalo se i soudní ohledání mrtvoly, abyste věděl. V úterý po tom, co se utopila. Nešťastná náhoda.“

„Říkáte, že byla v člunu na jezeře. Sama?“

„Jo, sama. Ta sestřenice, slečna Davisová, se na ni dívala ze břehu. A skočila do vody, když tam ta druhá spadla, snažila se k ní doplavat, ale nestihla to, voda je tady příšerně studená, to mi můžete věřit. Ani teď není moc teplá a už máme srpen.“

„Ale slečně Davisový neublížila?“

„Byla asi lepší plavkyně. Podle mých zkušeností jsou hezký holky většinou taky silný. Tady vaše manželka bude taky silná. A hezká je tedy určitě.“

Scoles se usmál, usmála se i Teddy a stiskla Carellovi ruku.

„K tomu placení za obřad a pohřbení. Máte tušení, proč to slečně Davisové trvalo tak dlouho, než vám poslala šek?“

„Ani zdání. Napsal jsem jí dvakrát. Poprvé jsem to jen jemně připomenul. Podruhý už to bylo trochu silnější. Můj známej advokát z města mi to napsal na svým dopisním papíře, to udělá vždycky dojem. Ani jednou neodpověděla. Nakonec přišel z čista jasna šek, celá částka. Nechápu to. Třeba na ni ta smrt tak zapůsobila. Anebo vždycky platí dluhy pomalu. Já jsem prostě šťastnej, že ten šek přišel. Věřte mi, někdy vám živí dělají víc starostí než mrtví.“

Zašli společně k jezeru a Carella a Teddy snědli na břehu chlebíčky. Carella byl nezvykle zamlklý. Teddy si špláchala bosé nohy ve vodě, která byla, jak Scoles sliboval, pořádně studená, i když už byl srpen. Když se vraceli od jezera, řekl Carella: „Zlobila by ses, miláčku, kdybysme ještě někam zašli?“

Teddy k němu obrátila tázavě oči.

„Rád bych si promluvil s náčelníkem zdejší policie.“

Teddy se zamračila a on hned odpověděl na otázku v jejích očích.

„Chci zjistit, jestli ji někdo viděl, jak se topí. Myslím někdo kromě Claudie Davisové. Ze Scolesovy řeči jsem vyrozuměl, že v červnu u jezera skoro nikdo nebyl.“

Náčelník policie byl malý a břichatý, s velkýma nohama. Celou dobu, co mluvil s Carellou, je měl na stole. Carella se na něj díval a přemýšlel, proč všichni obyvatelé tohohle zatracenýho městečka vypadají, jako by si sem odskočili z hollywoodského filmu. Za náčelníkovým stolem byla v zamčené skříni řada pušek. Na vývěsní tabuli byly připíchnuté oběžníky HLEDÁ SE. Náčelník měl v levé podrážce díru.

„I jo, jeden svědek tam byl,“ řekl.

Carella pocítil záchvěv zklamání.

„Kdo?“ zeptal se.

„Jeden rybář. Lovil na jezeře a celé to viděl. Při ohledání mrtvoly svědčil před porotou.“

„Co říkal?“

„Povídal, že tam seděl s udicí, když Josie Thompsonová vyplula s loďkou na vodu. A Claudia Davisová že zůstala na břehu. Pak prej ta Thompsonová vypadla z loďky a žbluňkla pod vodu jako kámen. Ta Davisová se prej vrhla do vody a plavala k ní. Jenže nedoplavala včas. Takhle to povídal.“

„Co ještě řekl?“

„No, on pak odvez slečnu Davisovou zpátky do města jejím autem. Cadillac z roku 1960 to myslím byl. Skoro nemohla mluvit.

Vzlykala a mumlala a lomila rukama, byla v hrozným stavu.

Všechno nám musel povědět ten rybář. Teprve druhej den byla schopná promluvit trochu souvisle.“

„Kdy se konalo ohledání?“

„V úterý, den před pohřbem tý sestřenice. Na pitvu jsme měli soudního ohledavače. Proved ji v pondělí. Dostali jsme k tomu povolení od slečny Davisový. Podle trestního zákona 2113 může příbuzný, který se má postarat o pohřeb, povolit pitvu jedině za účelem zjištění příčiny smrti.“

„A ten soudní ohledavač řekl, že příčinou smrti bylo utonutí?“

„Jo. Prohlásil to před porotou.“

„Proč jste nařídili to ohledání? Měli jste podezření na něco jiného než utonutí nešťastnou náhodou?“

„To ani ne. Ale ten rybář byl taky z města, víte. A co když byl s tou Davisovou domluvenej? Co můžeme vědět? Strčili sestřenici přes okraj loďky a všechno ostatní si vymysleli. Oba mohli lhát, jak když tiskne.“

„A lhali?“

„Nedá se to tvrdit. Jakživ jste neviděl někoho tak zdrcenýho, jako byla ta Davisová, když ji ten rybář vez do města. Musela by být nějaká herečka, aby dokázala takhle vyvádět. Příští den se uklidnila, ale byl byste ji musel vidět, když se to stalo. A při tom soudním řízení se ukázalo, že ten rybář ji před tím dnem na jezeře nikdy neviděl. Přesvědčil porotu, že ani jedno z těch děvčat nezná a nikdy je neviděl. Mě ostatně přesvědčil taky.“

„Jak že se jmenuje?“ zeptal se Carella.

„Courtenoy.“

„Jakže?“

„Courtenoy. Sydney Courtenoy.“

„Děkuju,“ řekl Carella a rázem vstal. „Pojď, Teddy, musíme se vrátit do města.“

7

Courtenoy bydlel v rodinném domku z dřevěných fošen v Riverheadu. Zrovna vytahoval vrata od garáže. Když Carella s Meyerem v pondělí ráno odbočili k jeho domu, otočil se a s rukou na zdvihajících se vratech se zvědavě podíval na jejich vůz. Zastavili na půl cestě a Carella vystoupil.

„Pan Courtenoy?“ zeptal se.

„Ano?“

Zíral udiveně na Carellu, tak se divívá člověk, kterého někdo neznámý osloví jménem. Courtenoyovi se blížila padesátka, a ačkoli byl srpen, měl na sobě čepici, špatně padnoucí sportovní sako a tmavé flanelové kalhoty. Na spáncích začínal šedivět a vypadal unaveně, nesmírně unaveně, ta únava neměla nic společného s tím, že bylo teprve sedm ráno. U nohou měl košík s obědem, zřejmě ho tam položil, když začal vytahovat vrata. V garáži stála fordka z roku 1953.

„Policie,“ řekl Carella. „Smíme vám položit několik otázek?“

„Ukažte mi vodznak,“ řekl Courtenoy.

Carella mu ho ukázal. Courtenoy zakýval hlavou, jako kdyby právě projevil povinnou opatrnost.

„Votázky? Jaký?“ řekl. „Zrovna se chystám do práce. Zase kvůli tomu zatracenýmu stavebnímu povolení?“

„Jakému stavebnímu povolení?“

„Rozšířit garáž. Kupuju svýmu klukovi malý fáro a nechci, aby stálo na ulici. Co sem se nalítal, než sem to stavební povolení sehnal!

Věřili byste tomu? Nechci nic než rozšířit garáž o čtyry metry, a vypadá to, jako bych tu chtěl zřídit velkokapacitní parkoviště nebo co! Proto ste tady?“

Z domu se ozval ženský hlas: „Kdo je to, Side?“

„Ale to nic,“ odsekl Courtenoy. „Nikdo, nestarej se, Bett!“

Podíval se na Carellu. „Manželka. Ste ženatej?“

„Ano, prosím, jsem,“ řekl Carella.

„Tak to znáte,“ řekl Courtenoy mnohoznačně. „Co máte za votázky?“

„Viděl jste už tohle?“

Carella mu podal fotokopii šeku vystaveného na jeho jméno. Ten se na šek mrkl a vrátil ho.

„Jakpak by ne.“

„Chcete mi ho vysvětlit, pane Courtenoyi?“

„Co vysvětlit?“

„Vysvětlit, proč vám Claudia Davisová poslala šek na sto dvacet dolarů?“

„Náhrada,“ řekl Courtenoy bez váháni.

„Náhrada, říkáte?“ zeptal se Meyer. „A za co, pane Courtenoy? Za historku, kterou jste si vymysleli?“

„Cože? Co to melete?“

„Náhradu za co, pane Courtenoyi?“

„Za to, že sem nebyl tři dny v práci, za co jinýho byste si myslel?“

„Ještě jednou prosím.“

„Ne, co ste si mysleli?“ dopálil se Courtenoy a pohrozil Meyerovi prstem. „Zač ste si mysleli, že je to? Ňákej úplatek? To ste si mysleli?“

„Pane Courtenoyi…“

„Nebyl sem tři dny v práci kvůli tomu zatracenýmu vyšetřování.

Musel sem zůstat u jezera v pondělí, úterý a eště ve středu a čekat na rozhodnutí poroty. Já sem zedník. Beru pět dolarů za hodinu a přišel sem vo tři dny po vosmi pracovních hodinách a slečna Davisová byla tak hodná, že mi poslala šek na sto dvacet dolarů. Co ste si, vy chlapi bláznivý, mysleli, to bych teda rád věděl!“

„Znal jste slečnu Davisovou před tím dnem na jezeře, pane Courtenoyi?“

„V životě sem ji neviděl. Co má tohle bejt? Sem tu snad u soudu?

Vo co kráčí?“

Z domu se ozval ostrý ženský hlas: „Sidney? Děje se něco? Jsi v pořádku?“

„Nic se neděje. Zavři zobák, buď tak hodná!“

Za dřevěnými stěnami domku zavládlo uražené ticho. Courtenoy něco zamumlal a zase se otočil k detektivům.

„Všecko?“

„Ne tak docela, pane Courtenoyi. Byli bychom rádi, kdybyste nám popsal, co jste ten den na jezeře viděl.“

„A proč, prosím vás? Děte a přečtěte si zápis tý poroty, dyž vás to tak zajímá, já musím do rachoty.“

„To počká, pane Courtenoyi.“

„Starou bačkoru počká. Jedu až do…“

„Pane Courtenoyi, nám se moc nechce jezdit až dolů do města a vracet se sem se zatykačem.“

„Se zatykačem? Na mě? Co sem podle vás…“

„Sidney? Sidney, mám zavolat policii?“

„Mlč už, sakra ženská!“ houkl Courtenoy „Zavolat policii!“

mumlal. „Já mám poldů plný zuby a vona bude volat policii! Co po mně chcete? Já sem poctivej zedník. Viděl sem, jak se holka topí. To je podle vás zločin? Proč mě sekýrujete?“

„Jen nám to povězte ještě jednou, jak jste to viděl.“

„Byla na jezeře, seděla v lodičce,“ řekl Courtenoy s povzdechem.

„Já lovil ryby. Její sestřenice byla na břehu. A vona spadla z loďky do vody.“

„Josie Thompsonová.“

„Jo, Josie Thompsonová, nebo jak se menuje.“

„Byla v té lodičce sama?“

„Jo, byla tam sama.“

„Pokračujte.“

„Ta druhá – ta Davisová – zaječela, vlítla do vody a plavala k ní.“

Zavrtěl hlavou. „Nedoplavala včas. Loďka byla hodně daleko vod břehu. Dyž k ní doplavala, hladina byla už zas jako zrcadlo. Potopila se a vynořila a potopila se znova, ale bylo pozdě, prostě už bylo pozdě. Pak dyž plavala zpátky, myslel sem, že se taky utopí. Ňák se zamotala a zmizela pod hladinou a já sem čekal a byl si jistej, že už je po ní. Pak se z vody vynořilo něco žlutýho a já viděl, že se jí nic nestalo.“

„Proč jste neskočil do vody a nepomohl jí, pane Courtenoyi?“

„Neumím plavat.“

„Dobrá. Co bylo pak?“

„Pak vylezla z vody – ta Davisová. Byla jak mátoha a měla hysterickej záchvat. Snažil sem se ji uklidnit, ale vona křičela a brečela a něco blábolila, nemělo to hlavu ani patu. Dotáh sem ji k autu a chtěl na ní klíčky. Nejdřív nevěděla, vo čem mluvím. Klíče, povídám, a vona na mě jen kouká. Klíče vod vašeho autáku, zařval sem. Klíče vod auta! Nakonec šáhla do taštičky a podala mi je.“

„Dál.“

„Vodvez sem ji do města. A na policii sem vypovídal taky já, vona nemohla mluvit, jen něco breptala a křičela a brečela. Byl na ní hroznej pohled. Eště nikdy sem neviděl ženskou v takovýmhle stavu.

Nedostali sme z ní rozumný slovo, až druhej den. To už s ní byla řeč.

Řekla policii, kdo je, vysvětlila jim, co sem jim řek už den předtim, a že mrtvá je její sestřenice Josie Thompsonová. Chlapi prohledali jezero a vytáhli ji z vody. Škoda jí, vopravdická škoda. Moc hezká holka to byla.“

„Co měla mrtvá na sobě?“

„Letní šaty. Myslím, že tenisky Nebo sandály. Přes šaty tenkej svetr. S knoflíkama.“

„Nějaké šperky?“

„Myslim, že šperky neměla.“

„Měla kabelku?“

„Ne. Její kabelka byla ve voze slečny Davisový.“

„Co měla na sobě slečna Davisová?“

„Kdy? Ten den, co se to stalo, nebo když vylovili její sestřenici z vody?“

„Byla při tom?“

„Jakpak by nebyla? Identifikovala mrtvolu.“

„Ne, chtěl jsem vědět, co měla na sobě ten den, kdy se stalo to neštěstí, pane Courtenoyi.“

„Aha. Sukni a blůzu, myslím. Mašli ve vlasech. Tenisky, teda myslím.“

„Blůzu jaké barvy? Žlutou?“

„Ne, modrou. Já sem neřikal žlutou.“

Carella se zamračil.

„Podle mě jste předtím říkal žlutou. Ale na tom nezáleží. Co se dělo po ohledání mrtvoly?“

„Nic moc. Slečna Davisová mi poděkovala, že sem byl tak hodnej.

A řekla, že mi pošle šek náhradou za vejplatu, vo kerou sem přišel.

Nejdřív sem to vodmít, ale pak sem si řek, co blbneš, dřeš se jak mezek a prachy nerostou na stromech. Tak sem jí dal svou adresu, napadlo mě, že si to zřejmě může dovolit. Mít cadillac a dát si ho vodvízt do města.“

„Proč nejela sama?“

„Nevim. Asi byla ještě votřesená. No řekněte sami, takovádle zkušenost! Viděl ste někdy zblízka, jak někdo umřel?“

„Viděl,“ řekl Carella.

Z domku se opět ozvala Courtenoyova žena.

„Sidney,“ zaječela. „Řekni těm muskejm, ať nepřekážej na cestě!“

„Slyšeli ste to, že jo?“ řekl Courtenoy a konečně vytáhl vrata garáže až nahoru.

8

Pondělní ráno nemá rád nikdo.

Jako by je vynalezli jen kvůli kocovině. Pondělí ráno není ve skutečnosti začátek nového týdne, nýbrž konec toho předešlého. Rád ho nemá nikdo a ta nepřízeň není zaviněna tím, že je deštivé nebo pošmourné či beznadějné. Může být jasné a slunečné a na začátku srpna. Může začít rozhovorem před garáží, ale do půl desáté téhož dne se o moc zhoršit. Pondělí je zkrátka pondělí a nestojí za nic.

To pondělí ráno v půl deváté byl detektiv Steve Carella na pokraji totálního zmatku a jako každý normální člověk to přičítal pondělku.

Po návratu do služebny se prokousal hromadou šeků, které Claudia Davisová vystavila v červenci, celkem jich bylo pětadvacet, a pátral v nich po náznaku, proč ji někdo zardousil. Prostudoval je s pozorností tiskárenského sazeče. Několik věcí z nich vyčetl, ale žádná se nezdála důležitá. Připomněl si vlastní slova: Když se podívám na ty šeky, odhalí se přede mnou celý její život, připadám si, že čtu její deník. A málem uvěřil, že se tou větou zařadil mezi autory slavných posledních slov. Jako Claudiin deník to bylo čtení mimořádně nezajímavé a sotva kdy se dostane na seznam nejprodávanějších knih.

Většinou šeků platila za šaty nebo zboží z obchodních domů.

Claudia zřejmě jako pravá žena ráda nakupovala – a šeková knížka jí umožňovala utrácet, co hrdlo ráčí. Když si zavolali do různých obchodů, zjistili, že její vkus zahrnoval široký sortiment zboží. Podle stvrzenek nakoupila jen v červenci tři noční košile s volánky a kraječkami, dvě spodničky, nepromokavý plášť, hodinky, čtyři páry úzkých kalhot různých barev, dvoje sportovní boty, jedny sluneční brýle, čtvery plavky bikini, osmery prací šaty, dvě sukně, dva kašmírové svetříky, půl tuctu populárních románů, velkou lékovku aspirinu, dvě lahvičky dramaminu, šest zavazadel a čtyři krabice papírových kapesníčků. To nejdražší, co si koupila, byla večerní toaleta za pět set dolarů. Tyto nákupy tvořily většinu červencových šeků. Pak tu byly ještě šeky určené kadeřnictví, květinářství, obuvníkovi, cukrářství a nakonec tři neobjasněné šeky vystavené jednotlivým osobám – dvěma mužům a jedné ženě.

První Georgeovi Badueckovi.

Druhý Davidu Oblinskému.

Třetím příjemcem byla Martha Fedelsonová.

Jeden příslušník pátračky se vrhl na telefonní seznam a našel adresu dvou z těchto tří lidí. Třetí, Oblinsky, nebyl v seznamu, ale po půlhodinovém handrkování s odpovědnou úřední osobou získali jeho adresu. Carella měl teď na stole úplný seznam všech příjemců a všechny vyplacené šeky. Měl by se pustit do těch jmen, to věděl, ale pořád mu něco vrtalo hlavou.

„Proč Courtenoy mně a Meyerovi lhal?“ zeptal se Cottona Hawese. „Proč lhal kvůli takový hlouposti, jako co měla Claudia na sobě v den tý nešťastný události?“

„Jak lhal?“

„Nejdřív řek, že Claudia měla žlutý šaty, že viděl, jak se žlutá barva vyhoupla nad hladinu. A pak to změnil na modrou. Proč to udělal, Cottone?“

„Nevím.“

„A jestli lhal v tomhle, proč by nelhal i v něčem jiným? Proč by se nemohli on a Claudia zbavit tý chudinky Josie společně?“

„Nevím,“ opakoval Hawes.

„A kde se vzalo těch dvacet táců, Cottone?“

„Třeba to byly dividendy z kapitálu.“

„Třeba. A proč by pak ten šek prostě neuložila? Byla to hotovost, Cottone, hotovost. Jak k ní přišla? To je přece slušná hromádka.

Dvacet táců nesebereš jen tak na ulici.“

„To sotva.“

„Počkej, já vím, kde vzít dvacet táců, Cottone.“

„Kde?“

„V pojišťovně. Když někdo umře.“ Carella energicky kývl hlavou.

„Já se do toho pustím, Cottone. Vem to ďas, ty prachy přece nespadly z nebe!“

Strefil se při šestém pokusu. Člověk, kterému se dovolal, se jmenoval Jeremiah Dodd a zastupoval pojišťovnu Security Corporation a.s. Jméno Josie Thompsonové poznal okamžitě.

„No ovšem,“ řekl. „To pojistné plnění jsme vyplatili v červenci.“

„Komu, pane Dodde?“

„Oprávněné osobě, samozřejmě. Okamžíček, hned si to najdu.

Počkejte, prosím.“

Carella netrpělivě čekal. Na druhém konci linky, v pojišťovně, se ozývaly přitlumené hlasy. Najednou se zahihňal dívčí hlas a Carella přemýšlel, kdo asi koho líbá u chladicí nádržky s vodou. Konečně se Dodd vrátil k telefonu.

„Tady to máme,“ řekl. „Josephina Thompsonová. Oprávněnou osobou byla její sestřenice Claudia Davisová. Ano, ano, už si vzpomínám. Ano, to je ta věc.“

„Jaká věc?“

„Smlouva dvou vzájemně oprávněných osob.“

„Co to znamená?“

„Ty sestřenice měly dvě životní pojistky Jedna pro slečnu Davisovou, druhá pro slečnu Thompsonovou. A vzájemné oprávnění.“

„Chcete říct, že slečna Davisová byla příjemcem plnění z pojistky slečny Thompsonové a naopak?“

„Ano, přesně tak.“

„To je ohromně zajímavé. Jak velké byly ty pojistky?“

„Docela malé.“

„Jak malé?“

„Pokud se pamatuju, byly obě pojištěné na dvanáct a půl tisíce.

Moment, já se podívám. Ano, je to tak.“

„A když slečna Thompsonová zemřela, slečna Davisová požádala o vyplacení pojistky?“

„Ano, tady to máme. Tuhle. Josephine Thompsonová, utonulá u Třírohého jezera dne 4. července. Správně. Claudia Davisová nám poslala pojistnou smlouvu a úmrtní list s rozsudkem poroty po ohledání mrtvoly.“

„Nepromeškala ani chvilku, že?“

„Prosím? Promiňte, já jsem…“

„Vyplatili jste ji?“

„Ano. Byl to naprosto oprávněný nárok. Zahájili jsme řízení okamžitě.“

„Poslali jste někoho na místo neštěstí, aby vyšetřil okolnosti úmrtí slečny Thompsonové?“

„Poslali, ale byla to pouhá formalita. Nám stačí slovo poroty, pane Carello.“

„Kdy jste slečně Davisové poukázali ty peníze?“

„Prvního července.“

„Poslali jste jí šek na dvanáct tisíc pět set dolarů, ano?“

„Nikoli.“

„Neříkal jste…?“

„Byla pojištěna na dvanáct tisíc pět set, to je správně. Ale ve smlouvě byla klauzule o dvojnásobné výši plnění v případě nehody, a protože k úmrtí Josephiny Thompsonové došlo nešťastnou náhodou, museli jsme oprávněně osobě vyplatit pojistku v maximální výši, pane Carello. Prvního července jsme poslali Claudii Davisové šek na pětadvacet tisíc dolarů.“

9

Na činnosti policie není pranic záhadného.

Nic nezapadá do předem promyšleného schématu. Vrcholným bodem každého případu bývá velice často mrtvola, tou případ začíná.

Události se nerozvíjejí postupně a napětí existuje jen ve filmech. Jsou jen lidé a podivně pokroucené motivy, nevysvětlitelné minidetaily a shody náhod a všelicos, co nikdo nečekal, to všechno dohromady vytváří sled událostí, ale že by v tom bylo něco záhadného, to tedy ne. Je to jenom život a někdy také smrt, a jedno ani druhé se neřídí pravidly. Nikdy. Lidé od policie nemají rádi detektivky, protože v nich tuší jakousi kontrolovanost, která chybí jejich každodenní vyšetřovací rutině, ta bývá velice reálná, někdy zase okázalá a jindy prostě nudná. Pokud do sebe všechny kousky té skládanky zapadnou, je to hezké, chytré a užitečné a detektivy lze při dobré vůlí pokládat za matematické génie řešící početní úkoly, jejichž konstantami jsou smrt a oběť a neznámou vrah. Jenže mnozí z těch geniálních detektivů mají potíže s vypočítáváním srážek ze své čtrnáctidenní výplaty. Svět je plný veleduchů, to je nezvratný fakt, ale sotva pracují u městské policie.

V případě Claudie Davisové byla jedna veliká matematická nesrovnalost.

Nikdo nevěděl, kam se podělo pět tisíc dolarů.

Dne 1. července odeslala pojišťovna Claudii Davisové pětadvacet tisíc a je pravděpodobné, že ta je dostala po svátku 4. července. Pak na šek někde vybrala hotovost a odnesla peníze do Příbřežní a americké banky, kde otevřela nový účet a najala si bezpečnostní schránku. Ale její vklad v této bance činil pouze dvacet tisíc, zatímco šek byl na pětadvacet. Kde se tedy toulá oněch zbývajících pět? A kdo za Claudii ten šek vybral? Pan Dodd z pojišťovny vysvětlil Carellovi její dosti složitý firemní systém. Odbočka pojišťovny si šek ponechá poté, co byl vybrán, několik dní, aby spis uzavřela, a pak jej odešle do ústředí banky v Chicagu, kde někdy zůstane až několik týdnů, než banka celý účet definitivně uzavře. Odtud je odeslán k zaúčtování a auditu firmě v San Francisku. Dodd soudil, že šek, o nějž jde, už do Kalifornie odešel, a slíbil, že to dá ihned zjistit.

Carella ho požádal, aby si pospíšil. Někdo vybral ten šek místo Claudie a dá se očekávat, že ten někdo má i jeho pětinu v penězích.

Už sám fakt, že Claudia nezanesla šek do Příbřežní banky osobně, se zdál naznačovat, že něco tajila. Pravděpodobně si nepřála, aby se jí někdo na šeky z pojišťovny, na pojistky, vzájemné pojištění nebo na to nešťastné utonutí vyptával – a už vůbec ne na sestřenici Josii.

Šek byl naprosto v pořádku a ona se ho přesto rozhodla vybrat dřív, než si otevře nový účet. Proč? A proč se navíc obtěžovala s otvíráním nového účtu, když měla platný účet s nemalým vkladem u jiné banky?

Policie naráží při své práci na jedno proč za druhým, ale jejich souhrn z nich nečiní záhadu, nýbrž jen způsobuje policistům víc a víc lopoty, a lopotu nemá nikdo rád. Policajti ze sedmaosmdesátky by byli raději seděli na zadku a popíjeli gin s tonikem, ale ta proč se nedala odbýt, a tak jim nezbývalo než si narazit klobouk, navléknout si pouzdro se zbraní a snažit se najít nějaká ta protože.

Cotton Hawes systematicky vyslechl všechny nájemníky domu, v němž byla Claudia Davisová zabita. Všichni měli alibi pevnější než zaťatá pěst arabského majitele stáje. Ve zprávě pro poručíka vyjádřil Hawes přesvědčení, že vraždy se nedopustil žádný z nájemníků.

Podle něho byli všichni čistí jak padlý sníh.

Meyer Meyer zaútočil na informátory sedmaosmdesátky. V revíru a ve městě bylo bezpočet „směnárníků“ – lidí, kteří za jistou cenu perou špinavé peníze a dělají z nich čisté. Jestli někdo vybral pro Claudii pětadvacet tisíc a při tom mu za nehty uvízlo pět, nepatřil náhodou k výtečníkům, kteří se takhle živí? Obešel místní práskače, měli se poohlédnout po šeku z pojišťovny. Přišli s prázdnou.

Detektiv poručík Sam Grossman zašel se svými kolegy z laboratoře znova do bytu zavražděné a znova ho celý prošmejdili.

Pak ještě jednou. A znova. Grossman oznámil, že na dveřích je zámek, který se automaticky zaklapne, když se dveře zabouchnou, takže vrah Claudie Davisové se nemusel krkolomně dobývat do zamčeného bytu, a když odcházel, stačilo prásknout dveřmi.

Grossman také potvrdil, že tu noc, kdy došlo k vraždě, byla Claudiina postel nedotčená. Vedle velikého křesla v ložnici se našel pár střevíčků a na jeho opěradle ležela otevřená kniha. Grossman vyslovil názor, že Claudia si četla a při tom usnula, probudila se, šla do vedlejšího pokoje, narazila na vraha a našla tam svou smrt. Na to, kdo by mohl být tím vrahem, Grossman názor neměl.

Carellovi bylo horko, byl netrpělivý a přepracovaný. V revíru se dělo všechno možné: loupeže, krádeže, rvačky s nožem a děti, které se v létě nudily, takže tloukly jiné děti baseballovými pálkami, protože se jim nelíbilo, jak vyslovují slovo seňor. Telefony drnčely, zprávy se musely psát trojmo a ve dne v noci se do služebny trousili lidé se stížnostmi na obyvatele toho krásného města. Případ Claudie Davisové začínal být obtížný jako trn v patě a Carella uvažoval, jaké by to bylo živit se jako švec. A uprostřed toho uvažování se začal pídit po tom, jak to bylo s šeky vystavenými Georgeovi Badueckovi, Davidu Oblinskému a Martě Fedelsonové.

Berta Klinga se případ Claudie Davisové naštěstí netýkal.

Dokonce ho s kolegy z pátračky ani neprobíral. Byl sice detektiv, ale mladý a nový, a už to, co se v revíru dělo normálně, ho stačilo připravovat o rozum osmačtyřicet hodin denně, proto ho ani nenapadlo strkat nos do případů ostatních kolegů. Měl svých potíží dost. Jednou z nich byla přehlídka, čili „paráda“.

Ve středu ráno se jméno Berta Klinga ocitlo na rozvrhu účastí detektivů na parádách.

10

„Paráda“ se konala v tělocvičně policejního ředitelství v centru města na Hlavní třídě. Konala se čtyřikrát týdně, od pondělka do čtvrtka. Jejím účelem bylo seznámit městské detektivy s pachateli trestných činů, a to na základě předpokladu, že zločin je zaměstnání, které se opakuje, že lump zůstane lumpem a že je dobré znát své protivníky. Co kdybyste se s nimi náhodou setkali na ulici? To, že někdo poznal zloděje, už rozřešilo leckterý případ a někdy dokonce zachránilo detektivovi život. Paráda byla tedy na výsost užitečný zvyk. To ovšem neznamenalo, že se detektivové vydávali do centra rádi. Na každého přišla účast na parádě tak jednou za čtrnáct dní a poměrně často padla na toho, kdo měl právě volno. A trávit volno ve společnosti zločinců nikoho netěší.

Tu středu ráno probíhala paráda podle klasického vzoru.

Detektivové seděli v tělocvičně na skládacích židlích a jejich náčelník za vysokým podiem v zadní části tělocvičny. Zelené rolety byly stažené a podium osvětlené. Nezdárníky zatčené předešlý den přivedli před shromážděné ochránce zákona, náčelník četl obvinění a vedl výslech. Bylo to prosté. Policista, který provinilce zatkl, buď v uniformě, nebo v civilu, vždycky vzadu přišel k náčelníkovi. Ten přečetl jméno zatčeného, část města, v níž byl zatčen, a nakonec číslo. Řekl například: „Jones John, Riverhead, třetí.“ Číslovka znamenala jen to, že to je pro ten den v Riverheadu třetí zatčení. Na parádu se dostávaly jen určité druhy trestných činů, takže seznam účinkujících pro každý den nebyl velký. Po čísle přečetl náčelník, o jaký trestný čin jde, a pak řekl buď „vyjádřil se“, nebo „nevyjádřil“.

Shromáždění policisté se z toho dozvěděli, jestli se zloděj při zatčení přiznal nebo ne. Pokud se „vyjádřil“, omezil náčelník výslech jen na obecné otázky, protože nechtěl, aby zatčený řekl nedopatřením něco, co by popíralo jeho obvykle usvědčující původní prohlášení, které se bude moci použít proti němu před soudem. Pokud se „nevyjádřil“, náčelník se neomezoval. Obvykle byl vyzbrojen všemi dostupnými policejními záznamy o muži, který stál pod oslňujícími světly, a pouze ostřílení zlotřilci chápali smysl parády a věděli, že nejsou povinní odpovídat, ať se jich ptají, na co chtějí. Náčelník vystupoval smrtelně vážně jako Mike Wallace, ale tady se hrálo o víc než o novou detektivku známého spisovatele nebo o senátora, který vysvětluje své stanovisko k zemědělskému zákonu. Byl to rozhovor, který šel do hloubky a účastníkům vynesl různě dlouhý pobyt v útulné místnůstce s jedním okýnkem.

Klinga paráda příšerně nudila. Vždycky. Bylo to jako jít do divadla na jeden a týž kus posté. Tu a tam oživil někdo scénu vtipnými otázkami, ale obvykle to byla stará písnička. Ani tu středu to nebylo jiné. Když už byl předveden osmý zatčený a stal se terčem náčelníkových pádných otázek, začal Kling podřimovat. Detektiv sedící vedle něho ho jemně štouchnul do žeber.

„Reynolds, Ralph,“ říkal náčelník, „Isola, čtyři. Přistižen, jak vykrádá byt na Severní třetí. Nevyjádřil se. Tak co k tomu řekneš, Ralphe?“

„K čemu?“

„Děláš takové věci často?“

„Jaký věci?“

„Vloupání.“

„Já nejsem lupič,“ řekl Reynolds.

„Mám tady jeho list B,“ řekl náčelník. „Zatčen pro vloupání v roce 1948, svědkyně odvolala svou výpověď s tím, že ho identifikovala omylem. Znova zatčen pro vloupání v roce 1952, uznán vinen, odsouzen na deset let do Castleview, podmíněně propuštěn v roce 1958 za dobré chování. Už jsi zase tam, co jsi byl, viď, Ralphe?“

„Ne, já ne. Živím se poctivě vod tý doby, co sem venku.“

„Co jsi tedy dělal o půlnoci v tom bytě?“

„Byl sem krapet pod párou. Asi jsem vlez do jinýho baráku.“

„Jak to?“

„Myslel sem, že sem u sebe v kvartýru.“

„Kde bydlíš, Ralphe?“

„No… teda… já…“

„Tak kde, Ralphe?“

„No… na Jižní pátý.“

„A ten byt, kde jsi byl včera, je na Severní třetí. Byl jsi asi na mol, když jsi zabloudil tak daleko.“

„Jo, asi sem pořádně přebral.“

„Paní v tom bytě řekla, že jsi ji praštil, když se probudila. Je to pravda, Ralphe?“

„Ne, to zas teda ne! Nepraštil sem ji.“

„Ale ona tvrdí, že ano, Ralphe –“

„Tak se mejlí.“

„Podle lékařské zprávy dostala ránu do brady. Co na to řekneš, Ralphe?“

„No, možný to je.“

„Ano nebo ne?“

„No, možná že sem znervózněl, dyž začala ječet. Jak řikám, myslel sem, že sem u sebe doma, prostě tak.“

„Ralphe, ty jsi chtěl ten byt vyloupit. Co kdybys nám řekl pravdu?“

„Nechtěl. Voctnul sem se tam nedopatřením.“

„Jak ses dostal dovnitř?“

„Dveře byly vodevřený.“

„V noci? Dveře byly otevřené?“

„Jo, byly.“

„Nevypáčil jsi náhodou zámek nebo něco podobného?“

„Ani nápad. Proč bych to dělal? Myslel sem, že sem doma.“

„Ralphe, proč jsi měl s sebou zlodějský nádobíčko?“

„Kdo? Já? Nic takovýho sem neměl.“

„Co to teda bylo? Měl jsi řezačku na sklo, páčidlo, děrovačku, vrtačku a násady, několikery kleštičky, tři proužky izolepy a osm paklíčů. To je podle mě zlodějský nádobíčko, Ralphe.“

„Já nejsem zloděj, já sem truhlář.“

„Ano, to jsi, jsi truhlář, Ralphe, prohledali jsme tvůj byt, Ralphe, a našli jsme pár věcí, které nás zajímají. Máš vždycky doma šestnáct náramkových hodinek a čtyři psací stroje a dvanáct náramků a osm prstenů a norkovou kožešinu a tři soubory stříbrných příborů, Ralphe?“

„Jo, mám. Já to sbírám.“

„Sbíráš cizí věci. Našli jsme taky čtyři sta dolarů v americké měně a pět tisíc ve francouzské. Kde jsi vzal ty peníze, Ralphe?“

„Kerý?“

„Ty, o kterých nám teď povíš.“

„No, ty doláče sem… vyhrál na koních. A ty druhý? Tak to mi jeden dlužil ňáký zlato a dal mi to ve frantíkách. To je všecko.“

„My si to hned porovnáme s naším seznamem ukradených věcí, Ralphe.“

„Tak si to porovnejte!“ řekl Reynolds a najednou se dopálil. „Co vode mě sakra chcete? Vydělejte si na svý žrádlo sami! Chtěli byste dostat všecko na talíři až pod nos? Víc vám už stejně ne…“

„Odveďte ho,“ řekl náčelník. „Další. Blake, Donald, Bethtown, druhý. Pokus o znásilnění. Nevyjádřil se…“

Bert Kling se pohodlně uvelebil na skládací židli a znova ho přemohlo spaní.

11

Šek vystavený Georgeovi Badueckovi měl číslo 018. Byl jen na pět dolarů a Carellovi se nezdál důležitý, ale byl to jeden z těch tří nevysvětlených, a tak se rozhodl, že se na něj podívá zbízka.

Z Baduecka se vyklubal fotograf. Obchod v Isole měl na téže ulici, co byl Okresní soud, ale na protější straně hned proti němu. Ve výloze oznamoval, že pořizuje snímky na řidičské průkazy, lovecké lístky, pasy, průkazy pro taxikáře, zbrojní pasy a podobně. Obchod byl malý a stísněný. Badueck se tam hodil jako slon do pastičky na myši. Byl to obrovitý chlap s rozcuchanými černými pačesy a táhlo z něj vývojkou.

„Kdo si to má pamatovat?“ řekl. „Mám tu denně milióny zákazníků. Platí hotově, platí šekem, jsou ošklivý, jsou hezký, hubený nebo tlustý, na mejch fotkách vypadají všichni stejně.

Všichni pod obraz boží. Vypadají, jako kdybych je všechny fotil pro vás. Vy jste tyhle úřední fotky nikdy neviděl, člověče? Lidi jsou na nich jak idioti. Tak jak bych si moh pamatovat tu… jak že se jmenuje? Jo, Claudia Davisová. Pro mě je to jen další ksicht, nic víc.

Další idiotská fotka. Proč se vůbec ptáte? Je ten šek falešnej nebo co?“

„Ne, šek je v pořádku.“

„Tak o co kráčí?“

„O nic,“ řekl Carella. „Díky“

Vzdychl a vyšel do srpnového vedra. Budova Okresního soudu naproti byla ve slunci bílá – gotická. Otřel si čelo kapesníkem a řekl si Další ksicht, nic víc. S povzdechem přešel ulici a vešel do soudní budovy. Vysoké, klenuté chodby byly chladné. Podíval se, jak jsou rozmístěna oddělení, a zamířil nejdřív k Úřadu pro motorová vozidla.

