Ed McBAIN

Překupník

87. revír 03

Velkoměsto na těchto stránkách je vymyšlené.

Lidé a místa, to vše je fiktivní. Pouze popis policejní práce vychází ze zavedených

vyšetřovacích metod.

KAPITOLA PRVNÍ

Zima se přihnala jako anarchista s bombou.

S vytřeštěnýma očima, jekotem a supěním zachvátila velkoměsto chladem a v led proměnila morek i srdce.

Vítr skučel pod okapy a hnal se kolem rohů, kradl klobouky a zvedal sukně, laskal mrazivými prsty teplá stehna. Lidé si dýchali do dlaní, ohrnovali límce kabátů a utahovali kolem krku tlusté šály.

Byli ještě v područí zvolna skomírající letargie podzimu, když je přepadla zima a ledovými pěstmi jim vyrážela zuby. Šklebili se do větru, jenomže ten neměl na smích náladu. Vítr burácel a řval a z oblohy se valil sníh, který pokrýval město bílou záplavou a potom, špinavý a blátivý, se větru a chladu poddal a proměnil se v zrádný led.

Lidé vyklidili ulice. Zalezli k bubínkovým kamnům a syčícím radiátorům. Hodili do sebe lacinou režnou nebo drahou skotskou. A zatímco venku skučel vítr, zalezli do kanafasu sami, nebo se v primitivním milostném rituálu přitiskli k žáru jiného těla.

Zima bude letos pěkná bestie.

Pochůzkář se jmenoval Dick Genero a byla mu zima. Zimu prostě nesnášel. Mohli byste mu

nabídnout brusle, lyže, sáně i hektolitry horkého grogu a všechny ostatní mýty onoho bílého ročního období, a stejně by vás poslal do háje. Genero nedal dopustit na léto. Patřil prostě k lidem, kteří mají rádi léto. Miloval horký písek, žhavé slunce a modrou oblohu pokud možno bez mráčku, ale měl rád i letní bouřky provázené hojným blýskáním, měl rád kvetoucí kytky a džin s tonikem.

Kdybyste vzali všechny dosavadní zimy, nacpali je do omlácené staré popelnice a hodili do řeky Dix, byl by Genero nejšťastnějším člověkem na světě.

Mrzly mu uši.

„Když ti mrznou uši, seš zmrzlej celej,“ říkávala Generovi matka, která byla studnicí pranostik a pořekadel. Genero obrážel svůj rajón s prokřehlýma ušima a myšlenkami na svou matku, ale potom si kdovíproč a trochu pozdě vzpomněl na svou ženu a zatoužil být s ní doma v posteli. Byly dvě hodiny po půlnoci a nikdo, kdo měl všech pět pohromadě, se necoural v tak pokročilou dobu ulicemi města, když bylo skoro patnáct pod nulou a doma v posteli ho čekala půvabná manželka.

Vítr mu škubal zimníkem, pronikal těžkým modrým suknem a olizoval jeho zimní blůzu. Chlad se mu vsákl do nátělníku, až se Genero roztřásl a pomyslel na své uši, vzpomněl si, že se jich nesmí dotknout, když jsou takhle zmrzlé, protože by mu mohly upadnout. I to ví od své matky. Několikrát v životě se ocitl v pokušení sáhnout si na ně, když byly zmrzlé, jenom aby se přesvědčil, jestli skutečně upadnou. Po pravdě řečeno se bál, že neupadnou – a on ztratí synovskou důvěru ve svou matku. Proto poslušně udržoval ruce navlečené do rukavic v bezpečné vzdálenosti od hlavy, sklonil ji před větrem a myslel na svou Rosalie doma v posteli, myslel na Floridu a Portoriko a Panenské ostrovy a Afriku, prodíral se dále na jih, dokud si náhle neuvědomil, že dorazil k jižnímu pólu, kde ale panuje věčná zima.

Je teplo, namlouval si. Tak nešil – je teplo.

Koukni na ty koupající se skrovně oblečený krásky, kristepane, ten písek ale dneska pálí.

Poslouchej šum oceánu, áá, díkybohu za ten chladivej vánek, v takovým hicu jako dneska přijde studenej větřík určitě vhod, to je jistý. A…

A vsadím se, že asi upadnou, jestli na ně sáhnu.

Ulice byly pusté. Jak by ne, to dá rozum. Dneska v noci jsou venku jenom pitomci a poldové. Došel k cukrárně, automaticky vzal za kliku a proklínal majitele, že nemá otevřeno, aby si policajt, jemuž hrozí, že mu zimou upadnou uši, mohl dát uvnitř kafe. Je to halt banda nevděčníků, pomyslel si.

Všichni jsou doma a chrápou, zatímco já zkouším, jestli jsou otevřený ty pitomý dveře. A vůbec, kdo by se někam vloupal v takovou noc? Prsty by přimrzly k lupičskýmu nádobíčku, tak jako pevně přimrzají ke kovu v Arktidě. To je teda povzbudivá představa! Kristepane, to je kosa!

Vydal se na druhý konec ulice. Lanny bude mít nejspíš otevřeno. Zastaví se u něho, mrkne se, jestli se tam nikdo nepere, a možná do sebe hodí frťana pro zahřátí, i když je to proti předpisům. Na jednom frťánku není přece nic špatnýho. Člověk může předstírat, že je zkřehlej zimou, to je fakt, jenomže když vaše podvlíkačky projevujou schopnost stát samy a zcela bez pomoci v haptáku uprostřed ulice, je čas přestat fantazírovat o zkřehlosti a uvědomit si, že zmrznutí je co by kamenem dohodil. Genero tleskl rukama v rukavicích a zvedl hlavu.

Uviděl světlo.

Vycházelo odněkud na konci ulice. Až na to světlo byla ulice utopená ve tmě. Genero se zastavil a zamžoural očima před větrem. Krejčovství, napadlo ho okamžitě. Ten pitomec Cohen zase ponocuje a žehlí. Bude si s ním muset promluvit. „Maxi,“ bude mu muset říct, „seš prima chlap, ale když už musíš po nocích žehlit, tak nám, chudákům, laskavě brnkni, ano?“

Max přikývne, usměje se a nabídne mu sklenku toho sladkýho vína, který má schovaný za pultem.

Zničehonic mu Max nepřipadal tak hloupý.

Max byl dobrá duše všech pochůzkářů. Maxova žárovka byla zářivý maják, jeho krámek útočiště pro zamrzlé nákladní lodě. Chystej lahvinku, Maxi, honilo se hlavou Generovi. Za chvíli jsem tam.

Zamířil ke krejčovské dílně a světlu a opravdu by si byl na té sklence vína s Maxem pochutnal, nebýt jisté skutečnosti:

Světlo nevycházelo z krejčovské dílny.

Světlo vycházelo odněkud dále za ní, řinulo se z otevřeného jícnu schodů do suterénu jednoho činžáku. Genero byl na okamžik vyvedený z míry. Když tedy ne Max…

Genero přidal do kroku. Naprosto mimoděk si stáhl pravou rukavici a vytrhl z pouzdra služební revolver. Průčelí domů byla zavřena spánkem. Temnotou pronikalo to světlo a on se k němu obezřetně přiblížil, zastavil se před schody v místě, kde se svažovaly za zavěšeným řetězem, a vstoupil do útrob činžáku.

Stín pod malým cihlovým přístřeškem tajil dveře a vysoko v cihlovém zdivu podél nich zasazené okno. Okno bylo potažené krustou špíny, avšak zářilo jako osamělé bdělé oko. Genero opatrně přelezl řetěz a vydal se dolů po schodech.

K zadnímu dvorku činžáku vedla rovně jako svíce úzká ulička. Popelnice byly na noc uklizené, naskládané halabala v uličce, kde svým puchem rozháněly štiplavý prosincový vzduch. Genero vrhl rychlý pohled do uličky a potom tiše přistoupil ke dveřím.

Stál a poslouchal. Za dveřmi se neozýval žádný zvuk. Držel revolver pohotově v pravé ruce a levou zmáčkl kliku.

Dveře se kupodivu rozletěly.

Genero náhle couvl. Potil se. Uši měl stále ledové, ale byl zbrocený potem. Naslouchal zvuku vlastního dechu, poslouchal, jestli v tom studeném spícím městě neuslyší jiné zvuky, tiché šoupání něčích kroků, zkrátka něco, cokoli. Poslouchal dlouho a potom vstoupil do suterénní místnosti.

Světlo vycházelo z holé žárovky zavěšené na silné drátěné šňůře. Visela naprosto nehybně.

Nehoupala se, nečinila sebemenší pohyb, až se zdálo, že se ta drátěná šňůra mrazem proměnila v tenkou ocelovou tyč. Na podlaze pod žárovkou se válela oranžová basa od piva. Na ní ležely čtyři zátky od lahví. Genero vytáhl kapesní baterku a pročísl světelným obloukem celou místnost. Na jedné stěně byly těsně vedle sebe nalepené obrázky spoře oblečených dívek z časopisů, tísnících se k sobě z nedostatku místa ňadry a zadnicemi. Protější stěna byla holá. Na vzdálenějším konci místnosti bylo skládací lůžko a nad ním zamřížované okno.

Genero stočil baterku trochu doleva a vzápětí zděšeně couvl, křečovitě škubaje osmatřicítkou.

Na lůžku seděl nějaký chlapec.

V obličeji byl modrý. Nakláněl se dopředu. Předkláněl se ve velmi povážlivém úhlu. Jakmile Genera opustil první ledový šok z toho, co našel, začalo mu vrtat hlavou, proč chlapec nepadl dopředu na tvář. A vtom uviděl ten provaz.

Jeden konec provazu byl přivázán k zamřížovanému oknu. Druhý byl utažen kolem chlapcova krku.

Chlapec se stále netrpělivě nakláněl dopředu, jako by se chtěl z lůžka vymrštit. Oči měl vytřeštěné, ústa otevřená a zdálo se, že kdesi hluboko v jeho těle číhá jakoby do pružiny svinutý život, připravený uvolnit se a vystřelit jej do místnosti. Pouze barva jeho obličeje a poloha paží prozrazovaly, že je mrtvý. Modř jeho tváře měla chorobný odstín, paže mu visely podél těla jak těžké pražce, ruce měl obrácené dlaněmi nahoru. Ani ne deset centimetrů od jedné ruky ležela injekční stříkačka.

Váhavě, trochu vyděšeně a s jakýmsi pocitem studu za svůj pověrčivý strach z mrtvol přistoupil Genero o krok blíž a ve světle baterky se pátravě zadíval na modrý obličej. Aby si dokázal, že nemá nejmenší strach, stál a hleděl do prázdných očí o chvilku déle, než bylo podle jeho mínění třeba.

Celý se třásl, když potom místnost chvatně opustil a zamířil k nejbližší telefonní budce.

KAPITOLA DRUHÁ

Dávno předtím, než na místo činu dorazili Kling s Carellou, už o tom věděl kdekdo.

Do noci se kradmo vplížila smrt, která – tak jako Macbeth zabila spánek, v oknech se teď svítilo a lidé se vykláněli do nevlídného zimního chladu a nespouštěli oči z pěti strážníků, kteří se shlukli do stísněného a poněkud provinile se tvářícího hloučku na chodníku. Lidé postávali i na ulicích, hovořili spolu tlumeným šepotem, na sobě kabáty přehozené přes pyžama. Do ulice prudce zahnula fordka modelu Mercury, působící dojmem běžného rodinného sedanu, nebýt krátké rádiové antény, která trčela uprostřed střechy. Poznávací značky vozidla byly označené lékařskými symboly, avšak dva muži, kteří z něj vystoupili, nebyli lékaři – byli to detektivové.

Carella přešel rychlým krokem ke strážníkům. Byl to dlouhán, oblečený do hnědého vlněného obleku a tmavě hnědého zimníku. Byl bez klobouku, měl krátce střižené vlasy a kráčel s atletickou nonšalancí hráče baseballu. Vyzařovala z něj pevnost – napjatá kůže mu těsně obepínala pevné svalstvo, přiléhala k vysokým lícním kostem a propůjčovala jeho obličeji poněkud orientální vzhled.

„Kdo to hlásil?“ zeptal se nejbližšího strážníka.

„Dick,“ odpověděl policista.

„Kde je?“

„Dole u nebožtíka.“

„Jdem na to, Berte,“ utrousil Carella přes rameno a Kling jej poslušně a bez jediného slova následoval. Strážníci si prohlíželi Klinga s předstíranou rezervovaností, jelikož nebyli tak docela s to skrýt svou závist. Kling byl nový detektiv, čtyřiadvacetiletý mládenec, který se vypracoval na místo detektiva z obyčejného pochůzkáře. Starou belu „vypracoval“. Spíše tu seděl výraz

„vyhoupl“. A nejpřípadněji ze všeho se dalo říct: „vyletěl jako blesk“. Kling rozlouskl vraždu.

Ostatní strážníci sice říkali, že měl z pekla štěstí, jenomže komisař vyzdvihl jeho „mimořádnou bystrost a houževnatost“, a jelikož komisařův názor se jaksi těšil větší vážnosti než názory platfusáků, byl čerstvý strážník povýšen na detektiva třetí třídy dřív, než byste vyslovili název té hodnosti.

Strážníci se tedy na Klinga, přelézajícího řetěz po Carellovi, ponuře usmívali a zelenavý nádech jejich tváří neměla na svědomí zima.

„Co mu přelítlo přes nos?“ zašeptal jeden z pochůzkářů. „To už ani nezdraví?“

Pokud ho Kling slyšel, nedal na sobě nic znát. Následoval Carellu do suterénní místnosti. Pod rozsvícenou žárovkou stál Dick Genero a hryzal si ret.

„Ahoj, Dicku,“ řekl Carella.

„Zdravím tě, Steve. Nazdar, Berte.“ Genero vypadal velmi nervózně.

„Ahoj, Dicku,“ odpověděl na pozdrav Kling.

„Kdy jsi ho našel?“ zeptal se Carella.

„Chvíli předtím, než jsem to ohlásil. Je támhle.“ Genero se neotočil, aby se nemusel na mrtvého podívat.

„Sahal jsi na něco?“

„Ježíši, ne!“

„Fajn. Byl sám, když jsi sem přišel?“

„Jo. Jo, byl sám. Poslyš, Steve, vadilo by ti, kdybych si šel nahoru loknout trochu čerstvýho vzduchu? Je tu kapku… je tu kapku těžkej vzduch.“

„Za chvilku,“ řekl Carella. „Svítilo se tady?“

„Cože? Jo, aha. Jo, svítilo. To byl taky důvod, proč jsem sem šel. Napadlo mě, jestli tu není nějakej zloděj. Sešel jsem dolů a takhle jsem ho tady našel.“ Genero šlehl pohledem k tělu na lůžku.

Carella přešel k místu, kde seděl chlapec zavěšený na provaze. „Jak je asi starý?“ otázal se nahlas.

„Patnáct, šestnáct?“ Nikdo neodpověděl.

„Vypadá… vypadá to, jako by se pověsil sám, že?“ poznamenal Genero horlivě, ale na mrtvého se nepodíval.

„Vypadá to tak,“ řekl Carella. Neuvědomil si, že mimoděk kroutí hlavou, ani že má ve tváři ztrápený výraz. Vzdechl a otočil se na Klinga. „Raději bysme měli počkat, než přijedou mládenci z oddělení vražd. Budou řádit jak černá ruka, když jim tu necháme paběrky. Kolik je hodin, Berte?“

Kling se podíval na hodinky. „Jedenáct po druhý,“ řekl.

„Nechceš si začít dávat dohromady časový rozvrh, Dicku?“

„Jasně,“ řekl Genero. Vytáhl z boční kapsy černý notes a začal do něj psát. Carella ho pozoroval.

„Pojďme se teda nahoru provětrat,“ řekl.

Většina sebevrahů si neuvědomuje, jak jejich smrt může někomu zamotat hlavu.

Podřezávají si zápěstí, pouštějí si plyn, anebo se střílejí, otesávají si lebky sekerou, skáčou z nejbližšího okna, občas si zobnou cyankáli, anebo – jak se to zdálo u toho chlapce na lůžku – se věší. Vůbec však neuvažují o tom, jaké vrásky způsobí svým jednáním policii.

Rozumějte, u sebevraždy se zpočátku postupuje přesně jako u vraždy. A u vraždy je nutné

informovat několik lidí od justice a policie. Musíte volat policejnímu řediteli, šéfovi detektivního sboru, obvodnímu veliteli detektivního oddělení, oddělení vražd – sever nebo oddělení vražd – jih, podle toho, kde bylo tělo nalezeno, pátracímu oddělení a náčelníkovi revíru, kde byla mrtvola nalezena, policejnímu lékaři, státnímu návladnímu, telegrafní, telefonní a teletypové službě na policejním ústředí a také policejní laboratoři, nemluvě o policejních fotografech a stenografech.