Úředníka se zeptal, jestli osoba jménem Claudia Davisová požádala o průkaz vyžadující fotografii.

„My požadujeme fotografie jen na řidičské průkazy,“ informoval ho úředník.

„Podíval byste se, prosím?“

„Jistěže, ale může to pár minut trvat. Posaďte se zatím.“

Carella se posadil. Bylo tam chladno, skoro jako v říjnu. Podíval se na hodinky. Blížila se doba oběda, začínal mít hlad. Úředník se vrátil a pokynul mu.

„Máme v seznamu jednu Claudii Davisovou,“ řekl, „ale ta už řidičský průkaz má a nepožádala o nový.“

„Jaký je to průkaz?“

„Na osobní vůz.“

„Kdy vyprší?“

„Příští září.“

„O žádný jiný, ke kterému se potřebuje fotografie, nepožádala?“

„Ne, bohužel.“

„To je v pořádku, děkuju,“ řekl Carella.

Vyšel zase na chodbu. Nebylo pravděpodobné, že by Claudia Davisová žádala o povolení vlastnit nebo řídit taxík, tak vynechal Nájemná vozidla a šel nahoru ke Zbrojním pasům. Úřednice, se kterou mluvil, byla velmi ochotná a velmi schopná. Nahlédla do záznamů a sdělila mu, že o povolení vlastnit nebo nosit zbraň žádná Claudia Davisová nepožádala. Carella jí poděkoval a šel zase ven.

Měl hlad jako vlk, kručelo mu v žaludku. Rozhodl se, že půjde na oběd, ale pak se vrátil. Vem to čert, ať to mám raději z krku! řekl si.

Muž za stolem v pasovém oddělení byl starý a vychrtlý a měl na očích zelené stínítko. Carella mu přednesl svůj dotaz a starý pán odešel s vrzáním kloubů ke kartotéce.

„Je to tak,“ řekl, když se vrátil. „Co je tak?“

„Požádala. Claudia Davisová požádala o cestovní pas.“

„Kdy?“

Stareček se podíval na ústřižek papíru, který držel v třesoucí se ruce.

„Devátého července,“ řekl.

„Vystavili jste jí ho?“

„Přijali jsme její žádost, samozřejmě. Jenže my pasy nevydáváme.

Podle předpisu posíláme žádosti do Washingtonu.“

„Ale přijali jste to?“

„Ovšem, proč taky ne? Měla všechno, co je k tomu zapotřebí.

Proč bychom to neměli přijmout?“

„Co všechno bylo zapotřebí?“

„Dvě fotografie, potvrzení o občanství, vyplněný formulář a poplatek.“

„Čím se prokázala, pokud jde o občanství?“

„Rodným listem.“

„Kde se narodila?“

„V Kalifornii.“

„Zaplatila vám hotově?“

„Ano.“

„Ne šekem?“

„Ne. Začala vypisovat šek, ale pero přestalo psát. Užíváme propisky, víte, a ta její přestala psát, hned jak slečna Davisová vyplnila žádost. Proto mi zaplatila v hotovosti. Nedělá to moc, víte.“

„Rozumím, a děkuju vám,“ řekl Carella.

„Není zač,“ odpověděl starý pán a vrátil se rozvrzaně zpátky ke kartotéce, zařadit desky s papíry Claudie Davisové, kam patří.

Třetí šek měl číslo 007 a datum 12. července. Byl vystavený na jméno Martha Fedelsonová.

Slečna Fedelsonová si posunula cvikr na nose a podívala se na šek. Pak odstrčila na malém stole v přeplněné kanceláři nějaké papíry, položila šek na stůl, sklonila se nad ním a bedlivě si ho prohlédla.

„Ano,“ řekla, „ten šek je určený mně. Claudia Davisová ho vyplnila tady v kanceláři – jestli se to dá kanceláří nazvat,“ dodala s úsměvem. „Místečko na stůl a telefon. Ale co, vždyť já teprve začínám, víte.“

„Jak dlouho máte cestovní agenturu, slečno Fedelsonová?“

„Už šest měsíců. Je to napínavá práce.“

„Zařizovala jste pro slečnu Davisovou nějakou cestu už předtím?“

„Ne. Tohle bylo poprvé.“

„Někdo jí vás doporučil?“

„Ne. Našla si mé jméno v telefonním seznamu.“

„A požádala vás, abyste jí zařídila tuhle cestu, ano?“

„Ano.“

„A za co je tenhle šek?“

„Za letenky a zálohy v různých hotelech.“

„Hotelech kde?“

„V Paříži a v Dijonu. A pak ještě jednou v Lausanne.“

„Chystala se do Evropy?“

„Ano. Z Lausanne jela na Italskou riviéru. Obstarala jsem jí i to.

Dopravu a hotely.“

„Kdy se chystala odjet?“

„Prvního září.“

„To vysvětluje ty zavazadla a oblečení,“ řekl Carella nahlas.

„Jak prosím?“ řekla slečna Fedelsonová s udiveným úsměvem.

„To nic, to nic,“ řekl honem Carella. „Jaký dojem na vás udělala slečna Davisová?“

„To je těžko říct. Byla tu jen jednou, víte.“ Slečna Fedelsonová chvíli přemýšlela a pak řekla: „Mohla být hezká, kdyby se byla snažila. Ale ona se nesnažila. Měla krátké tmavé vlasy a zdála se trochu – no, zdrželivá, řekla bych. Celou dobu, co tu byla, si nesundala sluneční brýle. Snad by se dalo říct, že je stydlivá. Anebo ustrašená, já nevím.“ Slečna Fedelsonová se opět usmála. „Pomohla jsem vám trošičku?“

„Víme aspoň, že se chystala do ciziny,“ řekl Carella.

„Září je dobrý měsíc na cestování,“ řekla slečna Fedelsonová. „V

září jsou všichni turisti už doma.“

V jejím hlase se ozval toužebný tón. Carella jí poděkoval za ochotu a kancelářičku s hromadami cestovních reklam na stole opustil.

12

Šeky mu už docházely – a nápady také. Všechno se zdálo svědčit o dívce na útěku, dívce, která se skrývá, ale před čím se skrývala, před čím utíkala? Josie Thompsonová byla v tom člunu sama. Při ohledání příčiny smrti prohlásila porota její smrt za utonutí nešťastnou náhodou. Pojišťovna nepopřela Claudiin nárok a dala jí právoplatný šek, který mohla vybrat kdekoli na světě. A přesto se schovávala a utíkala, bylo to jasné – a on nechápal proč.

Vytáhl seznam zbývajících šeků. Dívčin obuvník, její kadeřnice, květinářství, obchod s cukrovinkami. Nic doopravdy důležitého. A poslední šek určený jednotlivé osobě, šek s číslem 006 a datem 11.

července, vystavený jakémusi Davidu Oblinskému na pětačtyřicet dolarů a pětasedmdesát centů. Carella poobědval v půl třetí a pak se vydal do centra.

Oblinského našel v jídelně u konečné stanice autobusu. Seděl na židličce u nálevního pultu a pil kávu. Vybídl Carellu, ať přisedne, a Carella poslechl.

„Vy jste na mě kápnut přes ten šek, že jo?“ řekl Oblinsky „Od telefonu vám dali moje číslo a adresu, že jo? Já nejsem v seznamu a oni nemají vám co dávat moje číslo.“

„Výjimečně mi ho prozradili, protože jde o policejní záležitost.“

„To je sice hezký, ale co kdybyste vy poldové zavolali a chtěli číslo Marlona Branda? Myslíte, že by vám ho dali? Starou bačkoru!

Ne, mně se to nelíbí. Vůbec se mi to nelíbí.“

„Čím jste, pane Oblinsky? Máte nějaký důvod nemít své číslo v seznamu?“

„Já jsem taxikář, tak je to. Samo, že mám důvod. Teď se to nosí, nemít číslo v seznamu, to jste nevěděl?“

Carella se usmál. „Ne, to jsem nevěděl.“

„Je to tak, na mou duši.“

„Zač vám Claudia Davisová zaplatila tím šekem?“ zeptal se Carella.

„To máte tak. Já pracuju pro jednu firmu tady ve městě. Ale o víkendech, a když mám volno, tak obyčejně vemu vlastní vůz a vozím lidi na vejlety, chápete mě? Někam ven, jako do hor nebo na pláž, tam, kam chtějí. Mně je to putna. Odvezu je tam, kam si poručí.“

„Rozumím.“

„To se ví. Tak jednou v červnu, začátek června to byl, mi volá ten chlápek od Třírohýho jezera, kterýho znám, a povídá, že tam má prachatou ženskou, která potřebuje, aby někdo odvez jejího cadillaca zpátky do města. Bude za to třicet na ruku, když budu ochotnej přijet vlakem a ten její auťák odvízt zpátky. Povídám mu ani nápad, pane, chci pětačtyřicet, jinak nehraju. Věděl jsem, že si nemůže poroučet, chápete mě? Už mi totiž řek, že to zkusil u tamějších šoférů a žádnýmu se do toho nechtělo. Že prej si s ní teda promluví a zase mě zavolá. Zavolal znova… ne, ta telefonní společnost mě vážně míchá, nemají co vykecávat moje číslo každýmu! Co kdybych byl Marilyn Monroe? Myslíte, že by prozradili i její číslo? Ale já to tak nenechám, to si pište!“

„Co bylo pak, když vás zavolal podruhé?“

„No, řek, že ta ženská ráda zaplatí pětačtyřicet, ale jestli prej bych byl ochotnej počkat, že mi pošle někdy v červenci šek, protože momentálně je trochu švorc. Řek jsem si do prčic, přece nebudu pochybovat o dámě, která má fungl novej cadillac, snad jí do července můžu počkat? Ale řek jsem mu taky, že chci, aby na zpáteční cestě zaplatila mejto, normálně to po zákaznících nežádám.

To je těch pětasedmdesát centáků. Mejto. Silniční poplatek.“

„Takže jste tam odjel vlakem a pak odvezl slečnu Davisovou jejím vozem zpátky do města.“

„Tak to bylo.“

„Předpokládám, že byla na té zpáteční cestě hodně rozrušená?“

„Co že byla?“

„Však to znáte. Nemluvila moc souvisle.“

„Jak to?“

„Že byla zničená. Hysterická. Plakala,“ vysvětlil Carella.

„To ne. Byla oukej.“

„Já jsem tím myslel…“ Carella zaváhal. „Předpokládal jsem, že nebyla schopná řídit ten vůz sama.“

„Jo, to je fakt. Proto si najala mě.“

„Tak tedy…“

„Ale ne proto, že by byla zničená nebo něco.“

„Tak proč?“ Carella se zamračil. „Měla hodně zavazadel?

Potřebovala, abyste jí s nimi pomohl?“

„To teda jo. S jejíma kuframa a s kuframa tý sestřenice. Ta se totiž utopila, víte.“

„Ano, to vím.“

„Ale s kuframa jí moh pomoct kdokoli,“ řekl Oblinsky. „Ne, proto si mě nenajala. Ona mě opravdu potřebovala, milej pane.“

„Proč?“

„Proč? Protože neumí řídit, proto!“

Carella na něj vytřeštil oči.

„Mýlíte se,“ řekl.

„Ale kdepak,“ řekl Oblinsky. „Neumí řídit, můžete mi věřit. Když jsem dával její věci do zadního kufru, řek jsem jí, ať zatím nastartuje, a ona vůbec nevěděla, jak se to dělá. Co myslíte, mám v těch spojích udělat randál kvůli tomu telefonu?“

„Já nevím,“ řekl Carella a prudce vstal.

V tu chvíli mu šek zaplacený Claudiině kadeřnici připadl obrovsky důležitý. Šeky už skoro došly, ale zato mu bleskl hlavou nápad.

13

Kadeřnický salon byl na Jižní třiadvacáté, kousek od Jeffersonovy třídy. Chodník před salonem zastiňovala zelená markýza, na níž nevtíravými písmeny stálo ARTURO MANFREDI a.s. Skleněná deska ve výloze opakovala jméno podniku a pro ty, kdo nečtou Vogue ani Harper’s Bazaar, dodávala, že dvě odbočky téže firmy se nalézají jedna v Isole a druhá na Bahamách v Nassau. Pod těmito slovy stálo menšími a skromnějšími písmeny „Světoznámý závod“.

Carella s Hawesem vešli do salonu v půl páté odpoledne. Dvě bezvadně učesané a omanikůrované dámy seděly v malé recepci a za draho pěstěné nohy měly přehozené přes sebe, patrně čekaly na řidiče, manžela nebo milence. Obě vyčkávavě vzhlédly, když detektivové vstoupili, slabě povytaženým, čerstvě vytrhaným obočím vyjádřily mírné zklamání a znovu se zabořily do svých módních časopisů. Carella a Hawes přistoupili k přijímacímu pultu. Dívka za ním byla leskle nalakovaná blondýnka s hlasem prozrazujícím anglickou školu pro mladé dámy ze společnosti.

„Prosím?“ řekla. „Přejete si něco?“

Když Carella vytáhl odznak, dostalo její chování nepatrnou trhlinu. Přečetla si písmena vyražená na odznaku, podívala se na fotografii v průhledném obalu, rychle nabyla opět uhlazeného klidu a řekla chladně a nezúčastněně:

„Ano, čím vám mohu posloužit?“

„Rádi bychom věděli, jestli nám můžete něco povědět o mladé dámě, která podepsala tento šek,“ řekl Carella.

Sáhl do kapsy saka a vytáhl přeloženou fotokopii šeku, rozevřel ji a položil před blondýnku. Vrhla na snímek zběžný pohled.

„Jak že se jmenuje?“ zeptala se. „Nemohu to přečíst.“

„Claudia Davisová.“

Blondýnka hláskovala jméno. „Ano, Davisová.“

„To jméno nepoznávám. Není to naše stálá zákaznice.“

„Ale vystavila vašemu salonu šek,“ řekl Carella. „Sedmého července. Podívala byste se laskavě do vašich knih a zjistila, kdy tu byla a kdo se jí věnoval?“

„Lituji,“ řekla blondýnka.

„Prosím?“

„Lituji, ale zavíráme v pět hodin a právě v tuto dobu máme nejvíc práce. To jistě pochopíte. Kdybyste se obtěžoval o něco později…“

„Ne, nebudeme se obtěžovat a nepřijdeme o něco později,“ řekl Carella. „Kdybychom přišli o něco později, měli bychom s sebou soudní povolení k prohlídce a k zabavení vaší knihy. Taková věc ovšem vzbuzuje zájem autorů společenských rubrik, což by mohlo přispět k vaší mezinárodní pověsti. Máme za sebou dlouhý den, slečno, a věc je důležitá. Nerozmyslíte si to?“

„Ovšem. Spolupráce s policií nám činí potěšeni,“ řekla blondýnka ledově. „Zvlášť když se policisté chovají tak vybraně.“

„U nás je to obvyklé,“ řekl Carella.

„Jistě. Sedmého července jste říkal?“

„Sedmého července.“

Blondýnka opustila své místo za pultem a odkráčela do zadní části salonu. Místo ní se objevila bruneta a řekla: „Slečna Marie odešla nadobro?“

„Kdo je slečna Marie?“ zeptal se Hawes.

„Ta blondýnka.“

„Ne. Šla nám pro něco.“

„Ten bílej pruh je ohromně šik,“ řekla brunetka. „Já jsem slečna Olga.“

„Těší mě.“

„Mě taky,“ řekla slečna Olga. „Až se vrátí, řekl byste jí, že se porouchala jedna sušicí helma na třetím patře?“

„Provedu,“ řekl Hawes.

Slečna Olga se usmála, zamávala mu a pak opět zmizela vzadu v saloně. Slečna Marie se objevila vzápětí. Podívala se na Carellu a řekla:

„Nějaká slečna Claudia Davisová tu byla sedmého července. U

pana Sama. Chcete s ním mluvit?“

„Rádi bychom.“

„Tak pojďte za mnou, prosím,“ řekla stručně.

Následovali ji dozadu do salonu kolem řad žen, které seděly s přehozenýma nohama, byly oblečené do plášťů a hlavy měly pod helmami.

„Abych nezapomněl,“ řekl Hawes, „slečna Olga mě poprosila, abych vám řekl, že na třetím poschodí se porouchala jedna helma.“

„Děkuji,“ řekla slečna Marie.

Hawes se cítil v tom světě ženských přístrojů jako slon v porcelánu ještě víc než kde jinde. Z toho místa vyzařovala delikátní činorodost a Hawes se svými skoro sto kily a metrem devadesát v ponožkách si byl jistý, že převrhne lahvičku laku na nehty nebo šamponu na vlasy. Když vešli do salonu v druhém patře a on se podíval přes dlouhou řadu bzučících kosmonautských helem na ženy s nohama přehozenýma přes sebe, jež měly přes nylonové spodní prádlo cosi jako zástěry, uvědomil si něco, co dosud nevnímal: ty ženy otáčely pod sušáky hlavy a dívaly se na jeho bílý pruh ve vlasech. Najednou si připadal jako idiot. Ten pruh byl normální výsledek rány nožem – oholili mu zrzavé vlasy, aby se dostali k ráně, a ty nové vyrostly takhle. Uvědomil si, že nemálo těch žen vydává právě za takové pruhy své těžce vydělané dolary, a už si nepřipadal jako policista ve službě, nýbrž jako zákazník, který si přišel dát ten pruh vylepšit.

„Tohle je pan Sam,“ řekla Marie a Hawes se otočil, Carella si potřásal rukou s dosti vyčouhlým pánem, který nebyl vlastně ani tak veliký, jako spíš prodloužený.

Při pohledu na něj měl člověk dojem, že ho vidí z postraních sedadel v kině – pokřiveně a dvourozměrně. Na sobě měl bílý plášť a v náprsní kapsičce tři hřebeny V jedné hubené a na pohled citlivé ruce držel nůžky.

„Dobrý den,“ řekl Carellovi a mírně se uklonil, původ poklony byl evropský, provedení americké. Otočil se k Hawesovi, chopil se jeho ruky, potřásl jí a opakoval: „Dobrý den.“

„Jsou od policie,“ řekla slečna Marie stručně a zbavila tak pana Sama povinnosti být zdvořilý. Pak je nechala o samotě.

„Sedmého července byla tady u vás slečna Claudia Davisová,“

řekl Carella, „a vy prý jste ji česal. Můžete nám říct, co si o ní pamatujete?“

„Slečna Davisová, slečna Davisová,“ řekl pan Sam a dotkl se vysokého čela, jako by jim chtěl vizuální zkratkou podat důkaz, že přemýšlí, ale nemusí přitom používat mozek. „Počkejte, slečna Davisová, slečna Davisová.“

„Ano, tak.“

„Slečna Davisová, ano. Velice hezká blondýnka.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Carella. „Brunetka. Máte na mysli jinou osobu.“

„Ne, mám na mysli tu pravou osobu,“ odpověděl pan Sam.

Poklepal si na spánek nataženým ukazováčkem – další ukázka vizuální zkratky.

„Pamatuji se na ni. Claudia Davisová. Blondýnka.“

„Brunetka,“ opakoval Carella a nespouštěl z pana Sama oči.

„Na odchodu. Při příchodu blondýnka.“

„Cože?“ řekl Hawes.

„Byla blondýnka, moc hezká, přirozená blondýnka. Je to vzácnost. Myslím přirozené blond vlasy Nechápal jsem, proč chce jinou barvu.“

„Vy jste jí obarvil vlasy?“ zeptal se Hawes.

„Ano, prosím.“

„Řekla vám, proč si přeje být brunetkou?“

„Neřekla. Hádal jsem se s ní. Řekl jsem jí: ‚Máte krásné vlasy, s vašimi vlasy dokážu zázraky. Jste blondýnka, drahá slečno, den co den sem chodí ženy s nezajímavou barvou vlasů a prosí mě, abych z nich udělal zlatovlásky.‘ Ne. Neposlouchala mě, a tak jsem jí je obarvil.“

Zdálo se, že pan Sam je tím nápadem ještě teď dotčen. Podíval se na detektivy, jako by Claudiinou tvrdohlavostí byli vinni oni.

„Co ještě jste jí dělal, pane Same?“ zeptal se Carella.

„Krom té barvy jsem ji ostříhal a učesal. A pokud si vzpomínám, jedna z našich slečen jí udělala manikúru a masáž obličeje.“

„Co míníte tím ostříháním? Měla dlouhé vlasy, když k vám přišla?“

„Ano, nádherné, dlouhé blond vlasy. Přála si je ostříhat nakrátko.

Tak jsem je ostříhal.“ Pan Sam potřásl hlavou. „Škoda. Vypadala příšerně. Obvykle nic takového o nikom neříkám, o nikom, na kom pracuji, ale ona odsud odešla a vypadala hrozně. Skoro byste nepoznal, že je to ta rozkošná blondýnka, která přišla ani ne před třemi hodinami.“

„O to jí asi šlo,“ řekl Carella.

„Prosím?“

„I nic. Děkujeme vám, pane Same, máte jistě moc práce.“

Venku na ulici řekl Hawes:

„Vy jste to určitě tušil, než jsme tam šli, viďte, pane Steve?“

„Tušil jsem to, pane Cottone, tušil. Tak pojďte, vrátíme se do služebny.“

14

Obraceli to sem a tam ze všech stran, jako by dělali v reklamní agentuře. Seděli v kanceláři poručíka Byrnese a snažili se tomu přijít na kloub. Prostě jen hodili záchrannou vestu a čekali, jestli se jí někdo chopí. Anebo se dá říct, že vytahovali vlajku, aby viděli, jestli někdo zasalutuje, nic jiného to nebylo. Poručíkova kancelář měla čtyři okna, jak se sluší na člověka jeho postavení v téhle branži. Byla to velice elegantní kancelář s vlastním elektrickým ventilátorem a rozměrným psacím stolem. A s další ventilací z ulice. Opravdu příjemná místnost. Po pravdě řečeno, místnost pramizerná na to, že se v ní konaly porady velkých zvířat, ale revír nic lepšího neměl. A na oprýskané nátěry a umatlané zdi a bídné osvětlení a pach moči ze záchoda, si člověk brzo zvykl. Peter Byrnes nebyl zaměstnán u prosperující reklamní agentury, ale u města. Z nějakých důvodů v tom byl rozdíl.

„Právě jsem mluvil telefonem s Irenou Millerovou,“ řekl Carella.

„Požádal jsem ji o popis Claudie a ona mi ho zopakovala. Krátký tmavý vlasy, ostýchavá, ne moc hezká. Pak jsem ji poprosil, aby popsala Josii Thompsonovou, tu sestřenici.“ Carella ponuře pokýval hlavou. „Hádejte, co mi řekla?“

„Hezká,“ napověděl Hawes. „Hezká s dlouhýma blond vlasama.“

„Strefil ses. Ona to vlastně paní Millerová řekla hned, když jsme s ní mluvili poprvé. Stojí to tady ve zprávě. Řekla, že vzhledem a povahou byly jako černá a bílá. Černá a bílá doslova. Bruneta a blondýnka. Já bych do toho kop!“

„Tím se vysvětluje ta žlutá,“ vzpomněl si Hawes.

„Jaká žlutá?“

„Courtenoy. Řek, že viděl, jak nad hladinu vyplavala žlutá skvrna.

Nemluvil o jejích šatech, Steve. Mluvil o jejích vlasech.“

„Vysvětluje to ledacos,“ přisvědčil Carella. „Vysvětluje to, proč si ta ostýchavá Claudia Davisová před odjezdem do Evropy koupila okanýrkovaný noční košilky a plážové bikinky. A vysvětluje to, proč ten strejda z pohřebního ústavu popsal Claudii jako hezkou holku. A taky proč v naší pitevní zprávě napsali, že je jí třicet, když o ní všichni ostatní mluvili jako o mnohem mladší.“

„Takže se neutopila Josie?“ zeptal se Meyer. „Vy myslíte, že to byla Claudia?“

„Nejen myslíme, já jsem si jistej,“ řekl Carella.

„A myslíte si, že se pak dala ostříhat a nabarvit a vzala si jméno svý sestřenice a snažila se vydávat za ni, dokud se nedostane pryč odsud?“ pokračoval Meyer.

„Proč?“ zeptal se Byrnes.

Byl to podsaditý muž s kulatou hlavou a úspornou svalnatou postavou. Nerad marnil čas zbytečnými slovy.

„Protože výnosy z pojistky po rodičích patřily Claudii. A Josie neměla ani vindru.“

„Mohla si vybrat Claudiinu pojistku,“ řekl Meyer.

„Jistě, ale nic víc, konec. Po Claudiině smrti měly podle pojistné smlouvy po rodičích výnosy z ní připadnout univerzitě v Los Angeles. Vysoké škole, jen si to představte! Jak myslíte, že se na to Josie dívala? Pozor, já ji nechci obviňovat z plánované vraždy, myslím si jen, že využila příhodné situace. Claudia byla v tom člunu sama. Když spadla do vody, Josie se ji opravdu snažila zachránit, o tom není pochyby. Ale nepodařilo se jí to a Claudia se utopila.

Dobrá, stalo se. Josie se zhroutila, nebyla s to souvisle promluvit, plakala, vzlykala, měla hysterický záchvat, takový případy známe.

Ale přišel druhý den a Josie začala přemýšlet. Přijely obě z města, nikdo je tu neznal. Claudia se utopila, ale nikdo nevěděl, že je to Claudia. Nikdo, jenom Josie. Claudia u sebe neměla nic, podle čeho by se dala zjistit její totožnost, no ne? Kabelku měla ve voze. Dobrá.

Kdyby Josie identifikovala sestřenici správně, dostala by pojistné pětadvacet tisíc dolarů, celý kapitál by se odevzdal univerzitě a tím by to skončilo. Ale předpokládejme, zatím jen předpokládejme, že Josie řekne policii, že utonulá je Josie Thompsonová.

Předpokládejme, že řekne: Já, Claudia Davisová, potvrzuju, že utonulá je moje sestřenice Josie Thompsonová.“

„Pak dostane pojistku a bude dostávat i vysoký úroky z akcií,“

dodal Hawes.

„Přesně tak. Co potřebuješ k tomu, abys vybral dividendy? Účet v bance, nic víc. Účet v bance s ověřeným podpisem. Stačilo tedy, aby si účet otevřela, podepsala ho Claudia Davisová a pak podpisovala každý šek, který přijde.“

„Tím se vysvětluje i ten nově otevřený účet,“ řekl Meyer. „Starý Claudiin účet nemohla použít, protože banka jistě znala jak Claudii, tak její podpis. A tak Josie musela nechat plavat těch šedesát tisíc z banky Highland Trust a začít od začátku.“

„A když si tak vytvářela novou totožnost a nové jmění,“ řekl Hawes, „musela se postarat, aby ji Claudiini přátelé nepoznali, a tak se chtěla uklidit do Evropy. Třeba měla v úmyslu zůstat tam hezkých pár let.“

„Všechno to na sebe navazuje,“ řekl Carella. „Claudia měla řidičský průkaz. Autem ze Stewart City k Třírohému jezeru jela ona.

Ale Josie si musela najmout šoféra, který by ji dovezl zpátky.“

„A nechala by Claudia, která byla na finance tak akurátní, tolik lidí čekat, až jim zaplatí?“

„Určitě ne,“ řekl Hawes. „To byla Josie. A Josie byla na mizivě.

Josie čekala na ty peníze z pojistky, aby mohla vyrovnat dluhy, které nadělala, a pak co nejrychleji zmizet.“

„Musím přiznat, že to do sebe zapadá,“ přisvědčil Meyer.

Peter Byrnes neměl ve zvyku plýtvat slovy.

„Kdo vybral ten šek na pětadvacet tisíc místo Josie?“ zeptal se.

V kanceláři nastalo ticho.

„Kdo má těch zbývajících pět tisíc?“

Ticho se prodloužilo.

„Kdo zabil Josii?“ řekl.

15

Jeremiah Dodd z pojišťovny Security Corporation a.s. se ozval až dva dny nato. Žádal detektiva Carellu, a když ho měl na telefonu, řekl:

„Pane Carello, právě mi volali ze San Franciska kvůli tomu šeku.“

„Jakému šeku?“ zeptal se Carella.

Zrovna vyslýchal svědka vraždy v obchodě s potravinami na Culverově třídě. Případ Claudie Davisové nebo spíš Josie Thompsonové nebyl sice ještě odložen mezi nedokončené, ale už se tam chystal, a Carella myslel na všechno jiné než na něj.

„Šeku vyplacenému Claudii Davisové,“ vysvětlil Dodd.

„Aha, ano. Kdo ho vybral?“

„Na rubu jsou dva podpisy Jednak Claudie Davisové, pochopitelně. A ten druhý je od úředníka firmy, která se jmenuje Leslie Summers a.s. Je tam i jejich firemní razítko s textem Pouze pro vklady.“

„Máte tušení, co je to za firmu?“ zeptal se Carella.

„Ano,“ řekl Dodd. „Zabývají se výměnou zahraničních valut.“

Carella mu poděkoval.

Později odpoledne se tam vydal s Bertem Klingem. Klinga vzal s sebou náhodou a vlastně hlavně proto, že Kling jel do města koupit své matce dárek k narozeninám a nabídl Carellovi, že ho sveze.

Když zaparkovali, zeptal se Kling: „Jak dlouho ti to bude trvat, Steve?“

„Řek bych, že pár minut.“

„Jestli chceš, můžeme se tu zase sejít?“

„Víš co? Já budu v čísle 720 na Hallově třídě, firma Leslie Summers a.s. Když budeš hotov dřív než já, přijď tam za mnou.“

„Dobrá, nashle,“ řekl Kling.

Rozešli se bez podání ruky. Carella našel kancelář Leslieho Summerse, byla v přízemí, a vešel dovnitř. Po celé délce místnosti se táhl pult, za nímž bylo několik dívek, jedna mluvila s nějakým zákazníkem francouzsky a druhá italsky s pánem, který chtěl vyměnit dolary za liry. Na tabuli za dívkami byl vyvěšený kurzovní lístek na ten den pro země celého světa. Carella se postavil do fronty a čekal. Když na něj přišla řada, řekla dívka hovořící francouzsky: „Prosím, pane?“

„Jsem detektiv,“ řekl Carella. Otevřel náprsní tašku, kde měl připíchnutý odznak. „Vaše firma vyplatila někdy v červenci šek slečně Claudii Davisové. Nepamatujete se na to náhodou?“

„Nepamatuji, pane. Myslím, že jsem to nevyřizovala já.“

„Byla byste tak laskavá a podívala se, kdo to vyřizoval?“

Dívka se krátce poradila s kolegyněmi a pak šla ke stolu, za nimž seděl tělnatý plešatící pán s knírkem tenkým jak žiletka. Hovořili spolu celých pět minut. Pán mával rukama a dívka se mu snažila vysvětlit, oč jde s tím šekem. Nade dveřmi se ozval zvonek. Vešel Bert Kling, rozhlédl se, spatřil Carellu a přistoupil k němu.

„Hotovo?“ zeptal se Carella.

„Hotovo. Koupil jsem jí přívěsek na náramek. A ty?“

„Svolali na to summit,“ řekl Carella.

Tělnatý pán se přikolíbal k oběma detektivům.

„Jaké máte potíže?“ zeptal se Carelly.

„Žádné. Vyplatili jste šek na pětadvacet tisíc dolarů?“

„Ano. Není snad v pořádku?“

„Je.“

„Vypadalo to, že je v pořádku. Šek z pojišťovny Ta mladá dáma tady čekala, než jsme se telefonicky domluvili s pojišťovnou. Řekli, že šek je bona fide a že ho máme přijmout. Byl špatný?“

„Ne, ne, naprosto správný.“

„Měla průkaz totožnosti. Všechno se zdálo, jak má být.“

„Čím se prokázala?“

„Obvykle vyžadujeme pas nebo řidičský průkaz. Neměla ani jedno, přijali jsme tedy její rodný list. Koneckonců pojišťovna nám potvrdila správnost šeku. Není ten šek v pořádku?“

„Je bezvadný, ale šek zněl na pětadvacet tisíc dolarů a my se snažíme zjistit, kam se podělo těch pět tisíc…“

„Ach, ano. Ty franky.“

„Prosím?“

„Koupila za pět tisíc dolarů francouzské franky,“ řekl tlustý pán.

„Chystala se do ciziny?“

„Ano, chystala se do ciziny,“ řekl Carella a těžce vzdychl. „Tak to bychom asi měli.“

„Všechno se zdálo v nejlepším pořádku,“ trval na svém tlustý pán.

„Taky že bylo. Děkujeme. Pojď, Berte.“

Vydali se po Hallově třídě.

„To jsem blázen,“ prohlásil Carella.

„Proč, Steve?“

„Z tohohle případu. Mám ho až po krk.“

„A právem. Pojď, dáme si někde kafe. Co to bylo s těma frankama?“

„Koupila si za pět tisíc dolarů franky.“

„Ty frantíky nějak frčí,“ řekl Kling s úsměvem. „Tady by to šlo, nemyslíš?“

„Jo, bezva,“ řekl Carella a otevřel dveře kavárny. „O čem to mluvíš, Berte?“

„O frankách.“

„Co je s nima?“

„Zřejmě mají výhodnej kurz.“

„Já ti nerozumím.“

„Jak to, že ne? Všude samej frank.“

„Berte, prosím tě, o čem to mluvíš?“

„Copak jsi se mnou ve středu nebyl?“

„S tebou? Kde?“

„Na parádě. Myslel jsem, žes tam byl taky“

„Nebyl,“ řekl Carella umořeně.

„No jo, tak proto.“

„Proto co? Berte, prosím tebe, dej už…“

„Proto se na něj nepamatuješ.“

„Na koho?“

„Na toho roštáka, kterýho chytili při vloupání. V kvartýru u něj našli pět tisíc franků.“

Carella měl pocit, že ho právě porazil náklaďák.

16

Byla to bláznivá záležitost už od začátku. Některé případy už jsou takové. Dívka vypadala jako černoška a ve skutečnosti byla bílá.

Mysleli, že je to Claudia, a ona to byla Josie Thompsonová. Hledali vraha a on to byl lupič.

Přivedli ho nahoru z cely, kde čekal na soud pro vloupání. Vyjel nahoru výtahem s eskortou. Policejní vůz ho vyklopil u postranních dveří do soudní budovy, kde pod dozorem vešel do chodby a spojovacím tunelem ho odvedli do sídla okresního státního návladního a pak znova do výtahu. Nahoře se dveře výtahu otvíraly do malé místnosti. Druhé dveře byly zamčené zvenčí a stálo na nich VSTUP ZAKÁZÁN. Strážník, který přivedl Ralpha Reynoldse do výslechové místnosti, stál celou dobu, co s ním detektivové hovořili, zády k výtahu a pravou ruku měl položenou na pažbě svého policejního speciálu.

„Jaktěživ jsem vo ní neslyšel,“ řekl Reynolds.

„O Claudii Davisové nebo Josii Thompsonové,“ řekl Carella.

„Můžete si vybrat.“

„Neznám ani jednu. Vo co ksakru de? Sebrali ste mě pro vloupání a teďka na mě chcete svíst všecko, co se tady v městě stalo!“

„Kdo řekl, že se něco stalo, Reynoldsi?“

„Jestli se nic nestalo, tak proč mě votravujete?“

„U vás v bytě se našlo pět tisíc dolarů ve francouzských francích, Reynoldsi. Odkud je máte?“

„Jeden známej mi to dlužil. Francouz. Vrátil mi to ve frantíkách.“

„Jak se jmenuje?“

„Nevzpomínám si.“

„Raději si zkuste vzpomenout.“

„Pierre a eště ňák.“

„Pierre jak?“ řekl Meyer.

„Pierre La Salle, tak ňák. Já ho moc neznám.“

„Ale pět tisíc jste mu půjčil, co?“

„Jo, pučil.“

„Co jste dělal prvního srpna v noci?“

„Proč? Co se dělo prvního srpna v noci?“

„To nám řekněte vy.“

„Já nevim, co sem dělal.“

„Byl jste v práci?“

„Já sem nezaměstnanej.“

„Vy víte, nač se ptáme.“

„Ne. Nevim.“

„Nevloupal jste se do nějakého bytu?“

„Ne.“

„Mluvte nahlas. Ano nebo ne?“

„Povidám, že ne.“

„On lže, Steve,“ řekl Meyer.

„To se ví, že lže.“

„Jo, já lžu! Helejte se, vy detektývové, vy na mě máte hovno, jen to vloupání, jesli vůbec něco. A to musíte dokázat u soudu. Tak na mě přestaňte svalovat, co vás napadne! Nemáte šanci!“

„Nemáme, pokud to nepotvrdí ty otisky,“ řekl Carella rychle.

„Jaký votisky?“

„Ty, co jsme našli na krku toho mrtvého děvčete,“ zalhal Carella.

„Dyť sem si navlík…“

V malé místnosti nastalo ticho jako v kostele. Reynolds těžce vzdychl. Upřel oči na podlahu.

„Chcete nám povědět, jak to bylo?“

„Nechci,“ řekl. „Děte do hajzlu!“

Ale nakonec jim to pověděl. Po dvanácti hodinách opakovaného vyptávání se konečně vzdal. Nechtěl ji zabít, řekl. Nevěděl ani, že v bytě někdo je. Podíval se do ložnice a postel byla prázdná. Nevšiml si, že spí úplně oblečená v jednom křesle. Francouzské peníze našel ve velké sklenici s víčkem na jedné polici nad dřezem. Vyndal je a sklenici nedopatřením upustil, takže dívka se probudila, vešla do kuchyně, spatřila ho a začala křičet. Popadl ji tedy za krk. Chtěl ji jen přimět, aby mlčela, ale ona byla strašně silná. Nepouštěl ji, ale jen proto, aby mlčela. Vzpouzela se, tak ji přece nemohl pustit?! Prala se s ním, jako kdyby… jako kdyby ji chtěl doopravdy zabít, jako by bránila holý život. Ale to je jen zabití, ne? Nesnažil se ji zabít. To přece neni vražda?

„Já ji nechtěl zabít,“ zařval, když ho odváděli do výtahu. „Začala ječet. Já nejsem žádnej zabiják! Podívejte se na mě, vypadám snad jako vrah?“ A pak, když výtah začal klesat, zařval: „Já sem hrdej na svý povolání,“ jako kdyby prohlašoval, že je něco víc než sprostý lupič, že je odborník, vyučený řemeslník. „Já nejsem vrah, já sem lupič,“ řval. „Nejsem vrah, nejsem vrah!“ rozléhal se jeho hlas prostorem výtahu, jak sjížděl dolů do suterénu k čekajícímu policejnímu antonu.

Když byl pryč, seděli ještě chvíli v tom kamrlíku.

„Je tu horko,“ řekl Meyer.

„Je,“ přisvědčil Carella. „Je ti něco?“

„Není.“

„Třeba má pravdu. Třeba je jen lupič.“

„Přestal jím být ve chvíli, kdy uloupil někomu život.“

„Josie taky ukradla někomu život.“

„Ba ne,“ řekl Carella. Zavrtěl hlavou. „Jen si ho vypůjčila. To je rozdíl, Meyere.“

V místnosti bylo ticho.

„Měl bys chuť na kafe?“

„Že váháš!“

Sjeli výtahem dolů a pak vyšli do zářícího srpnového slunce.

Ulice kypěly životem. Vmísili se do toho hemžení, ale kupodivu mlčeli. Nakonec se ozval Carella.

„Podle mě by neměla být mrtvá,“ řekl. „Myslím si, že někdo, kdo se tak usilovně snaží žít, by neměl o ten život přijít.“

Meyer položil Carellovi ruku na rameno.

„Poslyš,“ řekl vážně, „je to jen naše zaměstnání. Jen zaměstnání.“

„Já vím,“ řekl Carella. „jen zaměstnání.“

KONEC

Ed McBain

„A“

1

Byl první duben – den bláznivých kousků. Byla také sobota před Velikonoční nedělí.

Smrt tu neměla ten den co dělat, ale nedbala toho a přišla. A když už přišla, snad bylo logické, že byla tak zmatená. Byl přece první apríl, den vtipálků a jejich žertíků. Zítra bude Velikonoční neděle, den vajíček a jarní přehlídky kanýrků a kudrlinek je pravda, že v některých částech města se šuškalo něco o tom, že Velikonoční neděle nějak souvisí s místem zvaným Kalvárie, ale od té doby, co bylo vyhlášeno veto na smrt a ta se stala bezpředmětným a prázdným pojmem, uplynula už dlouhá doba. Lidé mají krátkou paměť, zvlášť když jde o svátky.

Dnes se však smrt projevila naplno a byla jasně zmatečná. Snažila se sloučit dva svátky – nebo dokonce tři – a podařil se jí jen pěkný galimatyáš.

Mladý muž, který ležel v uličce na zádech, byl v černém, jako by nosil smutek. Ale v rozporu s tím měl navrch ještě nádherný hedvábný šál s třásněmi na obou stranách. Byl oblečený jarně, ale ten den byl dnem aprílových žertů, a tak smrt neodolala pokušení.

Čerň obleku byla přerušovaná červenou, modrou a bílou barvou.

Dlažba v uličce se držela stejného barevného schématu: červeň, modř a bílá se rozlily všude kolem s veselou jarní lehkovážností. Dvě velké převrácené plechovky s barvou, jedna s modrou a druhá s bílou, jako by se snesly ze stěny budovy a přistály v uličce padni kam padni. Mužovy boty byly pocákané barvou. Pocákané byly i jeho šaty a namočily se do ní i ruce. Modrá a bílá, bílá a modrá, černé šaty, černý hedvábný šál, dláždění v uličce, cihlová stěna budovy, před níž muž ležel, všechno bylo poskvrněné bílou a modrou barvou.

Ta třetí barva se k nim nehodila.

Ta třetí barva, červená, byla trochu příliš základní, příliš křiklavá.

Ta třetí barva se nevylila z plechovky. Ta třetí barva dosud volně prýštila z dvou tuctů otevřených ran na mužově hrudi a břiše a krku a obličeji a rukou, ulpívala na černi obleku i na hedvábném šálu, rozlévala se, v jasně červenou louži na dláždění, mísila se nepříliš úspěšně s barvou a tekla dál až k žebříku, který ležel v podivné poloze vedle zdi, a obklíčila štětku ležící u její paty. Štětka byla dosud namočená v bílé barvě. Krev se jí jen dotkla a pak pokračovala od cementového pruhu, jímž se cihlová stěna spojovala s dlážděním, slábnoucím čůrkem až dolů k vedlejší ulici.

Na zdi byl něčí podpis.

Někdo tam zářící bílou barvou namaloval písmeno „A“. Nic víc pouze „A“.

Krev pomalu stékala po dláždění dolů do města. Noc byla na spadnutí.

Detektiv Cotton Hawes holdoval čaji. Zdědil ten zvyk po důstojném pánovi Hawesovi, svém otci, který ho pojmenoval po posledním fanatickém puritánovi Cottonu Matherovi. Pan farář Jeremiah Hawes hostíval odpoledne své ovečky čajem a koláčky, které pekla jeho manželka Matilda ve staré železné troubě. Malý Cotton se směl těchto schůzek farníků zúčastňovat a popíjet s nimi čaj. Ten zvyk mu už zůstal.

Prvního dubna v osm hodin večer, v době, kdy v uličce ležel mladý muž a krvácel ze dvou tuctů ran, které němě křičely na chodce ubírající se po nedaleké ulici, seděl Hawes ve služebně a pil čaj. Jako chlapec polykal ten horký nápoj v knihami obložené studovně v zadní části fary. Čaj byla směs Oolongu a Pekoe a matka jej připravovala v kuchyni a podávala v šálcích z tenkého anglického porcelánu, které zdědila po babičce. Dnes seděl ve špinavé a nevábné služebně 87. revíru a čaj, který mu připravoval v kanceláři Alf Miscolo, pil z papírového kelímku. Čaj byl horký, nic lepšího se o něm říct nedalo.

Otevřenými okny opatřenými drátěnou mříží pronikal dovnitř lahodný jarní větřík z Groverova parku na protější straně ulice, takže Hawes si přál být venku. Byl to zločin, vyfasovat službu v takový večer! A byla to i nuda. Kromě hlášky o manželovi, který bije svou ženu, což právě odešel vyšetřit Steve Carella, byl telefon nebezpečně zticha. Hawesovi se podařilo naťukat dvě opožděné zprávy, dvě výdejky na benzin a připomínku na informační tabuli pro kolegy, že dnes je prvního září a tedy čas, aby každý vyplázl padesát centů pro Miscolovu improvizovanou kuchyni. Přečetl také půl tuctu oběžníků FBI a zapsal si do černého notýsku čísla dalších dvou odcizených vozidel.

Teď seděl a popíjel ten nanicovatý čaj a lámal si hlavu, jak to, že je takový klid. Asi to souvisí s Velikonocema, říkal si. Možná že zítra se bude na Jižní dvanáctý pořádat slavnost vajíček. Možná že všichni zločinci, i potenciální zločinci, dřepí doma a barví vejce.

Usmál se a zase se napil. Z kanceláře za laťkovým hrazením, které oddělovalo služebnu od chodby, se ozýval rachot Miscolova psacího stroje. Mimo něj a za ním se ze železného schodiště vedoucího nahoru ozval zvuk kroků. Otočil se tím směrem právě ve chvíli, když do chodby na opačném konci vstoupil Steve Carella.

Carella přicházel k hrazení lehce a nedbale, byl urostlý a pohyboval se s úspornou přesností. Strčil do vrátek v hrazení, přistoupil ke svému stolu, svlékl si sako, uvolnil kravatu a rozepjal horní knoflík košile.

„Co se tam děje?“ zeptal se Hawes.

„To, co obvykle,“ řekl Carella. Zhluboka vzdychl a otřel si rukou obličej. „Nezbylo trochu kafe?“

„Já piju čaj.“

„Hej, Miscolo,“ křikl Carella, „máš tam kafe?“

„Hned na něj postavím,“ křikl Miscolo zpátky.

„Pořád ta stejná písnička,“ řekl Carella. „Už jen jít za těmahle případama s bitím manželek je ztráta času. Ještě jsem nezažil, že by to vedlo k něčemu.“

„Nechce ho obvinit,“ řekl Hawes znalecky „Jaký obvinění, prosím tě? Podle ní na ni ani nešáhnul. Tekla jí krev z nosu, na oku má modřinu jak půldolar, policii zavolala ona.

Ale sotva jsem přišel, mír a pohoda.“ Carella zavrtěl hlavou. „Že by někdo někoho bil, pane inspektore?“ napodobil její vysoký pištivý hlas. „To je, pěkně prosím, nějaká mejlka. Můj manžel je hodnej a laskavej člověk, vtělená dobrota. Žijeme spolu už dvacet let a nikdy se mě nedotknut prstem! To jste se zmejlil, pane inspektore.“

„A kdo tedy volal policii?“

„Na to jsem se jí taky zeptal.“

„Co ona na to?“

„Prej to bylo jen takový rodinný, přátelský dohadování. Zeptal jsem se jí, jak to, že jí teče z nosu krev, a co ta modřina na oku, a ona řekla dávej pozor, Cottone – že si to udělala při žehlení!“

„Cože?“

„Při žehleni.“

„Nepovídej, jak by –“

„Prej se podlomily nohy žehlicího prkna a žehlička vylítla a praštila ji do oka a jedna ta noha ji uhodila do nosu. Než jsem odešel, cukrovali s manželem jak před druhýma líbánkama. Tulila se k němu, jak se dalo, a on jí strkal ruce pod šaty. Tak jsem si řek, že se radši vrátím sem. Tady to není tak sexy.“

„Dobrej nápad,“ řekl Hawes.

„Hej, Miscolo,“ zavolal Carella. „Co dělá to kafe?“

„Odříkanýho kafete největší hrnek,“ křikl v odpověď mazaný Miscolo.

„Máme v kanceláři George Bernarda Shawa,“ zasmál se Carella.

„Něco se dělo, co jsem byl pryč?“

„Nic. Ticho po pěšině.“

„Na ulicích je taky klid,“ řekl Carella. „Před bouří.“

„Asi.“

Ve služebně zavládlo mlčení. Za okny se ozývaly miriády velkoměstských zvuků. Klaksóny aut, přidušené výkřiky, odfukování autobusů, holčička, která si cestou kolem policejní stanice zpívala.

„Já bych asi měl vyřídit pár zpráv, už tu zasmrádají,“ řekl Carella.

Přitáhl si pojízdný stolek s psacím strojem, vytáhl ze zásuvky tři formuláře oddělení detektivů, vložil mezi ně kopírovací papír a začal psát.

Hawes se díval na světla Isoly v dálce a vdechoval jarru vzduch procezený drátěnými mřížemi.

Proč je asi takový klid?

Copak vlastně dělají všichni ty lidé tam venku?

Někteří se vyžívají v aprílových žertících. Jiní se chystají na zítřejší Velikonoční neděli. A další slaví třetí, starodávný svátek známý jako Pesach. Je to shoda, která by mohla přimět člověka k přemýšlení o podobnosti rozličných náboženství a existenci jediného všemocného Boha, a pokud máte sklon k takovým úvahám, i o jiných mystických tématech. At už se oddáváte takovým úvahám nebo ne, na to, aby se člověk podíval na kalendář, nemusí být velký detektiv: ta shoda tu je, dělej co dělej. Ať jsi buddhista, ateista nebo adventista Sedmého dne, musíš přiznat, že shoda Velikonoc a Pesachu má v sobě něco zdravého a demokratického, něco, co dodá celému městu slavnostní ráz. Židé a křestani díky náhodné shodě křestanského a židovského kalendáře slaví důležité svátky téměř současně. Pesach začal oficiálně 31. března v pátek se západem slunce a byla to další shoda, protože pokaždé Pesach na židovský šabat nepřipadá, ale letos se to stalo. A tak byl dnes první duben a tradiční druhý sederový večer, každoroční připomínka osvobození Židů z egyptského otroctví, se slavil v židovských domácnostech po celém městě.

Detektiv Meyer Meyer byl Žid.

Nebo si aspoň myslel, že je Žid. Někdy si tím nebyl docela jistý.

Protože jestli jsem Žid, ptával se občas sám sebe, jak to, že mými nejoblíbenějšími jídly jsou vepřová pečeně a grilované langusty, oboje náboženskými jídelními předpisy zakázané? A jestliže jsem takový Žid, jak to, že jsem dovolil svému synovi Alanovi, kterému je třináct a měl bar-micva teprve před měsícem, aby si hrál na fanty s Alicí McCarthyovou, která je tak irská jako ten jejich čtyřlístek?

Meyer se v tom někdy nevyznal.

Seděl ten druhý sederový večer v čele tradičního stolu a nebyl si jistý, co vlastně cítí. Rozhlédl se po své rodině. Sarah a všechny tři děti i on měli před sebou slavnostně prostřený stůl uprostřed s kyticí, rozsvícenými svíčkami a velkou mísou, na které byla tradiční jídla: tři macesy, pečená kost, jedno vejce na tvrdo, hořké byliny, sladká míchanice z jablek, hrozinek a podobně, zvaná charoset, a řeřišrucový salát – a pořád ještě nevěděl, co vlastně cítí. Zhluboka se nadechl a začal se modlit.

„ A byl večer,“ řekl Meyer, „a byl večer a bylo jitro, den šestý. A tak dokonána jsou nebesa i země a i všecko vojsko jejich. A dokonal Bůh dne sedmého dílo své, kteréž dělal, a odpočinul v den sedmý od všeho díla svého, kteréž byl dělal. I požehnal Bůh dnu sedmému a posvětil ho, neboť v něm odpočinul od všeho díla svého, kteréž byl stvořil, aby učiněno bylo.“

Ta slova nepostrádala krásu a setrvávala v Meyerově mysli po celou dobu obřadu, při němž Meyer vyjmenoval věci, jež byly na stole, a vysvětloval jejich symbolický smysl. Když pozdvihl mísu s kostí a vejce, dotkli se ho všichni sedící kolem stolu a Meyer řekl: „Toto je chléb žalosti, který naši předkové jedli v zemi egyptské; nechť všichni, kdo hladoví, vstoupí a jedí z něho, a všichni, kdo jsou ve strastech, nechť přijdou a oslavují Pesach.“

Hovořil o svých předcích, ale nebyl si jistý, čím je on – jejich potomek.

„Čím se liší dnešní večer od ostatních?“ ptal se. „Každý jiný večer jíme chléb jak kvašený, tak nekvašený, ale tohoto večera jenom nekvašený. Každého jiného večera jíme všechny druhy bylin, ale tohoto večera jenom hořké…“

Do toho zazvonil telefon. Meyer přestal mluvit a podíval se na ženu. Na chvilku jako by se oba zdráhali porušit kouzlo obřadu, pak Meyer udělal sotva znatelné rezignované gesto. Snad si cestou k telefonu vzpomněl, že je především policista a pak teprve Žid.

„Haló,“ řekl.

„Meyere, tady je Cotton Hawes.“

„Co je, Cottone?“

„Hele, já vím, že máte dneska svátek…“

„Co se stalo?“

„Máme tu mord,“ řekl Hawes.

„Mordy máme vždycky,“ řekl Meyer trpělivě.

„Tohle je něco jinýho. Asi před pěti minutama volal strážník.

Toho člověka zapíchnul někdo v uličce za…“

„Cottone, prosím tě, oč jde?“ zeptal se Meyer. „Prohodil jsem si službu se Stevem. On nepřišel?“

„Co se děje, Meyere?“ zavolala Sarah z jídelny.

„Nic, vůbec nic,“ odpověděl Meyer.

„Steve tam není?“ zeptal se Hawese už trochu podrážděně.

„To se ví, že přišel, je venku, dostali jsme hlášku, ale o to nejde.“

„Tak o co tedy?“ zeptal se Meyer. „Já jsem právě uprostřed…“

„My potřebujeme tebe,“ řekl Hawes. „Mě to strašně mrzí, ale ta věc, Meyere, ten člověk, co ho našli –“

„Tak už se vymáčkni. Co je s ním?“

„Myslíme si, že je to rabín.“

2

Kostelník Židovského centra v Isole se jmenoval Asher Cohen, a když se představil, použil židovského slova pro kostelníka – „šamaš“. Byl to hubený dlouhán, kterému nechybělo mnoho do šedesátky; na sobě měl střízlivý černý oblek, a jen co Carella s Meyerem vešli znova do synagogy, nasadil si jarmulku.

Před krátkou chvílí stáli všichni tři v uličce za synagogou a dívali se na rabínovu mrtvolu a stopy násilí všude kolem něho. Kostelník nezakrytě plakal se zavřenýma očima, protože nebyl s to podívat se na mrtvolu člověka, který byl duchovním vůdcem židovské obce.

Carella a Meyer, kteří byli u policie už hezkou řádku let, neplakali.

Při pohledu na oběť vražedného útoku bodnou zbraní je příčin k pláči vrchovatě. Rabínovo černé roucho a jeho modlitební šál s třásněmi byly nasáklé krví, ale naštěstí zakrývaly množství bodných ran v jeho hrudi a břiše, ran, které budou později prozkoumávány v márnici za účelem vnějšího popisu, zjištění jejich počtu a lokalizace, velikosti, tvaru perforace a směru a hloubky vniku. Jelikož v pětadvaceti procentech bodných ran je smrt způsobena zasažením do srdce a jelikož kolem rabínova srdce byla divoká směsice bodných ran a lepkavá kaše sražené krve, předpokládali oba detektivové automaticky, že příčinou smrti byl zásah do srdce, a byli vděčni, že rabín je oblečený. Byli už v márnici mnohokrát a viděli holá těla na holých stolech; ta těla už nekrvácela, protože život i krev z nich dávno vyprchaly, ale viděli kůži v cárech jako rozervaný závoj, měkký vnitřek těla zbavený ochrany masa a vyvrhnutý naruby, i otevřené zející rány, dívali se na vykuchané lidské tělo a chtělo se jim zvracet.

Rabínovo tělo bylo vystaveno útočníkově zběsilosti. Když se Carella a Meyer dívali na toho mrtvého shora, nebylo jim do pláče, ale oči jim ztvrdly a v krku vyschlo, protože být ubodán k smrti je mimořádně děsivé. Neznámý vrah třímající nůž zřejmě jednal v návalu zuřivosti. Jedinými nezakrytými částmi rabínova těla byly ruce, hrdlo a obličej, a všechny tři – víc než ty smrtelné bodné rány skryté pod černým rouchem a modlitebním šálem – hlasitě žalovaly do noci, že se tady stala vražda. Na rabínově hrdle byly patrné dvě nehluboké řezné rány, které téměř připomínaly váhavé říznutí sebevraha. Hlubší, horizontální řezná rána na přední straně krku odhalila tracheu, karotidu a krční žílu, aniž je přeřízla – tak se to aspoň jevilo Carellově a Meyerově laickému pohledu. Další řezné rány byly kolem očí a jedna přes kořen nosu.

Ale to, co přimělo Carellu a Meyera, aby se odvrátili od mrtvoly, byly rabínovy dlaně. Ihned z nich poznali, že se rabín bránil. Ty rány hovořily hlasitěji než všechny ostatní, neboť vyvolávaly obraz bezbranného člověka, který se snaží chránit před vrahem mávajícím nožem a zvedá ruce v beznadějné obraně. Z dlaní rozřezaných na cáry visely uříznuté prsty. Na konci uličky potvrzoval pochůzkář, který byl první na místě, policejnímu lékaři, že je to ta mrtvola, kterou nalezl. Další pochůzkář strkal kolemstojící čumily za policejní ohradu, kterou zřídil. Pracovníci z laboratoře a fotografové se pustili do práce.

Carella a Meyer byli rádi, když se octli zpátky v synagoze.

Místnost byla tichá a prázdná – modlitebna bez věřících. Seděli v té rozlehlé a pusté místnosti na rozkládacích židlích. Před svatostánkem, v němž byla tóra, pět knih Mojžíšových, svítilo věčné světlo. Po obou jeho stranách stály rozžaté svícny – menory, které se tradičně nacházejí v každé židovské modlitebně.

Detektiv Steve Carella se pustil do jiné, také tradiční litanie.

Vytáhl notes, připravil si tužku a prázdnou stránku, otočil se ke kostelníkovi a začal mu klást otázky podle vzoru, který se díky stálému používání stal klasickým.

„Jak se jmenoval rabín?“

Kostelník se vysmrkal a řekl:

„Solomon. Rabín Solomon.“

„Křestní jméno?“

„Jaakov.“

„To je Jacob,“ řekl Meyer. „Jacob Solomon.“

Carella přikývl a zapsal si jméno do notesu.

„Vy jste Žid?“ zeptal se Asher Cohen Meyera.

Meyer zaváhal, ale pak řekl:

„Jsem.“

„Byl ženatý, nebo svobodný?“ zeptal se Carella.

„Ženatý.“

„Víte, jak se jmenuje jeho žena?“

„Nevím jistě. Myslím, že Havah.“

„To je Eva,“ přeložil Meyer.

„A věděl byste, kde rabín bydlel?“

„Ano. V domě tady na rohu.“

„Jaká je to adresa?“

„Nevím. Je to ten dům se žlutými okenicemi.“

„Jak to, že jste teď tady, pane Cohene?“ zeptal se Carella.

„Zavolal vám někdo a informoval vás o rabínově smrti?“

„Ne. Já chodím kolem synagogy často, víte. Zkontrolovat světlo.“

„Jaké světlo, pane Cohene?“

„Věčné světlo. Nad svatostánkem. Má hořet pořád, nikdy nezhasnout. Hodně synagog má v lampě elektrickou žárovičku. My jsme jedna z mála, které ještě pořád používají petrolej. A já jako šamaš pokládám za svou povinnost přesvědčit se, že…“

„Vaše kongregace je ortodoxní?“ zeptal se Meyer.

„Ne, konzervativní,“ řekl Asher Cohen.

„V dnešní době existují tři druhy kongregací,“ vysvětlil Meyer Carellovi. „Ortodoxní, konzervativní a reformní. Je to trochu složité.“

„Ano,“ potvrdil kostelník důrazně.

„Takže vy jste šel do synagogy zkontrolovat lampu,“ řekl Carella.

„Říkám to správně?“

„Zcela správně.“

„A co se stalo dál?“

„Vedle synagogy stálo policejní auto. Tak jsem šel k němu a zeptal se, co se děje. A oni mi to řekli.“

„Dobře. Kdy jste viděl rabína naposledy naživu, pane Cohene?“

„Při večerní bohoslužbě.“

„Bohoslužby začínají se západem slunce, Steve. Židovský den –“

„Ano, já vím,“ řekl Carella. „V kolik hodin skončily bohoslužby, pane Cohene?“

„Kolem půl osmé.“

„A rabín tu byl, je to tak?“

„Po bohoslužbě vyšel ven.“

„A vy jste zůstal uvnitř. Měl jste k tomu nějaký zvláštní důvod?“

„Ano. Sbíral jsem modlitební šály a jarmulky a dával jsem…“

„Jarmulky jsou čepičky,“ řekl Meyer. „Ty malé černé –“

„Ano, já vím,“ řekl Carella. „Pokračujte, pane Cohene.“

„Dával jsem rimonim na tyče svitku.“

„Cože jste tam dával?“

„Tady ho máte, toho velkého talmudistu,“ řekl Meyer a usmíval se. „Ani neví, co jsou rimonim. To jsou ozdobné stříbrné nástavce, Steve, ve tvaru granátového jablka. Symboly plodnosti, pokud vím.“

Carella mu vrátil úsměv.

„Dík,“ řekl.

„Máme tu zavražděného člověka,“ řekl Asher Cohen tiše.

Detektivové chvilku mlčeli. Zažertovali velice mírně, ve srovnání s některými černými vtipy, které si detektivové vyšetřující vraždu vyměňují nad tělem nebožtíka. Carella a Meyer byli zvykí pracovat spolu kamarádsky a bez zábran a byli zvyklí i na náhlá úmrtí, ale ihned si uvědomili, že se kostelníka dotkli.

„Odpusťte, pane Cohene,“ řekl Carella. „Opravdu jsme se vás nechtěli dotknout.“

Starý pán stoicky přikývl jako člověk, jehož dědictvím jsou dlouhá, předlouhá léta pronásledování, a který automaticky předpokládá, že všichni křestané se dívají na Židy spatra. Na jeho obličeji se zračil nevýslovný smutek, jako kdyby on sám nesl na úzkých ramenou celou tíhu útisku mnoha staletí.

Synagoga se zdála být menší. Při pohledu na stařecký obličej a smutek na něm zatoužil Meyer šetrně se ho dotknout a říct: „Je to v pořádku, cadiku, je to v pořádku.“ Hebrejské slovo cadik mu vklouzlo do mysli samo – slovo označující muže s ctnostmi světce, ušlechtilým charakterem a prostého života.

Ticho se prodlužovalo. Asher Cohen se dal opět do pláče, detektivové seděli rozpačitě na skládacích židlích a čekali.

Konečně se ozval Carella:

„Byl jste ještě tady, když se rabín vrátil zvenku?“

„Odešel jsem, když byl pryč,“ řekl kostelník. „Chtěl jsem být doma. Dneska je Pesach. Rodina na mě čekala, že povedu seder.“

„Jistě,“ řekl Carella a mrkl po Meyerovi.

„Neslyšel jste nějaký hluk v uličce, pane Cohene?“ zeptal se Meyer. „Když byl rabín venku?“

„Vůbec nic.“

Meyer vzdychl a vytáhl z kapsy saka balíček cigaret. Právě se chystal zapálit si jednu, když ho kostelník zarazil.

„Neříkal jste, že jste Žid?“

„Prosím?“ řekl Meyer a škrtl sirkou.

„Vy budete kouřit o druhém dni Pesachu?“

„Ach tak! No ano, dobře…“

Cigareta jako by mu nabubřela v prstech, které byly najednou nešikovné. Zhasil sirku.

„Ty – ty nemáš další otázky, Steve?“ zeptal se.

„Nemám.“

„Takže můžete jít, pane Cohene,“ řekl Meyer. „Moc vám děkujeme.“

„Šalom,“ řekl Asher Cohen sklesle a odšoural se z modlitebny.

„To máš tak,“ vysvětloval Meyer Carellovi. „První dva dny a poslední dva dny Pesachu se nemá kouřit. Pravověrný Žid nekouří, nejezdí, nepracuje, nesahá na peníze a taky –“

„Já myslel, že tohle je konzervativní synagoga,“ řekl Carella. „To, co říkáš, mi zní spíš jako ortodoxní praktiky.“

„Je to starej člověk. Zvyky asi neumírají snadno.“

„Jako rabín,“ souhlasil Carella ponuře.

3

Stáli venku v uličce, kde byla křídou nakreslena poloha mrtvého těla. Rabína už odvezli, ale jeho krev dosud hyzdila dlažební kostky.

Mládenci z laboratoře hledající stopy a otisky prstů křiklavé skvrny opatrně obešli; hledali cokoli, co by je dovedlo k vrahovi.

Na zdi se skvělo „A“.

„Víš, Steve, já ti mám v tomhle případě prapodivnej pocit,“ řekl Meyer.

„Já taky“

Meyer vytáhl tázavě obočí.

„Čím to je?“

„Já nevím. Snad proto, že to byl služebník Boží.“ Carella se tvářil rozpačitě. „Rabíni a kněží a faráři mají v sobě něco nesvětskýho a naivního – a snad čistýho – a já mám asi pocit, že by se jich všechny tyhle špinavosti života neměly dotýkat.“ Odmlčel se. „Někdo musí zůstat nedotčenej, Meyere.“

„Snad.“ Meyer přemýšlel. „Já se cítím divně, protože jsem Žid, Steve.“

Mluvil velice tiše, jako by se svěřoval s něčím, co by neprozradil nikomu jinému.

„To chápu,“ řekl Carella jemně.

„Vy jste od policie?“

Ten hlas je překvapil. Ozval se náhle z druhého konce uličky a oni se otočili jak na obrtlíku.

Meyer instinktivně sáhl pravicí do pravé zadní kapsy po pouzdru se služební pistolí.

„Jste od policie?“ zeptal se hlas ještě jednou.

Byl to ženský hlas a se znatelným přízvukem jidiš.

„Jsme od policie,“ odpověděl Meyer.

Rukou se dotýkal pažby pistole a cítil, že Carella vedle něho je hotov vytáhnout svoji.

„Já vím, kdo zabil rebeho,“ prohlásila ta žena.

„Cože?“ zeptal se Carella.

„Říká, že ví, kdo zabil rabína,“ pošeptal mu udivený Meyer.

Ruka mu klesla podle boku. Šli pomalu ke konci uličky, tam, kde ústila do vedlejší ulice. Se světlem za zády tam bez hnutí stála žena; obličej měla ve stínu, bledé ruce v klidu, jen oči jí žhnuly.

„Kdo ho zabil?“ zeptal se Carella.

„Já toho rocejacha znám,“ odpověděla žena. „Znám vraha.“

„Kdo je to?“ opakoval Carella.

„Tamhleten!“ vykřikla žena a ukázala na bílé písmeno „A“ na zdi synagogy. „Sonej Jisrael! Ten!“

„Antisemita,“ přeložil Meyer. „Říká, že to udělal ten antisemita.“

Byli už u ní. Stáli všichni tři na konci uličky, lampa vrhala na dlažební kostky dlouhé stíny. Viděli jí do obličeje. Černé vlasy a hnědé oči, klasická židovská tvář padesátileté ženy, v jejíchž očích a ústech se skrývala krása poznamenaná věkem a ještě čímsi jiným.

„Který antisemita?“ zeptal se Carella.

Uvědomil si, že šeptá. V obličeji té ženy, v jejím černém kabátě a bledých rukách bylo něco, co přímo nedovolovalo mluvit nahlas.

„Z vedlejšího bloku,“ řekla. Byl to hlas soudu a zatracení. „Ten co se mu říká Finch.“

„Vy jste ho viděla, jak zabíjí rabína?“ zeptal se Carella. „Vy jste ho viděla při činu?“

„Ne.“ Odmlčela se. „Ale srdce mi říká, že je to on…“

„Jak se jmenujete, madam?“ zeptal se Meyer.

„Hannah Kaufmannová. Vím, že to byl on. Říkával, že to provede, a teď začal.“

„Řekl, že provede co?“ zeptal se Meyer trpělivě.

„Že vyvraždí všechny Židy.“

„Vy jste ho slyšela, když to říkal?“

„Slyšeli to všichni.“

„Jmenuje se Finch?“ zeptal se Meyer. „Určitě?“

„Finch. Vedlejší blok. Nad cukrářstvím.“

„Co myslíš?“ zeptal se Meyer Carelly.

Carella přikývl. „Kouknem se na něj.“

4

Jestliže je Amerika tavicí kotel, pak je 87. revír tavicí kelímek.

Začněte u reky Harbu, nejsevernější hranice revíru, a první, nač narazíte, je exkluzivní čtvrt Smoke Rise, kde zabarikádovaní usedlíci dřepí s bělošsko-protestantskou důstojností v domech stojících třicet metrů od soukromých silniček a kochají se nejnádhernějším rozhledem, který může město poskytnout. Vyjdete z této čtvrti a narazíte na bizarní Silvermineský bulvár, kde aristokracie z bytů v luxusních činžácích začíná podléhat náporu času a rozlézajících se chudinských čtvrtí. Byrokrati s platem čtyřicet tisíc ročně dosud bydlí v těchto apartmánech, ale už i tady se čmárá po zdech, i když se snaživí domovníci pokoušejí ty posměšné veršíky a neslušná hesla odstranit.

Nic na světě není tak věčné jako sprostá slova vyrytá do kamene.

Na jih odtud je Silvermineský park, kam se v noci nikdo neodváží.

Za dne je plný au pair chův, které si vykládají, kdy byly naposledy ve Švédsku, a pohupují modře nalakovanými dětskými kočárky. Po západu slunce však do parku nevstoupí ani milenci. Zato dál, směrem na jih leží Stem, a ten vybuchne, jen co slunce opustí oblohu. Do běla rozžhavený Stem hýří směsicí čínských restaurací a židovských lahůdkářství, pizzerií a řeckých kabaretů nabízejících břišní tance.

Prostředkem revíru se táhne Ainsleyova třída, ošumělá jako žebrákův rukáv, a snaží se udržet si dávno ztracenou úctyhodnost; podle chodníků se tísní špinavé činžáky s pokoji k pronájmu, garáže a nějaký ten laciný noční klub.

Culverova třída je jako mávnutím kouzelného proutku irská.

Obličeje, bary, dokonce i budovy jako by tu nebyly doma, jako by je někdo ukradl a přenesl sem ze samého středu Dublinu; jen v oknech chybí krajkové záclonky. Bída nastavuje zdejším ulicím svou tvář a udává ráz zbytku sedmaosmdesátky. Sedí na zádech Irů z Culverovy třídy, zatíná drápy do bílých, osmahlých, hnědých a černých tváří Portoričanů z Masonovy, roztahuje se v postelích prostitutek z La Via de Putas, a pak se vecpe do toho skutečného tavícího kelímku: do postranních ulic, kde žijí nejrůznější menšiny jedna na druhé, těsně jako milenci, kteří se nenávidí. Právě tady nutí finanční nouze Portoričany a Židy, černochy, Iry a Kubánce žít v ghettu, které vinou svého složení ztrácí určitý obrys a stává se nesmyslnou motanicí nesourodých klanů.

Synagoga rabína Solomona byla na téže ulici jako katolický kostel. V ulici vedoucí k dalšímu bloku domů byla baptistická misie.

Obchod s cukrovinkami, nad kterým bydlel muž jménem Finch, patřil Portoričanovi, jehož syn byl kdysi policistou – jmenoval se Hernandez.

Carella a Meyer se zastavili ve vestibulu domu a prohlíželi si jmenovky na poštovních schránkách. V jedné řadě bylo schránek osm. Na dvou jména byla, tři měly ulomené zámečky. Dotyčný Finch bydlel v bytě číslo 33 ve třetím poschodí.

Zámek na dveřích do vestibulu byl uražený. V prostoru za schodištěm byly narovnané popelnice, zítra ráno je vynesou ven k odvozu, ale pach zbytků od dnešní večeře zaútočil na čich detektivů, takže oněměli až do prvního patra.

Cestou do třetího řekl Carella: „Zdá se mi to nějak moc snadný, Meyere. Je po všem, dřív než to začalo.“

Ve třetím patře vytáhli oba muži služební pistole. Našli byt číslo 33 a obstoupili dveře.

„Pan Finch?“ zavolal Meyer.

„Kdo je?“ odpověděl hlas.

„Policie. Otevřte!“

Ticho v bytě i na chodbě.

„Finchi?“ řekl Meyer.

Žádná odpověď. Carella zacouval k protější stěně a Meyer přikývl. Carella se opřel o stěnu, zdvihl pravou nohu, ohnul ji v koleně a vymrštil jako natažené péro. Podrážka boty narazila na dveře těsně pod zámkem. Dveře se prolomily dovnitř a Meyer je následoval s pistolí v ruce.

Finchovi mohlo táhnout na třicítku. Měl hranatou, krátce ostříhanou hlavu a jasně zelené oči. Když Meyer vtrhl dovnitř, zrovna zavíral dveře od skříně. Byl jen v kalhotách a spodním tričku, bos. Potřeboval oholit a strniště na jeho bradě a tvářích zdůrazňovalo bílou jizvu, která se mu táhla zpod pravé tváře až ke křivce brady Otočil se od skříně s výrazem člověka, který se s úspěchem zhostil jakéhosi záhadného úkolu.

„Stůjte, ani se nehněte!“ řekl Meyer.

V jednom vtipu se vypráví o staré paní ve vlaku, která se opakovaně ptá pána sedícího vedle ní, jestli je Žid. Pán, který se snaží číst noviny, odpovídá, že není. Stará paní mu nedá pokoj, tahá ho za rukáv a znova a znova mu klade tutéž otázku. Pán nakonec odloží noviny a prohlásí: „Dobrá, vem to čert, když chcete, tak jsem Žid!“

A stará paní se na něj sladce usměje.

„Víte, že na to vůbec nevypadáte?“ řekne.

Ten vtip samozřejmě vychází z předsudku, že stačí podívat se někomu do obličeje, aby člověk poznal, jakého je vyznání. Na Meyerově obličeji nebo řeči nebylo nic, co by naznačovalo, že je Žid. Měl kulatý, hladce oholený obličej, bylo mu sedmatřicet let, měl hlavu holou jako koleno a ty nejmodřejší oči, jaké si kdo dovede představit. Měřil přes metr osmdesát a snad vážil trochu víc, než měl.

Jeho rozmluva s Finchem se skládala pouze z pár slov, která vyřkl před zavřenými dveřmi, a ze čtyř dalších, s nimiž se na něho obrátil v bytě. Všechna byla pronesena v angličtině typické pro velká města, beze stopy cizí výslovnosti.

Když však Meyer Meyer řekl „Ani se nehněte“, objevil se na Finchově tváři úšklebek a Finch opáčil: „Já se nikam nechystám, Židáčku!“

Je možné, že pohled na rabína ležícího ve vlastní krvi byl na Meyera příliš. Je možné, že slova „Sonej Jisroel“ mu připomněla dětství, kdy se jako jeden z mála ortodoxních Židů v křestanském okolí a ke všemu s dvojitým jménem, jímž ho obdařil otec, bránil neurvalcům, kteří mu vstoupili do cesty a většinou měli drtivou převahu. Byl nadmíru trpělivý. Snášel otcův kanadský žerťík tak dobromyslně, až to překvapovalo, i když někdy mlčel a jen se nevesele usmíval zkrvavenými rty.