Je pochopitelné, že ne všichni z výše jmenovaných nastupují jako jeden muž na scénu sebevraždy.

Někteří z nich nemají žádný myslitelný důvod vylézat z pelechu v tak nekřesťanskou hodinu a jiní zase tuto povinnost přenechávají hůře placeným, leč vysoce kvalifikovaným podřízeným. Přesto můžete vždycky počítat s nezdolným kontingentem nočních ptáků, k nimž patří pár pátračů z oddělení vražd, fotograf, asistent policejního lékaře, hrstka pochůzkářů, nejméně dva detektivové z místního okrsku a několik laboratorních techniků. Stenograf se na scénu někdy přisune, někdy ne.

Ve dvě hodiny a jedenáct minut v noci nebo tak nějak se do práce nikdo moc nehrne.

Ale jistě, mrtvola narušuje nudnou jednotvárnost noční služby; a je milé oprášit přátelské vztahy se starými kamarády z oddělení vražd – jih; a fotograf bude mít třeba u sebe pár vkusných ukázek francouzského pohlednicového umění, které nechá kolovat; avšak celkem vzato není nikdo kdovíjak upřímně nadšený ze sebevraždy ve dvě jedenáct po půlnoci. Zvláště v takové sibérii.

O tom, že byla hrozná zima, nebylo nejmenších pochyb. Detektivové z oddělení vražd – jih vypadali, jako by je právě vytáhli z mrazničky. Se ztuhlýma nohama se přesunuli k chodníku, ruce zabořené do kapes zimníků, hlavy skloněné, plstěné klobouky naražené hluboko do obličeje. Jeden zvedl hlavu jenom natolik, aby mohl pozdravit Carellu, a pak oba následovali jeho a Klinga do suterénní místnosti.

„Tady dole je to krapet lepší,“ řekl první policista. Zamnul si ruce, sklouzl očima k mrtvole a potom řekl: „Asi tady nikdo nemáte flašku, co?“ Zadíval se do tváří ostatních policistů. „To jsem si mohl myslet,“ řekl rozmrzele.

„Strážník Dick Genero objevil tělo přibližně ve dvě nula čtyři,“ řekl Carella. „Světlo svítilo a na nic se nesahalo.“

První polda z oddělení vražd zamručel a potom vzdychl. „Takže se snad dáme do práce, hm?“

zeptal se dychtivě.

Druhý policista z oddělení vražd se podíval na mrtvolu. „Blbec,“ zamumlal. „To nemohl počkat do rána?“ Loupl očima po Klingovi. „Vy jste kdo?“ zeptal se.

„Bert Kling,“ řekl Kling a potom – jako by mu ta otázka propalovala hrdlo od prvního okamžiku, kdy uviděl mrtvolu – se zeptal: „Myslel jsem si, že se tělo volně houpe, když se někdo oběsí.“

Policista z oddělení vražd se zadíval na Klinga a potom se obrátil ke Carellovi: „To je policajt?“

„Jistě,“ řekl Carella.

„Myslel jsem si, žes třeba vzal s sebou příbuznýho, aby si užil nějaký vzrůšo.“ Otočil se zpátky na Klinga. „Ne, mladej, tělo se nemusí volně houpat. Je libo důkaz?“ Ukázal na lůžko. „Tady vidíte, že se někdo oběsil a tělo se volně nehoupe, je to tak?“

„No, nehoupe.“

„Jsi hotovej génius,“ řekl Carella. Neusmíval se. Zachytil pohled policisty z oddělení vražd a nepouštěl ho.

„Vystačím si,“ řekl ten policista. „Nejsem sice z famózního 81. revíru, ale sloužím u policie dvaadvacet let a za tu dobu jsem vyřešil slušnou řádku zapeklitejch případů.“

Když mu Carella odpověděl, nebyla v jeho hlase ani stopa po sarkasmu nebo ironii. S kamenným výrazem ve tváři a očividnou vážností řekl: „Muži jako ty jsou chloubou policie.“

Policista z oddělení vražd sjel Carellu ostražitým pohledem. „Chtěl jsem jenom vysvětlit…“

„Ale jistě,“ řekl Carella. „Ten trouba si neuvědomuje, že tělo se nemusí volně houpat. Už jsme je viděli stát, sedět i ležet, Berte.“ Otočil se na detektiva z oddělení vražd. „Je to tak?“

„Jasně, ve všech polohách.“

„Jistě,“ souhlasil Carella. „Sebevražda nemusí vypadat jako sebevražda.“ Do hlasu se mu vkradla špatně skrývaná příkrost a Kling se zakabonil a poněkud ustaraně pohlédl směrem k pátračům z oddělení vražd.

„Co říkáš té barvě?“ zeptal se Carella.

Polda, který předtím Carellu naštval, k němu obezřetně přistoupil. „Cože?“ zeptal se.

„Ta modrá. Zajímavé, ne?“

„Neblázni, těla halt bejvají modrý,“ odpověděl detektiv. „Jednoduchý vysvětlení.“

„Jistě,“ řekl Carella s příkrostí, která teď byla v jeho hlase ještě patrnější. „Jako facka. Řekni tadyhle mladýmu něco o postranních uzlech.“

„Cože?“

„Uzel na provaze. Ten kluk ho má na jedné straně krku.“

Policista z oddělení vražd přistoupil k tělu a zadíval se na něj. „A co má bejt?“

„Jenom jsem si myslel, že takový odborník na oběšence jako ty si ho třeba všimne,“ řekl Carella, teď už se zcela neskrývanou uštěpačností.

„Jo, všiml jsem si ho. No a co?“

„Napadlo mě, že bys třeba chtěl tadyhle našemu novému kolegovi říct něco o zabarvení pokožky, s jakým se setkáváme u oběšení.“

„Heleď, Carello,“ vmísil se do hovoru druhý detektiv z oddělení vražd.

„Nech mluvit svého kámoše, Frede,“ skočil mu do řeči Carella. „Nechceme si nechat ujit vysvětlení odborníka.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Vždyť do tebe reje, Joe,“ řekl Fred.

Joe se obrátil na Carellu. „Ty do mě reješ?“

„Ani bych nevěděl jak,“ řekl Carella. „Vysvětluj uzel, experte.“

Joe zamžoural. „Uzel, uzel, o čem to hergot mluvíš?“

„Přece dobře víš,“ spustil Carella sladce, „že postranní uzel úplně stlačí tepny a žíly pouze na jedné straně krku.“

„Jasně, že to vím,“ řekl Joe.

„A pochopitelně taky víš, že obličej bývá v takovém případě zrudlý – na rozdíl od obličeje bledého, utáhne-li se uzel v týlu. To přece víš, že ano?“

„Jasně, že jo,“ řekl Joe nadutě. „A měli jsme je modrý jak s týlovejma, tak postranníma uzlama, tak co mi to tady vykládáš? Modrejch oběšenejch jsem měl spoustu.“

„A kolik modrých jsi měl u případů otravy cyankáli?“

„Heh?“

„Jak víš, že příčinou smrti bylo zadušení?“

„Heh?“

„Viděl jsi ty vypálené zátky na oranžový bedně? Viděl jsi tu injekční stříkačku vedle ruky toho kluka?“

„No jasně.“

„Myslíš si, že je to feťák?“

„Myslím, že jo. Řekl bych, že jo,“ odpověděl Joe. Odmlčel se a s vypětím všech sil se pokusil o jízlivou poznámku: „Co si myslí kapacity ze sedmaosumdesátky?“

„Podle vpichů na předloktích bych soudil, že je to narkoman,“ řekl Carella.

„Taky jsem viděl jeho ruce,“ řekl Joe. Pátral v chaotických končinách své inteligence po něčem, co by ještě dodal, ale to něco mu uniklo.

„Domníváš se, že si ten kluk nejdřív šlehnul a pak se oběsil?“ zeptal se Carella líbezně.

„Možná že jo,“ řekl Joe uvážlivě.

„Nějak by to neštymovalo, kdyby to udělal, viď?“ ptal se dál Carella.

„Proč jako?“ řekl Joe a vrhl se po hlavě tam, kam by se báli stoupnout i andělé.

„Kdyby si zrovna píchnul, tak by si docela liboval. Rád bych věděl, proč by si v takovém případě bral život.“

„Některý feťáky bere chandra,“ řekl Fred. „Hele, Carello, vlez mi na hrb. O co ti vůbec ksakru jde?“

„Jenom o to, že kapacity ze sedmaosumdesátky nevyhlašujou, že jde o sebevraždu, dokud neviděly pitevní nález – a možná ani potom ne. Co tomu říkáš, Joe? Anebo všechny modré mrtvoly

znamenají automaticky zaškrcení?“

„Musíš zvážit fakta,“ řekl Joe. „Musíš je poskládat dohromady.“

„Slyšeli jsme bystrý postřeh o umění kriminalistiky, Berte,“ řekl Carella. „Dobře si ho zapamatuj.“

„Kde jsou doprčic fotografové?“ ozval se Fred, unavený vzájemným špičkováním. „Chci začít makat na tělu, abych alespoň zjistil, co je ten kluk vlastně zač.“

„Ten ti neuteče,“ řekl Carella.

KAPITOLA TŘETÍ

Chlapec se jmenoval Aníbal Hernandez. Kamarádi, kteří nebyli Portoričani, mu říkali Annabelle.

Jeho matka mu říkala Aníbal a vyslovovala to jméno se španělskou noblesou, která však byla zvadlá zármutkem.

Carella s Klingem s námahou vystoupali do posledního podlaží pětipatrového činžáku a zaklepali na dveře bytu padesát pět. Otevřela jim takřka vzápětí, jako by čekala hosty. Byla to rozložitá žena s plným poprsím a rovnými černými vlasy. Na sobě měla jednoduché šaty, nebyla nalíčená a tváře měla zbrázděné slzami.

„Policie?“ zeptala se.

„Ano,“ řekl Carella.

„Pojďte dál, por favor. Prosím.“

Byt byl velmi tichý. Nic nerušilo ticho, dokonce ani temné zvuky spánku. V kuchyni svítila malá lampička.

„Pojďte,“ řekla paní Hernandezová. „Do obýváku.“

Následovali ji a ona v malém obývacím pokoji rozsvítila stojací lampu. Byt byl jako klícka, ale ze stropu visely odchlíplé kusy popraskané omítky a na ošoupaném linoleu pokrývajícím podlahu se pod netěsným radiátorem leskla velká louže. Detektivové se posadili naproti paní Hernandezové.

„Jde o vašeho syna…“ řekl konečně Carella.

„Sí,“ řekla paní Hernandezová. „Aníbal by se nezabil.“

„Paní Hernandezová…“

„Ať si říkaj, co chtěj, on by se nezabil. Tím sem si jistá… tímhle. Ne Aníbal. Můj syn by si život nevzal.“

„Proč si to myslíte, paní Hernandezová?“

„Já to vím. Vím to.“

„Ale proč?“

„Protože znám svýho syna. Byl pořád šťastnej jak malej kluk. Pořád. Ještě i v Portoriku. Pořád byl veselej. Takový lidi se nezabíjej.“

„Jak dlouho bydlíte tady ve městě, paní Hernandezová?“

„Já, já sem tu čtyři roky. První sem přišel můj manžel a potom poslal pro mě a moji dceru – až když to šlo, víte? Až když dostal práci. Já nechala Aníbala u mý matky v Cataa. Znáte Cataa?“

„Ne,“ řekl Carella.

„Je to kousek od San Juanu, přes vodu. Z Cataa je vidět celý město. Dokonce i La Perla. Bydleli sme v La Perle, než sme se odstěhovali do Cataa.“

„Co je La Perla?“

„Fanguito. Jak se to říká – slám.“

„Myslíte slum, chudinskou čtvrť?“

„Sí, sí, slum.“ Paní Hernandezová se odmlčela. „Dokonce i tam, i když si hrál v prachu, i když měl někdy hlad, můj syn byl šťastnej. Štastnej člověk se pozná, seňor. To se pozná. Když sme odjeli do Cataa, bylo to lepší, ale ne tak dobrý jak tady. Můj muž poslal pro mě a pro Marii. Mou dceru. Je jí dvacet jedna. Přišli sme všichni před čtyřma rokama. Potom poslal pro Aníbala.“

„Kdy?“

„Je to šest měsíců.“ Paní Hernandezová zavřela oči. „Jeli sme pro něj na letiště v Idlewildu. Měl s sebou kytaru. Hraje moc pěkně na kytaru.“

„Věděla jste, že váš syn bral drogy?“ zeptal se Carella.

Paní Hernandezová dlouho neodpovídala. Potom řekla: „Ano,“ a zatnula ruce položené v klíně.

Kling se nejprve váhavě podíval na Carellu a pak se zeptal: „Jak dlouho užíval narkotika?“

„Dlouho.“

„Jak dlouho?“

„Asi čtyři měsíce.“

„A to je tu teprve půl roku?“ zeptal se Carella. „Začal s tím už v Portoriku?“

„Ne, ne, ne,“ řekla paní Hernandezová a vrtěla hlavou. „Seňor, na ostrově je toho moc málo.

Narkomani potřebujou peníze, není to pravda? Portoriko je chudý. Ne, můj syn se to naučil tady, v tomhle městě.“

„Víte něco o tom, jak začal?“

„Sí,“ řekla paní Hernandezová. Vzdychla a její vzdech byl zoufalou kapitulací před problémem, který byl na ni příliš složitý. Narodila se a vyrostla na slunečném ostrově, její otec pěstoval cukrovou třtinu a mimo sezónu se živil rybolovem, a nejednou se stávalo, že neměla co na nohy a do žaludku, jenomže vždycky tam ještě bylo to slunce a bujná tropická vegetace. Když se vdala, odvezl ji manžel do San Juanu, pryč z vnitrozemského zapadákova Comerío. San Juan bylo první větší město, které kdy viděla, a ona podlehla jeho zrychlenému rytmu. Slunce stále svítilo, ale ona už nebyla tou bosou holčinou, která chodila do vesnického koloniálu a žertovala s jeho majitelem Miguelem. Maria, její první dítě, se narodila, když bylo paní Hernandezové osmnáct. Přibližně ve stejnou dobu přišel její muž bohužel o práci a přestěhovali se do La Perly, proslulé chudinské čtvrti přikrčené pod hradem Morro. La Perla – Perla. Pojmenovaná v dobrém rozmaru jejími chudobnými obyvateli, neboť bylo možné, abyste tyhle lidi připravili o majetek, stáhli z nich šaty a naházeli je nahé do dřevěných chatrčí, které se krčily nalepené k sobě v bahně pod pyšnými zdmi staré španělské pevnosti – ale nemohli jste jim vzít jejich smysl pro humor.

La Perla, a dívenka jménem Maria, a dva potraty, které následovaly v průběhu stejného počtu let, a potom další holčička, které dali jméno Juanita, a potom stěhování do Cataay, když tam manžel paní Hernandezové našel práci v malé oděvní továrně.

Když čekala Aníbala, vyjeli si jednou v neděli s celou rodinou do El Yunque a Bosque Nacional del Caribe – dešťového pralesa. A tam ani ne dvouletá Juanita, zatímco její otec fotil paní

Hernandezovou a její starší dceru, vylezla k okraji patnáctimetrového srázu. Dítě nevydalo hlásku, vůbec nezakřičelo, ale pádem z té výšky se na místě zabilo a oni se toho dne vrátili domů z národního parku s mrtvolkou.

Měla strach, že přijde i o dítě, které nosila v sobě. Nepřišla. Narodil se Aníbal, křest se odbyl krátce po pohřbu, a potom zavřeli továrnu v Cataa a pan Hernandez ztratil práci a odvezl svou rodinu zpátky do La Perly, kde Aníbal strávil první chlapecká léta. Jeho matce bylo třiadvacet. Slunce stále svítilo, jenomže to, co jí v koutcích očí prohloubilo vrásky, kdysi tence vyryté smíchem, nebylo usměvavé štěstí. Paní Hernandezová se pustila s Životem do křížku. A Život s Osudem se daly dohromady a našly panu Hernandezovi novou práci. Rodina se vrátila se svým skrovným majetkem zpátky do Cataa v přesvědčení, že tentokrát se už stěhují nadobro.

Zdálo se, že práce je stálá. Vydržela spoustu let. Časy byly dobré, paní Hernandezová byla samý smích a její muž jí říkal, že je pořád tou nejhezčí ženskou, co zná, a ona se s nezkrotnou náruživostí podvolovala jeho tělu a děti – Aníbal a Maria – rostly.