Ale dnes, v druhý svátek Pesachu, po tom, co hleděl na rabína ležícího na zemi v krvi, vyslechl zmučené vzlyky kostelníkovy a viděl odevzdaný obličej ženy v černém, měla na něj slova vyřčená na druhém konci pokoje nenadálý účinek.

Neřekl ani slovo, jen šel k Finchovi, stojícímu u skříně, zdvihl osmatřicítku vysoko nad hlavu, a jak se jeho ruka vracela dolů, natočil pistoli tak, že těžká pažba, namířená k ráně, se přiblížila k Finchově bradě.

Finch vztáhl ruce, ale ne, aby si chránil obličej – měl obrovské ruce se silnými klouby, znak zkušeného pouličního rváče. Roztáhl prsty a zachytil Meyerovu klesající paži v zápěstí. Pistole se zastavila necelých deset centimetrů od jeho obličeje.

Neměl však co dělat s nějakým klukem, nýbrž s policistou.

Zřejmě hodlal vyrazit Meyerovi pistoli z ruky a pak ho na podlaze zmlátit do bezvědomí. Jenže Meyer zdvihl pravé koleno a vrazil ho Finchovi do rozkroku a pak, protože pravou pěst měl dosud v sevření, zaťal levou a vší silou ji vrazil Finchovi do břicha. Prsty povolily a Finch ucouvl o krok, právě když se Meyer rozmáchl k bekhendu. Pažba narazila na Finchovu čelist a Finch letěl na stěnu vedle skříně.

Čelist se nezlomila jen zázrakem. Finch narazil na skříň, chytil se roztaženýma rukama dveří, přitiskl se k nim a pak potřásl hlavou.

Zamžikal a znova potřásl hlavou. Zůstat vzpřímený se mu zřejmě podařilo jen silou vůle.

Meyer stál, beze slova ho pozoroval a těžce oddychoval.

Carella, který už byl také v pokoji, se zastavil na jeho druhém konci, připravený Finche zastřelit, kdyby hnul prstem.

„Jmenuješ se Finch?“ zeptal se Meyer.

„Já se s Židama nebavím,“ odpověděl Finch.

„Tak to zkus se mnou,“ řekl Carella. „Jak se jmenuješ?“

„Děte oba do prdele, vy i ten váš židovskej kámoš!“

Meyer nezvýšil hlas. Prostě přistoupil k Finchovi a velice tiše řekl:

„Ty grázle, za dvě minuty je z tebe mrzák, protože ses bránil zatčení!“

Nic dalšího nemusel říkat, mluvily jeho oči a Finch byl rychlý čtenář.

„Oukej,“ řekl a zakýval hlavou. „Menuju se tak.“

„Co je v té skříni, Finchi?“ zeptal se Carella.

„Moje hadry.“

„Odstup od těch dveří!“

„Proč?“

Ani jeden z policistů neodpověděl.

Finch se na ně krátce podíval a rychle odstoupil od dveří. Meyer je otevřel. Skříň byla až nahoru plná balíčků svázaných brožurek. Na jednom svazku provázek povolil a brožurky se vysypaly na podlahu.

Právě ten zřejmě hodil Finch do skříně, když zaslechl klepání na dveře. Meyer se shýbl a jednu brožurku sebral. Tisk byl laciný a mizerný, ale o úmyslu se nedalo pochybovat. Brožurka se nazývala „Kdo nám pije krev“.

„Odkud to máš?“ zeptal se Meyer.

„Jsem člen Knižního klubu,“ odpověděl Finch.

„Na takové věci existuje několik zákonů,“ řekl Carella.

„Vážně? Tak mi jeden řekněte.“

„S radostí. Článek 1340 Trestního zákona.“

„Snad byste si měl přečíst článek 1342,“ řekl Finch. „Publikace je oprávněná, jestliže to, co je pokládáno za urážlivé, je pravda a bylo uveřejněno v dobrém úmyslu a s oprávněným účelem.“

„Zkusme tedy článek 514,“ řekl Carella. „Osoba, která podněcuje nebo napomáhá k podněcování nenávisti z důvodu rasy, víry, barvy nebo etnického původu…“

„Já nikoho nepodněcuju,“ ušklíbl se Finch.

„A já zase nejsem právník,“ řekl Carella. „Ale můžeme zkusit taky článek 700, který definuje diskriminaci, a článek 1430, který stanoví, že vykonat čin, který zlovolně poškodí místo zasvěcené víře, je trestné.“

„Co to má bejt?“ zeptal se Finch.

„Přesně tak,“ řekl Carella.

„Vo čem to do prdele mluvíte?“

„Mluvím o tom, co jsi namaloval na stěnu synagogy.“

„Co sem namaloval? Jaký synagogy?“

„Kde jsi byl dneska v osm večer, Finchi?“

„Venku.“

„Kde?“

„Nepamatuju se.“

„Tak si koukej vzpomenout.“

„Proč? Říká se v Trestním zákoně něco vo ztrátě paměti?“

„Ne, ale je tam jeden článek o vraždě.“

5

Stáli ve služebně kolem něho.

Byli to detektivové Steve Carella, Meyer Meyer, Cotton Hawes a Bert Kling. Nakrátko se objevili dva detektivové z oddělení vražd Jih, aby bylo všechno jaksepatří podle zákona, ale ti se pak odebrali do postele s blahým vědomím, že vyšetřování vražd se přenechává revíru, který mrtvolu objevil. Stáli kolem Finche v nepravidelném půlkruhu. Nebyla to scéna z filmu, a proto nesvítilo Finchovi do očí ostré světlo, ani se ho žádný z detektivů prstem nedotkl. Dneska se to všude jen hemží prohnanými advokáty, kteří jsou připravení a schopní skočit na vás za nesprávné vyšetřovací metody, když (a pokud) se věc dostane až k soudu. Detektivové prostě stáli kolem Finche ve volném půlkruhu a jejich jedinou zbraní byla důvěrná obeznámenost s průběhem vyšetřování a se sebou navzájem, jakož i matematická převaha čtyř mozků proti jednomu.

„V kolik hodin jsi odešel z bytu?“ zeptal se Hawes.

„Kolem sedmý“

„A kdy ses vrátil?“ zeptal se Kling.

„V devět nebo půl desátý. Tak ňák.“

„Kam jsi šel?“ zeptal se Carella.

„Měl sem rande.“

„S rabínem?“ zeptal se Meyer.

„Ne.“

„S kým?“

„Nechci dostat někoho do průšvihu.“

„Jsi v pěkném průšvihu sám,“ řekl Hawes. „Kam jsi šel?“

„Nikam.“

„Oukej, jak si přeješ,“ řekl Carella. „Ale o zabíjení Židů jsi toho namluvil ažaž, co?“

„Jaktěživ sem nic takovýho neřek.“

„Kde jsi vzal ty brožurky?“

„Našel sem je.“

„Souhlasíš s tím, co v nich stojí?“

„Jo.“

„Víš, kde je tady nejbližší synagoga?“

„Vím.“

„Byl jsi mezi sedmou a osmou někde blízko ní?“

„Nebyl.“

„Tak kde jsi byl?“

„Nikde.“

„Někdo tě tam viděl?“

„Kde?“

„Tam nikde; co jsi byl.“

„Nikdo mě neviděl.“

„Nebyl jsi nikde,“ řekl Hawes, „a nikdo tě neviděl. Je to tak?“

„Jo, na chlup.“

„Neviditelný,“ řekl Hawes.

„Jo, na chlup.“

„Až začneš vyvražďovat Židy,“ řekl Carella, „jak to hodláš provést?“

„Já žádný zabíjení neplánuju,“ ohradil se Finch.

„Kým začneš?“

„Nikým.“

„Ben Gurionem?“

„Nikým.“

„Nebo jsi už začal?“

„Já sem nikoho nezabil a taky nezabiju. Chci právníka.“

„Židovského právníka?“

„Nikdy bych si nevzal…“

„Co by sis nikdy nevzal?“

„Nic.“

„Máš rád Židy?“

„Nemám.“

„Nenávidíš je?“

„To ne.“

„Tak je tedy máš rád?“

„Nemám. Neřek sem…“

„Buď je máš rád, nebo je nenávidíš. Co z toho?“

„Do toho nemáte co strkat nos.“

„Ale s těmi žvásty v těch nenávistných brožurkách souhlasíš, viď?“

„To nejsou nenávistný brožurky.“

„Tak co jsou podle tebe?“

„Vyjádření názoru.“

„Názoru koho?“

„Názoru všech lidí.“

„Včetně tvého?“

„Jo, včetně mýho.“

„Znáš rabína Solomona?“

„Neznám.“

„Co si myslíš o rabínech všeobecně?“

„Já vo rabínech nepřemejšlím.“

„Ale zato o Židech hodně, viď?“

„Není žádnej zločin myslet na –“

„Když myslíš na Židy, musíš myslet taky na rabíny, nezdá se tí?“

„Proč bych měl ztrácet čas…“

„Rabín je přece duchovní vůdce Židů.“

„Já vo rabínech nic nevim.“

„Tohle přece musíš vědět.“

„A dyž jo?“

„Řekl jsi přece, že pobiješ všechny Židy, tak…“

„Já sem nikdy neřek –“

„– by nebylo špatné začít –“

„Já nikdy nic takovýho neřekl“

„Máme svědka, který tě slyšel. Bylo by dobré začít rabínem, nemyslíš?“

„Strčte si svýho rabína do –“

„Kde jsi byl dneska večer mezi sedmou a osmou?“

„Nikde.“

„Byl jsi tam za synagogou, vice?“

„Nebyl.“

„Namaloval jsi barvou na stěnu písmeno ‚A‘, přiznej se!“

„Ne, ne, nenamaloval.“

„Vytáhl jsi na rabína nůž!“

„Zabil jsi Žida!“

„Nebyl jsem nikde u tý…“

„Zadrž ho, Cottone. Pro podezření z vraždy.“

„Podezření z – říkám vám, že sem…“

„Buď drž hubu, nebo začni mluvit, ty hajzle!“ řekl Carella.

Finch si vybral to první.

6

Ta dívka přišla za Meyerem o Velikonoční neděli.

Měla nazrzlé vlasy a hnědé oči, křiklavě oranžové šaty a několik kvítků připíchnutých na levé straně živůtku. Stála u hrazení a ani jeden detektiv si té kytičky nevšiml; byli příliš zaujati úvahami o hloubce a povrchu dívčiných nápadných křivek.

Dívka nepronesla ani slovo. Nemusela. Účinek byl téměř komický, podobný výjevu z koktejlového večírku, kde svůdně rostlá blondýnka vytáhne cigaretu a čtyři sta mužů se div neušlape, jak se řítí jí zapálit. První dorazil k dřevěnému hrazení Cotton Hawes, byl svobodný a nezadaný. Druhý byl Hal Willis, také svobodný a bujarý americký hoch, jak zákon káže. Starý ženáč Meyer Meyer se spokojil tím, že od svého stolu valil na dívku oči. V mysli mu vytanulo slovo „kusanec“, ale rychle ho zapudil.

„Co byste si přála, slečno?“ řekli Hawes a Willis současně.

„Chtěla bych mluvit s detektivem Meyerem,“ řekla dívka.

„S Meyerem?“ zeptal se Hawes, jako by se někdo dotkl jeho mužnosti.

„S Meyerem?“ opakoval Willis.

„Je to ten, co se zabývá vraždou toho rabína?“

„My se jí zabýváme tak trochu všichni,“ řekl Hawes skromně.

„Já jsem přítelkyně Artieho Finche,“ řekla dívka. „Chci mluvit s detektivem Meyerem.“

Meyer vstal od stolu s výrazem člověka, kterého si královna plesu zvolila ze všech přítomných mužů. Svým nejlepším, společensky vybraným hlasem rozhlasového moderátora pravil: „Prosím, slečno, já jsem detektiv Meyer.“

Otevřel dvířka v hrazení, div že při tom nevysekl poklonu, a zavedl dívku ke svému stolu. Hawes a Kling se dívali, jak usedla a přeložila nohy přes sebe. Meyer si gestem pracovníka vedení General Motors přitáhl notes.

„Promiňte, slečno,“ řekl, „jak se, prosím, jmenujete?“

„Eleanor. Eleanor Fayová.“

„F-a-y-e?“ ptal se Meyer a psal. „Bez e.“

„A jste snoubenka Arthura Finche, ano?“

„Jeho přítelkyně,“ opravila ho Eleanor.

„Nejste zasnoubeni?“

„Ne oficiálně.“

Stydlivě, skromně a mile se usmála. Na druhém konci místnosti Cotton Hawes obrátil oči k nebi.

„Proč se mnou chcete mluvit, slečno Fayová?“ zeptal se Meyer.

„Chtěla jsem s vámi mluvit kvůli Arthurovi. Je nevinný. On toho člověka nezabil.“

„Ach tak. Co o tom víte, slečno Fayová?“

„Četla jsem v novinách, že rabína někdo zabil mezi půl osmou a devátou hodinou. Je to tak, že?“

„Ano, přibližně.“

„Vidíte – a proto to nemohl být Arthur. Já vím, kde byl v té době.“

„Kde byl?“

Tušil, co dívka řekne. Slyšel stejná slova od nejrůznějších partnerek gangsterů, milenek, snoubenek, přítelkyň a obyčejných známých mužů obviněných ze všeho možného, od výtržnictví až po vraždu prvního stupně. Dívka namítne, že Finch byl v té době s ní.

Po mírném naléhání a vyptávání přizná, že byli – no ano – byli spolu sami. Po dalším přemlouvání dívka zdráhavě prohlásí – to zdráhání dodá jejímu tvrzení věrohodnosti, že… byli spolu – no ano – v důvěrné situaci. Když takhle zajistí tomu svému alibi, bude trpělivě čekat na jeho propuštění.

„Kde tedy byl?“ Meyer neztrácel trpělivost.

„Od sedmi do osmi byl s člověkem, který se jmenuje Bret Loomis, v restauraci Vrata na Culverově. Je to blízko Jižní třetí.“

„Jakže?“ řekl překvapený Meyer.

„Ano. Odtamtud šel navštívit svou sestru v Riverheadu. Můžu vám dát adresu, když budete chtít. Přišel tam asi v půl deváté a zdržel se přibližně půl hodiny. Pak šel rovnou domů.“

„V kolik přišel domů?“

„V deset.“

„Nám řekl, že mezi devátou a půl desátou.“

„Spletl se. Já vím, že přišel v deset, protože mi zavolal, jen co dorazil. Bylo deset.“

„Aha. A řekl vám, že právě přišel?“

„Ano,“ přisvědčila Eleanor Fayová a pohnula nohama.

Willisovi u chladiče vody neunikl záblesk nylonu a stehna, které se náhle poodhalilo.

„Řekl vám také, že byl celou tu dobu nejdřív s Loomisem a pak se sestrou?“

„Ano, řekl.“

„Tak proč to neřekl nám?“

„To nevím. Arthur je člověk, který si potrpí na rodinu a přátele.

Asi nechtěl, aby se zapletli s policií.“

„To bylo od něho opravdu ohleduplné,“ řekl Meyer suše, „zvlášť když je zadržený pro podezření z vraždy. Jak se jmenuje ta jeho sestra?“

„Irena Granavanová, její muž je Carl Granavan.“

„A její adresa?“

„Morrisova 1911, Riverhead.“

„Věděla byste, kde najdu toho Breta Loomise?“

„Culverova 3918, nedaleko Čtvrté. Bydlí v podnájmu.“

„Přišla jste důkladně připravená, slečno Fayová,“ podotkl Meyer.

„Přijít nepřipravená by nemělo smysl,“ odpověděla Eleanor.

7

Bretu Loomisovi bylo jednatřicet, měřil metr osmašedesát a měl bradku. Když pustil detektivy do bytu, byl oblečený do objemného černého svetru a těsných modráků. Vedle Cottona Hawese vypadal jako malý kluk, který si nalepil falešné fousy, aby rozesmál tatínka.

„Promiňte, že vás obtěžujeme, pane Loomisi,“ řekl Meyer. „Víme, že jsou Velikonoce a…“

„Nepovídejte,“ podivil se zřejmě překvapený Loomis. „Na mou duši, je to tak, že jo? Jsou svátky. Ať mě husa kopne! Snad bych si měl jít koupit kytku.“

„Vy jste nevěděl, že jsou Velikonoce?“ zeptal se Hawes.

„Prosím vás, kdo čte dneska noviny? Jeden průser za druhým.

Mám toho až pocaď. Nedáme si pivko? Na oslavu Velikonoc.

Oukej?“

„Děkujeme,“ řekl Meyer, „ale…“

„Nemáte to povolený, co? Děte někam! Kdo se to doví? Zůstane to mezi námi děvčaty. Hned tu budou tři pivka.“

Meyer se podíval na Hawese a pokrčil rameny. Hawes mu odpověděl stejně. Společně se dívali na Loomise, jak jde k ledničce v rohu pokoje a vytahuje z ní tři láhve piva.

„Posaďte se,“ řekl. „Budete muset pít z flašky, nemám dost sklenic. Sedněte si, jako doma.“

Detektivové se nechápavě rozhlédli po místnosti.

„Už je to tak,“ řekl Loomis. „Budete si muset sednout na zem.

Nemám dost židlí.“

Všichni tři muži si dřepli kolem nízkého stolku, zřejmě vyrobeného z pařezu. Loomis na něj postavil láhve, zdvihl svou, řekl „Zdravíčko“ a dlouze se napil.

„Čím se živíte, pane Loomisi?“ zeptal se Meyer.

„Jídlem,“ řekl Loomis.

„Prosím?“

„Živím se tím, že jím. Ničím jiným.“

„Chci říct, z čeho žijete?“

„Z alimentů od bývalý manželky.“

„Vy berete alimenty?“

„Jo. Byla celá nadšená, že se mě zbaví, a tak sme se na tom dohodli. Na stovce tejdně. To de, ne?“

„To jde moc dobře,“ řekl Meyer.

„Myslíte?“ Loomis se zamyslel. „Moh sem z ní vyrazit dvě stovky, dybych byl měl trpělivost. Ta potvora mi zahejbala s jedním chlápkem, víte, a jen se třásla, aby si ho už mohla vzít. Je prachatej.

Určitě sem moh vydyndat dvě stovky.“

„Znáte někoho, kdo se jmenuje Arthur Finch?“

„Bodeť bych neznal! Je v průseru?“

„Je.“

„Co proved?“

„To zatím necháme, pane Loomisi,“ řekl Hawes. „Byli bychom rádi, kdybyste nám řekl –“

„Jak ste přišel k tomu bílýmu štráfu ve vlasech?“ zeptal se Loomis náhle.

„Cože?“ Hawes se bezděky dotkl levého spánku. „To na mě šel jednou někdo s nožem. Pak to vyrostlo takhle.“

„Chybí vám jen modrej štráf na druhý straně a vypadal byste jako americká vlajka,“ řekl Loomis a rozchechtal se.

„Jo,“ řekl Hawes. „Pane Loomisi, mohl byste nám říct, kde jste byl včera večer mezi sedmou a osmou?“

„I helemese,“ řekl Loomis, „to je jak v krimiseriálu, že jo? Kde ste byl večer jednadvacátýho prosince. Nechcem nic než fakta.“

„Přesně tak,“ řekl Meyer vážně. „Kde jste byl, pane Loomisi?“

„Včera večer? V sedum?“ Chvíli přemýšlel. „Jo, už to mám.“

„Kde?“

„V kvartýru u Olgy.“

„U koho?“

„Menuje se Olga Trenovichová. Je něco jako sochařka. Dělá takový praštěný figurky z vosku. Všecko pokecá voskem, chápete?“

„A vy jste byl včera večer u ní?“

„Jo. Pořádala takovej malej mejdan. Dva černý se saxíkem a bubnama a eště dva maníci, jeden na trumpetu a jeden na piáno.“

„Přišel jste tam v sedm, pane Loomisi?“

„Ne. V půl sedmý.“

„A kdy jste odešel?“

„Děte někam, kdo si to má pamatovat?“ řekl Loomis. „Ráno raníčko, když to chcete vědět.“

„Myslíte tím po půlnoci?“

„Samo. Ve dvě ráno, ve tři.“

„Přišel jste tam v půl sedmé a odešel ve dvě nebo ve tři ráno, je to tak, ano?“

„Jo.“

„Byl s vámi Arthur Finch?“

„Finch? Ani nápad.“

„Sešel jste se s ním vůbec včera večer?“

„Depák. Neviděl sem ho – počkejte – od minulýho měsíce.“

„Nebyl jste s Arthurem Finchem v restauraci, která se jmenuje Vrata?“

„Kdy? Jako včera večer?“

„Ano.“

„Nebyl. Dyť vám to říkám. Neviděl sem Artieho skoro dva tejdny“

Loomisovi najednou svitlo v očích a podíval se zkroušeně na Meyera a Hawese.

„I kruci kruci,“ řekl. „Co sem to proved? Naboural sem Artiemu alibi?“

„Naboural – a pořádně, pane Loomisi,“ řekl Hawes.

8

Irena Granavanová, Finchova sestra, byla jednadvacetiletá dívka, která už povila tři děti a pracovala na čtvrtém – byla v pátém měsíci těhotenství. Pustila detektivy do svého bytu na riverheadském sídlišti a hned klesla do židle.

„Musíte mi prominout,“ řekla, „ale bolí mě záda. Doktor si myslí, že by to mohly bejt dvojčata. Dvojčata, to tak akorát potřebuju!“

Přitiskla si dlaně obou rukou na kříž a těžce vzdychla. „Já mám děti v jednom kuse,“ řekla. „Vdávala jsem se, když mi bylo sedmnáct, a od tý doby jsem pořád v jiným stavu. Moje děti jsou přesvědčený, že jsem tlustá, nikdy mě neviděly, abych nebyla v tom.“ Znova vzdychla.

„Vy máte děti?“ zeptala se Meyera.

„Tři,“ odpověděl.

„Někdy bych si přála…“

Zarazila se a na obličeji se jí objevil výraz popírající jakékoli přání.

„Co byste si přála, paní Granavanová?“ zeptal se Hawes.

„Odjet na Bermudy. Sama.“ Odmlčela se. „Byl jste někdy na Bermudách?“

„Nebyl.“

„Je tam prej moc hezky,“ řekla Irena Granavanová toužebně.

V pokoji nastalo ticho.

„Paní Granavanová,“ řekl Meyer, „my bychom vám rádi položili několik otázek. Týkají se vašeho bratra.“

„Co zase proved?“

„On už provedl něco předtím?“ zeptal se Hawes.

„No, vždyť víte…“

„Copak?“ zeptal se Meyer.

„No, ta věc na radnici. A jak bránili lidem jít do kina, vždyť to víte.“

„Nevíme, paní Granavanová.“

„Já to strašně nerada říkám o vlastním bratrovi, ale myslím, že v tomhle to nemá v hlavě v pořádku. Vždyť víte.“

„V čem?“

„No, to kino například. Film o Israeli a on a jeho kámoši bránili lidem, aby tam šli, a rozdávali brožurky o Židech a… pamatujete se na to? Lidi na něho házeli kamení a tak. Byla mezi nima spousta těch, co přežili koncentráky, vždyť víte.“ Chvilku mlčela. „Myslím, že to nemá v hlavě v pořádku, když dělá takovýhle věci, nemyslíte?“

„Zmínila jste se o radnici, pata Granavanová. Co tam váš bratr –“

„No, to bylo tenkrát, když starosta pozval toho židovskýho poslance, zapomněla jsem, jak se jmenoval, a měli mít projev na schodech radnice. Bratr tam šel a bylo to zase to samý, znáte to.“

„Zmínila jste se také o přátelích vašeho bratra. Co je to za přátele?“

„Ty praštěný kluci, co je pořád s nima.“

„Víte, jak se jmenují?“

„Vím, jak se jmenuje jeden. Brácha ho sem jednou přived. Má obličej samý pupínky. Pamatuju se na něj, protože jsem čekala Seana a on se mě zeptal, jestli mi může položit ruce na břicho, aby cítil, jak dítě kope. Řekla jsem, že to teda ne, v žádným případě. Pak už ani nepípnul.“

„Jak se jmenuje, paní Granavanová?“

„Fred, to je zkráceně Frederick. Frederick Schultz.“

„Je Němec?“ zeptal se Meyer.

„Je.“

Meyer krátce pokýval hlavou.

„Paní Granavanová,“ řekl, „byl tu váš bratr včera večer?“

„Proč? On vám to řek?“

„Byl?“

„Nebyl.“

„Vůbec ne?“

„Ne, včera večer tady nebyl. Byla jsem sama doma. Manžel hraje v sobotu večer kuželky.“ Odmlčela se. „Já sedím doma a hladím si svý velký břicho a on si hraje kuželky. Víte, co si někdy přeju?“

„Co?“ zeptal se Meyer.

Jako kdyby se o tom nebyla už zmínila, Irena Granavanová řekla: „Abych tak jednou mohla jet na Bermudy. Sama.“

„Heleďte,“ řekl malíř pokojů Carellovi, „potřeboval bych vrátit ten svůj žebřík.“

„To chápu,“ přisvědčil Carella.

„Štětky si můžou nechat, i když některý byly pěkně mastný. Ale ten žebřík musím mít, potřebuju ho. Kvůli těm vašim kolegům z laboratoře jsem už prošvih jeden den práce.“

„To máte tak…“

„Vrátím se dneska ráno k synagoze a můj žebřík a barvy a štětky jsou pryč. A jak někdo zřídil tu uličku! Ten dědek, co tam dělá kostelníka, mi řek, že faráře v sobotu večer někdo zabil a policajti že odnesli všechno s sebou. Chtěl jsem vědět, který policajti, a on povídá, že neví. Tak jsem zavolal dneska ráno na policejní ředitelství. Přepojovali mě z jednoho poldy na druhýho, celkem jich bylo šest, až mě nakonec spojili s nějakým Grossmanem v laboratoři.“

„Ano, to je poručík Grossman,“ řekl Carella.

„Správně. A ten mi řek, že nemůžu dostat ten svůj zatracenej žebřík, dokud oni nebudou hotový se všema testama. Co, prosím vás, chtějí vykoumat z mýho žebříku, můžete mi to říct?“

„Já nevím, pane Cabote. Snad hledají otisky prstů.“

„Moje otisky! Tak já nejenom že přijdu vo jeden pracovní den, ještě se zapletu do nějaký vraždy!“

„To nemyslím,“ řekl Carella s úsměvem.

„Stejně jsem neměl tenhle kšeft brát. Měl jsem se na to vykašlat!“

„Kdo vás najal na tu práci, pane Cabote?“

„Ten farář.“

„Myslíte rabína, že?“

„Jo, farář nebo rabín, říkejte si mu, jak chcete.“

„A na co si vás zjednal, pane Cabote?“

„Měl jsem to tam natřít, co jinýho jste si myslel?“

„Natřít co?“

„Pruhy kolem oken a střechy.“

„Modře a bíle?“

„Bíle kolem oken a modře kolem střechy.“

„Barvy Israele,“ řekl Carella.

„Jo,“ souhlasil malíř.

Pak se zeptal: „Co jako?“

„I nic. Říkáte, že jste tu práci neměl brát. Proč?“

„Skrz to dohadování předtím. Chtěl, aby to bylo hotový do Pašijí a ty připadly na prvního. Ale já jsem nemoh –“

„Pašije? Máte na mysli Pesach?“

„Jo, Pašije nebo Pesach, nebo jak chcete, na tom nezáleží.“ Znovu pokrčil rameny

„Co jste chtěl říct?“

„Chtěl jsem říct, že jsme se nepohodli. Já jsem měl jinej kšeft a tu jeho věc jsem moh začít až v pátek jednatřicátýho. Myslel jsem si, že bych dělal do noci, víte, ale ten farář mi řek, že po západu slunce se nesmí pracovat. Zeptal jsem se, proč ne po západu slunce, a on řek, že po západu slunce začíná šabat a ještě k tomu je to první den klidu teda Pesachu – a že v prvních dnech Velikonoc se taky nesmí dělat.

A o tom šabatu taky ne. Protože Pánbu o šabatu odpočíval, chápete?

Sedmej den.“

„Ano, chápu.“

„Samo. Tak já povídám: ‚Otče, já nejsem židovský víry,‘ tak jsem mu to řek, ‚já můžu pracovat každej den v tejdnu, když chci.‘ Měl jsem totiž v pondělí začít jednu pořádnou rachotu a myslel jsem si, že na ten jeho kostel mi stačí celej pátek a ještě noc, přinejhorším bych přidal i sobotu, obvykle za to beru polovic navrch. Tak jsme se domluvili na kompromisu.“

„Jak jste se domluvili?“

„No, on tenhle farář patřil k těm, jak se jim říká konzervativní, ne k těm reformním, ty jsou dost pokrokový, ale jak jsem se dověděl, ani ty konzervativní nedodržujou všechny starý náboženský pravidla.

On teda řek, že můžu makat v pátek, a pak ať přijdu ještě v sobotu pod podmínkou, že toho po západu slunce nechám. Neptejte se mě, co je to za bláznivej kompromis! Mám dojem, že měl v úmyslu držet při západu slunce mši a že by to byl smrtelnej hřích, kdybych se já venku oháněl štětkou a vevnitř by se lidi modlili, ještě k tomu o tak mimořádně svatým dni.“

„Rozumím. Tak jste pracoval v pátek až do západu slunce?“

„Jo.“

„A vrátil se v sobotu ráno?“

„Jo. Jenže co se nestalo. Okna potřebovala zakytovat a rámy oškrábat a uhladit šmirglem, takže v sobotu zapadlo slunce a já jsem pořád ještě nebyl hotovej. Obrátil jsem se na faráře a on řek, že se právě chystá jít dovnitř a modlit se, a jestli bych nemoh přijít po bohoslužbě a dodělat to? Řek jsem, že mám lepší nápad. Přijdu v pondělí ráno a dodělám ten kousek, co chybí, než začnu tu velkou fachu v Majestě – tam potřebuje vymalovat celá fabrika sakumprásk.

To bude, pane, fuška! Tak jsem si nechal všechno za kostelem, kdo by krad něco ze dvorka za kostelem, řek jsem si. No nemám pravdu?“

„Máte,“ přisvědčil Carella.

„Jo. A víte, kdo to odtamtud ukrad?“

„Kdo?“

„Policajti!“ vykřikl Cabot. „Kdo jinej? A teďka mi řekněte, jak dostanu nazpátek svůj žebřík? Z fabriky mě dneska volali, že jestli prej nezačnu nejpozději zejtra, můžu na ně zapomenout. A já jsem bez žebříku!“

„Třeba máme nějaký v přízemí, můžete si ho vypůjčit.“

„Milej pane, já potřebuju malířskej žebřík! Ta fabrika je děsně vysoká. Nemoh byste zavolat toho kapitána Grossmana a říct mu, aby mi laskavě žebřík vrátil? Mám doma hladový krky.“

„Já s ním promluvím, pane Cabote,“ řekl Carella. „Dejte mi své číslo, ano?“

„Snažil jsem se vypučit si bráchův žebřík, on je tapetář, ale zrovna tapetuje bejvák tý filmový hvězdy, dole na Jeffersonový. Jenže ten a pučit mi žebřík? Co vás vede!“

„Já tomu Grossmanovi zavolám,“ slíbil Carella.

„Věřil byste, co tuhle udělala ta filmová hvězda? Nakráčela do obejváku jen v ručníku, chápete to? Chtěla vědět, co –“

„Zavolám Grossmanovi,“ řekl Carella.

Dopadlo to tak, že Grossmanovi volat nemusel, protože odpoledne přišla zpráva z laborky a s ní Cabotův žebřík a všechno jeho nářadí včetně štětek, nože na kyt, několika plechovek lněného oleje a terpentýnu, páru rukavic zakecaných od barvy a dvou plachet na přikrytí. Současně ušetřil Grossman Carellovi pár šupů; zavolal z města sám.

„Dostals mou zprávu?“ zeptal se.

„Právě jsem ji dočet.“

„Co jí říkáš?“

„Nevím,“ odpověděl Carella.

„Mám hádat?“

„To víš, že jo. Mě vždycky zajímá, co si myslí laik.“

„Laik! Já tě asi praštím,“ odpověděl Grossman se smíchem.

„Všimnul sis, že na těch plechovkách s barvou a na žebříku byly rabínovy otisky?“

„Všimnul,“

„Ty na víkách pocházejí od palce, takže rabín asi dával víčka zpátky na plechovky, nebo jestli tam už byly, tak na ně přitlačil, aby měl jistotu, že drží.“

„Proč by to dělal?“

„Třeba je někam přenášel. Za synagogou je kůlna na nářadí.

Věděls o tom?“

„Nevěděl.“

„Tak vidíš, ty velkej detektive! Jo, je tam vážně kůlna, asi tak patnáct metrů za budovou. Myslím si, že ten majstr rychle vypad a nechal na dvorku všechny svoje fidlátka. Rabín to stěhoval, a při tom ho překvapil vrah.“

„Máš pravdu, ten malíř tam ty svý věci nechal. Chtěl se v pondělí ráno vrátit.“

„To jako dneska, že jo?“ řekl Grossman. „Ale rabín třeba nechtěl, aby jeho dvůr připomínal prasečí chlívek, obzvláště o Velikonocích.

Tak si usmyslel, že přestěhuje ty krámy do kůlny. To je z mý strany čirá spekulace, chápej.“

„Nepovídej! Já myslel, že je to racionální vědecká dedukce,“ řekl Carella.

„Vlez mi na hrb! Na víkách jsou otisky palce, takže předpokládat, že ty víka zatlačil, je logický A podle otisků na žebříku se dá soudit, že ho přenášel.“

„Ve zprávě stojí, že jste nenašli otisky nikoho jinýho než rabínovy,“ řekl Carella. „Není to trochu divný?“

„Nepřečet sis to pořádně,“ odpověděl Grossman. „Našli jsme kousek otisku na jedný štětce. A taky jsme…“

„Aha, už to vidím,“ řekl Carella, „stojí to tu. Ale moc nám to neříká, Same.“

„A co s tím mám podle tebe dělat? Otisk se sice podobá rabínovýmu, ale podle toho kousíčku se to nedá tvrdit. Ten otisk moh klidně nechat na štětce někdo jinej.“

„Například malíř?“

„Ten ne. Jsme si skoro jistý, že malíř měl při práci rukavice. Jinak by se byla našla spousta stejnejch otisků na ostatním vercajku.“

„Tak kdo tedy nechal otisk na tý štětce? Vrah?“

„Možná.“

„Ale z toho kousku se nic pozitivního nedá vyvodit?“

„Je mi líto, Steve.“

„Takže ty si to představuješ takhle: rabín vyjde po bohoslužbě ven, aby uklidil ten svinčík. Vrah ho překvapí, vrhne se na něj s nožem, všechno v uličce rozhází a pak napíše na zeď ‚A‘. Je to tak?“

„Asi jo, i když –“

„Co?“

„Rovnou ke zdi vedou stopy krve, hodně krve, Steve. Jako kdyby vrah rabína pobodal a ten se pak plazil ke zdi.“

„Asi se snažil dostat k zadnímu vchodu do synagogy“

„Možná,“ řekl Grossman. „Ale jedno ti musím říct. Ten, kdo ho zabil, musel bejt pěkně zaneřáděnej, když přišel domů, to je na beton.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Ulička je pocákaná barvou kolem dokola,“ řekl Grossman.

„Podle mě rabín házel po útočníkovi ty plechovky s barvou.“

„Hádat dovedeš, jen co je pravda, Same,“ řekl Carella s úsměvem.

„Uctivě děkuju,“ řekl Grossman.

„Řekni mi něco.“

„Co?“

„Rozřešils někdy nějakou vraždu?“

„Jdi do prčic,“ řekl Grossman a zavěsil.

9

Ten večer seděl Meyer sám se svou ženou doma v obývacím pokoji a snažil se nevěnovat pozornost televiznímu seriálu o policajtech, nýbrž různým dokumentům, které posbíral v synagoze v pracovně rabína Solomona. Policajti na obrazovce stříleli o sto šest, kulky vypálené naslepo lítaly na všechny strany a kosily lotry ve velkém. Pracující člověk jako Meyer málem při pohledu na ně zatoužil po vzrušujícím životě plném romantických dobrodružství.

Romantické dobrodružství jeho života, Sarah Lipkinová Meyerová, seděla v lenošce naproti televizoru se zkříženýma nohama, pohroužená do vymyšlených policejních skopičin.

„No ne, chyťte ho!“ zaječela Sarah v jednu chvíli.

Meyer se otočil, pátravě se na ni podíval a pak se zase vrátil k rabínovým písemnostem. Rabín si zapisoval výdaje, které nějak souvisely se synagogou a jeho rabínskými povinnostmi. Nebylo to zajímavé čtení a neřeklo Meyerovi nic z toho, co si přál vědět. Rabín si také zaznamenával do kalendáře všechno, co se dělo v synagoze; Meyer si to prohlížel a nostalgicky vzpomínal na vlastní mládí a čilý život soustředěný kolem synagogy v sousední čtvrti.

Dne 12. března, stálo v kalendáři, pravidelná nedělní snídaně v pánském klubu. Řečník Harry Pine, ředitel Komise pro mezinárodní záležitosti Amerického židovského kongresu, téma: Případ Eichmann.

Meyer jel dále pohledem po událostech podrobně zaznamenaných v derulcu rabína Solomona.

12. březen, 19,15:

Schůzka skupiny mládeže.

18. března, 9,30:

Bar-micva Nathana Rothmana. Po ní kiduš. Volný přístup pro členy Centra.

22. března, 20,45:

Clinton Samuels, profesor filosofie vzdělávání, Brandeisova universita, bude řídit diskusi o identitě Židů v moderní Americe.

26. března:

Věčné světlo. „Hledání“ od Virgínie Mazerové, biografie Lilian Waldové, zakladatelky kongregace v New Yorku.

Meyer zdvihl hlavu od kalendáře.

„Saro,“ řekl.

„Pst, už jen minutku,“ odpověděla Sarah.

Zuřivě si cucala palec a očima se vpíjela do mlčící obrazovky.

Najednou vybuchla salva výstřelů, div jim neprorazila bubínky a neroztříštila obrazovku. Ozvala se znělka. Sarah zhluboka vzdychla a obrátila se k manželovi.

Meyer se na ni zvědavě díval, jako by ji viděl poprvé.

Připamatoval si Saru Lipkinovou z těch dávných, pradávných dob a přemýšlel, jestli se dnešní Sarah Meyerová hodně liší od té původní, vzrušující Sary. „Pusa od Sary i dřevo rozžhaví,“ zpívali spolužáci a Meyer si to dvojverší pamatoval a prozkoumal jeho pravdivost; poprvé v životě se dověděl, že v každé průpovídce je zrnko lidové moudrostí. Teď se jí na rty díval zase; špulila je a nechápavě pátrala v jeho obličeji. Modré oči, hnědé vlasy, zatraceně pěkná postava a nádherné nohy. Přikývnutím schválil své mladické ohodnocení.

„Saro, máš pocit nějaký identity jako Židovka v moderní Americe?“ zeptal se jí.

„Cože?“

„Řek jsem…“

„Ach jéje,“ řekla Sara. „Proč tě zrovna tohle napadlo?“

„To nejspíš ten rabín,“ řekl Meyer a poškrábal se na holé lebce.

„Já se asi jako žid moc necítím od – asi od tý doby, co mě konfirmovali. Je to divný.“

„Nelam si tím hlavu,“ řekla Sarah laskavě. „Žid jsi.“

„Jsem?“ zeptal se a podíval se jí do očí.

Neuhnula pohledem.

„Na to si musíš odpovědět sám,“ řekla.

„Já vím, že – ale když já mám strašnej vztek na toho Finche. A to není dobrý, víš. Nakonec je možná nevinnej.“

„Myslíš?“

„Ne. Já myslím, že to udělal. Ale myslím si to já, detektiv druhý třídy Meyer Meyer? Nebo Meyer Meyer, kterej v dětství dostával po hubě od gojů, a Meyer Meyer, kterýmu dědeček vyprávěl o pogromech, a kterej poslouchal rádio a dovídal se, co Hitler páchá v Německu, anebo kterej málem uškrtil vlastníma rukama jednoho německýho plukovníka venku před…“

„Můj milej, ty dva Meyery od sebe nemůžeš oddělit.“

„Možná že ne. Snažím se jen říct, že jsem se až do tohohle případu nikdy necítil moc jako Žid. A teď najednou…“ Pokrčil rameny.

„Mám ti přinést tvůj modlitební šál?“ zeptala se s úsměvem Sarah.

„Chytrá hlavička,“ řekl Meyer.

Zavřel rabínův kalendář a otevřel další z knížeček, které ležely na stole. Byl to rabínův osobní diář. Odemkl zámeček a začal jím listovat.

Pátek, 6. ledna.

Šahat Paršat Šemat. Zapálil jsem svíčky v 16.24. Večerní modlitba začala ve čtvrt na sedm. Od občanské války uplynulo sto let. Diskutovali jsme o židovské obci na Jihu, jaká byla tenkrát a jaká je nyní.

18. ledna.

Zdá se mi divné, že mám vysvětlovat členstvu správná požehnání nad šábesovými svíčkami. To už jsme toho tolik zapomněli? Barech ata adonaj elohenu melech hadem ašer kidšanu bemicvotav vecivanu lehadlikk ner šel Šahat.

Požehnán budiž Hospodine, Bože náš, Králi světa, který jsi nás posvětil svými zákony a přikázal jsi nám rozžíhat světlo šabatu.

Možná že má pravdu. Možná že Židé jsou opravdu odsouzení k zániku.

20. ledna.

Doufal jsem, že Makabiáda nás přiměje, abychom si uvědomili útrapy Židů před dvěma tisíci lety ve srovnání s naším dobrým a snadným životem v demokracii. Dnes máme svobodu a můžeme vyznávat Boha podle svého, ale mělo by to v nás probudit odpovědnost za užívání této svobody.

A přece Chanuka přišla a minula, a mně se zdá, že Svátek světla nás ničemu nenaučil, neznamenal pro nás víc než oslavu radostného svátku.

Židé zemřou, říká.

2. února.

Myslím, že se ho začínám bát. Křičel na mě a vyhrožoval, řekl mi, že ze všech Židů právě já první dojdu zkázy. Byl jsem v pokušení zavolat policii, ale počínal si tak prý i předtím. Někteří z našich členů už zakusili jeho výčitky a zřejmě si myslí, že je neškodný. Ale mluví a řeční jako fanatik a z jeho očí na mě jde strach.

12. února.

Dnes mě navštívil jeden náš člen, přišel se mě zeptat na jídelní předpisy. Musel jsem zavolat místního řezníka, protože jsem nevěděl předepsanou délku halafu – porážkového nože. Dokonce i ten řezník mi řekl, i když jen v žertu, že opravdový rabín by to věděl. Já jsem opravdový rabín. Věřím v Hospodina svého Boha, učím Jeho lid Jeho vůli a Jeho zákonům. Proč se má rabín vyznat v porážení zvířat? je důležité vědět, že porážkový nůž má být dvakrát tak široký jako hrdlo poráženého zvířete a ne delší než čtrnáct prstů? Řezník mi řekl, že nůž musí být ostrý a hladký, bez viditelných zářezů. Zjišťuje se to tak, že se před porážkou i po ní přejede prstem a nehtem po obou stranách ostří. Zjistí-li se na ostří nějaká nerovnost, poražené zvíře není k použití. Teď už to vím. Ale je nutné, abych to věděl?

Nestačí milovat Boha a učit jeho vůli?

Jeho hněv mi stále nahání strach.

14. února.

Dnes jsem našel ve svatostánku, ve skříňce za tórou, nůž.

8. března.

Bible, které jsme nahradili novými, už nepotřebujeme, a protože byly staré a potrhané, ale přesto obsahují rituály se jménem Božím, zakopali jsme je na zadním dvoře u kůlny na nářadí.

22. března.

Musím se poohlédnout po malíři, který by opravil na budově synagogy, co je třeba. Někdo mi navrhl jakéhosi pana Franka Cabota, který bydlí nedaleko. Asi za ním zítra zajdu. Pesach se blíží a já bych rád, aby náš templ byl co nejhezčí.

Záhada je rozřešena. Nůž se užívá k úpravě knotu petrolejové lampy nad svatostánkem.

Zazvonil telefon. Meyer, zaujatý diářem, ho ani neslyšel.

Sluchátko zvedla Sarah.

„Haló?“ řekla. „Aha, to jsi ty, Steve? Jak se ti daří?“ Zasmála se.

„Ne, koukala jsem na televizi. Správně.“ Opět se zasmála. „Ano, minutku, hned ti ho dám.“ Položila telefon a šla k Meyerovi. „To je Steve. Chce s tebou mluvit.“

„Cože?“

„Steve. Na telefonu.“

„Jo tak.“

Meyer přikývl. Šel k telefonu a zvedl sluchátko.

„Haló, Steve,“ řekl.

„Ahoj. Můžeš sem hned přijít?“

„Proč? Co se stalo?“

„Finch,“ řekl Carella. „Zdrhnul z basy.“

10

Finch strávil na stanici v cele předběžného zadržení celou neděli; vzhledem k tomu, že byly Velikonoce, měl tam k obědu krocana. V

pondělí ráno ho odvezli antonem dolů do města na policejní ředitelství na Hlavní třídě, kde se jako pachatel trestného činu zúčastnil onoho svérázného policejního obyčeje nazývaného „paráda“. Pak mu v suterénu budovy odebrali věci, vzali mu otisky prstů a odvedli ho přes ulici do budovy trestního soudu, kde ho obvinili z vraždy prvního stupně, a přes protest obhájce zadrželi bez možnosti kauce až do soudního řízení. Policejní anton ho pak odvezl na druhý konec města, kde strávil celé pondělí až do večeře; po večeři ti, kdo spáchali nejzávažnější trestné činy, dostali opět pouta a anton je odvezl na jižní okraj města k řece Dixu, odkud měli být převezeni do věznice na Walkerově ostrově.

Utekl, jak Carella informoval Meyera, když přecházeli z antonu na přívoz. Podle přístavní policie měl Finch dosud pouta a byl ve vězeňském oblečení. K útěku došlo asi v deset hodin večer.

Předpokládalo se, že se to stalo před zraky několika tuctů příslušníků nemocničního personálu, čekajících na přívoz; měl je dopravit do Dixského sanatoria pro narkomany, které vlastnil a spravoval stát a které se nalézalo uprostřed řeky, jen pár kilometrů od věznice.

Rovněž se předpokládalo, že ho vidělo tucet nebo ještě víc vodních krys, které skákaly mezi trámy v přístavu a které pro jejich rozměr pokládaly místní děti hrající si u vody za kočky. Vzhledem k Finchovým poutům a k jeho nevýrazně šedému mundúru – oslňující ukázka krejčovské elegance, jen co je pravda, až na to, že ji na městských ulicích nespatříte –, bylo až neuvěřitelné, že ho dosud nedopadli. Ovšemže nejdřív prohledali jeho byt, ale kromě čtyř stěn a nábytku tam nenašli zhola nic. Jeden z neženatých detektivů navrhl, bezpochyby v naději, že ho vezmou s sebou, aby zašli za Finchovou dívkou, Eleanor Fayovou. Dá se přece čekat, že uteče k ní, ne? Carella a Meyer souhlasili, že je to velice pravděpodobné, připjali si pouzdra se zbraní, opomněli pozvat kolegu s sebou a vyrazili do tmy.

Noc byla příjemná a Eleanor Fayová bydlela v příjemné části města sestávající ze starých domů z hnědého pískovce vklíněných mezi nové prosklené domy s luxusními apartmány a garážemi pod úrovní chodníku. Nad městem přetančil duben a naplnil ovzduší nevtíravým teplem. Oba detektivové jeli ve služebním sedanu se spuštěnými okénky Moc toho nenamluvili, duben je zbavil řeči.

Policejní rádio nepřetržitě odříkávalo hlášení; motorizovaní policisté po celém městě se dovídali o násilí a surovostech.

„Tady je to,“ řekl Meyer. „Právě před náma.“

„Ještě tak mít kde zaparkovat,“ postěžoval si Carella.

Objeli blok dvakrát, než našli kus volného místa před jedním dragstórem. Vyskočili z auta, nechali ho nezamčené a rychle vykročili do voňavé tmy. Dům byl uprostřed bloku. Vyšli po dvanácti schodech do vestibulu a prostudovali jména vedle zvonků.

Eleanor Fayová bydlela v bytě 2 B. Carella bez váhání zmáčkl zvonek bytu 5 A. Meyer sevřel knoflík na dveřích a čekal. Když se ozvalo zabzučení, otevřel a potichu zamířili oba ke schodišti do druhého patra.

Vykopávat dveře je dosti hrubý zásah. Carella i Meyer se celkem dovedli chovat slušně, ale šli přece po člověku obviněném z vraždy, po člověku, kterému se podařilo utéct z vězení. Domněnka, že je to zoufalec odhodlaný ke všemu, byla přirozená, a tak se ani neradili, jestli mají nebo nemají dveře vyrazit. Na chodbě před bytem 2 B se postavili vedle sebe. Protější stěna byla příliš daleko a nemohla sloužit jako odrazový můstek. Meyer, těžší z obou mužů, ucouvl ode dveří a vrazil do nich ramenem. Narazil na ně tvrdě hned u zámku.

Nepokoušel se je vyrazit, nebylo to stejně možné, chtěl jen utrhnout zámek. Soustředil celou váhu těla do ramene a vrazil jím do dveří hned nad zámkem. Ten sice vydržel zamčený, ale šrouby, kterými byl připevněn, nárazu Meyerova masitého ramene neodolaly. Dřevo kolem zámku se roztříštilo, šrouby povolily a dveře vpadly dovnitř.

Meyer je následoval a Carella jako ragbyový zadák zaútočil ze druhé vlny.

Setkat se při každodenní činnosti se syrovým sexem je u policisty vzácností. Nahá těla, která vidí, jsou obvykle studená a pokrytá sraženou krví. I příslušníci mravnostní policie pokládají milostný akt spíš za vulgárnost než za něco svůdného. Eleanor Fayová ležela jak široká, tak dlouhá na pohovce v obýváku a vedle ní byl muž.

Televize vedle pohovky byla puštěná, ale nikdo se na zprávy nebo na počasí nedíval.

Když oba detektivové s vytaženými pistolemi vtrhli za vyraženými dveřmi do pokoje, Eleanor se prudce posadila a vytřeštila oči údivem. Byla do pasu nahá a měla na sobě jen těsné černé kalhoty a lodičky s vysokým podpatkem. Vlasy měla rozcuchané a rtěnku na ústech slíbanou. Jakmile se policisté objevili, pokoušela se zakrýt si odhalená ňadra rukama; uvědomila si však, že to nejde, a tak popadla nejbližší kus šatstva, což bylo sako od pánského obleku. Držela ho před sebou jako pověstná vyplašená hrdinka z filmu o pirátech. Muž ležící vedle ní se taky náhle posadil, obrátil se k detektivům a pak užasle k Eleanor, jako by od ní žádal vysvětlení.

Ten muž nebyl Arthur Finch.

Bylo mu něco přes dvacet, měl obličej posetý pupínky a skvrnami od rtěnky. Bílou košili měl do pasu rozepnutou, žádné tričko pod ní.

„Dobrý den, slečno Fayová,“ řekl Meyer.

„Neslyšela jsem vás klepat,“ řekla Eleanor.

Zřejmě se už vzpamatovala z počátečního překvapení a rozpaků. S

okázalou nevšímavostí vůči detektivům odhodila sako, vstala a kráčela jako šantánová královna k židli, přes kterou měla hozené oblečení. Vzala podprsenku, nasoukala se do ní a zapjala ji, jako by byla v místnosti sama. Pak si natáhla přes hlavu černý svetr s dlouhými rukávy, roztřásla si vlasy, zapálila cigaretu a řekla: „Vloupání do bytu se trestá jen u zločinců?“

„Omlouváme se, slečno Fayová,“ řekl Carella. „Hledáme vašeho přítele.“

„Mě?“ řekl mladý muž na pohovce. „Co jsem proved?“

Carella s Meyerem si rychle vyměnili překvapený pohled. Na Carellově obličeji se na okamžik objevil slabý sice, ale přece jen chápavý výraz.

„Kdo jste?“ zeptal se.

„Nemusíš jim nic říkat,“ upozornila ho Eleanor. „Nesmějí sem takhle vrazit. Občani mají taky nějaká práva.“

„To je pravda, slečno Fayová,“ souhlasil Meyer. „Pročpak jste nám lhala?“

„Já jsem nikomu nelhala.“

„Dala jste nám falešné informace o Finchově pobytu, když…“

„Nevěděla jsem, že jsem pod přísahou.“

„Taky jste nebyla. Ale úmyslně jste mařila vyšetřování.“

„Jděte do háje oba i s tím svým vyšetřováním! Vrazíte sem, vy hulváti, jako –“

„Je nám líto, že jsme vám překazili zábavu,“ řekl Carella. „Proč jste lhala o Finchovi?“

„Myslela jsem, že vám pomáhám. A teď ať už jste venku!“

„My se ještě chvilku zdržíme, slečno Fayová,“ řekl Meyer, „tak se laskavě mírněte, ano? Jak jste myslela, že nám pomáháte? Tím, že jste nás poslala ověřovat alibi, o kterém jste věděla, že je falešné?“

„Já jsem nic nevěděla. Řekla jsem vám jen to, co mi pověděl Arthur.“

„To je lež.“

„Nechtěli byste vypadnout? Nebo doufáte, že si zase svlíknu svetr?“

„My jsme to, co je pod ním, už viděli, drahá slečno,“ řekl Carella.

Otočil se k mladému muži.

„Jak se jmenujete?“

„Neříkej mu to,“ opakovala Eleanor.

„Buď to řeknete tady, nebo na stanici, můžete si vybrat,“ řekl Carella. „Arthur Finch utekl z vězení a my se ho snažíme najít. Jestli chcete být jeho spoluviníky…“

„On zdrhnul?“ Eleanor poněkud zbledla.

Podívala se na mladíka na pohovce a jejich pohledy se setkaly „K-kdy u-utek?“ zeptal se mladík.

„Dnes večer kolem desáté.“

Mladík dost dlouho mlčel.

„Tak to je v pytli,“ řekl konečně.

„Co kdybyste nám řekl, kdo jste?“ navrhl Carella.

„Frederick Schultz.“

„Tak jsme se tu všichni hezky sešli, co?“ řekl Meyer.

„Přestaňte otravovat,“ rozhorlila se Eleanor. „Nejsem Finchova holka a nikdy jsem nebyla.“

„Tak proč jste říkala, že jste?“

„Nechtěla jsem, aby se Freddie zamotal do týhle věci.“

„Jak by se do ní mohl zamotat?“

Eleanor pokrčila rameny.

„Tak jak to bylo? Byli v sobotu večer Freddie s Finchem spolu?“

Eleanor váhavě přikývla.

„Od kdy do kdy?“

„Od sedmi do desíti,“ řekl Freddie. „Takže rabína zabít nemohl?“

„Kdo říká, že ho zabil?“

„Proč jste nám to neřekla?“ zeptal se Carella.

„Protože…“ začala Eleanor, ale pak umlkla, jako když utne.

„Protože jste se měli s čím tajit,“ řekl Carella. „Proč za vámi Finch přišel, Freddie?“

Freddie neodpověděl.

„Počkat!“ řekl Meyer. „Tohleto je ten druhý, co nenávidí Židy.

Ten, co mi o něm pověděla Finchova sestra. Že mám pravdu, Freddie?“

Freddie neodpovídal.

„Proč za vámi přišel, Freddie? Přišel si pro ty brožurky, které jsme našli u něj ve skříni?“

„To vy tisknete tohle svinstvo, Freddie?“

„O copak šlo, Freddie? Vy jste si nebyl jistý, nakolik je to trestné?“

„Myslel jste si, že nám řekne, odkud ty brožurky má, Freddie?“

„Vy jste ale opravdový kámoš, co, Freddie? Poslal byste radši přítele na elektrickou židli, než abyste…“

„Já mu nic nedlužím,“ řekl Freddie.

„Možná že mu toho dlužíte hodně. Čekalo ho obvinění z vraždy a on se o vás vůbec nezmínil, ani jednou nevyslovil vaše jméno.

Obtěžovala jste se úplně nadarmo, slečno Fayová.“

„To nebylo obtěžování,“ hlesla Eleanor.

„Ne,“ řekl Meyer. „Objevila jste se u nás na stanici v upnutých šatičkách a se snůškou alibi, o kterých jste věděla, že si je budeme ověřovat. Počítala jste s tím, že až poznáme, že jsou falešná, nebudeme věřit ničemu, co Finch řekne. I kdyby nám přiznal, kde byl, my tomu neuvěříme. Je to tak, viďte?“

„Skončili jste?“ zeptala se Eleanor.

„My ne, ale myslím, že ty ano,“ odpověděl Meyer.

„Neměli jste právo sem vrazit. Milování není zakázaný.“

„Milá holka,“ řekl Carella, „tobě nešlo o milování, ale o nenávist.“

11

Arthurovi Finchovi už nešlo o nic.

Našli ho ráno 4. dubna deset minut po druhé. Našli ho v jeho bytě, kam poslali pochůzkáře pro brožurky z jeho skříně. Našli ho na zemi u kuchyňského stolu a byl dosud spoutaný. Na stole ležel pilník á rašple, na smaltované desce stolu a na linoleu na podlaze byly kovové piliny, ale Finchovi se podařilo vypilovat na kovových poutech jen maličký zářez. Piliny na podlaze plavaly v lepkavé červené kaši.

Finch měl hrdlo rozříznuté od ucha k uchu.

Pochůzkář, který myslel, že půjde o běžnou prohlídku, nalezl mrtvolu a měl tolik duchapřítomnosti, že než podlehl panice, přivolal svého kolegu z hlídkového vozu. Ten pak sešel zpátky k autu a rádiem oznámil vraždu na policejní ředitelství, odkud informovali oddělení vražd Jih a detektivy 87. revíru.

Pochůzkáři měli tu noc napilno. Ve tři hodiny ráno zavolal na policii nějaký občan a oznámil, že z hlavního vodovodního potrubí na Jižní páté uniká voda. Dispečer na ředitelství tam poslal vůz, aby to vyšetřil, a pochůzkář zjistil, že hlavní potrubí je v pořádku, ale že něco vázne v městském odpadovém systému.

Byli to policisté, ne zaměstnanci Kanalizací a vodních toků, ale přesto slezli kanálem do smradlavých splašků a vylovili černý pánský oblek, který uvízl v bedně od pomerančů a způsobil, že se voda vracela na ulici. Oblek byl pocákaný modrou a bílou barvou.

Strážníci se chystali zahodit ho do nejbližšího kontejneru, když si jeden všiml, že oblek je potřísněný ještě něčím, co mohlo být zaschlou krví. Protože byli dbalí ochránci zákona, vyčesali si z vlasů nejrůznější svinstvo a odevzdali oblek své policejní stanici – tedy 87.

revíru.

Meyer a Carella zajásali.

Oblek jim sice neprozradil nic o svém majiteli, ale přesto naznačil, že ten, kdo zavraždil rabína, se teď horempádem snaží zahladit po sobě stopy, a tím zase prozrazuje své obavy. Někdo slyšel v rozhlasových zprávách o Finchově útěku. Někdo má strach, že Finch prokáže své alibi a bude se vší pravděpodobností zbaven podezření.

A ten někdo s dosti pokřivenou logikou usoudil, že nejlepším způsobem, jak utajit vraždu, bude spáchat další. A ukvapeně se rozhodl zbavit se šatstva, které měl na sobě, když zabíjel rabína.

Detektivové nebyli psychologové, ale vrah se za jediného rána dopustil dvou chyb, a tak si domysleli, že se jejich kořist začíná ocitat v beznadějné situaci.

„Určitě je to někdo z Finchový party,“ řekl Carella. „Zabil Solomona a na zeď namaloval to ‚A‘. Mít čas, přidal by asi i hákovej kříž.“

„Ale proč by to dělal?“ zeptal se Meyer. „Automaticky by nám tím oznámil, že rabína zabil nějakej antisemita.“

„A co? Kolik myslíš, že je u nás ve městě antisemitů?“

„Kolik?“ chtěl vědět Meyer.

„Nerad bych je počítal. Ale ten, co zabil Jaakova Solomona, měl tu troufalost…“

„Jacoba,“ opravil ho Meyer.

„Jaakova nebo Jacoba, to je přece jedno. Vrah měl dost drzosti, aby předpokládal, že úplně stejně to bude brát i spousta jiných lidí.

Namaloval na zeď to ‚A‘ naschvál, abysme pátrali, kterej antisemita to spáchal.“

Carella se odmlčel.

„Moc tě to trápí, Meyere?“

„To se ví, že mě to trápí.“

„Myslím to, co říkám –“

„Nebuď bláhovej, Steve.“

„Oukej. Myslím, že bysme si měli zajít ještě jednou za tou ženskou, jak se jmenovala? Hannah jak? Třeba ví…“

„Nemyslím, že by nám to pomohlo. Snad bysme si měli promluvit s rabínovou manželkou. V tom jeho diáři jsou narážky na to, že vraha zná, že mu vrah vyhrožoval. Třeba by věděla, kdo to byl.“

„Jsou čtyři hodiny ráno,“ řekl Carella. „Jít tam v tuhle hodinu by asi nebyl dobrej nápad.“

„Půjdem tam po snídani.“

„Taky nebude na škodu promluvit si ještě jednou s tím kostelníkem. Jestli rabínovi někdo vyhrožoval, snad ten kostelník – jak že se jmenuje?“

„Asher.“

„Zkrátka za ním. Třeba se mu rabín svěřil, zmínil se o –“

„Asher!“ opakoval Meyer.

„Co zas?“

„Ne,“ Meyer zavrtěl hlavou. „To není možný. Je to svatej člověk.

A jestli pravověrnej Žid něčím opovrhuje, tak je to…“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Carella.

„…zabíjení. Judaismus učí, že zabít se smí jen v sebeobraně.“

Najednou se zamračil. „Ale stejně. Pamatuješ se, jak sem si chtěl zapálit cigaretu? Zeptal se mě, jestli jsem Žid, pamatuješ? Šokovalo ho, že chci kouřit o druhým dni Pesachu.“

„Meyere, mně už se chce spát. Co to, prosím tě, blábolíš?“

„Asher. To jméno, Steve. Nenapadá tě, že –“

„Já prostě nechápu, o čem mluvíš, Meyere.“

„– nenapadá tě… nenapadá tě, že rabín namaloval to písmeno na zeď sám?“

„Proč by… co tě to napadá?“

„Aby nám řek, kdo ho zabil. Aby nám řek, kdo je vrah.“

„Jak by –“

„Asher, Asher Cohen.“

Carella zíral mlčky na Meyera celých třicet vteřin. Pak přisvědčil.

„A,“ řekl.

12

Když za ním přišli, zakopával něco na zadním dvorku za synagogou. Šli nejdřív k němu domů a probudili jeho ženu. Byla to stará paní s oholenou hlavou podle ortodoxní židovské tradice.

Zakryla si ji šálem, posadila se v kuchyni svého přízemního bytu a vzpomínala, co se dělo o druhém večeru Pesachu. Ano, manžel šel do synagogy na večerní bohoslužbu. Ano, přišel domů hned po ní.

„Viděla jste ho, když přišel?“ zeptal se Meyer.

„Byla jsem v kuchyni,“ odpověděla pata Cohenová. „Chystala jsem seder. Slyšela jsem, jak se otevřely dveře a manžel šel do ložnice.“

„Viděla jste, co měl na sobě?“

„Neviděla.“

„A co měl na sobě při sederu?“

„Nepamatuju se.“

„Převlékl se? Nevzpomněla byste si, paní Cohenová?“

„Myslím, že ano, že se převlékl. Když šel do chrámu, měl na sobě černý oblek, a myslím, že potom měl jiný.“

Stará paní zjevně nechápala, proč jí kladou takové otázky. Přesto na ně odpovídala.

„Necítila jste v domě nějaký divný zápach, paní Cohenová?“

„Zápach?“

„Ano. Zápach barev.“

„Barev? Ne, nic divného jsem necítila.“

Našli ho na dvorku za synagogou.

Našli starce se zkormoucenýma očima a shrbenými zády. V rukou měl lopatu a udusával s ní hlínu. Kývl hlavou, jako by věděl, proč přišli. Dívali se na sebe přes hromádku čerstvé hlíny u jeho nohou.

Během zatýkání a výslechu Carella nepromluvil ani slovíčko. Stál vedle Meyera Meyera a cítil jen podivnou bolest.

„Co jste to tady zakopal, pane Cohene?“ zeptal se Meyer.

Mluvil velice tiše. Bylo pět hodin ráno a noc prchala z oblohy.

Vzduch byl plný ranního chladu. Větřík jako by pronikal starci do morku kostí. Vypadalo to, že se co nevidět roztřese.

„Co jste zakopal, pane Cohene, povězte mi to.“

„Rituální předmět,“ odpověděl kostelník.

„Cože, pane Cohene?“

„Už to nepotřebuju. Je to rituální předmět. Jsem si jistý, že se musí zakopat. Rebe mi řekne, co se o tom píše v Talmudu, zeptám se ho.“

Asher Cohen umlkl a podíval se na hromádku hlíny u svých nohou.

„Rebe je mrtev, že ano?“ řekl téměř pro sebe. „Je mrtev,“

opakoval a smutně se podíval Meyerovi do očí.

„Ano, je,“ odpověděl Meyer.

„Baruch dajan haemat,“ řekl Asher Cohen. „Vy jste Žid?“

„Ano.“

„Požehnán budiž Hospodin, soudce pravdy,“ přeložil Asher, jako kdyby Meyera neslyšel.

„Co jste zakopal, pane Cohene?“

„Nůž. Ten nůž, s kterým jsem krátíval knot. Je to rituální předmět, nemyslíte? Nemyslíte, že je správné ho pohřbít?“

Chvíli mlčel.

„Víte…“ Roztřásla se mu ramena a najednou se rozplakal. „Zabil jsem,“ řekl.

Vzlyky se mu draly odněkud z hloubi nitra, začínaly tam, kde byly jejich kořeny – v duši člověka, ve vědomí, že se dopustil nevýslovného zločinu. Nezabiješ! Nezabiješ!

„Zabil jsem,“ řekl znova, ale tentokrát už nevzlykal, jen slzel.

„Zabil jste Arthura Finche?“ zeptal se Meyer.

Kostelník přisvědčil.

„Zabil jste rabína Solomona?“

„On… chápejte… on pracoval! Byl druhý den Pesachu a on pracoval! Byl jsem uvnitř, když jsem zaslechl ten hluk. Šel jsem se podívat a on… nesl barvy, plechovky s barvami v jedné ruce a… v druhé žebřík. Pracoval! Já… vzal jsem nůž ze svatostánku, ten, s kterým zkracuju knot. Vytkl jsem mu to už předtím. Řekl jsem mu, že není pravý Žid, že jeho nové… nové způsoby budou koncem Židovstva. A teď tohle, tohle! Pracovat o druhém dni Pesachu!“

„Jak se to stalo, pane Cohene?“ zeptal se Meyer šetrně.

„Já – držel jsem v ruce ten nůž a tím nožem jsem ho napadl. On snažil se mi v tom zabránit. Hodil po mně plechovkou s barvou a já já…“

Kostelník zvedl pravou ruku, jako kdyby v ní dosud svíral nůž.

Ruka se mu třásla, když bezděky opakoval události oné noci.

„Bodnul jsem ho… bodnul. Zabil jsem ho.“

Asher Cohen stál v uličce se sklopenou hlavou a díval se na hromádku hlíny, která zakrývala nůž. Slunce už zlatilo vrcholky budov. Jeho vyhublý obličej byl napjatý, byla na něm patrná trýzeň mnoha staletí. Ramena se zachvívala vzlyky vycházejícími až odkudsi z hloubky.

Carella se odvrátil. Cítil, že je svědkem rozkladu člověka, a nechtěl to vidět.

Meyer objal kostelníka kolem ramen.

„Pojďte, cadiku,“ řekl. „Pojďte. Musíte jít se mnou.“

Stařec mlčel. Ruce mu bezvládně visely podle těla.

Šli pomalu ven z uličky.

Když míjeli namalované „A“, řekl kostelník: „Olov hašalom.“

„Co tím myslí?“ zeptal se Carella.

„Řekl ‚Mír s ním‘.“

„Amen,“ dodal Carella.

Všichni tři společně vyšli uličkou ven.

KONEC

Ed McBain

Vánice

1

Dívka sedící vedle Cottona Hawese měla studené nohy.

Nevěděl, jak jí pomoct, protože zkusil už všechno, co ho napadlo, a ony zůstávaly studené. Musel přiznat, že jízda autem, když je venku pod nulou a asi čtvrt hodiny jízdy za nimi se žene vánice, k zahřátí dolních končetin zrovna nepřispívá. Topení zapnul na maximum, dal dívce deku, svlékl si plášť a zabalil ji do něj – ale nohy se ne a ne zahřát.

Dívka se jmenovala Blanche Colbyová; to hezké a libozvučné jméno přijala, jakmile začala vystupovat na scéně, tedy už dost dávno. Pravým jménem se jmenovala Bertha Cooleyová*, ale tiskový agent jí tenkrát řekl, že Bertha Cooleyová připomíná spíš dezinfikované vlakové kupé a ne tanečnici. Blanche Colbyová zní nóbl, řekl jí, a jelikož Bertha Cooleyová si být nóbl přála ze všeho nejvíc, přijala nové jméno a před dvaadvaceti lety – bylo jí patnáct – se stala členkou tanečního sboru v jednom veleúspěšném muzikálu.

Teď jí bylo sedmatřicet, ale dlouhá léta poskakování po jevišti jí zajistila mladistvou postavu, pružnost a dlouhé nohy. S nepatrnou pomocí kosmetiky byla dosud světle medová blondýnka. Zelené oči prozrazovaly inteligenci a bystrý postřeh. Její nohy – ach ano, ty neštastné nohy.

„Jaký jsou teď?“

„Jako kus ledu.“

„Hned tam budem,“ utěšoval ji Hawes. „Bude se ti tam líbit.

Jeden kolega z naší pátračky, Hal Willis, sem jezdí skoro o každým víkendu. Říká, že lyžování je tu báječný“

„Znám jednu tanečnici, která si ve Švýcarsku zlomila nohu,“ řekla Blanche.

„Na lyžích?“

„To víš, že na lyžích.“

„Ty jsi ještě nikdy nelyžovala?“

„Nikdy.“

* Angl. berth = lůžko, coul = chladný, studený (pozn. překl.) „Nevadí,“ ujistil ji Hawes. „Ty si žádnou nohu nezlomíš.“

„To mě uklidňuje,“ řekla Blanche. Podívala se okénkem na své straně auta. „Mám dojem, že nás ta vánice dohání.“

„To je jen přeháňka.“

„A co kdyby to bylo vážný? Já mám v pondělí večer zkoušku.“

„Hlásili nanejvýš deset patnáct centimetrů. To není moc.“

„Budou silnice sjízdný?“

„Určitě. Neměj obavy.“

„Znám tanečnici, která trčela kvůli sněhu šest dní ve Vermontu,“

řekla Blanche. „Nebylo by to tak zlý, ale byl tam s ní jeden herec, přívrženec Stanislavskýho.“

„Já jsem zase policajt,“ řekl Hawes.

„To jsi,“ odpověděla Blanche neutrálně.

Chvíli mlčeli. Nad silnicí se vznášely chomáče vloček; měnily vozovku v bílý, pohyblivý, snový proud. Přední světla auta ozařovala míjející asfalt. Hawes seděl za volantem a měl zvláštní pocit, že silnice taje, takže s radostí přivítal tabuli s nápisem Rawsonská horská chata. Zastavil, jen co ceduli našel ve směsi ostatních nápisů upozorňujících na další možnosti ubytování. Opět nastartoval a rozjel se po starém dřevěném mostě, jehož trámy při přejezdu auta vrzaly, a zahnul vlevo. Nové návěští, křiklavě červené a bílé, ohlašovalo všechna místní lákadla: hora měří přes šest set třicet metrů, jsou tu dva dvousedačkové vleky, kotva, malý vlek a něco, co v blížící se sněhové bouři bude zaručeně zbytečné – sněžné dělo.

Horský hotel hnízdil ve zvlněném podhoří Rawsonské hory.

Stromy, které ho obklopovaly, byly holé a jejich vyzáblé siluety se tyčily proti obloze ztěžklé sněhem. Sněhem olepená světla lákala teplem.

Hawes pomohl Blanche z auta, oblékl si plášť a oba šli po starém, ušlapaném sněhu ke vchodu. Ve dveřích ze sebe dupáním oklepali sníh a vkročili do rozlehlé místnosti, na jejímž konci plápolal mohutný oheň. Někdo hrál na piano. Hrstka unavených víkendových lyžařů odpočívala kolem krbu ve velice hypermoderních botách a svetrech a popíjela z láhví, na nichž byla ručně napsaná jejich jména.

Blanche šla rovnou k ohni, našla si na jedné pohovce volné místečko a natáhla dlouhé nohy k plamenům. Hawes objevil recepci, uhodil dlaní do zvonku a čekal. Nikdo se neobjevil. Znova zazvonil.

Mimojdoucí lyžař řekl: „Je v kanceláři. Tamhle vlevo.“

Hawes poděkoval kývnutím, našel dveře s nápisem KANCELÁŘ

a zaklepal. Zevnitř se ozvalo „Dále, vstupte,“ Hawes otočil knoflíkem a vešel.

Kancelář byla větší, než očekával; od vstupních dveří k psacímu stolu na jejím druhém konci bylo dobrých pět metrů. Za psacím stolem seděl člověk blížící se třicítce. Měl tmavé vlasy a tmavá obočí, svraštěná nízko nad tmavě hnědýma očima, na sobě bílou rozhalenou košili a nápadný svetr potištěný soby. Na pravé noze měl sádru. Nohu měl nataženou rovně před sebe, chodidlo si položil na nízký taburet. O stůl byl opřený pár berli tak, aby na ně dosáhl.

Hawes byl náhle rád, že nechal Blanche u krbu.

„Doufám, že nejste začínající lyžař,“ řekl muž.

„Ne, nejsem.“

„To je dobře. Někdo se té sádry a berlí lekne.“

„To se vám stalo na lyžích?“ zeptal se Hawes.

Muž přisvědčil.

„Točivá zlomenina lýtkové a holenní kosti. Někdo zapomněl zahrnout dolík, který nechal při pádu. Jel jsem hodně rychle, a když jsem narazil na tu díru…“ Pokrčil rameny. „Neobejdu se bez berlí ještě nejmíň měsíc.“

„To jste měl smůlu,“ řekl Hawes a po pauze, když usoudil, že už může přistoupit k věci, dodal: „Mám tu rezervovaný pobyt. Sousedící pokoje s koupelnou.“

„Jistě, pane. Na jaká jména?“

„Cotton Hawes a Blanche Colbyová.“

Muž otevřel zásuvku ve stole a podíval se na strojem popsaný list papíru.