Když její muž přišel o práci, která se zdála stálá, navrhla paní Hernandezová, aby z ostrova odjeli a usadili se na pevnině – ve městě. Měli dost peněz na jednu letenku. Zabalila mu s sebou do letadla kousek kuřete a on si oblékl starý vojenský mantl, protože slyšel, že ve městě je velká zima, vůbec ne jako v Portoriku, kde pořád svítí slunce.

Za nějaký čas si našel práci v docích. Poslal pro paní Hernandezovou a jedno dítě, a ona vzala Marii, protože dívka se nemá nechávat bez matky. Aníbala nechala u babičky. Za tři a půl roku se k rodině připojil.

Čtyři roky nato sehrál hlavní roli v napohled očividné sebevraždě v suterénu jednoho

velkoměstského činžáku.

Jak se v myšlenkách vracela do minulých let, začaly se jí po tváři tiše kutálet slzy, a ona opět vzdychla a její vzdech byl pustý a dutý jako prázdná hrobka. Detektivové seděli a dívali se na ni a Kling si nepřál nic tolik jako vypadnout z toho bytu, v němž se ozvěnou ozývala smrt.

„Maria,“ řekla vzlykajíc. „Maria ho k tomu přivedla.“

„Vaše dcera?“ zeptal se Kling nevěřícně.

„Moje dcera, ano, moje dcera. Obě mý děti. Narkomani. Oni…“ Odmlčela se, neschopná

pokračovat. Z očí se jí řinuly slzy. Detektivové čekali.

„Já nevím jak,“ řekla konečně. „Mám hodnýho muže. Celej život dřel. I teď, v týhle chvíli pracuje.

A copak já nebyla dobrá? Ublížila sem svejm dětem? Učila sem je víře, učila sem je slovu Božímu a učila sem je úctě k rodičům.“ S pýchou dodala: „Mý děti mluvily anglicky nejlíp ze všech v barrio.

Chtěla sem, aby se z nich stali Američani. Američani.“ Potřásla hlavou. „Město nám dalo moc.

Práci pro mýho muže a domov bez hliněný podlahy. Jenomže město jednou rukou dává a druhou bere. A ani za nic, seňores, ani za čistou bílou vanu v koupelně a televizi v obýváku bych nevyměnila pohled na mý šťastný děti, jak si hrajou ve stínu pevnosti. Šťastný. Šťastný.“

Kousla se do rtu. Kousla se silně. Carella čekal, že bude krvácet, a divil se, když se krev neobjevila.

Pustila ret a více se v židli napřímila.

„Město nás přijalo,“ řekla zvolna. „Jako sobě rovný? Ne, ne tak docela jako sobě rovný – ale i to dokážu pochopit. Sme nový, sme cizí. Všechny nový lidi tím procházej, ne? Nesejde na tom, esli sou hodný nebo zlý, protože sou nový. To ale můžete odpustit. Můžete to odpustit, protože máte přátele a příbuzný a v sobotu večer máte vždycky pocit, jako byste se vrátili na ostrov, hraje se na kytaru a všichni se smějou. A v neděli dete do kostela a na ulicích zdravíte sousedy a je vám dobře, seňores, je vám moc dobře, a dokážete zapomenout skoro na všecko. Ste vděčný. Ste vděčný skoro za všecko.

Nikdy nemůžete bejt vděčný za to, co město provedlo vašim dětem. Nikdy nemůžete bejt vděčný za drogy. Můžete jenom vzpomínat, vzpomínat, vzpomínat na svou dceru s dívčíma ňadrama a

hladkejma nohama a šťastnejma očima, dokaď mi ji… ty bastardos, ty chulos… neukradli. A teď můj syn. Mrtvej. Mrtvej, mrtvej, mrtvej.“

„Paní Hernandezová,“ řekl Carella a chtělo se mu natáhnout ruku a pohladit ji, „my…“

„Vadí, že sme Portorikánci?“ zeptala se zničehonic. „Najdete i tak toho, kdo ho zabil?“

„Jestli ho někdo zabil, tak ho najdeme,“ slíbil Carella.

„Muchas gracias,“ řekla paní Hernandezová. „Děkuju. Já… vím, co si určitě myslíte. Že mý děti berou drogy, že moje dcera je prostitutka. Jenomže, věřte mi, my…“

„Vaše dcera…?“

„Sí, sí, aby měla na drogy.“ Její tvář najednou zkrabatěla. Ještě před chvílí jí bylo dobře, ale potom se všechno zhroutilo a ona se zhluboka nadechla, potlačila mučivý vzlyk, který z ní vzápětí vyrazil jakoby vytržený z hloubi duše, Vzlyk bolestivě projel Carellou, a on cítil, jak před ním ucukává, jak se jeho vlastní obličej stahuje pocitem nemohoucnosti. Jako by se paní Hernandezová držela pokraje strmého útesu. Držela se ho zuby nehty a pak vzdychla a znovu pohlédla na detektivy.

„Perdóneme,“ zašeptala. „Odpusťte.“

„Mohli bychom si promluvit s vaší dcerou?“ zeptal se Carella.

„Por favor. Prosím. Třeba vám pomůže. Najdete ji v El Centru. Znáte to tam?“

„Ano,“ řekl Carella.

„Tam ji najdete. Třeba… třeba vám pomůže. Jestli s váma bude chtít mluvit.“

„Zkusíme to,“ řekl Carella. Vstal. Kling se zvedl současně s ním.

„Mockrát vám děkujeme, paní Hernandezová,“ řekl Kling.

„De nada,“ odpověděla. Otočila hlavu k oknům. „Podívejte,“ řekla, „je skoro ráno. Vychází slunce.“

Odešli. Cestou dolů oba muži mlčeli.

Carellovi se zdálo, že pro matku Aníbala Hernandeze slunce už nikdy svítit nebude.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Hranice 87. revíru tvořily na severu řeka Harb a silnice kopírující její klikatý tok. Vyrazíte-li odtamtud na jih a prodíráte se blok za blokem napříč Isolou, narazíte nejprve na Silvermine Road a přepychové obytné domy s výhledem na řeku a Silvermine Park. Pokud půjdete dál na jih, přejdete nejprve bulvár Stem, potom Ainsley Avenue, Culver Avenue a nakonec krátký pruh Masonu,

známého Portoričanům pod přezdívkou La Vía de Putas.

Podnik El Centro, navzdory povolání Marie Hernandezové, byste na Ulici šlapek nenašli. Krčil se v postranní uličce v jednom z oněch pětatřiceti bloků, které tvořily území 87. revíru od východu na západ. A ačkoli v 87. revíru žili Italové a židi a spousta Irů, El Centro se nacházel v ulici, která byla výhradně portorická.

Ve městě byly pajzly, kde se dalo sehnat cokoli, počínaje gramem kokainu a konče metrákovou ženskou – cokoli podle abecedy, od á po zet. El Centro patřil mezi ně.

Majitel El Centra bydlel přes řeku v sousedním státě. Do svého podniku chodíval jen zřídka. Nechal ho ve schopných manažerských rukou Terryho Donohua, obrovitého Ira s obrovitými pěstmi.

Donohue se od ostatních Irů žijících v revíru velmi lišil: měl rád Portoričany. Tím se nemyslí, že měl rád jenom portorické ženy. O tom samo sebou nebylo pochyb. Jenomže v 87. revíru žila spousta takzvaných „Američanů“ kterým se příliv „cizinců“ protivil, i když současně slintali při pohledu na vrtění pevných zadnic cizinek. Terry měl rád muže i ženy. Taky se mu zamlouvala práce vedoucího v El Centru. Pracoval v putykách po celém světě a s oblibou říkával, že El Centro je ze všech nejhorší, ale přesto na něj nedal dopustit.

Upřímně řečeno, Terryho Donohua těšilo skoro všechno. A vezmeme-li v úvahu doupě, které vedl, bylo s podivem, že mu mohlo být něco sympatického na policajtovi – jenomže on měl Steva Carellu rád a srdečně ho uvítal, když se u něho toho dne k poledni detektiv zastavil.

„Ty obludo se svislejma slechama!“ zvolal. „Prej ses oženil!“

„Oženil,“ řekl Carella a blbě se šklebil.

„Chudák holka se musela zbláznit,“ řekl Terry a kroutil svou obrovitou hlavou. „Pošlu jí plnej koš kondolencí.“

„Chudák holka je náhodou moc rozumná,“ odporoval Carella. „Vzala si nejlepšího chlapa, jaký byl v tomhle městě k mání.“

„Ohó! Slyšeli jste ho!“ řičel Terry. „Jakpak se jmenuje, hochu?“

„Teddy.“

„Terry?“ otázal se Terry nevěřícně. „Vážně Terry?“

„Teddy. Jako Theodora.“

„Theodora a jak dál, smím-li se zeptat?“

„Franklinová, za svobodna.“

Terry naklonil hlavu na jednu stranu. „Že by irský děvče?“

„Ani by mě nenapadlo oženit se s Irkou,“ křenil se Carella.

„Přivandrovalec s hubou od špaget jako ty by si moh nad pěknou irskou holkou oblíznout všech deset,“ řekl Terry.

„Je Skotka,“ řekl mu Carella.

„Prima, prima!“ burácel Terry. „Sám jsem ze čtyř pětin Ir, ochucenej dvěma panákama skotský.“

„Ale!“ řekl Carella.

Terry se podrbal na hlavě. „Poldové se mi kvůli tomu obyčejně smějou. Co si dáš k pití, Steve?“

„Nic, jsem tu služebně.“

„Službě nikdy neuškodil krapet alkoholu, jako je Bůh nade mnou.“

„Neviděl jsi tu někde Marii Hernandezovou?“

„Heleď, Steve, když máš doma roztomilou skotskou kočindu, proč se…“

„Potřebuju s ní mluvit,“ řekl Carella.

„To jsem rád,“ řekl Terry. „Muž stálých zásad v nestálém městě.“

„Přelétavém městě,“ upřesnil Carella.

„Dneska tu každopádně ještě nebyla. To kvůli jejímu bratrovi?“

„Ano.“

„Taky fetoval, viď?“

„Ano.“

„Jestli mě něco sere,“ řekl Terry, „tak jsou to drogy. Viděls někdy feťáka tady, Steve?“

„Ne,“ řekl Carella. „Ale viděl jsem jich spoustu sedět venku na chodníku.“

„Jasně, protože zákazník má vždycky pravdu a dostane, čeho se mu žádá. Jenomže nikdy jsi neviděl žádnýho z těch odpornejch šmejdů v mým kšeftu, a taky je tu nikdy neuvidíš, na to můžeš dát krk.“

„Kdy ji čekáš?“

„Nevomete se tu nikdy dřív než okolo druhý. Pokavaď sem vůbec zabrousí. Znáš feťáky, Steve. V

jednom kuse mají něco za lubem. Přísámbůh ani prezident General Motors nemusí tolik intrikovat jako feťák.“

Carella mrkl na hodinky. Bylo 12.27.

„Vrátím se později,“ řekl. „Chci se někde najíst.“

„Ty mě urážíš,“ řekl Terry.

„Proč?“

„Neumíš číst nebo co? Venku je nápis Bar a grill. Vidíš, co je támhle vzadu na tom pultíku?

Nejlepší oběd ve městě, sakra.“

„Jo?“

„Dneska je to arroz con pollo. Naše specialita. Vaří ji jedna taková pěkňulka.“ Terry se zašklebil.

„Ve dne vaří a v noci paří – ale to její arroz con pollo je nebeský žrádlo, hochu.“

„Jaká je ta holka?“

Terryho úsměv se roztáhl od ucha k uchu. „Co já vím, zatím jsem ochutnal jen kuchyň tý dušinky.“

„Už jsem se přiotrávil ve větších pajzlech,“ řekl Carella. „Tak sem s tím.“

Maria Hernandezová přišla do El Centra až ve tři odpoledne. Kořen z Manhattanu na romantických záletech by ji nejspíš považoval za milou, nevinnou gymnazistku. Neboť zatímco běžný stereotyp navléká všechny prostitutky do přiléhavých hedvábných šatů s hlubokým vyzývavým výstřihem, ve skutečnosti je tomu jinak. Většina prostitutek v 87. revíru byla totiž oblečena lépe a elegantněji než slušné ženy na ulici. Byly jako ze škatulky, velmi často zdvořilé a dvorné, a to natolik, že nejedna usmrkaná holka vzhlížela ke štětkám jako ke společenské smetánce. Stejně jako u brožurek, které vám chodí poštou zabalené v obyčejném hnědém balicím papíru, ani u těchto dívek jste nemohli tušit, co se skrývá pod jejich hadříky, pokud jste je neznali.

Carella Marii Hernandezovou neznal. Zvedl oči od sklenky, když vstoupila do baru, a uviděl poněkud subtilní dívku, které nebylo napohled víc než osmnáct. Měla černé vlasy a temně hnědé oči, na sobě rozepnutý zelený kabát, pod kterým vykukoval bílý svetr a hladká černá sukně. Jako předměstská hospodyňka měla na nohou nylonky a mokasíny.

„To je ona,“ řekl Terry a Carella přikývl.

Maria se posadila na vysokou stoličku na vzdálenějším konci baru. Kývla na pozdrav Terrymu, svižně sjela pohledem Carellu, aby zjistila, zda to je nebo není eventuální zákazník, a potom upřela pohled přes široké okno na ulici. Carella přešel k ní.

„Slečna Hernandezová?“ řekl.

Prudce se na stoličce otočila. „Ano?“ řekla plaše. „Jsem Maria.“

„Jsem policajt,“ řekl Carella, kterého napadlo, že to na ni vybalí hned, aby neplýtvala námahou.

„Nevím nic o tom, proč se bratr zabil,“ řekla Maria a všechen její stud byl ten tam. „Ještě nějaký otázky?“

„Jen pár. Sedneme si do boxu?“

„Líbí se mi tady,“ řekla Maria.

„Mně ne. Box nebo policejní stanice. Můžete si vybrat.“

„Vy jdete rovnou na věc, viďte?“

„Snažím se.“

Maria slezla ze stoličky. Kráčeli spolu k boxu naproti vyhřívanému pultu s jídlem. Maria si svlékla kabát, potom vklouzla do boxu a posadila se naproti Carellovi.

„Poslouchám,“ řekla.

„Jak dlouho si pícháte?“

„Co to má co dělat s mým bráchou?“

„Jak dlouho?“

„Asi tři roky.“

„Proč jste mu je dala?“

„Řekl si o ně.“

„To vám nevěřím.“

„Proč bych vám měla lhát? Přišel jednou večer do koupelny zrovna ve chvíli, kdy jsem si píchala.

Parchant malej ani nezaklepal. Chtěl vědět, co dělám. Dala jsem mu šňupnout.“

„A potom?“

„Zalíbilo se mu to. Chtěl ještě. Víte, jak to chodí.“

„Nevím. Povídejte mi o tom.“

„Pár tejdnů nato si šlehnul do žíly. A vezl se.“

„Kdy jste začala šlapat?“

„Heleďte se…“ řekla Maria.

„Můžu si to zjistit.“

„Chvíli potom, co jsem si na ně zvykla. Nějak jsem si přece vydělávat musela, ne?“

„Asi ano. Kdo vám je obstarává?“

„Nechte toho, poldíku, víte to líp než já.“

„Kdo zásoboval vašeho bratra?“

Maria mlčela.

„Váš bratr je mrtvý – víte to?“ řekl Carella příkře.

„Já to vím,“ odpověděla Maria. „A co mám podle vás dělat? Vždycky to byl pitomej usmrkanec.

Jestli se chtěl zabít…“

„Třeba se nezabil.“

Maria zamžikala v zdánlivém překvapení. „Ne?“ řekla opatrně.

„Ne. Od koho je tedy měl?“

„A záleží na tom vůbec?“

„Možná hodně.“

„Stejně to nevím.“ Na okamžik se odmlčela a potom řekla: „Heleďte se, proč mě nenecháte bejt.

Znám policajty.“

„Vážně?“

„Jo. Měl byste chuť na něco zadarmiko, že jo? Myslíte si, že mi naženete strach, abych…“

„Nechci nic než informace o vašem bratrovi,“ řekl Carella.

„Jo, to se vsadím.“

„Vyhrála byste,“ řekl Carella.

Maria si ho nepřestala zamračeně prohlížet. „Znám poldy, kteří…“ spustila.

„Znám šlapky, které mají syfla,“ přerušil ji suše Carella.

„Heleďte, nemáte právo…“

„V tom případě nechme těchhle pitomých okolků,“ vyštěkl Carella. „Chci informace, tečka.“

„Dobře,“ řekla Maria.

„Dobře,“ opakoval Carella.

„Stejně vůbec nic nevím,“ dodala Maria.

„Řekla jste, že jste ho načala.“

„Jasně.“

„To znamená, že jste mu potom, co se chytil, zprostředkovala kontakt. Takže – s kým?“

„Nic jsem mu nezprostředkovala. Odjakživa si všechno dělal podle svýho.“

„Marie…“

„Co ode mě chcete?“ vybuchla najednou. „Nevím nic o svým bráchovi. Dokonce i to, že je mrtvej, jsem se dozvěděla od cizího člověka. Rok jsem nebyla doma, tak jak bych měla vědět, kdo mu co dodával nebo nedodával, nebo jestli si klepky neobstarával sám a nedodával je ostatním?“

„Kšeftoval s nimi?“

„Já nic nevím. Už jsem ho prostě neznala, copak to nedokážete pochopit? Kdybych ho potkala na ulici, nepoznala bych ho. Tak jsem znala svýho vlastního bráchu.“

„Lžete,“ řekl Carella.

„Proč bych to dělala? Koho bych asi tak měla krýt? Oběsil se, tak…“

„Už jsem vám řekl,“ pokračoval Carella. „Třeba se neoběsil.“

„Ze smrti mizernýho feťáka děláte případ pro FBI,“ řekla Maria. „Proč se vzrušujete?“ Oči se jí na okamžik zamlžily. „Věřte mi, že takhle mu je líp.“

„Vážně?“ zeptal se Carella. U stolu se rozhostilo mrtvé ticho. „Vy něco tajíte, Marie. Co to je?“

„Nic.“

„Co víte? Co to je?“

„Nic.“

Jejich pohledy se setkaly. Carella se jí pátravě zahleděl do očí a věděl, co v nich je, a uvědomoval si, že mu už víc neřekne. Díval se do dvou neprůhledných stínidel. Její oči jí zavřely ústa.

„Dobře,“ řekl.

Koroner se nerad bavil s novými lidmi. Měl takovou náturu. Nesnášel nové tváře a nerad svěřoval tajemství cizím lidem. Koroner strážil velké tajemství a Bert Kling byl cizí člověk, a proto mu koroner pátravě hleděl do tváře, v duchu se neochotně probíral fakty a uvažoval, kolik by měl prozradit.

„Jak to, že poslali vás?“ zeptal se. „To si nemohli počkat na oficiální zprávu? K čemu takový spěch?“

„Carella mě požádal, abych se vás přeptal, doktore Soamesi,“ řekl Kling. „Nevím proč, ale zřejmě se chce s tímhle případem hnout z místa, a tak ho napadlo, že nebude čekat až na zprávu.“

„Stejně mi není jasné, proč by si na zprávu nemohl počkat,“ řekl Soames. „Všichni ostatní taky čekají. Co sloužím tady, každý si na zprávu počkal. Proč teda nemůže čekat Carella?“

„Byl bych vám vděčnej, kdyby…“

„Vy detektivové žijete v domnění, že sem můžete jen tak vtrhnout a že se kvůli vám přetrhnu.

Myslíte si, že nemám na práci nic jiného? Víte, kolik mrtvol čeká támhle, až je prohlídnem?“

„Kolik?“ zeptal se Kling.

„Nechytejte mě za slovo,“ radil mu Soames. „Snažím se vám naznačit, že mě využíváte. Kdybych nebyl takový dobrák a lékař, řekl bych, že mě šíleně serete.“

„Mrzí mě, že vás otravuju, vážně. Ale…“

„Kdyby vás to fakticky mrzelo, tak byste mě neotravoval. Heleďte se, nemyslíte, že bych se na sepisování zprávy nejradši vykašlal? Datluju dvěma prstama a nikdo z mých podřízených to neumí líp. Máte vůbec představu, kolik mi tady chybí lidí? Myslíte si, že si můžu dovolit věnovat každému případu extra péči, o kterou mě žádáte? Musíme tyhle věci zpracovávat jak na montážní lince. Stačí sebemenší zádrhel a celý provoz jde do háje. Tak proč si teda na tu zprávu nepočkáte?“

„Protože…“

„Dobře, dobře, dobře,“ řekl Soames znechuceně. „Takové štráchy kvůli nějakému feťákovi.“

Zavrtěl hlavou. „Myslí si Carella, že to byla sebevražda?“

„Myslí si… myslím, že čeká, až co uslyší od vás. Proto mě taky…“

„Chcete mi naznačit, že má nějakou pochybnost?“

„No, podle… podle vnějších příznaků… totiž, není si jistý, že ten kluk byl… že se zadusil.“

„A co si myslíte vy, pane Klingu?“

„Já?“

„Ano.“ Soames se potměšile usmál. „Vy.“

„Já… nevím, co si mám myslet. To je prvně, co… co jsem viděl někoho oběšenýho.“

„Jste dobře obeznámený se strangulací?“

„Ne, pane doktore,“ řekl Kling.

„Mám vám snad dát kurs medicíny? Mám snad pořádat seminář pro každého nezvaného a

neinformovaného detektiva, který u nás slouží?“

„Ne, pane doktore,“ řekl Kling. „Nechtěl jsem…“

„Nemluvíme teď o technickém věšení,“ řekl Soames. „Nemluvíme o věšení s katovou oprátkou, kde tlustý uzel a prudký pád lámou vaz. Mluvíme o smrti uškrcením, o smrti udušením. Víte vůbec něco o asfyxii, pane Klingu?“

„Ne, pane doktore. Škrcení je něco, co jsem…“

„Nemluvíme tady o škrcení, pane Klingu,“ řekl Soames, který se dostával do ráže, jelikož ho rozčilovali stejně tak cizí lidi jako zabedněnost. „Škrcení, v policejní práci, předpokládá ruce. Je vyloučeno, aby se člověk uškrtil sám. Vykládám teď o asfyxii způsobené tlakem na krční tepny a žíly s použitím provazu, drátu, ručníku, kapesníku, šlí, opasku, podvazku, obvazu, punčochy a podobných pomůcek. V případě Aníbala Hernandeze, nemýlím-li se, strangulaci způsobil údajně provaz.“

„Ano,“ pravil Kling. „Ano, provaz.“

„Pokud by se jednalo o uškrcení, tlak z provazu na tepny…“ Soames se zarazil. „Krční tepny, pane Klingu, zásobují krví mozek. Když se na ně zatlačí, dojde k zastavení přívodu krve, což má za následek mozkovou anémii a ztrátu vědomí.“

„Rozumím,“ řekl Kling.

„Opravdu? Tlak na mozek se zvyšuje a nadále zhoršuje, jelikož krční žíly jsou současně pod tlakem způsobeným provazem, čímž dochází k blokaci zpětného toku krve v těchto žilách. Nakonec dojde k vlastní strangulaci – neboli asfyxii – a tím i ke smrti osoby, která je již v bezvědomí.“

„Ano,“ řekl Kling a polykal nasucho.

„Asfyxie, pane Klingu, je definována jakožto krajní stav způsobený nedostatkem kyslíku a nadbytkem kysličníku uhelnatého v krvi.“

„To je… velmi zajímavé,“ špitl Kling.

„Ano, to bych řek. Tyhle vědomosti přišly mé rodiče na bratru dvacet tisíc dolarů. Vaše vlastní lékařské vzdělání vás přijde na mnohem míň. Stojí vás pouze čas, a ke všemu můj čas.“

„Mrzí mě, jestli jsem vás…“

„Cyanóza u asfyxie není výjimečná. Nicméně…“

„Cyanóza?“

„To modré zbarvení. Nicméně, jak jsem se chystal říct, existují ještě jiné zkoušky, kterými se určí, jestli byla smrt způsobena zadušením nebo ne. Například sliznice a hrdlo… Zkrátka existuje spousta zkoušek. A cyanóza se pochopitelně vyskytuje u mnoha typů otrav.“

„Ale?“

„Ano. Vzali jsme v úvahu možnost otravy, a tak jsme provedli rozbor moče, obsahu žaludku a střev, krve, mozku, jater, ledvin, kostí, plic, vlasů a nehtů a svalové tkáně.“ Soames se na chvíli odmlčel a potom stroze dodal: „Občas tady se totiž pracuje, víme.“

„Ano, já…“

„Navzdory obecně rozšířené mylné představě se nezabýváme převážně nekrofilií.“

„Ani jsem si to nemyslel,“ řekl Kling, aniž si byl jistý, co to slovo vlastně znamená.

„Takže?“ naléhal Soames. „Když se to všechno sečte – k jakému závěru dojdeme? Jde o asfyxii?“

„Asfyxii?“ zeptal se Kling.

„Měli byste si počkat na zprávu,“ řekl Soames. „Fakticky byste měli počkat až na tu zprávu. Rád všechny odrazuju od těchhle zvláštních požadavků.“

„Je to asfyxie?“

„Ne. Není to asfyxie.“

„Co teda?“

„Alkaloidní otrava.“

„Co je alka –“

„Předávkování heroinem, přesně řečeno. Masívní předávkování. Dávka daleko přesahující fatální množství 0.2 gramu.“ Soames se odmlčel. „Po pravdě řečeno, náš mladý přítel Hernandez si píchl takové množství heroinu, které by, promiňte mi ten výraz, pane Klingu, zabilo vola.“

KAPITOLA PÁTÁ

Bylo nutné udělat asi milión věcí.

Odjakživa se zdálo, že o neodkladné vyřízení si říká víc věcí, než je v lidských silách zvládnout, a Peter Byrnes litoval, že nemá dvě hlavy a čtyři ruce. S chladně racionální nelogičností si uvědomoval, že tak to nepochybně chodí v každém zaměstnání, třebaže v duchu si současně říkal, že nikde se člověk neštve tak jako u policie.

Peter Byrnes byl detektiv v hodnosti poručíka, který velel sboru mužů nazývajících 87. revír svým domovem. Jakousi ironií osudu jim domovem byl – stejně jako se zrezivělé vyloďovací plavidlo na Filipínách nakonec stane domovem námořníkovi z Detroitu.

Při vší úctě nebyla revírní policejní stanice zrovna domácky útulná. Nehonosila se čincovými závěsy, vyhazovacími opékači topinek, drtiči kuchyňských odpadků, pohodlnými křesly ani

nejlepším přítelem člověka, který horlivě přihupsá do obýváku s dýmkou a pantoflemi. Studenou kamennou fasádou byla otočená do Groverova parku, který vroubil území revíru na jihu. Za fasádou, hned za vchodovým obloukem, se nacházela čtvercová místnost s holou dřevěnou

podlahou a vysokým služebním stolem připomínajícím soudcovskou stolici. Tabulka na stole přísně oznamovala: VŠICHNI NÁVŠTĚVNÍCI SE MUSÍ ZASTAVIT U STOLU. Když se u něj tedy

nějaký návštěvník zastavil, našel tam buď dozorčího v hodnosti poručíka, nebo dozorčího s frčkami seržanta. Oba byli zdvořilí, snaživí a nakrknutí, že musí sloužit veřejnosti.

V přízemí budovy byly cely pro zadržené a nahoře za okny chráněnými drátěným pletivem –

chráněnými tímto způsobem proto, že děti z okolí s velkým gustem házely kameny po všem, co jen trochu zavánělo zákonem – byla šatna se skříňkami, písárna, služebna detektivů a jiné rozmanité a pohodlné místnůstky, mezi něž patřil i pánský záchodek a kancelář poručíka Byrnese.

Na obranu poručíkovy kanceláře je třeba poctivě přiznat, že její zdi nelemovaly pisoárové mušle.

Dlužno rovněž říct, že poručíkovi se jeho kancelář zamlouvala. Vysedával v ní pěknou řádku let a začal si jí vážit, jako si člověk považuje poněkud prošoupané rukavice, kterou používá při práci na zahradě. Je pochopitelné, že čas od času, a zvláště v takovém revíru, jako je sedmaosmdesátka, se bejlí rozroste víc, než je zdrávo. A právě v takových chvílích si Byrnes vroucně přál, aby měl ještě jednu hlavu a další ruce.

Den díkůvzdání ani trochu nepomohl a blížící se vánoční svátky všechno jenom zhoršovaly. Zdálo se, že kdykoli se na obzoru objeví vánoce, vyhlašují obyvatelé Byrnesova revíru zločinecké manévry. Kupříkladu k pobodání nožem docházelo v Groverově parku po celý rok a určitě to nebylo nic, nad čím by se měl člověk vzrušovat. Jenomže s blížícími se svátky překypovali lidé vánoční náladou a radostně se zakousli do úkolu zkrášlit na počest svátečního času skrovné zelené plochy v parku potoky s červenou tekutinou. Za poslední týden došlo v parku k šestnácti bodnutí nožem.

Také prodej kradeného zboží od jednoho konce Culver Avenue k druhému patřilo k známým

povyražením obyvatel revíru. Dalo se tam koupit všechno na světě, od zánovní masky afrického šamana po nový ruční šlehač, pokud jste se tam nachomýtli ve správnou dobu se správným

obnosem. A to i přesto, že zákon považoval přechovávání kradeného zboží za přečin

(nepřevyšovala-li hodnota takového zboží sto dolarů) a trestný čin (byla-li hodnota vyšší než sto).

Zákon nedělal těžkou hlavu profesionálním krámským zlodějům, kteří se ve dne lopotili a v noci prodávali. Nezneklidňoval ani narkomany, kteří kradli, aby prodejem kradených věcí získali peníze na nákup drog. Lidem, kteří kradené zboží kupovali, to bylo zrovna tak jedno. Culver Avenue byla v jejich očích největším obchodem s partiovým zbožím ve městě.

Trápilo to jenom policajty.

A trápilo je to zvlášť o svátcích. V obchodních domech byla během toho blaženého období hlava na hlavě a krámští zloději užívali volnosti a ochranného zbarvení davu mačkajícího se jako sardinky.

Zájemců o kradené zboží byla taky spousta, jelikož dotyční si lámali hlavu s vánočními dárky, a zloděje nic nepodněcovalo k většímu a lepšímu úsilí tolik jako rychlý obrat. Zdálo se, že letos chtějí mít všichni vánoční nákupy co nejdřív z krku, a proto měl Byrnes a jeho pátrači plné ruce práce.

I prostitutky na Ulici šlapek byly v jednom kole. Byrnesovi nešlo do hlavy, čím vlastně vánoce probouzejí v mužích touhu hledat na předměstí trochu exotického dobrodružství. Jenomže na předměstí hledali a Ulice šlapek byla jejich věčným lovištěm – zlatým hřebem takové noční lovecké výpravy bylo často přepadení a nedobrovolný pobyt na zemi v temné uličce.

Také pití jako by trochu zdivočelo. A co má bejt, sakra, člověk si musí o svátcích svlažit hrdlo, ne?

Jasná věc, zákon to přece nezakazuje. Jenomže pití vedlo často k vzplanutí vášní a vzplanuté vášně vedly často k obnažení poněkud primitivních emocí.

A co má bejt, sakra, člověk musí o svátcích někomu podříznout vole, ne?

Jasná věc.

Jenomže když po svlažení hrdla následovalo jeho podříznutí, velmi často se potom ozývala policejní píšťalka. Byrnes, přestože byl hluboce věřícím člověkem, byl hluboce vděčný, že vánoce jsou jenom jednou do roka. Přinášely totiž pouze příliv gaunerů do služebny a Bůh věděl, že těch k nim proudilo dost během celého roku. Byrnes gaunery neměl rád.

Nepoctivost považoval za osobní urážku. Vydělával si na živobytí od svých dvanácti let a kdokoli dospěl k názoru, že pracovat je nejapný způsob, jakým lze vydělávat peníze, vlastně nazýval Byrnese blbcem. Byrnes pracoval rád. Dokonce, i když se mu práce nahromadila, i když ho z ní bolela hlava, i když se týkala vyšetřování sebevraždy nebo vraždy nebo jiné události, kterou měl na svědomí nějaký narkoman v jeho revíru, Byrnes na ni nedal dopustit.

Když zazvonil telefon na jeho psacím stole, byl otrávený, že ho někdo vyrušuje. Zvedl sluchátko a řekl: „Byrnes.“

Seržant obsluhující centrálu za stolem v přízemí řekl: „Vaše paní, poručíku.“

„Dejte mi ji,“ řekl Byrnes rozmrzele.

Čekal. Za okamžik se k němu donesl po drátě Harrietin hlas.

„Petře?“

„Ano, Harriet,“ řekl a vrtalo mu hlavou, proč mu ženy bez výjimky říkají Petře, zatímco muži Péťo.

„Máš moc práce?“

„Nevím, kam dřív skočit, zlato,“ řekl, „ale mám chvilku. Co se děje?“

„Roštěnky,“ řekla.