„Ano, pane,“ přisvědčil. „Dva pokoje v přístavku.“

„V přístavku?“ řekl Hawes. „Kde to je?“

„Jen asi třicet metrů od hlavní budovy“

„Ach tak. Konečně, to by…“

„A jedna koupelna, jak jistě chápete.“

„Jak to?“

„Pokoje sousedí, ale koupelnu má stočtyřka. Stopětka koupelnu nemá.“

„Dobrá. Ale já chci dva pokoje, každý s koupelnou,“ namítl Hawes s úsměvem.

„Bohužel, pane, stočtyřka a stopětka jsou jediné volné pokoje.“

„Ten člověk, s kterým jsem mluvil po telefonu…“

„To jsem byl já. Elmer Wollender.“

„Těší mě,“ řekl Hawes. „Řekl jste mi, že každý pokoj má koupelnu.“

„Nikoli, pane. Chtěl jste dva sousedící pokoje s koupelnou a já jsem řekl, že vám dva pokoje s koupelnou mohu poskytnout. A také je pro vás mám. S koupelnou. Jednou.“

„Vy jste právník, pane Wollendere?“ zeptal se Hawes a už se neusmíval.

„Ne, pane. Mimo sezonu jsem zámečník.“

„A v sezoně?“

„Správce horské chaty, samozřejmě,“ odpověděl Wollender.

„Teoreticky snad,“ řekl Hawes. „Vraťte mi zálohu, pane Wollendere. Najdeme si jiné ubytování.“

„Tak za prvé, my peníze v hotovosti nevracíme, pane Hawesi.

Velmi rádi si ovšem ponecháme vaši zálohu na příště, kdybyste chtěli…“

„Podívejte se, pane Wollendere,“ řekl Hawes výhrůžně, „já nevím, co si vlastně…“

„Mimoto je tady ve městě spousta podniků, kde se můžete ubytovat, ale žádný, ani jeden, nemá pokoje s koupelnou, pane Hawesi. Nebude-li vám vadit chodit na chodbu…“

„Já vím jen…“

„… a sdílet toaletu se stovkou dalších lyžařů, pak ovšem…“

„Řekl jste mi v telefonu…“

„Určitě najdete jiné ubytovací možnosti. Vaše dáma bude ovšem asi stát o trochu soukromí.“ Wollender čekal, až si to Hawes rozmyslí.

„Kdyby si vzala tu stočtyřku…“ začal Hawes a pak se zarazil. „To je ten pokoj, co má koupelnu, že?“

„Ano, prosím, stočtyřka.“

„Když jí přenechám tenhle pokoj, kde má koupelnu stopětka?“

„Na konci chodby, prosím. A jsme přímo u paty Rawsonské hory, pane Hawesi, lyžování bylo až dosud skvělé a očekáváme nejmíň třicet centimetrů čerstvého prašanu.“

„Podle rádia deset nebo patnáct.“

„To platí pro město, prosím. Tady normálně napadne mnohem víc.“

„A to platí tak, jako to, co jste mi řekl v telefonu?“ zeptal se Hawes. „Kde to mám podepsat?“

2

Cotton Hawes byl detektiv a jako člen sedmaosmdesáté pátrací skupiny nocoval v mnoha a mnoha vhodných i nevhodných pokojích po celém městě i na předměstí. Jednou si v přestrojení za dokaře najal zařízený pokoj s vyhlídkou na řeku Harb a v noci ho překvapilo něco, co připomínalo tlupu trpaslíků pochodujících přes dolní konec postele. Z trpaslíků se vyklubali obři, nebo aspoň obři na poměry druhu Rattus muridae, po našem krysa. Rozsvítil a popadl smeták, ale ty krysí bestie se postavily na zadní nohy jako lovečtí psi a vycenily zuby; byl přesvědčený, že celá ta smečka mu skočí po krku.

Bez prodlení odtamtud vypadl.

Pokoje číslo 104 a 105 v přístavku Rawsonské horské chaty byly sice bez krys, ale nebylo tam moc ani ničeho jiného. Ten, kdo navrhoval jejich zařízení, byl patrně vyznavačem spartánské filozofie. Bílé stěny byly až na lyžařský plakát nad oběma postelemi holé. V každém pokoji byla postel pro jednoho a bíle nalakovaný dřevěný prádelník, v jednom rohu se krčil přenosný lepenkový šatník. V pokoji, o kterém Hawes předpokládal, že bude jeho, v tom bez koupelny, bylo vedro k udušení. Z větrací mřížky proudily mohutné vlny rozehřátého vzduchu. V pokoji s koupelnou, který měl patřit Blanche, byla nesnesitelná zima. Jediné okno bylo zamrzlé, podlaha studená a postel ještě studenější; trubky a průduchy topení byly bud ucpané, nebo zablokované, ale v každém případě nefungovaly.

„A zrovna já mám studené nohy,“ řekla Blanche.

„Já ti s radostí přenechám svůj pokoj,“ nabídl Hawes galantně, „ale ten tvůj má koupelnu.“

„Nějak to provedeme,“ řekla Blanche. „Nedojdeme si dolů pro věci?“

„Já je přinesu,“ řekl Hawes. „Jdi do mýho pokoje, ano? Nemá smysl, abys tu mrzla.“

„Třeba se mi tvůj pokoj zalíbí,“ řekla Blanche koketně a prošla kolem něj spojovacími dveřmi.

Sešel po dlouhém schodišti ke vchodu a pak šel dál k zaparkovanému autu. Pokoje byly nad lyžárnou, která byla teď na noc zavřená, tichá a tmavá. Ze zadního kufru vytáhl dvě zavazadla a z ohrádky na střeše sundal lyže. Nepatřil k nedůvěřivým lidem, ale minulou sezonu mu někdo ukradl značkové lyže, a mimoto byl u policie už dost dlouho, aby věděl, že blesk udeří někdy dvakrát do stejného místa. V pravé ruce a pod pravou paží držel zavazadla, v levé a pod levou lyže a lyžařské boty. Stále hlubším sněhem se dopotácel až k zastřešenému vchodu. Zrovna se chystal odložit zavazadla na zem, aby mohl otevřít, když se na schodech za dveřmi ozvaly těžké kroky lyžařských bot. Někdo scházel po schodech a měl pořádně naspěch.

Dveře se prudce otevřely a pod stříškou před vchodem se objevil vysoký hubený muž v černých lyžařských kalhotách a v černé větrovce s kapucí. Div že se s Hawesem nesrazil. Měl hezký úzký obličej s ostře řezanými rysy a špičatý zahnutý nos, který nápadně připomínal sekyru. I v matném světle pronikajícím z vstupní haly bylo vidět, že muž je do hněda opálený, a Hawes automaticky usoudil, že je to lyžařský instruktor. Potvrzovala to i písmena na jeho pravém rukávu – propletená jasně červená písmena R a H jako Rawsonova hora. K tomu všemu se velice nehodil pár bílých bruslí, které muž držel v ruce.

„Promiňte, prosím,“ řekl a na obličeji se mu objevil úsměv.

Z jeho výslovností bylo poznat, že je Němec nebo Švéd, Hawes to nedovedl rozlišit.

„Nic se nestalo,“ řekl.

„Můžu vám s tím pomoct?“

„Ne, já to zvládnu sám. Kdybyste mi jen podržel dveře…“

„S radostí,“ řekl muž a div nesrazil paty.

„Jak se jezdilo, dobře?“ zeptal se Hawes a snažil se protáhnout úzkými dveřmi.

„Ušlo to,“ odpověděl muž. „Zítra to bude lepší.“

„Moc vám děkuju,“ řekl Hawes.

„Rádo se stalo.“

„Uvidíme se venku,“ dodal Hawes vesele a pustil se nahoru po schodech.

Celá situace byla poněkud k smíchu: sousedící pokoje jen s jednou koupelnou a podobné holým kobkám, v jedné vedro, v druhé zima, fakt, že jsou nad lyžárnou a že začalo hustě chumelit, dokonce i ten uspěchaný instruktor se svou teutonskou zdvořilostí, hrdelním hlasem a bruslemi. Všechno to nějak zavánělo fraškou. Hawesovi bylo do smíchu. Když přišel do svého pokoje, ležela Blanche na jeho posteli. Postavil zavazadla na zem.

„Co je ti tak k smíchu?“ zeptala se.

„Přišel jsem na to, že tohle je hotel z operety,“ řekl Hawes.

„Vsadím se, že ta slavná hora venku je kašírovaná. Až tam zítra ráno půjdeme, zjistíme, že je to na plátně namalovaná kulisa.“

„Tenhle pokoj je hezký a je tu teplo,“ řekla Blanche.

„To je,“ souhlasil Hawes.

Svlékl si větrovku a ze zadní kapsy kalhot vytáhl pouzdro s pistolí.

„Vezmeš si to zítra, až půjdeme ven?“ zeptala se Blanche.

„Nevezmu, do kapes se zipem se pistole nevejde.“

„Dneska na noc zůstanu asi tady,“ prohlásila Blanche zčistajasna.

„Jak si přeješ,“ souhlasil Hawes. „Já se vyspím v tý lednici vedle.“

„Jenže já jsem to takhle nemyslela.“

„A jak?“

„Detektivové nikdy nikoho nepolíbí?“

„Prosím?“

„Měli jsme spolu ve městě dvakrát rande a teď jsme jeli sami dva tři hodiny autem a ty ses ani jednou nepokusil mě políbit.“

„Když já…“

„Já bych chtěla, abys to udělal,“ řekla Blanche. „Pokud ovšem nemáte v tom směru nějaké služební předpisy“

„Já si na žádnej nevzpomínám,“ řekl.

Blanche si založila ruce za hlavu a s rozkošnicky nataženýma nohama se zhluboka nadechla.

„Myslím, že se mi tu bude líbit,“ řekla.

3

Noc byla plná zvuků.

První, který si uvědomili, když se tiskli k sobě na posteli pro jednoho, byl hukot naftového kotle. V pravidelných intervalech se několikrát ozvalo cvaknutí termostatu, pak následovala třicetivteřinová pauza a pak vzlétlo ze suterénu starého dřevěného stavení tryskové letadlo. Hawes v životě neslyšel tak hlučný naftový kotel. Aluminiové potrubí a mřížky vyluzovaly svou vlastní melodii, rozpínaly se a zase smršťovaly, hučelo to, bouchalo, drnčelo, vzdychalo, odfukovalo, syčelo. Na záchodě na druhém konci chodby každou chvíli někdo spláchl a proud vody zurčel v tichém horském vzduchu jako vodopád.

To však nebyly jediné zvuky. Bylo slyšet jakési vrzání, tenké a pronikavé skřípáni kovu o kov Hawes vyskočil z postele a šel k oknu. V lyžárně pod nimi se svítilo a světlo vrhalo na sníh žlutý obdélník. Hawes vzdychl, vrátil se do postele a pokusil se usnout.

Na dolejší chodbě nepřestávaly dupat lyžařské boty, jak se hosté vraceli do svých pokojů. Bouchaly dveře a občas vyprskla smíchy mladá lyžařka omámená horským vzduchem.

Hlasy: „… tím se trať slalomu zpomalí…“

„To jistě, ale budou na tom všichni stejně…“

Hlasy utichly.

Další.

„… nemyslím, že otevřou horní sjezdovky.“

„To přece musí, nebo ne?“

„Ale Smrťák jistě ne. Při tý spoustě sněhu se tam ani nedostanou.

Už napadalo přes padesát centimetrů a nezdá se, že by to přestávalo.“

V suterénu znova vzlétlo tryskové letadlo. Větrací mřížky spustily svou orchestrální svitu, potrubí se postaralo o kontrapunkt. A další hlasy, zesílené hněvem.

„… protože si myslí, že je všemohoucí pánbu!“

„Povídám, že se ti to jen zdá.“

„Já tě varuju. Vyhni se mu!“

Dívčí smích.

„Varuju tě. Jestli ho uvidím…“

Hlasy tichnou.

Ve dvě hodiny ráno se rozjely nahoru rolby. Znělo to jako Rommelovy mechanizované jednotky. Hawes si byl jistý, že rozboří venkovní zdi a vevalí se jim do pokoje. Blanche se dala do smíchu.

„V tak hlučným hotelu jsem ještě nespala,“ řekla.

„Co nohy?“

„Je jim teploučko. Ty přímo sáláš.“

„Vždyť ty taky.“

„Nevadí ti, že mám elasťáky?“

„To není punčocháč?“

„Říká se punčocháče – množný číslo.“

„Množný nebo jednotný, něco tak sexy jsem ještě neviděl.“

„To není jima, ale tou holkou v nich,“ řekla Blanche skromně.

„Proč mě zase nepolíbíš?“

„Hned to bude. Za minutku.“

„Už zase posloucháš? Co?“

„Před chviličkou se mi zdálo, že slyším nepovolený let.“

„Cože?“

„Tys to neslyšela? Ten divný šum?“

„Tady je tolik rámusu, že…“

„Pst.“

Chvíli mlčeli. Slyšeli rolby plahočící se do kopce. Venku na záchodě někdo stáhl vodu. Zase zadupaly boty.

„Hej!“ řekla Blanche.

„Co je?“

„Spíš?“

„Nespím,“ odpověděl Hawes.

„Ten šum, co jsi slyšel…“

„Ano?“

„To byla krev v mých žilách,“ řekla a políbila ho na ústa.

4

V sobotu ráno ještě chumelilo. Slibovaná vánice se proměnila ve sněhovou bouři. Oblékali se v příjemně teplém pokoji. Blanche navlékla teplé spodní prádlo, dva svetry a šponovky, takže její štíhlá postava se vycpávkami pěkně zaoblila. Hawes se svým metrem devadesát v dvojích ponožkách, černých kalhotách a černém svetru vytvářel siluetu, která se proti oknu a šedivému dni odrážela jako písmeno V

„Myslíš, že se dostanu včas zpátky v pondělí večer na zkoušku?“

„Nevím. Já mám být zpátky ve služebně v šest večer. Jestlipak jsou silnice sjízdný?“

U snídaně se dověděli, že ve městě a většině měst kolem silnice vedoucí na sever do vnitrozemí byl vyhlášen stav pohotovosti.

Blanche se na představu, že budou zasněženi, tvářila s blaženou lhostejností.

„Jestli napadá tolik sněhu, tak stejně zkoušku zruší,“ doufala.

„Policii nezruší,“ řekl Hawes.

„Ať nám všichni vlezou na záda,“ řekla spokojeně. „Jsem tady, sníh je báječnej, a jestli to půjde jezdit, tak to bude božskej víkend.“

„Bude to božskej víkend, i kdyby lyžování nestálo za nic,“ řekl Hawes.

V půjčovně ji vybavili botami a lyžemi, a tak se vydali ven. Oba sedačkové vleky byly v provozu, ale jak prorokoval jeden z půlnočních hlasů, nejvyšší sjezdovky ještě nebyly otevřené. Zdvihl se silný vítr a hnal po svazích bílé stěny sněhu. Hawes vzal Blanche nejdřív k malému vleku, naučil ji stromečkovat a stoupat po hranách a pak jí názorně předvedl, jak se malý vlek používá: levá ruka svírá lano, pravá ruka i celá paže jsou za zády a drží se lana. Svah pro začátečníky byl mírný, ale Blanche byla schopná pustit se na obtížnější terén. Jako zkušená profesionální tanečnice považovala lyže hned od začátku jen za překážející jevištní kostým, věc sice trochu bránící pohybu, ale jinak něco, co se musí překonat. Na svahu pro začátečníky se s obdivuhodnou koordinací pohybů naučila plužit.

Před obědem to dotáhla až na kotvu a začínala se učit základům oblouku. Hawes s ní trpělivě setrval celé dopoledne a sám se také spokojil se svahy pro začátečníky Jeho vděčnost k zavátým silnicím vzrůstala. Počet lyžařů byl kvůli jejich neprůjezdnosti omezený, a tak užívali s Blanche sněhu, jako by byl všední den a ne víkend. Jezdit po čerstvém prašanu byl požitek.

Po obědě mu navrhla, aby ji tu nechal samotnou, že bude cvičit.

Hawes sice toužil po sedačkovém výtahu a skutečných sjezdovkách, ale přesto protestoval, že mu úplně stačí jezdit s ní na svazích pro děti. Blanche i tak trvala na svém, a tak ji nakonec opustil na svahu obsluhovaném kotvou a vydal se k nejdelšímu sedačkovému vleku vleku A.

Když se k němu blížil, bezděčně se usmíval. Na rozdíl od dlouhých front, které se tu tvořily o víkendech, čekala na nástupišti jen asi desítka lyžařů. Než nasedl, zahlédl koutkem oka pohyb něčeho černého; ohlédl se a viděl švédského či německého instruktora ze včerejška, jak sviští dolů, obloučkem zastavuje u vleku a rozstřikuje spršky sněhu. Hawese nepoznal, ale ten se tomu vůbec nedivil. Všichni lyžaři měli na sobě větrovky s kapucemi, těsně uvázanými pod bradou, takže jim zakrývaly celou hlavu, a navíc měli brýle většinou se žlutými skly proti šedivému dni, někteří ale i se skly tmavými. V každém případě byla výsledkem absolutní anonymita. Muži i ženy se skoro nedali rozlišit. Mohli být hloučkem Marťanů čekajících, až budou odvedeni ke svému vůdci. Přitom čekali na sedačky. Nemuseli čekat dlouho.

Sedačky zavěšené na kabelu přijížděly shora, otáčely se a míjely skřípající soukolí. Hawes se zařadil do fronty a pozoroval dívku před sebou, jak si prudce dřepla na sedačku, která jí podjela pod zadek.

Všiml si, že sedačka sebou škubla, když opustila plošinu. Připravil se na očekávaný náraz, ohlédl se po další sedačce, která právě zatáčela, a s lyžařskými hůlkami v levé ruce a s pravou rukou vzadu hmátl po svislé tyči. Sedačka však byla rychlejší a náraz silnější, než očekával.

Na okamžik si myslel, že ho srazí k zemi. Chytil se pravou rukou v rukavici hrany sedátka, pocítil, že z něj klouže, a automaticky sáhl po tyči i levou rukou. Při tom upustil hole.

„Vypadly vám hole,“ křikl jeden vlekař.

„Pošlem je za váma,“ zavolal druhý.

Už vsedě se pootočil a podíval zpátky. Jeden vlekař sebral jeho tyčky. Dvě sedačky za Hawesem byly prázdné, do třetí usedl nějaký lyžař a vlekař mu podal hůlky, které Hawes upustil. Na další sedačce byla obě místa obsazená. Pro sníh a vítr bylo mizerně vidět. Hawes se rychle zase otočil, ale vítr vanoucí shora byl ještě silnější. Sedačka před ním byla vzdálená víc než deset metrů, ale Hawes na ní sotva rozeznával sedící postavu, viděl jen neurčitou siluetu zahalenou oslepujícím sněhem a zběsilým vichrem. Sníh mu vnikal pod okraj kapuce. Svlékl rukavice, přitáhl šňůrku a honem zase rukavice navlékl, než mu ztuhnou prsty.

Vlek byl nový a tiše nesl sedačky vzhůru. Po pravé straně viděl Hawes sjíždějící lyžaře; nějaký šílenec se řítil bezhlavě po strmém svahu plném muld, jakýsi výborný lyžař sjížděl bezvadnými obloučky souběžně se sedačkou. Ostrý vítr, jediné, co tu nahoře vydávalo zvuk, se mu dobýval pod kapuci. Až na ten vítr a mráz byla jízda nahoru příjemná. V některých místech visely sedačky deset metrů nad sněhem, jinde se přiblížily k zemi na dva metry. Hawes se začal připravovat na to, že seskočí. Výstupní stanice s nápisem, který mu radil, aby držel špičky lyží zdvižené, byla v dohledu. Lyžař před ním měl s opuštěním sedačky potíže. Sněhu už napadalo tolik, že se nedal odklízet, a terén se na konci výtahu nesvažoval, takže sedačka byla v rovině se seskakujícím lyžařem, místo aby se mu zvedla nad hlavu. Dívku před Hawesem ta její málem porazila, ale podařilo se jí uhnout, když sedačka s trhnutím zahnula a nastoupila zpáteční cestu.

Hawes se soustředil na seskok. Kupodivu se mu podařil bez větší námahy i bez holí, a tak vyčkával, až přejedou dvě prázdné sedačky, které byly za ním. Blížila se třetí. Slezl z ní muž, podal Hawesovi tyčky, prohodil „Jsou vaše, že?“ a vydal se po svahu dál nahoru.

Hawes stál před stanicí a hole měl zavěšené na zápěstí. Byl si jistý, že dole okupovali čtvrtou sedačku dva lyžaři, ale teď se zdálo, že se blíží jen jeden. Hawes šilhal nechápavě skrz sněhovou clonu: na přijíždějící osobě bylo něco divného, něco trčelo do vzduchu v podivném úhlu – lyže… nohy… nebo…?

Sedačka se rychle blížila.

Lyžař se ani nepohnul, i když už byl skoro u výstupu.

Sedačka míjela stanici a Hawes vytřeštil oči za žlutě zbarvenými brýlemi.

Skrze vířící vločky sněhu zahlédl na jednom sedátku míjející sedačky zhrouceného lyžaře s bezvládně svěšenýma rukama v rukavicích. A z jeho hrudi, v ošklivém úhlu nad srdcem, zachvívajíc se v nárazech větru a sněhu jako živá, trčela lyžařská hůl vražená hluboko skrz větrovku a šatstvo jako dlouhý a štíhlý hliníkový meč.

5

Sedačka sebou při zatáčení prudce škubla.

Lyžař se z ní při tom náhlém pohybu svezl k zemi. Lyže se dotkly sněhu, ozval se výhružný praskot a Hawesovi bylo ihned jasné, že je to zvuk zlomené kosti, která podlehla laminovanému dřevu a železným kleštím vázání. Lyžař upadl na obličej, hůl se ohnula, tělo narazilo na sníh s jednou nohou zkroucenou v nemožném úhlu, bota dosud pevně vězela ve vázání.

Na chvilku nechápal nikdo, co se děje.

Vzduch byl plný větru a sněhu a tělo leželo bez hnutí s obličejem dolů, když sedačka zahnula a začala sjíždět. Kolem Hawese přejela prázdná sedačka, pak ještě druhá a třetí, nakonec se objevila čtvrtá, nějaký muž se chystal z ní seskočit – a Hawes křikl na obsluhu: „Zastavte vlek!“

„Cože?“

„Zastavte ten vlek, sakra!“

„Cože? Co říkáte?“

Hawes přistoupil k tělu ležícímu ve sněhu, právě když se muž na sedačce odhodlal seskočit. Srazili se, lyže a hole se zapletly do sebe, nemilosrdná sedačka je při tom strkala před sebou jako buldozer, a než se otočila ke zpáteční cestě, srazila je rovnou na tělo ležící ve sněhu. Vlekař konečně pochopil, co se po něm chce, vběhl do dřevěné kolny a vrhl se k ovládání. Vlek se zastavil. Na svahu zavládlo hluboké ticho.

„Jste v pořádku?“ zařval vlekař.

„Jo, nic mi není,“ křikl v odpověď Hawes.

Vstal a rychle si uvolnil vázání. Člověk, který ho porazil, se mnohomluvně omlouval, ale Hawes ho neposlouchal. Na místě, kam spadl probodnutý lyžař, se sněhem šířila jasně červená skvrna. Otočil tělo naznak a spatřil popelavý obličej a nevidoucí oči, spatřil větrovku nasáklou krví tam, kde hůlka pronikla něžnou oblinou ňader až k srdci.

Mrtvý lyžař byla dívka nanejvýš devatenáctiletá.

Na pravém rukávu její větrovky byla písmena označující instruktora z Rawsonské hory: navzájem propletené R a H tak jasně červené jako krev, která se vpíjela do žíznivého sněhu.

„Co se děje?“ zařval vlekař. „Mám zavolat horskou službu?

Udělal si někdo něco?“

„Sám si nic neudělal,“ řekl Hawes, ale promluvil tak tiše, že ho nikdo neslyšel.

6

Jak se slušelo na fraškovitý hotel v operetním městečku, i místní policie jako by vypadla z filmové grotesky o Keystonských policajtech. Velel jí neschopný šerif, který jako by se držel zásady, že když už se něco dělá, tak se to má dělat špatně. Hawes stál a bezmocně přihlížel, jak ti packalové nedodržují ani nejzákladnější pravidlo vyšetřování, jak ničí důkazy, jak jejich vinou je absolutně vyloučené získat jakoukoli informaci z těch několika málo stop, které jsou k dispozici.

Šerif byl klátivé nemehlo jménem Theodore Watt, který místo aby ihned vyřadil výtah A z provozu a nařídil svým lidem, aby se snažili zjistit sedačku, v níž seděla oběť, vyjel vlekem až nahoru následován aspoň třemi tucty lyžařů, hotelových úředníků, reportérů a místních bambulů; ti všichni zcela určitě setřeli otisky prstů na všech sedačkách, pokud tam nějaké byly, a tak téměř znemožnili rekonstrukci zločinu. Jedna dívka v jasně fialových šponovkách a bílé větrovce slezla nahoře ze sedačky a nějaký dobrodinec ji natotata informoval, že má vzadu kalhoty samou krev. Dívka natáhla krk, prohlédla si půvabný zadeček, sáhla si i na krvavou skvrnu, a když se přesvědčila, že je lepkavá a fujtajbl, praštila sebou na zem a omdlela. Sedačka se zatím vesele ubírala dolů k nástupišti, kde, jak se dalo čekat, usedne do kaluže krve mrtvé dívky další lyžař.

Jak vyšlo najevo, jmenovala se mrtvá dívka Helga Nilsonová.

Bylo jí devatenáct let a jezdit na lyžích uměla dřív než chodit, jak praví staré švédské pořekadlo. Do Ameriky přijela, když jí bylo patnáct, a dva roky učila na lyžařské škole ve městě Stowe ve Vermontu. Odtud přešla na horu Snow v témže krásném státě a nakonec se vydala z Vermontu směrem k jihu, na Rawsonskou horu.

Ve zdejší lyžařské škole začala pracovat na začátku zimní sezony.

Měli ji rádi instruktoři, ale ještě víc mnozí lyžaři začátečníci, kteří se po jediné lekci s ní dožadovali „té mladé Švédky“.

Té mladé Švédce vrazil někdo lyžařskou hůl do srdce s takovou silou, že jí téměř vyšla ven zády. Hůl, celá křivá, byla prvním z důkazů, s kterým ti policajtští šašci nedovedli správně zacházet.

Hawes viděl jednoho, jak si kleká vedle mrtvé dívky, bere hůl do obou rukou a snaží se ji z dívčina těla vytáhnout.

„Hej, co to děláš?“ křikl a odstrčil toho chlapa od mrtvoly.

Ten se na něj podíval nevraživým okem.

„Kdo si k sakru myslíš, že si?“ zeptal se.

„Jmenuju se Cotton Hawes a jsem detektiv. Z města,“ řekl Hawes.

Otevřel zip u levé kapsy lyžařských kalhot, vytáhl tašku a ukázal odznak. Na toho člověka to neudělalo dojem.

„Nenapadlo tě, že tady nemáš podle zákona co dělat?“ zeptal se.

„A kdo tebe učil, jak zacházet s důkazy?“ zeptal se dopálený Hawes.

K oběma hádajícím se mužům přistoupil šerif Watt. Přátelsky se usmál.

„Copak tady máme za problém, copááák?“ protáhl hlasitě a bujaře.

U nohou mu ležela mrtvá devatenáctiletá dívka, ale on se choval jako přestárlý maturant na školním karnevalu.

„Tenhle chlápek je detektiv z města,“ řekl jeho člověk.

„To rád slyším,“ řekl Watt. „Jsem rád, že jste tu s náma.“

„Díky,“ řekl Hawes. „Váš člověk právě tady stíral otisky, které mohly být na vražedné zbrani.“

„Jaké zbrani?“

„Na té lyžařské holi. Jakou zbraň si myslíte, že jsem…“

„Na tý stejně žádný otisky nebudou,“ řekl Watt.

„Jak to víte?“

„Nikdo přece nebude tak padlej na hlavu, aby sahal holejma rukama na kov, nemyslíte? Když je teploměr tak hluboko pod nulou?“

„Mohl by,“ nesouhlasil Hawes. „A když jsme u toho, nemyslíte, že by bylo užitečné zastavit vlek? Támhleta dívka už rozmazala všechno, co vám mohlo pomoct najít…“

„Nejdřív musím dostat svý lidi nahoru a teprve pak zastavím vlek,“ řekl Watt.

„Tak poručte, ať ho používají jen oni.“

„To už jsem udělal,“ odsekl Watt.

Pak se obrátil k svému zástupci.

„Puč mi tu hůl, ať se na ni kouknu, Frede.“

„Šerife, jestli ho necháte na tu hůl ještě jednou sáh…“

„Tak co?“

„– tak třeba zničíte –“

„Váženej pane, dovolte, abych si v týhle věci počínal podle svýho rozumu, ano? Jsme ve službě už hezky dlouho a v lyžařskejch nehodách se opravdu vyznáme.“

„Tohle není nehoda,“ řekl Hawes dopáleně. „Někdo vrazil tomu děvčeti do prsou lyžařskou hůl a to není…“

„Já vím, že to není nehoda,“ řekl Watt, „to byl jen takovej obrat.

Dej mi tu hůl, Frede.“

„Šerife…“

„A vy, pane, račte zavřít zobák, ano? Nebo vás mí lidi doprovodí dolů a tam si můžete hřát nohy u ohně.“

Hawes mlčel. Bezmocně pozoroval řečeného Freda, jak popadl hůl oběma rukama a vyškubl ji dívce z hrudníku. Za holí vytryskla krev, naplnila otevřenou ránu a vpila se do už promočeného svetru.

Fred podal hůl šerifovi a ten jí otáčel ve velkých rukách.

„Vypadá to, že z ní sundali talíř,“ podotkl.

Byla to pravda, jak Hawes viděl; z dolního konce hliníkové hole někdo odstranil talíř. Talíř na lyžařské holi je kruhový kovový prsten o průměru asi dvanácti centimetrů, překřížený dvěma koženými řemínky Na konec hole je navlečen ještě menší prstenec, připevněný k řemínkům a závlačkou nebo těsnou gumovou objímkou také k holi.

Talíř na konci hole nedovoluje, aby se hůl zapíchla hluboko do sněhu, a mimoto pomáhá lyžaři při otáčení nebo udržení rovnováhy.

Z této hole někdo talíř sundal a normálně ostrou špičku zbrousil tak, že byla tenká jako rapír. Hawes si toho všiml hned. Šerifovi trvalo o něco déle, než zjistil, že drží v ruce zbraň ostrou jako břitva a nikoli lyžařskou hůl s normální špičkou.

„Někdo s tou věcí něco proved,“ řekl, když mu začalo svítat.

Mezitím přijel vlekem nahoru lékař a poklekl vedle dívky. Když ji prohlásil za mrtvou, nikdo se nedivil. Jeden z šerifových břídilů začal vyznačovat polohu mrtvoly modrým práškem, který sypal z jakési plechovky.

Hawes si nedovedl představit, k čemu bude tenhle paskvil vyšetřovací techniky sloužit. Označit polohu mrtvoly je v pořádku, pravda, ale k zločinu nedošlo tady. Dívka byla zavražděna na sedačce někde mezi úpatím Rawsonské hory a konečnou stanicí vleku. Až doposud nikoho ani nenapadlo, že by se mělo zjistit, která sedačka to byla, natož ji prohlédnout! Místo toho sypou na sníh modrý prášek a ohmatávají vražednou zbraň prackama!

„Směl bych něco navrhnout?“ zeptal se.

„Samo,“ řekl Watt.

„Ta dívka nasedla na výtah ještě s někým. Vím to, protože jsem tam dole upustil hole, a když jsem se po nich otočil, byla obě sedátka obsazená. Ale když dojela sem, byla sama.“

„Fakt?“ zeptal se šerif.

„Fakt. Navrhuju, abyste si promluvil s dolejším mechanikem. Ta dívka je lyžařská instruktorka, třeba ji poznali. A třeba vědí, kdo si sedl vedle ní.“

„Jestli se to vůbec stalo.“

„Stalo,“ řekl Hawes.

„Jak to víte?“

„Protože…“ Hawes zhluboka nabral dech. „Právě jsem vám to řekl. Viděl jsem na té sedačce dva lidi.“

„Jak daleko za váma?“

„Čtyři sedačky za mnou.“

„A vy chcete tvrdit, že jste v tomhle sajrajtu viděl o čtyři sedačky dozadu?“

„Tvrdím. Neviděl jsem je jasně, ale viděl.“

„Moc tomu nevěřím,“ řekl Watt.

„Podívejte,“ trval na svém Hawes, „někdo byl na té sedačce s ní.

A bezpochyby seskočil, jakmile dívku zabil. Navrhuju, abyste začali pročesávat prostor pod sedačkama, dřív než sníh zasype stopy, které by tam mohly být.“

„Jo, uděláme to,“ přikývl Watt. „Až se k tomu dostaneme.“

„Jen abyste se k tomu dostali včas,“ naléhal Hawes. „Máme sněhovou bouři a vichřici, dělají se závěje. Jestli…“

„Milej pane, já nic nebudu dělat včas. Včas byste měl spíš vy sklapnout a nestrkat nos do toho, o co se pokoušíme my.“

„A o co se pokoušíte?“ zeptal se Hawes. „Vy akorát napomáháte trestnýmu činu! Myslíte si, že vrah se posadí a bude čekat, až ho dopadnete? Pravděpodobně je už na půl cestě do sousedního státu!“

„Dneska se vám nikdo nikam nedostane,“ řekl Watt. „Víte, jak to vypadá na silnicích? Nelamte si hlavu. Já to nemám rád, když si někdo láme hlavu.“

„To povídejte tady té mrtvé,“ odsekl Hawes a díval se, jak lyžařská hlídka nakládá dívku do koše a doprovází ji na poslední jízdě dolů.

7

Smrt je fráze, vyšeptalé, otřelé pořekadlo.

Hawes byl u policie už hezky dlouho. Začal jako nováček, který se setkává se smrtí jen coby divák a hlídá časový rozvrh, zatímco se detektivové, fotografové a policejní lékař a pracovníci laboratoře rojí kolem oběti jako mouchy kolem kusu hnijícího masa. V té době byla pro něj smrt pouhou událostí z filmu. Neměl se smrtí přímý dotek, hrál úlohu jakéhosi tajemníka v uniformě, který zapisuje jména svědků a zaznamenává do černé knihy příchody a odchody těch, kdo skutečně vyšetřují, a tak pozoroval všechno to konání neosobně.

Člověk ležící na chodníku bez života, člověk spočívající na krví nasáklém prostěradle, člověk rozpáraný mříží chladiče u auta, které se na něj přiřítilo, to všechno byly pro Hawese mírně nereálné tváře smrti, ale ne ta zlověstná stará bestie – sama smrt.

Co je smrt, poznal, teprve když se stal detektivem.

Stalo se to neformálně, jakoby mimoděk. Pracoval v té době v 30.

pátrací skupině; bylo to příjemné a ctihodné prostředí v příjemném a ctihodném revíru, kde k násilné smrti docházelo málokdy. Seznámil se s ní v jednom činžovním domě. Strážník, který přijal původní hlášku, na detektivy čekal – a Hawesův kolega se zeptal: „Kde je ten umrlák?“ Strážník odpověděl, že tamhle vevnitř. Detektiv se otočil k Hawesovi a řekl: „Tak poď, koukneme se na něj.“

Tak se s ní seznámil.

Přišli do ložnice a mrtvý ležel před prádelníkem. Bylo mu třiapadesát let. Měl na sobě spodky a ležel na podlaze v lepkavé sraženině vlastní krve. Byl malý a měl propadlý hrudník a černé řídnoucí vlasy – holá místa v nich prozrazovala loupající se kůži.

Nebyl asi nikdy hezký, ani v mládí. Některým mužům nepřidává stáří na kráse, a tady z toho vyvál čas a alkohol absolutně všechno; zbylo mu jen ochablé tělo a přirozeně život. Tělo zůstalo, ale život mu někdo vzal. Ležel před prádelníkem ve spodkách, pitvorná hromádka nehybného masa, jako kdyby odpočíval – odpočíval, ale jak absurdně! Někdo ho zpracoval sekyrou. Sekyra byla dosud v pokoji, plná skvrn od krve a tenkých černých vlasů. Vrah mu zasadil surové rány do hlavy a krku a hrudi. Krvácet přestal, ještě než přišli, ale zející rány byly dosud živé.

Hawes se pozvracel.

Zašel do koupelny a vyzvracel se. Tak se seznámil se smrtí.

Od té doby viděl smrt už mnohokrát a mnohdy se mohl stát mrtvolou sám. Nejblíž tomu byl snad tenkrát, když dostal ránu nožem při vyšetřování loupeže. V bytě, kam přišel, se oloupená žena dosud nedostala z hysterického záchvatu. Položil jí několik otázek a snažil se ji uklidnit, pak šel dolů pro strážníka. Jakmile odešel, vyděšená žena začala ječet, slyšel její výkřiky, když scházel po schodišti. V druhém patře ho dohonil domovník s nožem na chleba v ruce. Domníval se, že Hawes je vracející se lupič, a začal ho znova a znova bodat do hlavy Hawes ho nakonec přemohl, ale odnesl si zranění na levém spánku. Domovníka pustili bez trestu, skutečně si chudák myslel, že Hawes je zloděj. Hawesovi oholili rezavé vlasy, aby se dostali k ráně, ale připomínka smrti mu zůstala, připomínka, že smrt není nikdy daleko. Rezavé vlasy v místě zranění zbělely a nad spánkem zůstal bílý pruh. Někdy, zvlášť když pršelo, nové vlasy bolely; smrt vysílala své signály.

Viděl smrt mnohokrát, obzvláště od té doby, co nastoupil v sedmaosmdesátce, i mnoho umírání. Už nezvracel. Nevolností trpěl jen ten mladičký Cotton Hawes, mladičký a nevinný policista, který najednou procitl k poznání, že se octl ve špinavé branži, kde násilí je denním chlebem, kde denně má co činit s odpuzujícími a groteskními záležitostmi. Už nezvracel, ale dosud ho to popouzelo k hněvu.