„Co je s roštěnkama?“

„Neobjednala jsem si čtyři kila roštěnek?“

„Asi jo. Proč?“

„Tak objednala, nebo neobjednala, Petře? Vzpomínáš si, jak jsme o tom mluvili a uvažovali, kolik budem potřebovat? Rozhodli jsme se, že vezmem čtyři kila, nebo ne?“

„Ano, myslím, že jo. A co má být?“

„Řezník poslal dvě a půl.“

„Tak je pošli zpátky.“

„Nemůžu. Už jsem mu volala a řekl mi, že má plno práce.“

„Plno práce?“ zeptal se Byrnes nevěřícně. „Řezník?“

„Ano.“

„Co má sakra jiného na práci než krájet maso? Nechá –“

„Nejspíš by ho vyměnil, kdybych ho tam donesla osobně. Chtěl tím naznačit, že zrovna v tý chvíli nemůže postrádat poslíčka.“

„Tak ho tam osobně zanes, Harriet. V čem je problém?“

„Nemůžu odejít z domu, Petře. Čekám na nákup z koloniálu.“

„Tak tam pošli Larryho,“ řekl Byrnes trpělivě.

„Není ještě doma ze školy.“

„Hergot, ten kluk musí být největší lumen, jakýho…“

„Petře, víš přece, že zkou…“

„…jsme měli v našem rodu. Věčně je ve škole, věčně…“

„…ší na nějaké školní představení,“ dokončila větu Harriet.

„Mám sto chutí zavolat řediteli a říct mu…“

„Nesmysl,“ řekla Harriet.

„Budeš se divit, ale jsem rád, když je kluk k večeři doma!“ rozčiloval se Byrnes.

„Petře,“ řekla Harriet, „nechci strávit půl dne debatou o Larrym nebo o jeho pubertálních zábavách, fakticky ne. Chci prostě vědět, co mám dělat s těma roštěnkama.“

„Doprčic, co já vím. To mám k řezníkovi poslat hlídkovej vůz?“

„Nemluv hlouposti, Petře.“

„Tak co teda chceš? Řezník, pokud můžu soudit, se zatím nedopustil žádného zločinu.“

„Dopustil se zločinu nedbalosti,“ řekla Harriet chladně. Byrnes se chtě nechtě musel usmát. „Seš nějak moc chytrá,“ řekl.

„Ano,“ připustila klidně Harriet. „A co ty roštěnky?“

„To nebudou ty dvě a půl kila stačit? Připadá mi, že takovým množstvím bysme mohli nakrmit Rudou armádu.“

„Přijde k nám tvůj bratr Louis,“ připomněla mu Harriet.

„A jo.“ Byrnes si vyvolal obraz svého obrovitého sourozence. „Ano, budem potřebovat ty čtyři kila.“ Odmlčel se a přemýšlel. „Proč nezavoláš do koloniálu a nepoprosíš je, aby s dodávkou o pár hodin počkali? Pak budeš moct zajít k řezníkovi a pěkně si ho po irsku podat. Co ty na to?“

„Já na to, že jo,“ řekla Harriet. „Seš chytřejší, než vypadáš.“

„Na gymplu jsem dostal bronzovou za prospěch,“ řekl Byrries.

„Jo, já vím. Ještě ji nosím.“

„O těch roštěnkách jsme teda domluvený?“

„Ano, děkuju.“

„Nemáš za co,“ řekl Byrnes. „Co se týče Larryho…“

„Musím letět k tomu řezníkovi. Vrátíš se hodně pozdě?“

„Vypadá to tak. Mám toho tady fakticky až nad hlavu, zlato.“

„Dobře, už tě nebudu zdržovat. Zatím ahoj, drahoušku.“

„Ahoj,“ řekl Byrnes a zavěsil. Občas přemýšlel o Harriet, která byla podle všech civilizovaných norem velmi inteligentní ženou. Jako zkušená účetní udržovala v rovnováze rozpočet nebo se prokousávala nespočetnými stránkami s výdaji na domácnost. Uměla se vypořádat s manželem policistou, který byl velmi zřídka doma, a takřka sama zvládla vychovat syna. A Larry, i přes jeho zatracenou nebyrnesovskou zálibu v dramatickém umění, byl rozhodně chlapcem, na něhož mohl být člověk pyšný. Ano, Harnet byla schopná, rozumná a většinou mu vyhovovala i v posteli.

A přesto ji něco takového jako ty roštěnky dokázaly vytočit.

Zatracený ženský. Byrnes jim nikdy nebude rozumět.

Těžce vzdychl a vrátil se ke své práci. Pročítal Carellovo hlášení o tom mrtvém chlapci, když se ozvalo zaklepání na dveře.

„Dále,“ řekl Byrnes.

Dveře se otevřely. Do místnosti vstoupil Hal Willis.

„Co se děje, Hale?“ zeptal se Byrnes.

„Je to nějaký divný,“ řekl Willis. Byl to muž malé postavy, který vedle ostatních policistů vypadal jako žokej. Měl veselé hnědé oči a obličej, v němž se vždycky zračil zájem, a mimoto ovládal džudo, které mu pomohlo uzemnit nejednoho mizeru.

„Jak divný?“ zeptal se Byrnes.

„Seržant ke mně přepojil jeden hovor. Vzal jsem si ho. Jenomže ten chlap nechce mluvit s nikým jiným než s váma.“

„Kdo to je?“

„No, to je právě to divný. Nechtěl se představit.“

„Pošli ho do hajzlu,“ řekl Byrnes.

„Poručíku, prý se to nějak týká toho Hernandezova případu.“

„Ale?“

„Jo.“

Byrnes chvíli přemýšlel. „Dobře,“ řekl konečně. „Ať mi ho sem přepne.“

KAPITOLA ŠESTÁ

Ne, že by Steve Carella měl nějakou teorii.

Důvod byl prostě v tom, že situace byla zoufalá.

Aníbala Hernandeze našli mrtvého ve dvě ráno 18. prosince. To bylo v pondělí, a teď byla středa odpoledne, dva dny poté – a situace byla stále stejně zoufalá.

Koroner ve zprávě uvedl, že Hernandez zemřel na předávkování heroinem, což nebyl nepřípadný způsob, jakým hadráci scházejí ze světa. Na injekční stříkačce ležící vedle Hernandezových rukou se nacházely sotva znatelné otisky prstů, které se nyní podrobně zkoumaly a porovnávaly s otisky sejmutými z Hernandezových ztuhlých prstů.

Carella si byl absolutně jistý, že otisky se nebudou shodovat. Někdo uvázal ten provaz

Hernandezovi kolem krku až poté, co zemřel, a Carella byl ochotný se vsadit, že tatáž osoba tu stříkačku použila k podání smrtelné dávky heroinu.

Tato situace s sebou ovšem přinášela několik problémů. A tyto problémy zase suma sumárum ovanuly celou situaci jemným pachem hnilobného rozkladu.

Neboť předpokládat, že někdo chtěl Hernandeze zabít, což je předpoklad, který se zdál

opodstatněný, a dále předpokládat, že dotyčný použil jako vražednou zbraň přeládovanou injekční stříkačku, vede k otázce, proč tedy nebyla vražedná zbraň z místa činu odklizena?

Anebo proč, je-li už o tom řeč, bylo poté tělo vyzdviženo ve snaze posílit domněnku o sebevraždě oběšením, když ji tím fakticky popřelo?

To byly ty zašmodrchané prkotiny, které narušovaly normální uvažování detektiva Steva Carelly.

Byl si pochopitelně vědom toho, že komplikovaný svět narkomanie nabízí tisíc a jeden motiv pro vraždu. Věděl také, že někdo, komu nejsou důvěrně známy metody koronerova úřadu, může naivně doufat, že se mu podaří prodat otravu za oběšení. Také si však uvědomoval, že každý dospělý muž i malý kluk v Americe byl odkojen Legendou o otiscích prstů. Chceš spáchat zločin? Odstraň otisky prstů, chlapče. Otisky na injekční stříkačce nebyly odstraněny. Otisky tam byly, do očí bijící, a čekaly na sejmutí a prozkoumání. Stříkačka tam byla rovněž, jenomže kdyby se někdo snažil vyvolat dojem, že jde o oběšení, nechal by na místě povalovat injekční stříkačku? Je možné, že byl tak pitomý a domníval se, že policisté si nedají automaticky dohromady tu stříkačku s možností, že smrt nastala předávkováním? Něco tu smrdělo.

Všechno smrdělo.

Carella měl citlivý nos a snad i citlivý mozek. Procházel ulicemi revíru, přemýšlel a vrtalo mu hlavou, kde by měl začít, protože správný začátek býval často nejdůležitější součástí vyšetřování, co se týče úspory času. A třebaže se právě v té chvíli zabýval především Hernandezovým případem, nemohl tak docela pustit z hlavy skutečnost, že je policajtem, který je placen za dohled na dodržování zákona čtyřiadvacet hodin denně třistapětašedesát dní v roce.

Když uviděl u chodníku nedaleko Groverova parku zaparkované auto, prohlédl si ho jenom zběžně.

Být obyčejným občanem na odpolední procházce, ten povrchní pohled by mu stačil. Jakožto

policista dbající na dodržování zákona se podíval ještě jednou.

Druhý pohled mu řekl, že automobil je sedan značky Plymouth z roku 1939, barvy šedé, poznávací značky 42L-1731. Sdělil mu, že pravý zadní nárazník je proražený a že na zadním sedadle sedí dvě osoby, obě mužského pohlaví, obě mladé. Dva mladíci sedící na zadním sedadle auta vedly k předpokladu, že zde chybí řidič. Proč čekají ti kluci u Groverova parku a na koho?

V tom okamžiku přestal Carella myslet na Aníbala Hernandeze jako když utne. Nenuceně se

proflákl kolem vozu. Mladíkům uvnitř nebylo víc než jednadvacet. Nespouštěli z něj oči. Carella se neotočil a na auto se už nepodíval. Šel dál ulicí a potom vstoupil do krejčovství Maxe Cohena.

Max byl muž s kulatým obličejem a věncem bílých vlasů, které mu přiléhaly k hlavě jako svatozář.

Když Carella vešel dovnitř, zvedl oči a řekl: „Nazdar, Stevie, co je novýho?“

„Co by mohlo být nového?“ opáčil Carella. To už si svlékal svůj hnědý svrchník. Max ho zvědavě pozoroval.

„Asi po mně něco chceš. Nemám ti něco spíchnout?“ zeptal se.

„Ne. Chci si vypůjčit kabát. Co támhleten světle hnědý na věšáku? Vejdu se do něj?“

„Ty si chceš půjčit…?“

„Mám naspěch, Maxi. Hned jsem s ním zpátky. Sleduju nějaké lidi.“

V Carellově hlase zazněla naléhavost. Max odložil jehlu a šel k věšáku na šaty. „Ne ať ho zmažeš, prosím tě,“ řekl. „Už je vyžehlenej.“

„Neboj,“ slíbil Carella. Vzal si od Maxe kabát, zabalil se do něho a vyšel zase ven. Auto ještě stálo na konci ulice, u chodníku vedle parku. Na zadním sedadle stále ještě seděli ti dva mladíci. Carella zaujal postavení přes ulici naproti vozu. Stál v slepé zóně zadního okna automobilu, takže ho nebylo vidět. Trpělivě sledoval, co se bude dít.

Asi za pět minut se objevil třetí. Svižným krokem vyšel z parku a zamířil rovnou k autu. Carella se okamžitě odlepil od kandelábru a vykročil přes ulici. Třetí mládenec ho neviděl; přešel přímo k vozu, otevřel dveře na straně řidiče a vlezl dovnitř. O zlomek vteřiny později rozrazil Carella dveře naproti němu.

„Heleďte, co to…?“ řekl řidič.

Carella strčil hlavu do vozu. Měl rozepnutý kabát a kohoutek revolveru pár centimetrů od pravé ruky. „Ani hnout,“ řekl.

Mladíci na zadním sedadle si vyměnili rychlé vyděšené pohledy. „Poslyšte, nemáte právo…“ spustil řidič.

„Drž zobák,“ řekl Carella. „Co jsi dělal v parku?“

„Heh?“

„V parku. S kým jsi tam byl?“

„Já? S nikým. Procházel jsem se.“

„Kde ses procházel?“

„Kolem dokola.“

„Proč?“

„Měl jsem chuť se projít.“

„Jak to, že tví kámoši nešli s tebou?“

„Neměli chuť se procházet.“

„Proč mi odpovídáš na otázky?“ vyštěkl Carella.

„Cože?“

„Proč mi odpovídáš, sakra? Jak víš, že jsem policajt?“

„No… napadlo mě…“

„Čekal jsi nějaký malér s policií?“

„Já? Ne, jenom jsem se šel pro –“

„Kapsy naruby!“

„A proč?“

„Protože to chci!“ zařval Carella.

„Načapal nás,“ řekl jeden z mladíků na zadním sedadle.

„Drž hubu!“ okřikl ho řidič, aniž otočil hlavu.

„Čekám,“ řekl Carella.

Řidič pomalu a opatrně zalovil v kapsách. Položil na sedadlo balíček cigaret a vzápětí jej rychle zakryl hřebenem, peněženkou a kroužkem na klíče.

„Moment,“ řekl Carella. Velmi opatrně odsunul ukazováčkem krabičku cigaret. Cigarety zakrývaly malou obálku. Carella ji vzal, otevřel, vysypal si do dlaně špetku bílého prášku a potom ho ochutnal. Mladíci ho mlčky sledovali.

„Heroin,“ řekl Carella. „Kdes ho sebral?“

Řidič neodpověděl.

„Kupuješ ho v parku?“

„Našel sem ho,“ řekl řidič.

„Nežvaň! Kdes ho koupil?“

„Našel sem ho, už sem vám řek.“

„Milej zlatej, máš na krku obvinění z držení drog, ať už jsi je našel nebo zdědil. Mohl by sis pomoct, kdybys mi řekl, kdo ti to svinstvo střelil.“

„Nás z toho vynechte,“ ozvali se ti dva vzadu. „My u sebe nic nemáme. Klidně si nás můžete prošacovat.“

„Jako přitěžující okolnost si znamenám spoluúčast. A teď chci slyšet, kdo ti ho prodal.“

„Našel sem ho,“ řekl řidič.

„Jak chceš, chytrouši,“ souhlasil Carella, „tak jsi ho našel. Máš řidičák, abys mohl jezdit tímhle autem?“

„No jasně.“

„Tak jedem.“

„A kam?“

„Zkus hádat,“ odpověděl Carella. Vklouzl na sedadlo a přibouchl za sebou dveře.

Nic neměl Roger Havilland raději než vyslýchání podezřelých, zvlášť když je mohl vyslýchat o samotě. Roger Havilland byl pravděpodobně největším obrem mezi policisty 87. revíru a

nepochybně největším ksindlem na světě. Jeho obecný postoj ke gaunerům jste mu ale nemohli příliš vyčítat. Havilland se kdysi pokusil rozehnat nějakou pouliční rvačku a odnesl to čtyřnásobnou zlomeninou ruky. Do té doby byl Havilland policistou mírným, jenomže komplikovaná fraktura, která se musela znovu lámat a napravovat, protože se ne a ne správně hojit, jeho letoře ani za mák nepomohla. Vrátil se z nemocnice se zahojenou rukou a poněkud zvláštní filozofií. Havilland se už nikdy nenechá zaskočit. Havilland vždycky udeří první a teprve pak se bude ptát.

Nic mu tedy nepřinášelo větší potěšení než výslech podezřelých, zvlášť když je mohl vyslýchat sám a o samotě. Bohužel tu středu odpoledne dvacátého prosince s ním ve vyšetřovně byl Carella.

Mladík, u kterého se našel balíček drog, seděl na židli se vztyčenou hlavou a vzdorem v očích.

Druhé dva, kteří seděli na zadním sedadle vozu, vyslýchali odděleně detektivové Meyer a Willis.

Cílem těchto provázaných výslechů bylo zjistit, od koho dotyční kupují drogy. Sebrat hadráka nebyla legrace. Zašili ho a město neslo náklady na jeho třicetidenní tvrdou abstinenci. Důležitý byl překupník. Kdyby detektivové ze sedmaosmdesátky chtěli sbalit sto feťáků denně, u nichž by se našla narkotika v nějaké podobě, stačilo prošmejdit ulice revíru. Nedovolené držení jakéhokoli množství narkotik bylo porušením paragrafu Zákona o veřejném zdraví a přečinem. Provinilec by si bezpochyby vykoledoval štráf ve věznici na Baileyho ostrově – nejméně třicet dní – a potom by z něho vyšel připravený shánět drogu znovu.

Postavení překupníka bylo naopak daleko zranitelnější. Zákon státu New York kvalifikoval držení jistého množství narkotik za trestný čin. Toto jsou ta množství:

1. Minimálně čtvrt unce jednoprocentních sloučenin heroinu, morfia nebo kokainu.

2. Minimálně dvě unce jiných narkotik.

A toto držení se trestalo odnětím svobody v rozmezí jednoho až deseti let. Mimoto držení minimálního celkového množství sloučenin obsahujících nejméně tři procenta heroinu, morfia nebo kokainu – anebo minimálně šestnáct uncí jiných narkotik – vytvářelo podle litery zákona

nevyvratitelný předpoklad úmyslu narkotika prodat.

Být narkomanem nebyl zločin, ale mohli jste se pěkně zapotit, když u vás našli drogy nebo nádobíčko k užívání drog, jejichž držení zločinem bylo.

Mladík, který nakoupil v Groverově parku, byl přistižen se šestnáctinou háčka, což ho nejspíš stálo něco kolem pěti dolarů. Byla to čudla. Policajti ze sedmaosmdesátky se zajímali o muže, který mu ho prodal.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Havilland.

„Ernest,“ odpověděl mladík. Byl vysoký a štíhlý, s čupřinou světlých vlasů, které mu v té chvíli sklíčeně padaly do čela.

„Ernest, a dál?“

„Ernest Hemingway.“

Havilland loupl okem po Carellovi a potom se znovu zadíval na vyslýchaného. „Jak je libo, mistře, zkusíme to ještě jednou. Jak se jmenuješ?“

„Ernest Hemingway.“

„Nemám čas vybavovat se s drzým šmejdem!“ zařval Havilland.

„Co je vám?“ řekl mladík. „Ptal jste se, jak se menuju, tak jsem vám –“

„Jestli nechceš sbírat zuby po zemi, tak mi koukej pořádně odpovědět. Jak se jmenuješ?“

„Ernest Hemingway. Heleďte, co je –“

Havilland mu hbitě a takřka nenuceně vrazil facku. Mladíkova hlava se zhoupla na stranu a Havilland se napřáhl k další ráně.

„Nech toho, Rogu,“ řekl Carella. „Jmenuje se tak. Má to napsaný na povolávacím lístku.“

„Ernest Hemingway?“ zeptal se Havilland nevěřícně.

„A co je na tom divnýho?“ ozval se Hemingway. „Heleďte, co to do vás vůbec vjelo?“

„Existuje jeden člověk,“ řekl Carella. „Spisovatel. Taky se jmenuje Ernest Hemingway.“

„Jo?“ řekl Hemingway. Na okamžik se odmlčel a pak zamyšleně řekl: „Nikdy jsem vo něm

neslyšel. Můžu na něj podat žalobu?“

„Pochybuju,“ řekl Carella stroze. „Kdo ti prodal tu šestnáctinu?“

„Váš kamarád spisovatel,“ odpověděl Hemingway a spokojeně se šklebil.

„Tohle bude roztomilé,“ řekl Havilland. „Mám rád, když jsou roztomilí. Hochu, ještě budeš proklínat den, kdy ses narodil.“

„Poslyš, chlapče,“ řekl Carella, „všechno si jenom zhoršuješ. Můžeš si vysloužit třicet nebo devadesát, to podle toho, jak budeš spolupracovat. Mohl bys dokonce dostat i podmínku, kdo ví?“

„Slibujete?“

„Nemůžu nic slíbit. Všechno záleží na soudci. Ale jestli se doví, že jsi nám pomohl dopadnout překupníka, třeba přimhouří oko.“

„Vypadám snad jako práskač?“

„Ne,“ odpověděl Havilland. „Většina práskačů vypadá líp.“

„Čím se živila tahle vobluda, než se stala policajtem?“ zeptal se Hemingway. „Jako televizní komik?“

Havilland se usmál a potom praštil Hemingwaye přes ústa.

„Připaž,“ řekl Carella.

„Nemusím si nechat sprostě nadávat od usmrkanýho feťáka. Nemusím –“

„Řekl jsem ti do prdele, abys na něho nešahal!“ řekl Carella, tentokrát hlasitěji. „Jestli si chceš zacvičit, tak si skoč do tělocvičny.“

„Hele, já –“

„Tak co nám řekneš, hochu?“ zeptal se Carella.

„Kdo si sakra myslíš, že seš, Carello?“ řekl Havilland.

„Kdo si sakra myslíš, že seš ty, Havillande? Jestli toho kluka nechceš vyslechnout podle předpisu, tak vypadni. Je to můj vězeň.“

„Děláš, jako bych mu rozbil hlavu nebo něco,“ řekl Havilland uraženě.

„Nechci ti k tomu dát příležitost,“ řekl Carella. Obrátil se zpátky k Hemingwayovi. „Tak co mi řekneš, synku?“

„Toho synka si nechte vod cesty, poldo. Prásknu vám, kdo mi ten hérák strčil, a stejně vyfasuju strop.“

„Třeba bys rád, abysme řekli, že jsme u tebe našli čtvrtku, a ne šestnáctinu,“ podotkl Havilland.

„To nemůžete, frajere,“ řekl Hemingway.

„Sebrali jsme dneska tolik drog, že bysme s nima mohli naložit parník,“ lhal Havilland. „Kdo ví, kolik jsi toho u sebe měl ty?“

„Víte dobře, že to byla šestnáctka,“ řekl Hemingway, ale jeho odpor viditelně slábl.

„Jasně, ale kdo jiný kromě nás to ví? Za čtvrt unce můžeš kroutit i deset let, hošánku. K tomu si přimázni úmysl prodat to svinstvo svejm kamarádům venku.“

„Já že jsem se to snažil prodat? Kristapána, vždyť jsem to jenom koupil. A byla to jen šestnáctka, a ne čtvrtka!“

„Jo,“ řekl Havilland. „Jenomže je smůla, že my jsme jediný, kdo to víme, že? Takže vyklop jméno toho překupníka.“ Hemingway mlčel a přemýšlel.

„Držení čtvrt unce s úmyslem prodat,“ řekl Havilland Carellovi. „Tak to zabalíme, Steve.“

„Hele, počkejte moment,“ řekl Hemingway. „Takhle mě přece do toho nenamočíte, že ne?“

„Proč ne?“ řekl Havilland. „Nejseš můj příbuznej.“

„No a nemůžem…“ Hemingway se zarazil. „Nemůžem…“

„Ten překupník,“ řekl Carella.

„Nějakej Gonzo.“

„To je jeho křestní jméno nebo příjmení?“

„Já nevím.“

„Jak jsi k němu přišel?“

„Viděl jsem se s ním prvně,“ řekl Hemingway. „Myslím dneska. Prvně, co jsem kupoval vod něho.“

„To víš, že jo,“ řekl Havilland.

„Nekecám,“ odpověděl Hemingway. „Kupoval jsem od jinýho. Dávali jsme si spicha v parku,

kousek vod pavilónu lvů. Dostával jsem to vod tamtoho. No a dneska jsem tam šel a byl tam ten novej. Prej že se menuje Gonzo a že má dobrý klepky. Tak jsem teda risknul, že dostanu nějakej šmejd. A potom se vobjevil chlupatej.“

„Co ti dva na zadním sedadle?“

„Píchaj si pod kůži. Jestli chcete udělat něco chytrýho, tak je pusťte. Jsou z toho všeho podělaný strachy.“

„Už jsi někdy seděl?“ zeptal se Carella.

„Ne.“

„Jak dlouho v tom lítáš?“

„Asi vosum let.“

„Do žíly?“

Hemingway zvedl zrak. „De to nějak jinak?“

„Takže Gonzo?“ zeptal se Havilland.

„Jo. Heleďte, myslíte, že si budu moct brzo šlehnout? Začíná mi totiž bejt trochu šoufl, kapišto?“

„Vážený,“ řekl Havilland, „považujte se za vyléčenýho.“

„Hehm?“

„Tam, kam pomašíruješ ty, si rande u pavilónu lvů nedávají.“

„Myslel jsem, že jste říkali, že bych moh dostat podmínku.“

„Taky že jo. Čekáš snad ale, že tě do tý doby budem udržovat v rauši?“

„To ne, ale myslel jsem si… Kristaboha, to tu není nějakej doktor nebo něco?“

„Od koho jsi kupoval předtím?“ zeptal se Carella.

„Jak to myslíte?“

„U pavilónu lvů. Říkal jsi, že ten Gonzo je nový. Kdo ti je strkal předtím?“

„Aha, jo, jo. Heleďte, nemůžem přemluvit doktora, aby mi něco píchnul? Víte, něco jako že vám tady jinak pobliju celou podlahu nebo něco.“

„Dáme ti hadr,“ řekl Havilland.

„Kdo byl ten druhý překupník?“ zeptal se Carella znovu.

Hemingway otrávěně vzdychl. „Annabelle nebo tak nějak.“

„Štětka?“ zeptal se Havilland.

„Ne, nějakej Španělák. Annabelle. To je španělský meno.“

„Aníbal?“ otázal se Carella a kůží na temeni hlavy mu proběhlo mravenčení.

„Jo.“

„Aníbal, a jak dál?“

„Fernandez, Hernandez, Gomez? Kdo si to má u těch Španěláků pamatovat? Všechny mena jsou na jedno brdo.“

„Byl to Aníbal Hernandez?“

„Jo, myslím, že jo. Jo, to by mohlo bejt. Heleďte, nemůžu si šlehnout? Já se fakticky pobliju.“

„Tak dělej,“ řekl Havilland. „Poblij se.“

Hemingway znovu těžce vzdychl, potom svraštil obočí, zvedl hlavu a zeptal se: „Fakticky existuje spisovatel, kterej se menuje Ernest Hemingway?“

KAPITOLA SEDMÁ

Zpráva o laboratorním rozboru provazu a zpráva týkající se otisků prstů došly téhož dne k večeru. V

každé z nich byla pouze jedna informace, která Carellu překvapila.

Nepřekvapilo ho, že analýza provazu nalezeného kolem Hernandezova krku zcela zavrhovala

možnost, že se chlapec pověsil sám. Provaz má totiž charakteristické vlastnosti, mezi něž patří jakost vláken, z nichž je spleten. Kdyby se Hernandez oběsil sám, nepochybně by nejprve uvázal jeden konec provazu k zamřížovanému oknu a potom by si ho teprve omotal kolem krku, předklonil by se, a tím přerušil přívod kyslíku.

Zploštění provazových vláken však napovídalo, že tělo bylo vytaženo nahoru. Zkrátka a dobře, provaz byl nejprve uvázán kolem Hernandezova krku a teprve potom byl volný konec provlečen mříží a tažen, dokud se tělo neocitlo v předklonu. Deformovaná vlákna prozrazovala, kde se provaz dotýkal ocelové mříže. Hernandez si možná sám píchl smrtelnou dávku heroinu, ale rozhodně se sám nepřivázal k zamřížovanému oknu.

Otisky prstů nalezené na injekční stříkačce jako by naprosto zavrhovaly možnost sebevraždy, ale ani tato skutečnost nemohla Carellu nijak zvlášť vyvést z míry. Žádný z otisků prstů – a byla jich tam spousta, všechny od jedné osoby a všechny čisté a ostré – nebyl totožný s otisky Aníbala Hernandeze. Pokud stříkačku vůbec použil, dokonale ji utřel a podal ji někomu dosud neznámému.

Co překvapilo Carellu, byla právě ona úvaha o neznámém. V Úřadu pro kriminální identifikaci projeli celou kartotéku otisků prstů a nenašli nic. Ten, kdo tu stříkačku měl v ruce a kdo údajně napumpoval zmíněný heroin do Hernandeze, neměl záznam v trestním rejstříku. Ovšem, dosud se neozvala FBI, nicméně Carellovi se protáhl obličej zklamáním. V skrytu duše napůl doufal, že někdo, kdo měl přístup ke stříkačce a tak závratnému množství heroinu, jaké bylo třeba k zabití Hernandeze, bude také někdo, kdo už má nějaký škraloup.

Obíral se svým zklamáním, když vtom vystrčil hlavu ze své kanceláře poručík Byrnes.

„Steve,“ zavolal. „Můžeš na chvilku?“

„Jasně,“ řekl Carella. Zvedl se a kráčel k Byrnesovým dveřím. Poručík mlčel, dokud za sebou Carella nezavřel dveře.

„Je to pech, viď?“ zeptal se potom.

„Prosím?“

„Že jsme nemohli identifikovat ty otisky.“

„Je to v háji. Trochu jsem doufal, že se to podaří.“

„Já taky,“ řekl Byrnes.

Oba muži na sebe zadumaně hleděli. „Je tu někde kopie?“

„Těch otisků?“

„Jo.“

„Mám ji u sebe.“

„Můžeš mi ji dát?“

„No, už jsme ji prověřili. Totiž nemohli jsme…“

„Já vím, Steve. Jenom jsem dostal takový nápad a chci si s ním… pohrát.“

„Týká se to Hernandezova případu?“

„Více méně.“

„Máš chuť ho probrat?“

„Ne, Steve.“ Na chvíli se odmlčel. „Ještě ne.“

„Jasně. Tak až se ti bude chtít,“ řekl Carella.

„Přines mi ty otisky, než půjdeš domů, ano, Steve?“ poprosil Byrnes a chabě se usmíval.

„Jistě,“ řekl Carella. „Bude to všechno?“

„Ano, můžeš jít. Už se asi nemůžeš dočkat, až budeš doma.“ Odmlčel se. „Jak se daří manželce?“

„Má se dobře,“ řekl Carella.

„To je fajn, to je fajn. Je důležitý mít…“ Byrnes potřásl hlavou a nechal větu odeznít do ztracena.

„Tak už běž, Steve, nezdržuj se.“

Byl utahaný, když ten večer přišel domů. Teddy ho uvítala u dveří a on ji políbil tak netečně, jako by ani nebyl milujícím a milovaným manželem. Pátravě se na něho zadívala, zavedla ho ke sklence s něčím ostřejším v obývacím pokoji a potom, přizpůsobená jeho nesdílné náladě, odešla do kuchyně dovařit večeři. Ani při podávání jídla Carella nepromluvil.

A protože Teddy se nenarodila ani se schopností mluvit, ani se schopností slyšet, bylo v malé kuchyňce ticho jako v hrobě. Často se na něho dívala a vrtalo jí hlavou, jestli se ho nějak nedotkla, toužila uvidět na jeho rtech slova, která by mohla odezírat a jímž by mohla rozumět. Nakonec se natáhla přes stůl a dotkla se jeho ruky a oči, hnědé oči zasazené v oválném obličeji, se jí doširoka otevřely naléhavou prosbou.

„Ne, nic mi není,“ řekl Carella něžně.

Avšak v jejích očích se stále zračily otázky. Naklonila hlavu na stranu a její krátké havraní vlasy ostře vystoupily na pozadí bílé stěny za ní.

„Jde o ten případ,“ přiznal.

Přikývla a čekala, zaplavená pocitem úlevy, že ho trápí práce, a ne jeho žena.

„Z jakého důvodu by sakra někdo nechával dokonalé otisky prstů na zatracené vražedné zbrani a potom ji nechal tam, kde ji může najít každé policajtské ucho na světě?“

Teddy pokrčila účastně rameny a potom přikývla.

„A proč se potom namáhat s fingováním sebevraždy? To si vrah myslí, že má proti sobě bandu pitomců, proboha svatýho?“ Naštvaně zakroutil hlavou. Teddy zasunula svou židli zpátky, obešla stůl a uvelebila se mu na klíně. Vzala mu ruku, ovinula si ji kolem pasu a potom se k němu přitulila a políbila ho na krk.

„Přestaň,“ řekl jí a potom – jelikož si uvědomil, že mu nevidí na rty, protože má obličej zabořený do jeho krku –, ji popadl za vlasy, jemně jí zvrátil hlavu a opakoval: „Přestaň. Jak se můžu soustředit na případ, když mě takhle zlobíš?“

Teddy energicky přikývla, čímž svému manželovi sdělila, že přesně pochopil její důvody.

„Vzrušuješ mě,“ řekl Carella s úsměvem. „Zničíš mě. Myslíš si…“

Teddy ho políbila na ústa.

Carella se jemně odtáhl. „Myslíš si, že bys nechala…“

Znovu ho políbila a tentokrát se odtáhl až za hodnou chvíli.

„… injekční stříkačku posetou otiskama prstů na mmmm…“

Její tvář byla těsně u jeho a on viděl světýlka v jejích očích a plnost jejích rtů, když se odtáhla.

„Bože můj, ženská,“ řekl.