Hněv se ho zmocnil nahoře u vleku, když ta dívka sklouzla ze sedačky a dopadla na sníh, když se hůl ohnula a dívka zaujala tu nemožně směšnou pozici mrtvého člověka, tu pozici naprosto uvolněnou a tak děsivou. Zmocnil se ho hněv, protože tu proti sobě stála představa mrštné sportovkyně plné života a až příliš reálný obraz téže dívky, ne už dívky, ale bezcenné hromádky masa a kostí, jen těla, jen mrtvoly.

„Kde že je ten tuhej?“

Zmocnil se ho hněv, když Theodore Watt a jeho na hlavu padlí podřízení zničili pozůstatky náhlé smrti a ponechali vrahovi dostatečný prostor k úniku, v podstatě mu poskytli příležitost k útěku před zákonem, před trestem za urážku lidství. A byl plný hněvu i teď, když kráčel zpátky k přístavku, v němž byla dole lyžárna a nad ní pokoje.

Ten hněv se v horském tichu zdál nepatřičný. Sníh padal a padal a vločky, velké, mokré a bílé, mu bezcílně bloudily nad hlavou. Na Rawsonské hoře a v okolní krajině vládl klid a ticho. Líné bělostné ticho, které popíralo přítomnost smrti.

Oklepal si sníh z bot a šel po schodech nahoru.

Právě se ubíral chodbou ke svému pokoji, když si všiml, že dveře jsou lehce pootevřené. Zaváhal. Buď se Blanche vrátila, nebo…

Ale na chodbě bylo ticho, ticho stejně naléhavé jako hluk. Sehnul se a rozvázal si tkaničky u bot, vyklouzl z nich, snažil se jít co nejtišeji byl ho pěkný kus a prkenná podlaha staré budovy praskala pod jeho váhou – a připlížil se až k pokoji. Mrzelo ho, že je v ponožkách; až příliš často se stávalo, že musel někoho kopnout, a tak znal cenu bot. Těsně přede dveřmi zaváhal. Z pokoje nebylo slyšet ani šustnutí, dveře byly pootevřené o necelých deset centimetrů.

Opřel se o ně rukou. Někde v suterénu cvakl hořák naftového kotle a ozval se známý hukot. Strčil do dveří, otevřely se.

Elmer Wollender se k němu s berlemi v podpaží prudce otočil.

Hlavu měl skloněnou, jako by… že by se modlil? Ne… Modlitba to nebyla. Poslouchal, ano, to bylo ono, něco poslouchal, nebo na nějaký zvuk čekal.

„Ale, buďte zdráv, pane Hawesi,“ řekl.

Měl na sobě červenou větrovku, pod ní bílou košili. Opřel se o berle a chlapecky omluvně se usmál.

„Vy taky, pane Wollendere,“ řekl Hawes. „Řekl byste mi, co děláte v mém pokoji?“

Wollender se zatvářil překvapeně. Zdvihl obočí, naklonil hlavu ke straně skoro jako s obdivem, skoro jako na znak toho, že by se stejně zachoval i on, kdyby se vrátil do svého pokoje a našel tam cizího člověka. Obdiv byl však smíšený s údivem. Zřejmě jde o omyl! S

hlavou na stranu, s povytaženým obočím a tím chlapeckým úsměvem na rtech se opřel o berle a chystal se k vysvětlení. Hawes čekal.

„Říkal jste přece, že topení nefunguje,“ řekl Wollender. „Přišel jsem se na to podívat.“

„V tomhle pokoji funguje topení bezvadně,“ odpověděl Hawes.

„Nefunguje vedle.“

„Ach tak!“ Wollender přikývl. „Skutečně?“

„Skutečně.“

„Není divu. Strčil jsem semhle ruku, abych zkontroloval větrání, a zdá se mi v pořádku.“

„Musí být v pořádku, když s ním nikdy nic nebylo,“ přisvědčil Hawes. „Řekl jsem vám dnes ráno v kanceláři, že topení nefunguje ve stočtyřce. Tohle je stopětka. Vy jste tady nový, pane Wollendere?“

„Asi jsem vám špatně rozuměl.“

„Asi ano. Špatně rozumět není moudrý zvyk, pane Wollendere, zvláště když se hory jen hemží slídícími policajty.“

„O čem to mluvíte?“

„Mluvím o té dívce. Až tyhle karikatury policajtů začnou klást otázky, doporučil bych vám…“

„O jaké dívce?“

Hawes se na Wollendera dlouze zadíval. Tázavý výraz obličeje a očí se zdál upřímný, ale může být tady v okolí někdo, kdo by ještě o té vraždě neslyšel? Je možné, aby Wollender, který je správcem chaty, střediska veškeré činnosti i řečí, ještě nevěděl, že Helga Nilsonová je mrtvá?

„O té dívce,“ řekl. „O Helze Nilsonové.“

„Co je s ní?“

Hawes se vyznal v baseballu aspoň natolik, aby věděl, že než nadhodíte rozhodující míč, zkusíte pár falší.

„Znáte ji?“

„Ovšemže ji znám. Znám všechny instruktory Bydlí tady na téhle chodbě.“

„Kdo ještě tu bydlí?“

„Proč?“

„Chci to vědět.“

„Jen ona a Marie,“ řekl Wollender. „Marie Fiersová. Taky instruktorka. A ano, počkejte, ještě ten nový, Larry Davidson.“

„Taky instruktor?“ zeptal se Hawes. „Asi takhle veliký?“

„Ano.“

„Zahnutý nos? Německá výslovnost?“

„Ne ne. Vy myslíte Helmuta Kurtze. A přízvuk má rakouský.

Proč? Proč chcete…“

„Je něco mezi ním a Helgou?“

„Vůbec ne. Aspoň já o ničem nevím. Učí spolu, ale…“

„A co Davidson?“

„Larry Davidson?“

„Ano.“

„Chcete vědět, jestli chodí s Helgou nebo…“

„Ano, to chci vědět.“

„Larry je ženatý,“ řekl Wollender. „Pochybuju, že by…“

„A co vy?“

„Nechápu.“

„Vy a Helga. Je něco mezi váma?“

„Helga je moje dobrá kamarádka,“ řekl Wollender.

„Byla,“ opravil ho Hawes.

„Jak prosím?“

„Je mrtvá. Někdo ji dneska odpoledne venku zabil.“

To byl ten rozhodující míč – a zasáhl Wollendera rovnou mezi oči.

„Za –“ vyrazil, ale pak mu klesla čelist a oči se zamžily.

Zapotácel se a narazil do bílého prádelníku, berle mu vypadly z rukou. Snažil se udržet rovnováhu, ale noha v sádře byla tuhá a nemotorná, zdálo se, že upadne. Hawes ho popadl za loket a postavil zpříma, sehnul se pro berle a podal mu je. Wollender byl pořád jako omámený. Tápal po berlích, nahmatal je a zase upustil. Hawes je zdvihl podruhé a vecpal mu je do podpaží. Wollender se opřel o prádelník a civěl na protější stěnu, kde visel plakát propagující zimu radovánky v Kitzbühelu.

„Ona… příliš riskovala,“ vypravil ze sebe. „Vždycky jezdila příliš rychle. Říkal jsem jí…“

„To nebyla nehoda na lyžích,“ řekl Hawes. „Někdo ji zavraždil.“

„Ne!“ Wollender zavrtěl hlavou. „To ne!“

„Ano.“

„Ne! Helgu měl každý rád. Ji by…“

Nepřestával vrtět hlavou a oči upíral na plakát Kitzbühelu.

„Přijde sem policie, pane Wollendere,“ řekl Hawes. „Zdá se, že jste slušný člověk. Až vám začnou klást otázky, radši si vymyslete něco věrohodnějšího, než je ta báchorka o tom, proč jste v mém pokoji. Nebudou tady pro legraci. Hledají vraha.“

„Proč… proč si myslíte, že jsem sem přišel?“

„Já nevím. Možná hledáte peníze. Lyžaři často nechávají peněženky a všelijaké cennosti…“

„Já nejsem zloděj, pane Hawesi,“ řekl Wollender důstojně. „Přišel jsem se jen postarat, aby vám tu bylo teplo.“

„Tak si nemáme co vyčítat,“ řekl Hawes. „Až přijde policie, bude teplo zase vám.“

8

Oba mechaniky našel v bistru. Vleky přestaly jezdit v půl páté, protože správa objektu usoudila, že k většině úrazů dochází odpoledne za ubývajícího světla, kdy špatná viditelnosti a fyzické vyčerpání zaviňují všelijaké nepříjemnosti. Oba byli drsní, ošlehaní chlapíci v přepásaných vatovaných kabátech; v silných rukách svírali hrnky s kávou. Pomáhali lyžařům do sedaček od té doby, co byl areál otevřen, a byli dobře sehraní. Dokonce i jejich hovor jako by vznikal v jedné mysli, i když ho pronášela dvojí ústa.

„Já se menuju Jake,“ řekl jeden. „A tohleto je Obadiah, zkráceně Obey.“

„Jenže já zkrácenej nejsem,“ dodal Obadiah.

„Je zkrácenej jenom na mozku,“ řekl Jake a zašklebil se.

Obadiah zašklebení opětoval.

„Vy ste polda, že jo?“

„Jsem,“ řekl Hawes. Ukázal jim odznak, hned jak přišel. Řekl jim taky nehoráznou lež – že pomáhá s vyšetřováním a že ho poslali z města, protože je možnost, že ten zločin spáchal známý a hledaný zločinec. Byl to vybájený monolog a Hawes v něm smíchal všechno dohromady, ale Obadiah a Jake to zřejmě spolkli.

„Vy chcete vědět, komu jsme pomáhali do těch sedaček, že jo?

Jako Teddy.“

„Teddy?“

„Teddy Watt. Šerif.“

„Ach ano,“ řekl Hawes. „Správně.“

„Proč se nezeptáte rovnou jeho?“

„Já jsem se ho zeptal,“ zalhal Hawes. „Ale někdy se přijde na nový fakt, když se člověk zeptá rovnou svědků, chápete?“

„My tedy nejsme zrovna svědci,“ řekl Jake. „My sme neviděli, jak ji někdo morduje.“

„To ne, ale pomáhali jste jí nasednout, ne?“

„To jo. Pomáhat, to jo.“

„A někdo seděl vedle ní, je to tak?“

„Jo,“ řekl Jake.

„Kdo?“ zeptal se Hawes.

„To je zajímavý, každej chce vědět, kdo,“ řekl Jake.

„Na mou duši, sakra věc,“ dodal Obadiah.

„Vzpomínáte si na to?“ zeptal se Hawes.

„Pamatujem se, že padal sníh, to teda jo.“

„Sotva sme viděli na sedačky, jak hustě chumelilo.“

„Ani v tom sněhu a větru nešlo rozeznat jednoho lyžaře od druhýho, co, Obey?“

„Skoro nemožný.“

„Ale Helgu jste poznali,“ namítl Hawes.

„Bodejt by ne, taky nás pozdravila. Řekla: Ahoj, mládenci. A taky si sedla z tý strany, kde se nastupuje, ne z tý vnitřní. Ten fešák se posadil vedle ní.“

„Fešák?“ zeptal se Hawes. „Tak to byl mužský? Na sedačku vedle ní si sedl muž?“

„Na beton vám to potvrdit nemůžu,“ řekl Jake. „Za starejch časů měli lyžaři jiný voblečení než ženský, ale to už není pravda.“

„Ani zdaleka,“ přidal se Obadiah.

„Dneska dete za hezkou holkou v červenejch kaťatech a vyleze z ní chlap. Dneska se nedaj rozeznat.“

„Takže vy nevíte, jestli ten člověk, co si sedl vedle ní, byl muž nebo žena, jestli vám dobře rozumím?“ zeptal se Hawes.

„Jo, správně.“

„Mohlo to bejt tak nebo tak.“

„Řekl ten člověk něco?“

„Ani bú.“

„Co měl na sobě?“

„Dyť nevíme, jesli to byl von,“ připomněl Jake.

„Já vím. Myslel jsem… tu osobu, která si sedla vedle ní. Je to snadnější, když jí dáme rod.“

„Co dyž jí dáme?“

„Rod. Když o ní prozatím budeme mluvit jako o mužským.“

„Jo tak.“ Jake o tom uvažoval. „Oukej, dyž myslíte. Stejně mi to ale nepřipadá moc přesvědčivý.“

„Ne, já nic netvrdím. Jen se snažím usnadnit…“

„No jo, já rozumím,“ přisvědčil Jake. „Ale přesvědčivý to není.“

Hawes si vzdychl.

„Dobře… Tak jak byl oblečený?“

„V černym,“ řekl Jake.

„Měl černý lyžařský kalhoty a černou bundu,“ dodal Obadiah.

„Něco na hlavě?“

„Ne. Kapuci, to jo, a staženou pěkně až do vobličeje. A brejle proti slunci.“

„Rukavice nebo palčáky?“ zeptal se Hawes.

„Rukavice. Černý rukavice.“

„Nevšimli jste si, jestli měl na větrovce nějaký písmena?“

„Jaký písmena?“

„Propletené R a H?“

„Jako maj instruktoři?“

„Přesně tak.“

„Voni to maj na pravým rukávu. A my sme vám řekli, že ta vosoba nasedla z vnější strany. My sme ten pravej rukáv nemohli vidět, i kdyby na něm něco bylo.“

Hawes najednou dostal divoký nápad. Zaváhal, než vyslovil otázku, ale pak si řekl: Vzal to čert, zkus to!

„Ten člověk,“ řekl, „neměl… neměl berle?“

„Co jestli neměl?“ zeptal se Jake nevěřícně.

„Berle. Neměl nohu v sádře?“

„Jak vás propána… to se ví, že ne!“ řekl jake. „Měl na nohách lyže a v rukou lyžařské hole. Berle a sádru! No ne! Už takhle se z toho zatracenýho vleku těžko leze! Dovedete si představit…“

„Nevadí, nechme to být,“ řekl Hawes. „Nevšímejte si toho. Řekla ta osoba něco Helze?“

„Ani ň.“

„A ona jemu?“

„Nic sme neslyšeli. Vítr byl strašně divokej.“

„Ale když vás zdravila, to jste slyšeli?“

„To jo.“

„Takže kdyby byla řekla něco tomu vedle, mohli jste to taky slyšet.“

„Jo. Ale nic sme neslyšeli.“

„Říkáte, že měl v ruce hole. Všimli jste si na nich něčeho zvláštního?“

„Já bych řek, že to byly docela obyčejnský hole,“ řekl Jake.

„Měly obě talíře?“

Jake pokrčil rameny.

„Nevšim sem si. Ty jo, Obey?“

„Já bych řek, že talíře měly a vobě,“ odpověděl Obadiah. „Kdo by si všímal takovejch věcí?“

„No, mohli byste si všimnout,“ řekl Hawes. „Kdyby bylo něco zvláštního, tak byste si třeba všimli.“

„Já sem si ničeho zvláštního nevšim,“ řekl Obadiah. „Až na to, že tomu chlapovi muselo bejt pořádně zima.“

„Proč?“

„No, měl tu kapucu přetaženou přes hlavu a šátek skoro přes celej vobličej.“

„Jaký šátek? O šátku jste předtím nemluvili.“

„Ale měl ho. Červenej šátek. Zakrejval mu hubu a nos a šahal až k brejlím.“

„Hmmm,“ řekl Hawes a nastalo ticho.

„Vy ste ten, co mu upadly tyčky, dyž jel nahoru, že jo?“ zeptal se Jake.

„Jo.“

„Teď mě napadlo, že vás vodněkud znám.“

„Když si pamatujete mě, jak to, že si nemůžete vzpomenout na člověka, který se posadil vedle Helgy?“

„To jako že bych si ho měl pamatovat?“

„Já se jen ptám.“

„To máte tak. Kdybych teďka viděl někoho v černejch kalhotách a černý kapuci a slunečních brejlích a s šátkem vomotaným kolem ksichtu, tak bych ho snad poznal. Ale jak si myslím, tak von ty hadry stejně na sobě mít nebude.“

„Asi ne,“ řekl Hawes s povzdechem.

„Taky si myslím,“ přitakal Jake. „A to ani nejsem policajt.“

9

Na horské svahy se snášel soumrak.

Šířil se po obloze a barvil sníh do rudofialova. Bouře se zmírňovala, mračna se rozplývala pod konečným triumfálním náporem zapadajícího slunce. Horské stráně a město v údolí pod nimi zalehlo nepředstavitelné ticho přerušované pouze cinkáním řetězů na uježděném sněhu.

Hawes našel Blanche, odvedl ji do restaurace ke krbu a usadil ji tam s dvojitou skotskou a půltuctem lyžařských časopisů. Sám se teď, když v přírodě i městě nastalo ticho, vleky stály a světlo umírajícího dne barvilo vzdálený sníh, vydal na Rawsonskou horu.

Prodíral se hlubokým sněhem přímo pod vlekem, nad hlavou mu nehnutě visely sedačky. Měl na sobě lyžařské kalhoty a vysoké boty určené pro odpočinek u krbu, lehkou větrovku nahradil dvěma svetry. Než odešel z hotelu, vyňal osmatřicítku z pouzdra a zastrčil ji za gumou zpevněný opasek kalhot. Při stoupání cítil, jak ho dloube do žaludku.

Stoupání nebylo snadné.

Sníh pod vlekem nebyl upravený, zápasil s ním na každém kroku, narážel na neprostupné závěje, kličkoval mezi nimi pod vlekem sem a tam a někdy, když se chtěl vyhnout vysokému sněhu, musel se uchýlit na rolbami uježděnou cestu napravo od vleku. Světla ubývalo a Hawes nevěděl, jak dlouho ještě vydrží. V autě si z přihrádky vzal baterku, ale začínal pochybovat, že po západu slunce bude její světlo k něčemu. Začal také uvažovat, co vlastně hodlá najít. Byl si skoro jistý, že stopy, pokud vrah nějaké zanechal, už dávno zavál sníh.

Znova proklel Theodora Watta a jeho neschopné nohsledy. Někdo se měl vypravit nahoru hned, jakmile byla mrtvá dívka objevena, dokud ještě existovala možnost, že se nějaká stopa najde.

Stoupal výš a výš. Po celodenním lyžování byl fyzicky i psychicky unavený, svaly protestovaly a oči pálily. Když se na svah snesla tma, rozsvítil baterku a dál se prodíral sněhem, který mu sahal po kolena. Klopýtal a znova se napřimoval. Sněžení ustávalo, ale s příchodem časného večera se vrátil pronikavý vítr, který rozčesával stromy po obou stranách vleku a odháněl mraky z oblohy, na níž se objevil uzounký srpeček měsíce a tu a tam i ojedinělá hvězda. Mraky se kolem nich hnaly jako temní, mlčenliví jezdci na koních a ostré skučení větru pronikalo až do morku kostí.

Zase upadl.

Uvolněný sníh mu vnikl pod límec svetru a sklouzl až na záda.

Otřásl se a snažil se ho zbavit, zdvihl se a tvrdošíjně stoupal dál.

Boty, v kterých se vydal ven, nebyly určeny do sněhu. Končily těsně nad kotníkem a vůbec ho nechránily. Najednou si uvědomil, že jsou plné sněhu, že má nohy sněhem doslova obalené. Když to spatřil, začal litovat, že se na tuhle bláznivou výpravu vůbec pustil.

Měl už za sebou asi třetinu vleku. Kolem byla tma jako v pytli a až na panenské kvílení větru panovalo ticho. Baterka vrhala na sníh před ním kolečko světla, a tak klopýtal pořád dál. Jenže stoupání bylo teď obtížnější, mraky se mu honily nad hlavou a zastíraly srpeček měsíce. Světlo baterky se dotklo čehosi, co se na okamžik zalesklo a zmizelo, jakmile udělal několik kroků kupředu. Posvítil za sebe. To co se zalesklo, už tam nebylo. S proklínáním opsal baterkou pečlivý kruh. Opět se to zalesklo. Posvítil ještě dál dozadu.

Talíř byl zpola zasněžený. Ve světle baterky byla vidět jen hrana kovového rámu. Za dne byl talíř patrně pod sněhem celý, ale ten silný a čerstvý vítr, který se zvedl, ho poodhalil. Rychle se pro něj sehnul, skoro jako by se bál, že mu zase zmizí. Byl ještě v předklonu a ve světle baterky si prohlížel talíř, když mu ten chlap skočil na záda.

Útok byl nečekaný a bleskurychlý. Neslyšel nic, jen vítr. Byl tak zaměstnán svým objevem, tolik se soustředil na talíř, o němž věděl určitě, že pochází z vražedné hole, že náhlou tíhu na zádech nespojil s napadením. Byl prostě překvapený a jeho první myšlenkou bylo, že na něj nějaká borovice setřásla z přetížených větví hromadu sněhu.

Teprve dodatečně si uvědomil, že to hromada sněhu není, ale to už ležel na břiše jak dlouhý, tak široký.

Rázem se převalil na záda. V levé ruce svíral talíř, odhodlán ho nepustit. Pravá ruka třímala baterku, kterou se okamžitě ohnal útočníkovi po hlavě, ale zasáhl pouze jeho předloktí. Něco těžkého ho udeřilo do ramene – francouzský klíč nebo kladivo? V tu chvíli si uvědomil, že ten člověk je ozbrojený a že situace je vážná. Odhodil baterku a hmátl po osmatřicítce.

Měsíc na obloze vyplul zpod mraků. Postava nad ním ho svírala koleny. Měla na sobě černou větrovku s kapucí přetaženou přes celou hlavu, bradu a ústa a nos jí zakrýval červený šátek. V pravé ruce držela kladivo a zdvihla mu je nad hlavou právě v okamžiku, kdy se měsíc zase skryl. Hawesovy prsty sevřely osmatřicítku a kladivo dopadlo.

Dopadlo ve tmě a zasáhlo Hawese do tváře, roztrhlo mu kůži, sklouzlo dolů a udeřilo ho do ramene. Hawes zuřivě zaklel, s až směšnou neobratností vytáhl osmatřicítku a namířil, ale to už přicházela další rána. Útočník se rozmáchl kladivem, to dopadlo s brutální silou Hawesovi na zápěstí a málem mu přerazilo kost.

Bezděky povolil sevření a pistole se skutálela do sněhu. Zařval bolestí a snažil se útočníka kopnout, ale ten rychle uhnul, vyskočil a v hlubokém sněhu se chystal ke konečnému útoku. Měsíc se opět objevil. V jeho slabém stříbrném světle se proti obloze odrážela mužova silueta se zahalenou hlavou a obličejem zamaskovaným šátkem. Kladivo se opět octlo Hawesovi nad hlavou.

Kopl muže do rozkroku.

Kopanec protivníkův útok neodvrátil. Svezl se mu po stehně a minul se cílem, ale porušil mu rovnováhu, takže kladivo dopadlo bez opravdové razance. Muž hekl a Hawes se rozmáchl pěstí, ale kladivo vyrazilo z čerstvé tmy znova. Ten člověk bojoval zoufale a mlčky, jeho zvířecí síla a zuřivost naháněly Hawesovi strach. Svalili se oba do sněhu a Hawes sáhl po kapuci, chtěl ji tomu druhému strhnout.

Byla však pevně uvázaná, a tak to zkusil se šátkem. Šátek začal povolovat. Muž zase mávl kladivem, ale cítil, že šátek nedrží, ucouvl, aby mu nebylo vidět do obličeje, a najednou se pod úderem Hawesovy pěsti zapotácel. Převalil se do sněhu a tentokrát se ho zmocnila panika. Místo aby znova zaútočil, přitáhl si šátek těsněji kolem obličeje a klopýtaně se rozběhl po sněhu. Hawes po něm skočil, ale minul ho, ruce mu vyrazily do prázdna. Muž se prodíral sněhem a mířil k borovicím lemujícím vlek. Než se Hawes zase postavil na nohy, ztratil se mezi stromy. Hawes se hnal za ním, ale pod stromy nebylo vidět, pod borovicemi byla tma a ticho.

Hawes na chvíli zaváhal. Nic neviděl, ani neslyšel. Čekal, že se ze tmy opět vynoří kladivo.

Místo toho se ozval hlas:

„Stát, ani hnout!“

Hlas ho překvapil, ale zareagoval instinktivně: otočil se, připravil k ráně a švihl pěstí do tmy. Cítil, že rána narazila na pevné tělo, někdo ve tmě zaklel a pak – žasl a nevěřil svým uším – třeskla rána z pistole, rozlehla se horským vzduchem a odrazila se od stromů.

Vytřeštil oči. Pistole? Vždyť ten chlap měl jen kladivo! Proč tedy ne…

„Příště ti to napálím do srdce,“ řekl hlas.

Hawes zíral do tmy.

Nevěděl, odkud hlas přichází.

Nevěděl, kam skočit.

A ten člověk má pistoli!

„Už jsi skončil?“ zeptal se ten člověk.

Tmu náhle probodlo světlo baterky Hawes zamžikal a snažil se chránit si obličej.

„Ale to se podívejme,“ řekl muž. „Člověk nikdy neví, že jo? Ruce sem!“

„Cože?“ zeptal se Hawes.

„Dej sem ty svý zatracený pazoury!“

Váhavě napřáhl ruce. Na světě nebylo překvapenějšího člověka než on, když mu na nich zaklapla pouta.

10

Kancelář šerifa města Rawsonu se nalézala na hlavní ulici vedle italské restaurace, jejíž neonový nápis hlásal: LASAGNE, ŠPAGETY, RAVIOLI. Teď, když přestalo chumelit, objevily se sněžné pluhy a hrnuly sníh na obě strany ulice, takže dveře do kanceláře byly částečně zatarasené přírodními bílými hradbami. V

kanceláři byl Theodore Watt částečně skrytý za hradbou psacího stolu, zavaleného služebními formuláři HLEDÁ SE, oběžníky FBI, kopiemi policejních zpráv, párem pout, kelímkem s kávou, půltuctem okousaných tužek a zarámovanou fotografií jeho ženy a tří dětí.

Theodore Watt nebyl naladěn přátelsky. Seděl za svou hradbou a mračil se. Cotton Hawes stál před stolem, dosud v poutech, která mu zacvakla na zápěstí nahoře ve sněhu. Muž, který mu je nasadil, byl to ten, který vytáhl hůl z hrudi Helgy Nilsonové, teď stál vedle něho, mračil se jako jeho šerif a měl pod okem modřinu po Hawesově ráně.

„Já bych vás moh zavřít, víme?“ řekl Watt a mračil se. „Praštil jste jednoho z mejch lidí.“

„Měl byste zavřít jeho,“ řekl Hawes vztekle. „Kdyby byl nepřišel, mohl jsem mít člověka, kterého hledáme.“

„Říkáte?“

„Ano, říkám.“

„Potloukal ste se tam nahoře a neměl ste k tomu právo,“ řekl Watt. „Co ste tam pohledával?“

„HIedal jsem.“

„Co?“

„Cokoli. Dal vám talíř, který jsem našel. Zřejmě je pro vraha důležitý, že se po něm sháněl. Pral se o něj vší silou. Koukněte se mi na tvář.“

„To je opravdu mrzutý,“ souhlasil Watt suše.

„Na tom talíři můžou být otisky prstů,“ řekl Hawes. „Podle mě by…“

„O tom pochybuju. Na holi nebyly žádný a na sedačce taky ne.

Mluvili sme s oběma mechanikama. Řekli nám, že člověk, co jel vedle Helgy, měl rukavice. Pochybuju, že by na tom talíři byly ňáký otisky.“

„Jak myslíte…“ řekl Hawes nepřesvědčeně.

„Řekněme si to na rovinu,“ řekl Watt. „Podle vás nejednáme v tomhle případě tak, jak bysme měli. A tak vás napadlo, že těm místním balíkům trochu pomůžete, co? Že mám pravdu?“

„Myslel jsem si, že bych vám třeba…“

„Tak ste měl přijít za mnou,“ řekl Watt, „a požádat, jestli nám můžete pomoct. Takhle ste jen zmařil naše plány.“

„Tomu nerozumím.“

„Mám tam nahoře šest mužů,“ vysvětlil Watt. „Čekají tam, až se ten, co zamordoval tu holku, vrátí, aby zahladil svý chyby. Tendle talíř byla jedna z nich. Ale našel ho vrah? Kdepák! Našel ho náš přeochotnej detektiv z velkýho města. Moc si nám pomoh, kamaráde, to teda jo! Při tom rumrajchu tam nahoře se tam náš vrah neobjeví ani za měsíc.“

„Já už jsem ho skoro měl,“ řekl Hawes. „Šel jsem po něm, jenže váš podřízený mi to překazil.“

„Tobě to překazil! Tys to překazil jemu, nemoh splnit svoji povinnost! Asi bych tě měl zavřít. Existuje něco jako maření vyšetřování, ale to přece víš, nebo ne? Ty, detektiv z velkýho města!

Co ty na to?“

„Mrzí mě, jestli jsem vám…“

„My sme samozřejmě jen parta venkovskejch buranů, který vědí o policejní práci houby! Nás by ani nenapadlo dát v případě tý slečinky provést pitvu, nebo dát testovat krev na tý sedačce, že jo? A v největších městech kolem Rawsonu není kriminální laboratoř!“

„Způsob, kterým jste začali vyšetřovat…“ začal Hawes.

„… do toho tobě vůbec nic není,“ dořekl Watt. „Třeba si za svý chyby rádi odpovídáme sami, Hawesi. Ale vy, městský policajti, chyby neděláte, a proto taky tam, odkud si přišel, zločin, to se ví, neexistuje!“

„Podívejte se,“ řekl Hawes, „vy jste soustavně ničili stopy. A já kašlu na to, co si…“

„Jak se ukázalo, je to docela jedno, protože na tý holi stejně žádný otisky nebyly. A dostat naše lidi nahoru sme museli, proto sme použili vlek. Dneska tam byl obrovskej zmatek. Ale vy policajti z města asi zmatky neznáte, že jo?“ Watt se na Hawese nevraživě díval. „Frede, sundej mu ty klepeta!“

Fred byl překvapený, ale pouta sundal.

„Praštil mě do voka,“ řekl Wattovi.

„Máš ještě druhý,“ řekl Watt suše. „Di spát, Hawesi. Máme tě dneska večer akorát dost.“

„Co říká pitevní protokol?“ zeptal se Hawes.

Watt se na něj podíval téměř s úžasem.

„Pořád eště strkáš nos, kam nemáš?“

„Jo, pořád bych vám ještě chtěl pomoct.“

„Ale my tvou pomoc nepotřebujeme, víš.“

„Třeba by se vám mohla hodit. Tady nikdo neví…“

„Už zas ten náfuka z velko…“

„Chtěl jsem říct,“ pokračoval Hawes bez ohledu na Watta, „že tady v okolí nikdo neví, že jsem policajt. To by vám mohlo pomoct.“

Watt mlčel.

„Snad,“ řekl konečně.

„Směl bych se podívat na ten pitevní protokol?“

Watt opět mlčel. Pak přikývl. Vzal ze stolu list papíru a řekl: „Smrt způsobila smrtelná bodná rána do srdce, pronikla do srdečních oušek a do plicní arterie. Proto tak krvácela, Hawesi.

Poraněný srdeční komory obvykle tolik nekrvácejí. Soudní ohledavač říká, že podle ztráty krve zemřela ta holka během asi dvou nebo tří minut.“

„Stojí tam ještě něco?“

„Jak spadla ze sedačky, zlomila si kotník. Šikmá zlomenina holenní kosti. A pod nehtama jí našli stopy lidský kůže. Vypadá to, že se na člověka, kterej ji napad, sápala a odnesla si ho hezkej kousek s sebou.“

„Co vám řekla ta kůže?“

„Nic moc. Vrah je běloch a dospělej.“

„To je všechno?“

„Všechno. Totiž z tý kůže je to všechno. Až na možnost, že se pozdějc použije pro srovnání – jestli bude s kým srovnávat. Na jejích nehtech a prstech se našly ještě stopy krve. Cizí, ne její.“

„Jak to víte?“

„Krev na sedačce, její krev, má skupinu AB. Krev na jejích rukách patří do skupiny O a je pravděpodobně vrahova.“

„Poškrábala ho tak, že krvácel.“

„Připravila ho o hezkej kousek kůže, Hawesi.“

„Z obličeje?“

„Jak to mám sakra vědět?“

„Myslel jsem, že třeba…“

„Z toho kousku kůže se nedá říct, jestli pochází z krku nebo z obličeje nebo odkud. Mohla ho škrábnout kdekoli.“

„Ještě něco?“

„Našli jsme stopu její krve ve sněhu pod vlekem. A hodně, to mi věř, krvácela jak zapíchnutý čuně. Ta stopa začala asi čtyři minuty před koncem. Trvalo jí tedy asi dvě nebo tři minuty, než umřela.

Takže za předpokladu, že vrah seskočil ze sedačky hned, jak ji bodnul, tak ta holka…“

„… byla ještě naživu, když seskočil.“

„Správně.“

„Našli jste ve sněhu něčí stopy?“

„Nic. Je to tam samá závěj. Nevíme, jestli seskočil s lyžema nebo bez nich. Musel to ale bejt moc dobrej lyžař, když se mu to povedlo, myslím si.“

„V každém případě má aspoň škrábnutí,“ řekl Hawes. „Aspoň něco, po čem můžeme pátrat.“

„Začneš pátrat hned dneska večer?“ zeptal se Watt jízlivě.

11

Když se vrátil do jejich pokoje, Blanche na něho čekala. Seděla na jeho posteli opřená o polštáře, v plandavé flanelové košili, která ji zakrývala od krku po kotníky V ruce držela jablko a zlostně z něho ukusovala, když vešel do pokoje. Pak se vrátila ke knize, kterou měla ležet otevřenou na klíně.

„Ahoj,“ řekl.

Neodpověděla, dokonce se na něj ani nepodívala. Dál chroustala jablko a předstírala, že čte.

„Dobrá kniha?“

„Vynikající,“ odpověděla.

„Stejskalo se ti po mně?“

„Vlez mi na záda,“ řekla Blanche.

„Promiň, já…“

„Nemám co promíjet. Měla jsem se bez tebe báječně.“

„Já jsem byl zatčenej, víš.“

„Cože?“

„Zatčenej. Sebrali mě. Sbalili. Lízli. Zhaftli. Cvak…“

„Pochopila jsem to hned napoprvé. Kdo tě zatknul?“

„Šerifovi policajti,“ řekl Hawes a nevěřícně zakroutil hlavou.

„Patří ti to.“ Odložila knihu. „Sám jsi mi přece říkal, že dneska zabili někde nahoře nějaký děvče. Zavraždili! A ty utečeš a necháš mě tady, když vrah…“

„Řek jsem ti, kam jdu. Řek jsem ti…“

„Řek jsi, že za hodinu budeš zpátky“

„Ano, ale to jsem nevěděl, že mě zatknou.“

„Co se ti stalo na tváři?“

„Dostal jsem ránu kladivem.“

„Dobrý,“ řekla Blanche a důrazně pokývala hlavou.

„Nepolíbíš mi tu ránu?“ zeptal se Hawes.

„Ty můžeš políbit mně…“

„No no, pozor,“ varoval ji.

„Dřepěla jsem u krbu do jedenácti. Pak jsem přišla sem a… kolik je vůbec hodin?“

„Půlnoc pryč.“

Blanche opět přisvědčila.

„Sbalila bych se a odjela domů, kdyby silnice byly sjízdný, to mi věř.“

„Ano, ale ony nejsou.“

„Bohužel.“

„Nejsi ráda, že jsem zpátky?“

Blanche pokrčila rameny.

„Je mi to absolutně jedno. Právě jsem se chystala jít spát.“

„Tady?“

„Přirozeně že vedle.“

„Moje milá Blan…“

„Tvoje milá, to určitě,“ opičila se po něm. „Copak, ty můj nejmilejší?“

Hawes se usmál.

„To je rozkošná košilka. Takový nosila moje babička.“

„Já jsem si myslela, že se ti bude líbit,“ řekla Blanche nevlídně.

„Vzala jsem si ji jen kvůli tobě.“

„Já jsem si vždycky rád hladil flanel.“

„Dej ty tlapy…“ začala a rychle se od něho odtáhla.

S rukama složenýma na prsou trůnila uprostřed postele a upírala pohled na protější stěnu. Hawes ji chvíli pozoroval, pak si svlékl svetry a začal si rozepínat košili.

„Jestli se chystáš svlíknout,“ řekla Blanche jakoby nic, „mohl bys mít aspoň tolik slušnosti, že bys šel…“

„Psst,“ sykl Hawes ostře.

Ruce na knoflíčcích košile mu ztuhly. Naklonil hlavu k jedné straně a poslouchal. Blanche, která ho sledovala, se zamračila.

„Co se…?“

„Psst,“ opakoval a opět pozorně naslouchal.

V pokoji bylo ticho a do toho ticha se opět ozval ten zvuk.

„Slyšíš to?“ zeptal se.

„Co mám slyšet?“

„Poslouchej!“

Poslouchali společně.

Nebylo pochyb, něco se ozývalo. Sice daleko, ale ozývalo.

„To je to vrčení, co jsem slyšel včera v noci,“ řekl Hawes. „Hned jsem zpátky.“

„Kam jdeš?“

„Dolů do lyžárny,“ odpověděl, a než se nadála, byl pryč.

Když šel po chodbě ke schodišti, otevřely se na jejím druhém konci dveře a vyšla z nich dívka v pyžamu a prošívaném županu, s vlasy v natáčkách. Nesla si osušku a kartáček na zuby. Usmála se na Hawese a přešla kolem něho. Když scházel po schodech, slyšel, jak za sebou zastrčila dveře od koupelny.

V lyžárně se svítilo. Vrčení vycházelo odtamtud a bylo přerušované; viselo v tichém nočním vzduchu a chvílemi ustávalo a zase začínalo. Přešel tiše po sněhu a zastavil se těsně přede dveřmi.