Zvedla se, vzala ho za ruku, a jak ho vyváděla z pokoje, otočil ji on k sobě a řekl: „Nádobí. Musíme přece…“ a ona místo odpovědi vyhodila vzadu sukní jako kankánová tanečnice. V obývacím pokoji mu podala list papíru úhledně složený na polovinu.

„Nevěděl jsem, že chceš odpovídat na dopisy,“ řekl Carella. „Měl jsem spíš dojem, že mě někdo svádí.“

Teddy netrpělivě ukázala rukou na papír v jeho ruce. Carella ho rozložil. Bílou stránku pokrývaly čtyři strojem psané sloky. Sloky byly nadepsané: ÓDA PRO STEVA.

„Pro mě?“ zeptal se.

Ano, přikývla.

„Tohle tedy děláš celý den, místo abys otročila v domácnosti?“

Pohrozila mu ukazováčkem naléhajíc, aby si báseň přečetl.

ÓDA PRO STEVA

Miluji tě Steve,

Miluji tě moc.

Chci s tebou jít,

Kamkoli budeš chtít.

A obráceně

čili naopak,

Až se vrátíš,

Vrátíš se se mnou.

Drahoušku můj,

já láskou hořím,

tobě se kořím

a chci ti teď říct:

Půjdeš ty, půjdu já,

vrátíš se, tak já taky,

Zůstat, začínat, skončit Spolu.

„Moc se ti to nerýmuje,“ řekl Carella.

Teddy nasadila masku předstíraného znechucení.

„Taky mám dojem, že v ní čtu mezi řádky o erotice,“ dodal Carella.

Teddy ležérně mávla rukou, bezelstně pokrčila rameny a potom – jako revuální královna imitující prvotřídně placenou modelku – odkráčela půvabně a svůdně do ložnice a přitom přehnaně vrtěla zadkem.

Carella se zašklebil a papír složil. Zasunul jej do náprsní tašky, přešel ke dveřím do ložnice a opřel se zády o veřeje.

„Víš,“ řekl, „ty básně psát nemusíš.“

Teddy se na něho z druhé strany pokoje upřeně zadívala. Pozoroval ji, hlavou mu bleskla otázka, proč chtěl Byrnes kopii těch otisků prstů, a potom řekl zastřeným hlasem: „Stačí jenom říct.“

Byrnes se chtěl jenom zeptat.

Ta lež se podle něho skládala ze dvou částí, a jakmile se na ni zeptá, vyjde najevo. Proto teď seděl v zaparkovaném automobilu a čekal. Abyste se mohli ptát, musíte najít toho, koho se chcete ptát.

Dotyčnou osobu najdete, zaženete ji do úzkých a řeknete: „Tak hele, je pravda, že…?“

Anebo se to tak nedělá?

A jak se to má dělat, sakra, jak se to má dělat, jak se člověk, který žil celý život poctivě, může najednou zaplíst do něčeho takového? Ne! Ne, hergot, je to lež. Pitomá lež, protože tu je mrtvola, kterou se někdo snaží… ale co když to lež není?

Dejme tomu, že první část té lži je pravda, jenom ta samotná první část, co potom? Potom, potom, potom se musí něco udělat. Ale co? Co řeknu, jestli je první část té lži pravda? Jak si s ní poradím?

Ta první část lži, ta první věc sama o sobě už stačí. Stačí na to, aby člověk začal pochybovat o svém zdravém rozumu, jestli je to pravda, jestli to první je pravda, ne, ne, to přece nemůže být pravda!

Ale možná že je. Smiř se s tou možností. Smiř se s možností, že přinejmenším to první může být pravda, a z toho vycházej ve svých plánech, jak s tím naložíš.

A jestli je pravda i to druhé, a jestli se to provalí, jak obrovskou bolest zakusí potom? Nejen on sám, ale i Harriet. Proboha, proč by měla trpět zrovna Harriet, nenese na ničem nejmenší vinu, a jakou ránu to zasadí policejnímu oddělení, kristenanebi, ať to není pravda, ať je to odporná kriminálnická lež.

Seděl v zaparkovaném autě a čekal, jistý, že ho pozná, až vyjde z budovy. Budova se nacházela v Calm’s Pointu, kde Byrnes bydlel, a ze všech stran ji lemoval trávník a množství stromů, které teď v zimě byly holé, jejich kořeny křečovitě svíraly zmrzlou zem a paty kmenů byly olepené sněhem. V

budově svítila světla, jejichž teplá jantarová zář se odrážela od studené zimní oblohy. Byrnes na ta světla upřeně hleděl a přemýšlel.

Byrnes byl podsaditý muž s hlavou jako ocelový nýt. Maličké ostražité modré oči byly zasazené v osmahlé, větrem ošlehané, vráskami rozryté tváři. Nos měl stejně hrbolatý jako zbytek obličeje, pevná ústa se slabým horním a masitým dolním rtem. Bradu měl podobnou puklému balvanu a

hlavu vraženou v ramenou, jakoby v obranném postoji. Seděl ve voze a sledoval, jak mu ze rtů stoupá bíle jako dým jeho vlastní dech, natáhl se, aby rukou v rukavici otřel zamlžené přední sklo, a vtom uviděl, jak z budovy vycházejí lidé.

Mladí lidé, samý smích a žert, Nějaký chlapec se zastavil, uplácal si sněhovou kouli a hodil jí po mladé dívce, která vyjekla dovádivou hrůzou. Mladík ji potom zahnal někam do stínů a Byrnes se díval dál a pátral po známé tváři a postavě. Lidí přibylo. Bylo jich příliš mnoho, aby se dali bedlivě sledovat z takové dálky. Byrnes chvatně vystoupil z vozu. Do tváře se mu okamžitě zakousl mráz.

Nahrbil se a kráčel směrem k budově.

„Dobrý večer, pane Byrnesi,“ pozdravil ho nějaký mladík, Byrnes pokývl hlavou a pátravě si prohlížel tváře ostatních, kteří se hnali kolem. A pak najednou, jako by se ucpala díra v přehradní hrázi, vlna opadla. Otočil se a hleděl, jak se vzdalují, potom se zhluboka nadechl a vydal se nahoru po schodech, procházeje pod obloukem s vytesaným nápisem STŘEDNÍ ŠKOLA V CALM’S

POINTU.

Nebyl zde od oné návštěvy během Týdne otevřených dveří pro rodiče, což je… kolik je to vlastně let? Byrnes zavrtěl hlavou. Člověk by se měl víc starat, pomyslel si. Člověk by si těchhle věcí měl hledět. Jenomže jak to mohl někdo vůbec tušit a jak tomu mohl někdo zabránit, Harriet, Harriet, ta měla být víc ve střehu, pokud je tamto pravda, pokud je to pravda.

Zkusí aulu. Budou zřejmě tam. Jestli tu ještě někdo je, bude v aule. Ve škole, zavřené na noc, bylo mrtvé ticho, a on slyšel duté klapání svých bot o mramorovou podlahu hlavního poschodí budovy.

Aulu našel instinktem a ironicky se usmál při myšlence, že vlastně tak špatný detektiv zase není.

Kristepane, jaký skandál by to způsobilo na policii?

Otevřel dveře. Na vzdálenějším konci auly stála u piana nějaká žena. Byrnes zatáhl ramena a vydal se dlouhou uličkou k ní. Ta žena byla jedinou další osobou v té obrovské místnosti s vysokým stropem. Jak se k ní blížil, zvedla k němu v napjatém očekávání zraky. Byla to zavalitější čtyřicátnice s vlasy uvázanými vzadu do drdolu. Měla jemný, příjemný obličej s obrovskýma hnědýma očima.

„Prosím?“ zeptala se se zdviženou hlavou, zdviženým obočím a zvýšeným hlasem. „Hledáte

někoho?“

„Hledám,“ řekl Byrnes a přinutil se do bodrého úsměvu. „Tady zkouší divadelní kroužek?“

„No ano,“ řekla žena. „Jsem profesorka Kerryová. Režíruju jejich představení.“

„Těší mě,“ řekl Byrnes. „Jsem moc rád, že vás poznávám.“

Zničehonic mu bylo trapně. Měl pocit, že jeho poslání je v podstatě zakuklené, a neměl chuť vyměňovat si zdvořilosti se středoškolskou učitelkou.

„Viděl jsem chlapce i dívky odcházet,“ řekl.

„Ano,“ odpověděla profesorka Kerryová s úsměvem.

„Napadlo mě, jelikož jsem byl tady za rohem, že se stavím a vezmu svého syna domů. Taky v tom představení hraje, že.“ Byrnes ze sebe vyždímal další úsměv. „V jednom kuse o něm doma mluví.“

„Ale neříkejte?“ řekla profesorka Kerryová polichoceně.

„Ano. Jenomže jsem ho neviděl venku s ostatníma. Zajímalo mě, jestli vám…“ Loupl pohledem po ztemnělém prázdném jevišti. „…tady třeba…“ Jeho věta ztratila sílu. „…nepomáhal s kulisama nebo… nebo něco.“

„Nejspíš jste se minuli,“ řekla. „Všichni členové souboru včetně kulisáků před chvílí odešli.“

„Úplně všichni?“ zeptal se Byrnes. „I Larry?“

„Larry?“ Profesorka Kerryová na okamžik svraštila obočí. „Ahá, Larry. No ovšem. Ano, omlouvám se, ale odešel s ostatními.“

Byrnese zaplavil obrovský pocit úlevy. Když už nic jiného, to divadlo vysvětluje, proč se jeho syn nezdržuje o večerech doma. V tom nelhal. Na tváři se mu rozlil úsměv. „Mrzí mě, že jsem

obtěžoval.“

„Ale vůbec ne. Správně bych se měla omluvit já, že jsem si hned nevzpomněla na Larryho jméno.

Je to jediný chlapec toho jména, který je v souboru, a vede si opravdu výtečně.“

„Moc jste mě potěšila,“ řekl Byrnes.

„Ano, pane Schwartzi,“ řekla profesorka Kerryová, „měl byste být na svého syna pyšný.“

„To tedy jsem. Rád slyším, že…“ Byrnes se zarazil. Na jeden dlouhý, příšerný okamžik se na profesorku Kerryovou upřeně zahleděl.

„Můj syn je Larry Byrnes,“ řekl.

Profesorka se zachmuřila. „Larry Byrnes. Á, to je mi líto. Totiž… váš syn v souboru vůbec není.

Říkal, že ano? To je… zkrátka, nikdy ani neměl zájem s námi hrát.“

„Chápu,“ řekl Byrnes strnule.

„Doufám, že jsem nijak… ono, víte, třeba měl ten chlapec svoje důvody, proč chtěl, abyste si myslel, že… tedy… tyhle věci se nemohou brát vždycky tak, jak na první pohled vypadají, pane Byrnesi. Váš chlapec měl nepochybně své důvody.“

„Ano,“ řekl Byrnes pochmurně. „Obávám se, že ano.“

Ještě jednou profesorce Kerryové poděkoval a potom ji nechal v té velké a prázdné aule.

KAPITOLA OSMÁ

Byrnes seděl v obývacím pokoji a naslouchal soustavnému monotónnímu tikání pendlovek. Vysoké stojací hodiny ho odjakživa uklidňovaly a už od dětství si je toužebně přál. Nedokázal by vysvětlit, proč chtěl mít vlastní pendlovky, zkrátka je mít chtěl, a jednoho dne si s Harriet vyjeli na venkov a zastavili se u staré červenobíle natřené stodoly s cedulí STAROŽITNOSTI.

Vlastník krámku byl vychrtlý, věchýtkovitý muž se zženštilou chůzí, oblečený jako venkovský šlechtic, včetně vestičky a sportovního saka s koženými záplatami na loktech. Vznášel se mezi svými vzácnými kusy porcelánu a broušeného skla a úzkostně se chvěl, kdykoli Harriet vzala do ruky nějaký kousek nádobí. Nakonec se jim podařilo objevit pendlovky. Bylo jich tam několik a jedny se prodávaly za 573 dolarů, pocházely z Anglie a byly datovány a podepsány řemeslníkem, který je sestrojil. Byl to majestátní, pyšný přístroj na měření času, který stále ještě dobře šlapal.

Další hodiny pocházely z Ameriky, nemohly se pochlubit ani datem výroby, ani podpisem, a nejspíš si říkaly o opravu – ale stály pouhých 200 dolarů.

Jakmile majitel postřehl, že Byrnesovi mají zájem o levnější hodiny, okamžitě je diskvalifikoval coby pravověrné nadšence. Uštěpačně podotkl: „Ovšem, jestli chcete zahradní varietu pendlovek,“ a potom se stěží skrývanou nechutí obchod uzavřel. Byrnes si odvezl zahradní varietu pendlovek domů. Místní hodinář mu je za čtrnáct dolarů uvedl do perfektního stavu. Od té doby s nimi Byrnes neměl sebemenší potíže. Stály nyní v předsíni a hlubokým monotónním hlasem odtikávaly minuty a jejich jemně tepané ručičky vtiskávaly bílému měsíčkovitému ciferníku široký úsměv a ten úsměv říkal, že je za deset dvě.

Teď mu však hodiny nijakou útěchu nepřinášely, usměrňovaný, pravidelný interval jejich dechu jej neuklidňoval. Kupodivu z nich ani neměl pocit uplývajícího času. Namísto toho na něho působily jakousi zoufalou neodkladností, ručičky postupovaly dopředu a mechanismus se horečně otáčel, jako by takto odpojené od času, samy o sobě a vzdálené živému vesmíru, mohly hodiny najednou sevřít vlastní ručičky a vzápětí v předsíni vybuchnout a zanechat Byrnese, čekajícího na svého syna, samotného.

Dům zaskřípal.

Dosud nikdy si nevšiml, jak dům skřípe. Všude kolem něho se ozývalo vrzání, jaké vydávají starci s revmatickými klouby. Z ložnice nahoře k němu doléhal pravidelný dech tvrdě spící Harriet, který se přidával k děsivému tikání hodin a tísnivému sténání domu.

A potom Byrnes zaslechl tichý zvuk, který mu připadal jako pronikavé zahřmění, zvuk, na který čekal celou noc, zvuk klíče otáčejícího se v zámku domovních dveří. V tom okamžiku všechny ostatní zvuky utichly. Napjatě a ostražitě seděl v křesle, když se klíč otočil, a potom se dveře s tichým zaskřípáním rozletěly, a on uslyšel zlomyslné klevetění větru venku, a potom se dveře tiše zavřely a přitiskly k veřejím, a pak zavrzala prkna v předsíni, jak na ně našlapovaly nohy.

„Larry?“ zavolal.

Jeho hlas se zvedl ze ztemnělého obývacího pokoje a rozběhl se po dutinách domu. Na okamžik se rozhostilo úplné ticho a potom si Byrnes opět uvědomil tikání pendlovek, té zahradní variety stojacích hodin stojících samolibě u zdi a pozorujících, jak se kolem řítí život, jako flákač opírající se o výlohu koloniálu na nároží.

„Tati?“ V hlase zaznělo překvapení a ten hlas byl mladý a trochu udýchaný, jako se to stává lidem, kteří přijdou z nevrlé zimy do vyhřátého pokoje.

„Pojď sem, Larry,“ řekl a opět ho přivítalo ticho, tentokrát chladně uvažující, přerušované pouze neotřesitelnou dochvilností hodin.

„Jistě,“ řekl Larry a Byrnes naslouchal jeho krokům, jak Larry procházel domem a pak se zastavil přede dveřmi do obýváku.

„Můžu rozsvítit?“ zeptal se Larry.

„Jasně, klidně rozsviť,“ řekl Byrnes.

Larry vešel do pokoje, kráčeje s navyklou samozřejmostí člověka, který žije v nějakém domě už hodně dlouho, a kráčel ve tmě přímo ke konferenčnímu stolečku a rozsvítil na něm lampu.

Byl to vysoký chlapec, o hodně vyšší než jeho otec. Měl ryšavé vlasy a dlouhý vychrtlý obličej, v němž vynikal otcův hrbolatý nos a matčiny bezelstné šedé oči. Bradu měl úzkou, všiml si Byrnes, a nikdy ani mohutnější nebude, jelikož tak, jak vymodelovala chlapci tvář puberta, tak už mu zůstane navěky. Na sobě měl kalhoty a tričko, přes které měl přehozené sportovní sako. Byrnes uvažoval, jestli nechal kabát v předsíni.

„Čteš si?“ zeptal se Larry. Jeho hlas už nebyl hlasem dítěte. Vycházel hluboko z plic a z vytáhlého křehkého těla a u chlapce tak mladého, u chlapce, jemuž bylo stěží osmnáct, působil poněkud směšně.