Přiložil k nim ucho a poslouchal, ozývalo se jen vrčení. Přemýšlel, jestli nemá dveře vykopnout, ale místo toho šetrně zaklepal.

„Ano?“ zavolal někdo zevnitř.

„Mohl byste mi otevřít, prosím vás?“ řekl Hawes.

Čekal. K zamčeným dveřím se přiblížily těžké lyžařské boty.

Dveře se pootevřely a ve škvíře se objevil opálený obličej. Hawes na první pohled poznal, že patří Helmutu Kurtzovi, lyžařskému instruktorovi, který mu minulý večer pomohl a kterého dnes viděl na svahu, právě než nasedl na vlek.

„Vida. Dobrý večer,“ řekl Hawes.

„Co je?“ zeptal se Kurtz.

„Smím vejít?“

„Je mi líto, ale do lyžárny nikdo nesmí. Je zavřená.“

„Dobře, ale vy tu jste.“

„Já jsem instruktor,“ řekl Kurtz. „My smíme.“

„Viděl jsem světlo a dostal jsem chuť si s někým popovídat,“ řekl Hawes.

„No tak…Co tu vůbec děláte?“ zeptal se Hawes, jako by o nic nešlo; stejně nedbale se vklínil jedním ramenem do škvíry a dveře otevřel, jakoby nic je strčil dovnitř, protáhl se kolem Kurtze a pak přejel zrakem po holé rozsvícené žárovce na stropě a k ponku na konci místnosti; snažil se najít zdroj vrčení, které naplňovalo dílnu.

„Vy ale skutečně nesmíte…“ začal Kurtz, ale Hawes byl už v půli dílny a blížil se k dalšímu osvětlenému místu, kde nad ponkem visela žárovka se zeleným stínidlem.

Vrčení zesílilo, byl to zvuk poněkud opotřebovaného stroje, zvuk…

Určil ho téměř hned. Na jednom konci ponku byla připevněna bruska, jejíž kotouč se dosud otáčel. Podíval se na ni, přikývl a pak ji jediným pohybem vypnul. Obrátil se ke Kurtzovi a usmál se.

„Brousil jste něco?“ chtěl vědět.

„Ano, tyhle brusle,“ řekl Kurtz a ukázal na pár bílých bruslí pro krasobruslaře, které ležely na ponku.

„Vaše?“ zeptal se Hawes.

Kurtz se usmál.

„Kdepak, to jsou dámské brusle.“

„Čí?“

„Do toho vám snad nic neru, nebo ano?“ zeptal se Kurtz zdvořile.

„Asi ne,“ odpověděl Hawes mírně a dosud se usmíval. „Byl jste tady včera v noci a něco brousil, pane Kurtzi?“

„No dovolte!“

„Ptal jsem se, jestli jste tu…“

„Ne, nebyl.“

Kurtz přistoupil k ponku a pozorně a bezostyšně si Hawese prohlížel.

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Cotton Hawes.“

„Těší mě. Je mi líto, pane Hawesi, že jsem tak nevrlý, ale vy sem opravdu nemáte přístup.“

„Ano, vím. Sem smějí jen instruktoři, že, pane Kurtzi?“

„Po zavření ano. Chodíme sem opravit něco na lyžích, nebo…“

„Nebo něco nabrousit, že, pane Kurtzi?“

„Ano. Například brusle.“

„Ano. Například brusle,“ opakoval Hawes.

„Ale včera v noci jste tu nebyl, viďte, pane Kurtzi?“

„Ne, nebyl.“

„Protože, abyste věděl, já jsem slyšel něco, co mohl být zvuk pilníku nebo pilky nebo něčeho takového, a pak někdo něco brousil.

Takže vy jste to určitě nebyl? Nebrousil jste třeba brusle? Nebo…

lyžařskou hůl?“

„Lyžařskou hůl? Proč by někdo…“ Kurtz se náhle zarazil.

Znova se zadíval na Hawese.

„Co vy jste?“ zeptal se. „Policista?“

„Proč? Nemáte rád policisty?“

„Já nemám se smrtí Helgy nic společného,“ vyhrkl Kurtz.

„Taky to nikdo neříká.“

„Vy jste to naznačil.“

„Nenaznačoval jsem nic, pane Kurtzi.“

„Ptal jste se, jestli jsem včera v noci nebrousil špičku lyžařské hole. Z toho vyplývá…“

„Ale vy jste to nedělal.“

„Ne, nedělal,“ odsekl Kurtz.

„Co jste tedy brousil včera v noci?“

„Nic. Já jsem včera v noci nebyl nikde tady blízko lyžárny.“

„I byl, pane Kurtzi. Potkali jsme se venku, vzpomínáte si? Šel jste dolů po schodech a spěchal jste. Nepamatujete se na to?“

„To bylo mnohem dřív“

„Já jsem nemluvil o čase, pane Kurtzi. Já jsem se vás zeptal, kdy jste byl v dílně.“

„Já jsem v dílně nebyl. Ani dřív, ani později.“

„Ale právě jste řekl, že to bylo dřív. Dřív než co, pane Kurtzi?“

Kurtz chvíli mlčel.

Pak řekl: „Dřív než… tu byl ten někdo.“

„Vy jste tu někoho viděl?“

„Viděl jsem tu světlo.“

„Kdy? V kolik hodin?“

„Nepamatuju si. Po tom, co jsme se spolu setkali, jsem šel do baru… něco jsem vypil a pak jsem se šel projít. A tehdy jsem viděl to světlo.“

„Kde bydlíte, pane Kurtzi?“

„V hlavní budově.“

„Sešel jste se včera večer někdy s Helgou?“

„Nesešel.“

„Vůbec ne?“

„Ne.“

„Tak co jste dělal nahoře?“

„Šel jsem si pro Mariiny brusle. Tyhle.“

Ukázal na krasobruslařské brusle na ponku.

„Které Marie?“

„Marie Fiersové.“

„Je to ta drobná dívka s černými vlasy?“

„Ano. Znáte ji?“

„Myslím, že jsem ji právě zahlídl na chodbě,“ řekl Hawes. „Tak vy jste si šel pro její brusle a pak jste se šel napít a nakonec na procházku. V kolik hodin to bylo?“

„Muselo být už po půlnoci.“

„A v dílně se svítilo?“

„Ano.“

„Ale kdo tam je, to jste neviděl?“

„Neviděl.“

„Jak dobře jste se znal s Helgou?“

„Velmi dobře. Učili jsme spolu.“

„Jak dobře je velmi dobře?“

„Byli jsme přátelé.“

„Jak moc dobří, pane Kurtzi?“

„Už jsem vám to řekl.“

„Spal jste s ní?“

„Jak se opovažujete?“

„No dobrá, dobrá.“ Hawes ukázal na brusle. „Tyhle patří Marii, říkáte?“

„Ano, ona je tu taky jako instruktorka. Ale je dobrá i na bruslích, skoro tak jako na lyžích.“

„Jste dobří přátelé i s ní, pane Kurtzi?“

„Já se přátelím s každým,“ vybuchl Kurtz. „Já jsem prostě přátelský člověk.“ Odmlčel se. „Vy jste od policie?“

„Ano, jsem.“

„Já nemám policii rád,“ řekl Kurtz tiše. „Neměl jsem policajty rád ve Vídni, kde nosili na rukávě hákové kříže, a nemám je rád ani tady.

Já jsem Helžinu smrt nezavinil.“

„Máte klíč k téhle dílně, pane Kurtzi?“

„Mám. Všichni máme klíč. Děláme si drobné opravy sami. Ve dne je tu moc lidí. V noci můžeme…“

„Koho míníte tím všichni? Instruktory?“

„Ano.“

„Aha. Takže kdokoli z instruktorů mohl…“

Do místnosti náhle, přímo hmatatelně vtrhl výkřik. Přišel odněkud shora, prodral se starou prkennou podlahou a stropními trámy. Vtrhl do místnosti s tupou silou. Oba muži ztratili řeč, upřeli pohled ke stropu a čekali, co bude dál. Výkřik se ozval znova. Hawes vyskočil a rozběhl se ke dveřím.

„Blanche,“ zašeptal a práskl za sebou dveřmi.

Stála na chodbě před koupelnou. Vlastně nestála, ale ochable se opírala o stěnu; pevné nohy tanečnice ztratily stabilitu, přestala je ovládat. Na sobě měla tu flanelovou noční košili a přes ni župan a tiskla se ke stěně s pevně zavřenýma očima a s rozcuchanými světlými vlasy. Už nekřičela, ale výkřik jí uvízl v ztuhlém obličeji na otevřených a rozechvěných ústech. Hawes se s dupáním vyřítil po schodech, zahnul prudce vpravo a ustrnul na místě, když ji spatřil; to však trvalo jen zlomek vteřiny, protože se hned vrhl opět kupředu.

Čtyřmi kroky byl u ní.

„Co se děje?“

Nezmohla se na odpověď. Tiskla se ke stěně roztaženými dlaněmi, oči dosud pevně semknuté, výkřik zaražený v hrdle jí bránil promluvit. Zavrtěla hlavou.

„Blanche, co je ti?“

Opět zavrtěla hlavou, pak odlepila jednu ruku od stěny, jako kdyby se bála, že se zhroutí k zemi, pokud se pustí. Ruka se chabě nadzvedla. Neukázala, jen naznačila, a to tak neurčitě, jako kdyby i ona strnula.

„V koupelně?“ zeptal se Hawes.

Přikývla.

Otočil se. Dveře do koupelny byly pootevřené. Otevřel je pořádně a vrazil do koupelny. Okamžitě zůstal stát, jako by narazil na kamennou zeď.

Marie Fiersová byla i nebyla oblečená. Vrah ji zastihl buď při oblékání, nebo při svlékání, zastihl ji při aktu, který byl, jak jistě předpokládala, soukromý: jedna noha vězela v nohavici pyžama a druhá jí neoblečená ležela zkroucená pod tělem. Pyžamový kabátek se vyhrnul přes jedno něžné ňadro, snad když padala, nebo když se bránila. Dokonce i vlasy byly v jakémsi mezistavu: část jich měla připíchnutou natáčkami těsně u hlavy a zbytek visel nepořádně kolem, nepoužité natáčky ležely rozházené na podlaze. Vnitřní zámek byl vyrvaný z rámu, jak vrah násilně otevřel dveře. Voda v umyvadle dosud tekla. Dívka ležela bez hlesu, mrtvá ve svém narušeném soukromí, částečně oblečená a částečně svlečená, překvapení a hrůza se vepsaly do smrtelné masky jejího obličeje.

Kolem krku měla zakroucený ručník. Někdo ho omotal s takovou silou, že se jí zařízl do kůže a dosud vězel v rozervaném mase, jež místy vyhřezlo přes něj, drsná látka jako by jí zarostla do hrdla. Z úst jí trčel jazyk a krvácela z nosu, protože se při pádu udeřila obličejem o dlaždičky.

Vycouval z koupelny.

V hlavní budově našel telefonní automat a zavolal z něj Theodoru Wattovi.

12

Blanche seděla na posteli v noční košili, županu a přikrývce, kterou jí hodili přes ramena, a třásla se. Theodore Watt se ležérně opíral o prádelník a dýmal z doutruku.

„Slečno Colbyová, pověděla byste nám, co přesně se tady stalo?“

řekl.

Blanche seděla nahrbená a celá roztřesená, bledá v obličeji.

Shledávala svůj hlas, nemohla ho najít, zavrtěla hlavou, přikývla, odkašlala si a k svému překvapení promluvila.

„Já… já jsem tu byla sama, Cotton šel dolů podívat se, co… co je to za hluk.“

„Jaký hluk, Hawesi?“ zeptal se Watt.

„Jako když se něco brousí. Dole v lyžárně. Slyšel jsem to už včera v noci.“

„Zjistil jsi, kdo to dělá?“

„Dneska to byl Helmut Kurtz, taky zdejší instruktor. Tvrdí, že se včera v noci v blízkosti dílny nevyskytoval, ale že tam po půlnoci viděl světlo.“

„Kde je teď?“

„Nevím, šerife, ale byl se mnou, když tu dívku někdo zabil. V

žádném případě nemohl…“

Watt si ho nevšímal a šel ke dveřím, otevřel je a vystrčil hlavu do chodby.

„Frede,“ řekl, „sežeň mi Helmuta Kurtze, je to zdejší instruktor.“

„Já mám toho druhýho z konce chodby,“ odpověděl Fred. „Hned za ním přijdu. Řekni mu, ať počká.“

„Jakého druhého?“ zeptal se Hawes.

„Instruktor ze stodvojky, Larry Davidson. Zatracený instruktoři, je jich tu jako blech, promiňte, slečno. Zázrak, že zbejvá místo pro hosty.“ Zase potřásl hlavou. „Říkáte, že jste byla sama, slečno Colbyová?“

„Ano. A… zdálo se mi, že slyším něco na chodbě… něco…

nevěděla jsem co. Náhlý hlasitý zvuk.“

„Pravděpodobně někdo kopl do dveří od koupelny,“ řekl Watt.

„Pokračujte.“

„Vyšla jsem na chodbu… a podívala se na schody, co vedou dolů, ale nikoho jsem neviděla. A pak, když… když jsem se vracela do svého pokoje… slyšela jsem, jak v koupelně teče voda. Dveře…

dveře byly otevřené, tak jsem… ach Ježíši, musím?“

„Našla jste to děvče, že ano?“

„Ano,“ řekla Blanche sotva slyšitelně.

„A pak jste vykřikla?“

„Ano.“

„A pak přišel nahoru Hawes, je to tak?“

„Je,“ potvrdil Hawes. „A zavolal jsem vám z hlavní budovy.“

„Ano, ano,“ řekl Watt.

Šel ke dveřím a otevřel je.

„Pojďte dál, pane Davidsone.“

Larry Davidson vkročil váhavě do pokoje, a když procházel dveřmi, shýbl se; vzbudil zdání, že je ještě větší a že se musí sehnout, aby nenarazil o rám dveří. Měl na sobě tmavé kalhoty a flanelovou kostkovanou sportovní košili. Vlasy měl krátce přistřižené a modré oči se dívaly bystře, ne-li ostražitě.

„Asi víte, co se tady děje, že jo, pane Davidsone?“ zeptal se Watt.

„Myslím, že ano,“ odpověděl Davidson.

„Budete tak laskavej a odpovíte nám na pár otázek?“

„Jistě, odpovím… na všechno, nač se zeptáte.“

„Výborně. Byl ste celou noc ve svým pokoji, pane Davidsone?“

„Ne, celou noc ne. Nějaký čas jsem byl v hlavní budově.“

„Co ste tam dělal?“

„No, já…“

„Ano, pane Davidsone, co ste tam dělal?“

„Já… já jsem šermoval. S tímhle tady nemám nic společného.“

„Co že ste dělal, pane Davidsone?“

„Šermoval. Máme tady pár kordů a masek a já… já jsem si šel prostě zašermovat. Podívejte se, já vím, že Helgu někdo probodnul, ale…“

„V kolik hodin ste se vrátil sem, pane Davidsone?“

„Kolik mohlo… půl jedenácté? Jedenáct.“

„A od té doby jste byl u sebe?“

„Ano.“

„Co ste dělal po návratu?“

„Napsal jsem dopis své manželce a pak jsem šel spát.“

„V kolik hodin ste šel spát?“

„Kolem půlnoci.“

„Slyšel ste nějaký zvuky?“

„Ne.“

„A co takhle hlasy?“

„Ne.“

„Slyšel ste slečnu Colbyovou, když vykřikla?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Asi jsem spal.“

„Vy spíte oblečenej, pane Davidsone?“

„Jak prosím? Aha, ne, kdepak. Váš člověk… váš policista mi řekl, že se můžu oblíct.“

„V čem jste spal?“

„V pyžamu. Pochopte, já jsem ta děvčata skoro neznal. Jsem v téhle lyžařské škole teprve čtrnáct dní. Tedy, mluvili jsme spolu, ale to je všechno. A to šermování je jen náhoda. My se takhle bavíme, od té doby, co jsem tu, šermujou všichni.“

„Kolikrát jste vykřikla, slečno Colbyová?“

„Já se nepamatuju,“ řekla Blanche.

„Dvakrát,“ řekl Hawes.

„Kde si byl, když si zaslech ty výkřiky, Hawesi?“

„Dole. V lyžárně.“

„A vy ste byl ve svým pokoji tady na chodbě a neslyšel ste nic, pane Davidsone? Co tomu řeknete? Třeba ste byl pňliš zaměstnanej…“

Davidson se náhle rozplakal. Obličej se mu zkrabatil a vyhrkly mu slzy

„Já s tím nemám nic společného,“ řekl, „přísahám! Prosím vás, vůbec nic společného! Jsem ženatý a moje žena je ve městě a čeká dítě. Já tuhle práci potřebuju, na ta děvčata jsem se ani nepodíval, přísahám u Ježíše Krista, co mám podle vás udělat? Prosím vás, prosím!“

V pokoji bylo slyšet jen jeho vzlykání.

„Přísahám u všech svatých,“ vypravil ze sebe tiše. „Přísahám.

Mám tvrdé spaní. Bývám večer strašně unavený, přísahám! Prosím vás. Neznal jsem je, jen jsme se zdravili. Nic jsem neslyšel. Věřte mi, prosím vás! Musím si tohle zaměstnání udržet, nic jiného než lyžovat neumím. Nemůžu se zaplítat do takových věcí. Prosím!“

Sklonil hlavu, aby zakryl slzy, které mu tekly po tvářích, ramena se mu chvěla, vzlyky se mu draly z hloubi duše a otřásaly celým tělem.

„Prosím,“ opakoval.

Poprvé za celou dobu od začátku té záležitosti se Watt obrátil k Hawesovi a požádal ho o radu.

„Co myslíš ty?“ zeptal se.

„Já mám taky tvrdý spaní,“ řekl Hawes. „Neslyšel bych, kdyby vylítnul do povětří celej barák!“

13

V neděli ráno se nad údolím rozezněly zvony.

Začaly v městě Rawsonu a v čistém horském vzduchu zněly ostře a jasně, jejich hlas se nesl nad sněhem dolů do údolí. Hawes šel k oknu a vytáhl žaluzii, naslouchal tomu vyzvánění a vzpomínal na své mládí a na důstojného pána Jeremiaha Hawese, který byl jeho otcem, na hlahol nedělních zvonů a otcův zvučný hlas při kázáni. Otcova kázání měla vždy logiku. Hawes si ze svého rodinného prostředí nepřinesl náboženskou zanícenost, ale hlubokou úctu k logice. „Aby se něčemu věřilo,“ říkával mu otec, „musí to být logické. Nepochodíš špatně, když si to zapamatuješ, Cottone.“

V zavraždění Helgy a Marie mnoho logiky nebylo, pokud není sama o sobě logická bezdůvodná brutalita. Hawes se díval přes klidné údolí, naslouchal neutuchajícímu hlasu zvonů a snažil se seřadit fakta, jež měl k dispozici. Za ním spala Blanche stočená do klubíčka, rukama objímala polštář a mírně oddychovala. Nechtěl ji po tom, co prožila včera, probudit. Pokud šlo o něj, víkend skončil, teď už si s potěšením nezalyžuje, tenhle víkend ne. Jeho hlavním přáním bylo Rawsonskou horu opustit, i když ne, to nebyla pravda, ne tak docela. Přál si vypátrat vraha, přál si to ze všeho nejvíc. Ne proto, že byl za takovou práci placený, ne proto, že by chtěl Theodoru Wattovi mermomocí dokázat, že detektivové z velkoměsta mají přece jen aspoň trochu za ušima – ale proto, že tu dvojí vraždu pociťoval jako urážku. Dosud nezapomněl na zvířecí sveřepost muže, který ho tam nahoře napadl, a představa té síly zaměřené na dvě bezmocné dívky v něm vyvolávala bezmezný vztek.

Proč, ptal se sám sebe.

Kde je v tom nějaká logika?

Žádná neexistovala. Ve volbě obětí nebylo nic logického, ve volbě dějiště vražd taky ne. Proč se někdo rozhodl zabít Helgu za božího dne na sedačce deset metrů nad zemí a jako zbraň použít lyžařskou hůl? Lyžařskou hůl s nabroušenou smrtící špičkou, připomněl si Hawes, na to nezapomeň! K vraždě nedošlo jen tak, z náhlého popudu, byla jednoduše a prostě naplánovaná a promyšlená předem.

Někdo byl v noci před vraždou v dílně, piloval a brousil, až zbrousil tu zatracenou hůl do špičky, aby měl jisté, že jí prorazí skrze těžkou lyžařskou větrovku a lyžařský svetr až do srdce.

Ve volbě dějiště činu tedy logika být musela, říkal si Hawes. Ten, kdo zavraždil Helgu, musel plánovat včas, aby měl noc před vraždou zbraň připravenou. A jakmile připustím, že plán existoval, řekl si, musím logiku předpokládat; musím předpokládat, že vražda na sedačce byla součástí toho plánu, možná dokonce součástí nezbytnou.

Ano, to má logiku, řekl si. Až na to, že je to nelogické.

Blanche za ním se zavrtěla. Otočil se a krátce na ni pohlédl; vzpomněl si na její zděšený výraz v noci, tak kontrastující s jejími rysy, které teď spánek uvolnil. Vylíčila, co věděla, Wattovi třikrát, znova a znova mu popsala, jak našla mrtvou dívku.

Marie Fiersová, jednadvacetiletá brunetka z Montpelieru ve státě Vermont. Začala jezdit na lyžích, když jí bylo šest, čtyřikrát zvítězila v ženském slalomu, od sedmnácti dělala instruktorku. Vedle lyžování ještě bruslila, na střední škole byla členkou plaveckého družstva, byla všestranná sportovkyně, milá dívka mírného chování a s příjemným úsměvem. Je mrtvá.

Proč? Měla pokoj hned vedle Helgy, znala Helgu už skoro rok. V

den, kdy Helgu někdo zavraždil, se nepohybovala nikde v blízkosti vleku. Vědělo se, že učí začátečníky nedaleko bistra, hezky daleko od sedačkového vleku. Helžinu vraždu nemohla vidět, jejího vraha rovněž ne.

Přesto ji někdo zabil.

A jestliže skutečně měl vrah plán, ten plán měl svou logiku a vražda uprostřed horské pláně byla její součástí, pak do něj patřila i smrt Marie.

Ale jak?

Já bych do toho kop, řekl si Hawes. Už nedokážu pořádně myslet.

Chci to rozřešit za každou cenu, proto mi to už nemyslí a jsem k ničemu. Musím odtud zmizet. Probudím Blanche a řeknu jí, ať se oblíkne a sbalí, zaplatím účet a odjedeme zpátky do města, zpátky do sedmaosmdesátky, kde se smrt objevuje snad častěji a se stejnou brutalitou, ale nepřekvapuje. Tady to přenechám Theodoru Wattovi, šerifovi, který chce odpovídat za vlastní chyby. Nechám to jemu a jeho přičinlivým nohsledům. Třeba na to přijdou, nebo taky ne, ale na mě je to příliš, já už nedovedu pořádně myslet.

Přistoupil k posteli, vzbudil Blanche a pak se vydal k hlavní budově; chtěl co nejrychleji zaplatit a vypadnout. Někdo seděl u piana a cvičil stupnice. Hawes přešel kolem piana a krbu a zahnul za roh k Wollenderově kanceláři. Zaklepal na dveře a čekal.

Ozvalo se „Dále“ a Hawes vešel.

Všechno vypadalo přesně tak, jako když se v pátek večer přihlašoval k pobytu. Byla to už věčnost. Wollender seděl za svým stolem, muž blížící se třicítce, tmavovlasý a s tmavým obočím nízko nad hluboce hnědýma očima. Seděl tu v bílé rozhalené košili a křiklavém svetru se soby. Na pravé noze měl dosud sádru a nohu mél nataženou před sebe a položenou na nízkém taburetu. Všechno vypadalo úplně stejně.

„Rád bych zaplatil,“ řekl Hawes. „Odjíždíme.“

Stál ve dveřích, asi pět metrů od Wollenderova stolu. Berle byly opřené o stěnu vedle dveří, Wollender se usmál, řekl „Zajisté“, otevřel nejdolejší zásuvku stolu, vyndal účetní knihu a pečlivě vystavil účet. Hawes přistoupil ke stolu, účet zkontroloval a vyplnil šek. Když s ním zamával ve vzduchu, aby inkoust uschnul, řekl: „Co jste dělal včera v mém pokoji, pane Wollendere?“

„Kontroloval jsem topení,“ odpověděl Wollender.

Hawes přikývl.

„Tady máte šek. Potvrdíte, že je zaplacený, prosím?“

„S největší radostí,“ řekl Wollender.

Orazítkoval účet a vrátil ho Hawesovi. Hawese na okamžik přepadl prapodivný pocit, že něco není, jak má být. V mysli mu vyvstal nesmyslný titulek: CO NENÍ NA OBRÁZKU SPRÁVNĚ?

Podíval se na Wollendera, na jeho vlasy, na bílou košili a svetr se soby, na nataženou nohu v sádře a na taburet. Něco bylo jinak. Nebyl to ten pokoj, ani týž obraz jako v pátek. Co není na obrázku správně, pomyslel si a nenacházel odpověď.

Přijal účet.

„Díky,“ řekl. „Víte něco nového o stavu silnic?“

„Jsou sjízdné až do Thruway. Neměl byste mít problémy.“

„Díky,“ řekl Hawes.

Zaváhal a zadíval se upřeně na Wollendera.

„Můj pokoj je přímo nad tou lyžárnou, víte,“ řekl.

„Ano, vím.“

„Máte od ní klíč, pane Wollendere?“

Wollender zavrtěl hlavou.

„Nemám. Ta dílna má soukromého majitele, nepatří hotelu.

Myslím, že majitel dovoluje instruktorům, aby…“

„Vy jste ale zámečník, viďte?“

„Prosím?“

„Řekl jste mi to, když jsme přijeli. Řekl jste mi, že mimo sezonu jste zámečník.“

„Hm? Ano, řekl jsem to.“

Wollender se rozpačitě zavrtěl na židli, aby se mu s tou nohou pohodlněji sedělo. Hawes se na ni znova podíval a znova se ptal sám sebe, co tady himlhergot není v pořádku.

„Třeba jste šel do mého pokoje poslouchat, pane Wollendere.

Bylo by to možné?“

„Poslouchat co?“

„Zvuky z lyžárny,“ řekl Hawes.

„Jsou ty zvuky tak zajímavé?“

„O půlnoci zajímavé jsou. Uprostřed noci se dá slyšet ledacos. Já si právě začínám vzpomínat, co všechno jsem slyšel.“

„Ale? A copak jste slyšel?“

„Slyšel jsem cvaknutí, když se zapaluje naftový kotel, dále spláchnutí vody na záchodě, rolby, jak jedou nahoru, někoho se hádat na chodbě – a někoho, jak piluje a brousí v dílně.“

Mluvil k Wollenderovi, ale vlastně neadresoval svá slova jemu.

Spíš si připomínal rozčilené a zvýšené půlnoční hlasy, uvědomoval si, že teprve potom slyšel zvuky z dílny, šel k oknu a viděl světlo. A pak se stala zvláštní věc. Místo, aby řekl „pane Wollendere“, oslovil ho najednou „Elmere“.

„Elmere,“ řekl, „právě mě něco napadlo.“

E l m e r e.

A s tím slovem vešlo do místnosti něco nového. To slovo ho rázem přeneslo do místnosti pro výslechy v sedmaosmdesátce, kde sprosté zloděje a zločince oslovovali křestními jmény. Charlie a Harry a Martine a Joe, tak jim říkali, a ta familiérnost je zaháněla do obrany, otřásala jimi a dávala jim na vědomí, že s těmi, kdo je vyslýchají, není žádná legrace.

„Elmere,“ řekl a naklonil se přes psací stůl, „právě mě napadlo, že Marie sice nemohla v lyžařském terénu nic vidět, ale že mohla zemřít, protože něco slyšela. A možná slyšela zrovna tu hádku, co já.

Jenomže její pokoj je hned vedle pokoje Helgy, a tak možná poznala, kdo se to hádá. To je docela logické, nemyslíte, Elmere?“

„Asi ano,“ řekl Wollender nevzrušeně. „Ale jestli víte, kdo zabil Marii, proč nezajdete…“

„Já to nevím, Elmere. Vy ano?“

„Bohužel ne.“

„Já taky ne, Elmere. Já mám jen takový pocit.“

„A jaký že je to pocit?“ zeptal se Wollender.

„Že jste přišel do mého pokoje poslouchat, Elmere. Zjistit, co jsem slyšel tu noc, než byla Helga zavražděna. A třeba jste usoudil, že jsem toho slyšel nepříjemně moc, a proto jste mě včera napadl.“

„Pane Hawesi, prosím vás,“ řekl Wollender a sotva znatelný, povýšený úsměv mu přelétl přes rty.

Slabým pohybem ruky ukázal na nohu v sádře.

„Jistě, beze sporu,“ řekl Hawes. „Jak by mě mohl přepadnout člověk s nohou v sádře, člověk, který nemůže udělat krok bez berlí?

Jistě, Elmere, nemyslete si, že právě tohle…“ zarazil se.

„Vaše berle!“ řekl.

„Co?“

„Vaše berle! Kam se ty potvory poděly?“

Na kratičký okamžik vyprchala z Wollenderova obličeje všechna barva.

Pak řekl s naprostým klidem: „Tamhle jsou. Hned za vámi.“

Hawes se otočil. Berle se opíraly o stěnu vedle dveří.

„Pět metrů od vašeho stolu,“ řekl. „Já myslel, že bez nich nemůžete chodit.“

„Já… opíral jsem se o nábytek… abych se dostal ke stolu. Ne…“

„Lžete, Elmere,“ řekl Hawes, sáhl přes stůl a vytáhl Wollendera ze židle.

„Moje noha!“ zařval Wollender.

„Vaše noha. Jděte s ní do hajzlu! Jak dlouho už na ní chodíte, Elmere? Proto jste ji zabil tam nahoře? Aby…“

„Já jsem nikoho nezabil!“

„… abyste měl dokonalý alibi? Člověk s nohou v sádře přece nemůže jet sedačkovým výtahem nebo z něho seskočit, to dá rozum!.

Pokud si tu sádru nesundává a nenasazuje už bůhví jak dlouho!“

„Mám zlomenou nohu. Nemůžu chodit.“

„A zabíjet můžete, Elmere?“

„Já ji nezabil.“

„Slyšela Marie, jak se hádáte?“

„Ne. Ne…“

„Tak proč jste po ní šel?“

„Já po ní nešel!“

Wollender se snažil vytrhnout Hawesovi z rukou.

„Vy jste se zbláznil! Ta noha mě bolí! Pusťte mě!“

„Já že jsem se zbláznil? Ty grázle mizerná, já že jsem se zbláznil?

To ty jsi vrazil lyžařskou hůl do jedný holky a ručníkem uškrtil druhou!“

„Ne, ne, nic jsem neudělal!“

„Našli jsme talíř z tý hole!“ vykřikl Hawes.

„Jakej talíř? Nevím o čem…“

„Jsou na něm otisky tvých prstů,“ zalhal Hawes.

„Dočista ses zbláznil,“ řekl Wollender. „Jak bych se vyhrabal na sedačku? Nemůžu chodit, mám nohu zlomenou na dvakrát. Na jednom místě kost prorazila kůži. Nedostal bych se do sedačky, i kdybych chtěl.“

„Kůže,“ řekl Hawes.

„Kůže co?“

„Kůže!“

Hawesovi se divoce zaleskly oči. Přitáhl si Wollendera blíž a zařval na něj:

„Kam tě škrábla?“

„Cože?“

Hawes ho chytil oběma rukama za košili a roztrhl ji.

„Kde máš ten škrábanec, Elmere? Na prsou? Na krku?“

Wollender se vší mocí snažil vyškubnout, ale Hawes ho držel velikýma rukama za hlavu, prudce mu ji natočil ke straně, přitiskl na prsa a odtáhl límec košile.

„Pusť mě!“ zavřeštěl Wollender.

„Co je tohle, Elmere?“

Vzal do prstů náplast na Wollenderově krku a vztekle ji odtrhl.

Objevila se hojící se rána dlouhá pět centimetrů a potřená jódem; končila rovnoběžně s Wollenderovými vlasy „To jsem si udělal sám,“ řekl Wollender. „Vrazil jsem…“

„Udělala ti to Helga,“ řekl Hawes. „Když jsi do ní vrazil tu hůl.

Šerif má ten kousek kůže, Elmere. Měla ho pod nehty.“

„Ne,“ řekl Wollender a zakroutil hlavou.

V pokoji nastalo naprosté ticho. Oba muži byli vyčerpaní. Hawes dosud držel Elmera za předek košile a zhluboka oddychoval, čekal.

Wollender bez přestání kroutil hlavou.

„Nechceš mi to říct?“

Wollender naznačil, že ne.

„Jak dlouho už chodíš?“

Wollender opět zakroutil hlavou.

„Proč si dáváš nohu do sádry?“

Wollender gesto zopakoval.

„Zabil jsi obě ty holky,“ zařval Hawes.

Samotného ho překvapilo, že se třese. Sevřel košili pevněji, kůží na rukou mu prosvítaly bílé klouby. Wollender snad ucítil to náhlé napětí, snad poznal, že ho Hawes v nejbližším okamžiku hodlá zardousit.

„Dobrá,“ řekl.

Mluvil velice tiše.

„Dobrá.“

„Proč ještě máš tu sádru?“

„Aby… aby… aby to nevěděla. Aby si myslela, že… že…

nemůžu chodit. A tak jsem… tak jsem ji mohl pozorovat, aniž to věděla.“

„Koho?“

„Helgu. Ona… byla moje děvče, víš. Já… jsem ji miloval, víš.“

„Chápu. Milovala ji tolik, žes ji zabil,“ řekl Hawes.

„Proto jsem ji ne…“ Potřásl hlavou. „Bylo to kvůli Kurtzovi.

Popírala to, ale já o nich věděl. A varoval jsem ji. Musíš mi věřit, že jsem ji varoval. A já… nechal jsem si sádru na noze, abych… abych ji oklamal.“

„Kdy ti ji sundali?“

„Před týdnem. Doktor… doktor mi ji sundal tady, v tomhle pokoji. Měl elektrickou pilku a rozříznut ji odshora dolů na dvě půlky. A když… když byl pryč, řek jsem si, že dám ty dvě půlky zase k sobě, a… a… přidržím je na místě lepicí páskou. Tak jsem jí měl možnost sledovat. Protože nevěděla, že můžu chodit.“

„A co jsi viděl?“

„Ty přece víš, co jsem viděl.“

„Pověz mi to.“

„V pátek v noci jsem… já… viděl jsem Kurtze odcházet z přístavku. Věděl jsem, že byl u ní.“

„Šel si tam pro Mariiny brusle,“ řekl Hawes. „Chtěl je nabrousit.“

„Ne!“ vykřikl Wollender a na okamžik vybuchla v jeho hlase taková zuřivost, že si Hawes znova připomněl brutální sílu, s níž ho ve sněhu a ve tmě napadl. Wollenderův hlas zeslábl.

„Ne,“ řekl mírněji, „ty se pleteš. Byl s Helgou, vím to. Myslíš, že bych ji byl zabil, kdyby…“

Hlas mu přeskočil, oči se zamžily. Odvrátil hlavu a nedíval se na Hawese, ale přes pokoj, pro slzy neviděl.

„Když jsem přišel k ní do pokoje, varoval jsem ji,“ zašeptal. „Řekl jsem jí, že jsem ho viděl, viděl na vlastní oči, a ona… ona řekla, že si něco namlouvám. A zasmála se.“ Obličej mu náhle ztuhl. „Zasmála se, chápeš. Neměla… neměla se smát,“ řekl. „Nebylo na tom nic k smíchu. Miloval jsem ji. A to nebylo k smíchu.“

„Ne,“ řekl Hawes vyčerpaně. „K smíchu to opravdu nebylo.“

14

Bylo po bouři.

Začala z ničeho nic a naplnila vzduch běsněním – a teď byla ta tam. Vítr rozehnal oblaka po obloze a ulehl. V autě bylo teplo a útulno, před sebou měli modré nebe, po obou stranách silnice navršený snili.

Bylo po bouři.

Po jejím řádění nezbylo už ani stopy, zbyl jen uježděný sníh pod koly auta a sníh lemující silnici a tížící větve stromů. Ale všechno už bylo minulostí a zbývalo jen sečíst škody a spravit, co se dá.

Hawes seděl mlčky za volantem, velký chlap s rezavými vlasy, a řídil vůz bez sebemenší námahy. Stejně jako zuřivost bouře vyprchal už i jeho hněv. Byl jen plný nekonečného smutku.

„Cottone,“ řekla Blanche.

„Ano?“

Neuhnul očima ze silnice. Pozoroval vinoucí se bílou stuhu, poslouchal skřípění sněhu pod zimními pneumatikami a její hlas, který ty zvuky přehlušoval.

„Cottone,“ řekla, „já jsem strašně ráda, že jsem s tebou.“

„Já taky“

„Přese všechno,“ řekla. „Strašně ráda, strašně moc.“

Reagoval na to zvláštním gestem. Sňal pravou ruku z volantu, položil ji na její stehno a jemně je stiskl. Myslel si, že to dělá, protože Blanche je velice přitažlivá dívka, s níž mu je dobře.

Je však možné, že se jí dotkl, protože do auta se náhle vplížila smrt a on si znova vzpomněl na dvě mladičké dívky, které se staly Wollenderovými obětmi.

Snad se dotkl jejího měkkého a teplého stehna jen proto, aby se ujistil o životě.

KONEC

Document Outline

Ed McBain

Příliš tiché hodiny

„A“

Vánice

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

KONEC

Ed McBain

„A“

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

KONEC

Ed McBain

Vánice

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

KONEC