„Ne,“ řekl Byrnes. „Čekal jsem na tebe.“

„Aha.“

Byrnes nespouštěl oči ze svého syna, poslouchal ho a užasl, jak jediné slovo „aha“ dokázalo vyjádřit tolik náhlé ostražitosti a opatrnosti.

„Kdes byl, Larry?“ zeptal se Byrnes. Sledoval synovu tvář a doufal, že jeho syn nebude lhát. V

duchu si říkal, že lež by jím otřásla, že by ho dodělala.

„Ve škole,“ řekl Larry a Byrnes se s tou lží smířil a ani to nebolelo tolik, jak si myslel, a najednou cosi v tom muži získalo navrch, cosi, co bylo cizí vztahu mezi otcem a synem, cosi, co si vyhrazoval pro policejní služebnu sedmaosmdesátky. Přihnalo se mu to do hlavy a na jazyk s pohotovou hbitostí, v níž se zračila léta rutiny, která mu přešla do morku kostí. Během tří vteřin se z Petera Byrnese stal policajt vyslýchající podezřelého.

„Střední škole?“

„Ano, tati.“

„Střední škole v Calm’s Pointu, ano? Do té chodíš?“

„Copak to nevíš, tati?“

„Já se ptám tebe.“

„Ano. V Calm’s Pointu.“

„Nezdá se ti, že se vracíš trochu pozdě?“

„Tak kvůli tomu mě takhle zpovídáš?“ zeptal se Larry.

„Co tě tak zdrželo?“

„Zkoušíme, vždyť to víš.“

„Co?“

„Jednu hru s dramatickým kroužkem. Hernajs, tati, vždyť‘ jsme o tom mluvili nejmíň tisíckrát.“

„Kdo v ní ještě hraje?“

„Spousta děcek.“

„Kdo ji režíruje?“

„Profesorka Kerryová.“

„V kolik hodin jste začali zkoušet?“

„Hele, o co ti jde?“

„V kolik jste skončili?“

„Asi tak kolem jedný. Zašli jsme si pak s klukama na limču.“

„Zkouška skončila v půl jedenácté,“ řekl Byrnes zřetelně. „Ty jsi tam nebyl. Ty v té hře nehraješ, Larry. Nikdy jsi v ní nehrál. Kde jsi trávil čas mezi půl čtvrtou včera odpoledne a druhou dneska ráno?“

„Ježíšmarjá!“ řekl Larry.

„Neklej v mém domě,“ řekl Byrnes.

„Proboha svatýho, vždyť mně tu vyslýcháš jak nějakej prokurátor.“

„Kde jsi byl, Larry?“

„Tak dobře, to divadlo nehraju,“ řekl Larry. „Stačí? Nechtěl jsem to říkat mámě. Vykopli mě po prvních pár zkouškách. Nejspíš neumím hrát. Nejspíš…“

„Neumíš vůbec hrát, a kromě toho máš něco s ušima. Ty jsi v té hře nehrál nikdy, Larry. Řekl jsem ti to před chvilkou.“

„No…“

„Proč lžeš? Co jsi dělal?“

„Co bych asi tak dělal?“ řekl Larry. „Hele, tati, chce se mi spát. Jestli dovolíš, rád bych si šel lehnout.“

Měl se k odchodu, když vtom Byrnes zařval: „NEDOVOLÍM! VRAŤ SE!“

Larry se pomalu otočil čelem k otci. „Tady nejsme na tvé zaplivané fízlárně, otče,“ řekl. „Takhle si řvi na nějakého svého slouhu.“

„Tuhle fízlárnu mám dýl než na sedmaosmdesátce,“ řekl Byrnes ostře. „Něch si ty poznámky nebo tě ztřískám, žes to neviděl.“

Larry otevřel ústa. Chvíli na Byrnese zíral a potom řekl: „Hele, tati, já fakt…“

Byrnes náhle vstal z křesla. Přešel k svému synovi a řekl: „Vyndej věci z kapes.“

„Cože?“

„Řekl jsem…“

„Tak moment, tohle teda ne,“ ohradil se prudce Larry. „Nepřeháněj to. A vůbec, o co ti sakra jde?

To ti nestačí, že si hraješ na policajta v práci, že musíš ještě doma…“

„Buď zticha, Larry, varuju tě!“

„Ty buď zticha! Kristaboha, tohle si nemusím…“

Byrnes nečekaně a prudce syna uhodil. Praštil ho otevřenou ztvrdlou dlaní, která pracovala od té doby, co bylo jejímu majiteli dvanáct let, a ta dlaň tedy uhodila Larryho natolik tvrdě, že ho srazila k zemi.

„Vstaň!“ řekl Byrnes.

„Opovaž se na mě ještě sáhnout,“ mumlal Larry.

„Vstaň!“ Byrnes se natáhl dolů a popadl syna za límec. Prudce ho postavil na nohy a potom si ho k sobě přitáhl a procedil mezi zuby: „Bereš drogy?“

Do pokoje se vkradlo ticho a zaplnilo všechny kouty.

„C… cože?“ zeptal se Larry.

„Bereš drogy?“ opakoval Byrnes. Šeptal a jeho šepot ve ztichlém pokoji hřměl. Svým monotónně komentujícím hlasem se přidaly i hodiny v předsíni.

„Kdo… kdo ti to řek?“ řekl konečně Larry.

„Tak ano?“

„Jen… jen tak trochu z hecu.“

„Sedni si,“ řekl Byrnes unaveně.

„Tati, já…“

„Sedni si,“ řekl Byrnes, „prosím tě.“

Larry se posadil do křesla, v němž seděl předtím otec. Byrnes chvilku přecházel sem a tam po pokoji a potom se zastavil před Larrym a zeptal se: „Jak v tom jedeš?“

„Nic moc.“

„Heroin?“

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Tak asi čtyři měsíce.“

„Šňupeš?“

„Ne. Ne.“

„Pod kůži?“

„Tati, já…“

„Larry, Larry, ty si pícháš do žíly?“

„Ano.“

„Jak to začalo?“

„Ve škole. Jeden kluk přinesl marjánu. Marihuanu, tati. Říkáme jí…“

„Vím, jak se jí říká,“ řekl Byrnes.

„Tak jsem začal. Potom, už si nevzpomínám, jsem si šňupnul káčka a potom mi dal někdo šňupnout háčko a to… Zkrátka zkusil jsem to pod kůži.“

„Za jak dlouho jsi přešel na žílu?“

„Asi za čtrnáct dní.“

„Takže v tom pěkně jedeš,“ řekl Byrnes.

„Můžu toho klidně nechat, když budu chtít,“ odpověděl Larry vzdorovitě.

„Jasně. Kde bereš to svinstvo?“

„Hele, tati…“

„Ptám se tě jako otec, ne jako policajt!“ řekl rychle Byrnes.

„V… v Groverově parku.“

„Od koho?“

„Není to jedno? Hele, tati, já… nechám toho, jo? Myslím to doopravdy, fakticky. Ale nechme už toho. Je to trochu trapný, víš?“

„Je to trapnější, než si myslíš. Znal jsi jistého Aníbala Hernandeze?“

Larry mlčel.

„Tak hele, mladej, jel jsi pro to až do Isoly. Koupil jsi to v mým revíru, v Groverově parku. Znal jsi Aníbala Hernandeze?“

„Ano,“ přiznal se Larry.

„Jak dobře?“

„Párkrát jsem u něj kupoval. Byl to překupník, tati. Prodával zase dalším klukům. Většinou proto, že sám fetoval zrovna tak.“

„Nemusíš mi vysvětlovat, co dělá překupník,“ řekl Byrnes trpělivě. „Kolikrát přesně jsi od něho kupoval?“

„Párkrát, už jsem ti říkal.“

„Myslíš dvakrát?“

„No to zase víckrát.“

„Třikrát?“

„Ne.“

„Čtyřikrát? Proboha svatýho, Larry, kolikrát!“

„No, jak jsem… abych řekl pravdu, většinou jsem kupoval od něj. Totiž, víš, když trefíš na překupníka, který má kvalitní zboží, tak se ho držíš. Byl to prostě… byl to fajn kluk. Párkrát jsme…

párkrát jsme se naklepali spolu, víš? Zadara. Prostě mi za fet nic neúčtoval. Dal mi ho gratis. Byl to prima kluk.“

„Pořád říkáš, že byl. Víš o tom, že je mrtvý?“

„Ano. Slyšel jsem, že se oběsil.“

„Teď mě dobře poslouchej, Larry. Onehdy mi někdo volal. A ten dotyčný…“

„Kdo to byl?“

„Nějaký anonym. Vzal jsem si ten hovor, protože měl souvislost s Hernandezovým případem. To bylo předtím, než jsme dostali výsledek soudní pitvy.“

„Jo.“

„Dotyčný mi na tebe řekl pár věcí.“

„Například? Například že jsem feťák?“

„Nejen to.“

„A co teda?“

„Řekl mi, kde jsi byl a co jsi dělal v noci ze sedmnáctého na osmnáctého prosince.“

„Jo?“

„Ano.“

„Tak kde jsem podle něho měl bejt?“

„V jednom suterénu s Aníbalem Hernandezem.“

„Jo?“

„To mi řekl.“

„No a?“

„Je to pravda?“

„Možná.“

„Larry, už jsi zas drzej?! Jak je Bůh nade mnou, já tě…“

„Tak jo, jo, byl jsem s Annabelle.“

„Odkdy dokdy?“

„Od asi… moment… muselo být tak devět. Jo, asi od devíti do dvanácti, mám pocit. Jasně. Odešel jsem tak kolem půlnoci.“

„Byl jsi s ním tehdy celé odpoledne?“

„Ne. Potkal jsem ho na ulici okolo devátý. Pak jsme šli rovnou do toho suterénu.“

„Když jsi od něho odešel, šel jsi rovnou domů?“

„Ne. Byl jsem sjetej. Annabelle už dřímal na lůžku a já jsem tam nechtěl usnout. Tak jsem vypad a chvilku jsem se coural.“

„Jak moc jsi byl sjetej?“

„Moc,“ řekl Larry.

„V kolik jsi přišel domů?“

„Nevím. Hodně pozdě.“

„Co to znamená hodně pozdě?“

„Čtyři, pět.“

„Byl jsi do půlnoci s Hernandezem sám?“

„Ano.“

„A on si taky píchnul, je to tak?“

„Ano.“

„A ty jsi odešel, když spal?“

„No, když klimbal. Rozumíš – už nebyl tady, ale ještě ani tam.“

„Kolik si Hernandez píchnul?“

„Šábli jsme se o šestnáctinku.“

„Víš to určitě?“

„Jasně, Annabelle to říkal, když vytáhl paklík. Řeknu ti pravdu, jsem rád, že jsme si píchli spolu.

Nerad si šlehám sám. Děsím se toho. Bojím se, že se předávkuju.“

„Tvrdíš, že jste si píchli drogu spolu? Použili jste oba stejnou stříkačku?“

„Ne. Annabelle měl svou jehlu a já taky.“

„Kde máš nádobíčko teď?“

„Mám ho. Proč?“

„Máš ještě svoji injekční stříkačku?“

„Určitě.“

„Řekni mi přesně, co se stalo.“

„Nerozumím.“

„Potom, co ti Annabelle ukázal drogu.“

„Vytáhli jsme si každý svou stříkačku. Potom jsme si fet uvařili v nějakých víčkách od lahví a…“

„Na těch, co se našly na oranžové bedně pod žárovkou?“

„Jo, asi jo. Jasně, byla tam nějaká oranžová bedna.“

„Vzali jste si stříkačky s sebou, když jste šli k té oranžové bedně?“

„Ne, myslím, že ne. Nechali jsme je na lůžku, mám dojem.“

„A potom co?“

„Uvařili jsme si háčko a vrátili se k lůžku a Annabelle si vzal svou pumpičku a já jsem si vzal svou, naládovali jsme je a mázli jsme se.“

„Annabelle si vzal svou stříkačku první?“

„Myslím, že ano.“

„Je možné, že sebral nesprávnou stříkačku?“

„Heh?“

„Je možné, že použil tvou stříkačku?“

„Ne. Mám svou v ruce. Ne, to je vyloučeno. Píchnul jsem si svou.“

„Co potom, když jsi odešel?“

„Nevím, co tím myslíš, tati.“

„Mohl jsi tam svou zapomenout a sebrat omylem jeho?“

„Nevím, jak by k tomu mohlo dojít. Hned potom, co jsme si to píchli, Annabelle… tak moment, celýho jsi mě poplet.“

„Co se přesně stalo?“

„Naklepali jsme se a zřejmě jsme stříkačky odložili. Ano, ano. Potom Annabelle viděl, že ho bere spaní, tak vstal, sebral svou stříkačku a strčil si ji do kapsy bundy.“

„Díval ses na něj pozorně?“

„Ne. Vzpomínám si jenom, že se vysmrkal – feťáci jsou v jednom kuse nachlazení – a potom si vzpomněl na pumpičku, tak si pro ni šel a strčil ji do kapsy. Tehdy jsem si šel i já pro svoji.“

„A to už jsi byl v rauši?“

„Jo.“

„Takže jsi mohl vzít nesprávnou pumpičku? Tu, s kterou manipuloval Annabelle. A svou tam nechat?“

„Asi ano, ale…“

„Kde ji máš teď?“

„U sebe.“

„Prohlídni si ji.“

Larry sáhl do kapsy. Obracel injekční stříkačku v rukou a pečlivě si ji prohlížel. „Vypadá jako moje,“ řekl.

„A je?“

„Těžko říct. Proč? Nechápu to.“

„Jsou některé věci, o kterých bys měl vědět, Larry. Za prvé – Hernandez se neoběsil. Zemřel na předávkování heroinem.“

„Co? Cože?“

„Za druhé – v místnosti se u něho našla jenom jedna stříkačka.“

„To je snad logický. Přece…“

„Ten člověk, který mi volal, má něco za lubem. Zatím nevím co. Řekl, že mi zavolá znovu, až si promluvím s tebou. Tvrdil, že jste se vy dva s Hernandezem to odpoledne pohádali. Má prý svědka, který mu to odpřísáhne. Prý jsi byl s Hernandezem sám celou noc. Prý…“

„Já? Hergot, já jsem se s Annabelle vůbec nehádal. Dal mi přece zadara klepky, ne? Udělal by to, kdybysme se pohádali? A vůbec, odkud tohle všecko ten člověk ví? Ježíši, tati…“

„Larry…“

„Kdo je ten chlap?“

„Já nevím. Nepředstavil se.“

„Dobře… tak ať přivede toho svýho svědka! S Annabelle jsem se nehádal. Byli jsme velcí

kamarádi. Co se vůbec snaží komu namluvit? Snaží se naznačit, že jsem Annabelle předávkoval já?

To je ten důvod? Tak ať přivede toho svýho podělanýho svědka, jen ať to udělá, nech ho.“

„Žádného nepotřebuje, synu.“

„Ne? Mám dojem, že soudce se prostě…“

„Ten člověk, který mi volal, tvrdil, že na té injekční stříkačce v suterénu najdeme tvoje otisky prstů.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

Ve tři ráno byla Maria Hernandezová připravená to zabalit. V peněžence měla pětatřicet dolarů, byla utahaná a byla jí zima, a když si teď šlehne a půjde rovnou spát, může v pohodě přečkat noc. Není nad příjemně hřejivý ťuk, než člověk zaleze do pelechu. Pro Marii představoval vpich heroinu cosi, co zasahovalo celé její tělo. Rozechvěl ji všude, dokonce i na místech, o nichž poldové z mravnostního i ona sama mluvili jako o „ohanbí“.

Tento eufemismus, používaný členy mravnostní policie, byl předepsán zákonem, jelikož řečený zákon vyžadoval, že zatčení za prostituci nemůže detektiv vydávající se za klienta provést, dokud nedojde k obnažení „ohanbí“ údajné prostitutky. Je otázkou, zda Maria pochytila tento výraz od svých známých z mravnostního, anebo zda to byl panensky cudný výraz, na který přišla sama. Měla skutečně dost známých mezi poldy z mravnostního – s některými proto, že s nimi udržovala obchodní vztahy, s jinými zase proto, že ji přivedli do maléru. Malér byl buď právně-sexuální, nebo socio-sexuální povahy. Mnohé prostitutky mluvily o mravnostní policii díky její specifické pozici připomínající strategický obchvat jako o „svěráku“. I tohle byl eufemismus.

V Mariině řemesle byla spousta eufemismů. Dokázala se bavit o sexu způsobem, jakým většina ostatních žen hovoří o posledních módních trendech, až na to, že Mariiny hovory byly daleko chladnější a věcnější. Jenomže ona se uměla bavit o sexu a obvykle se o něm bavila s jinými ženami ze své branže, a to nikoli výrazy vágními. S muži mluvila o sexu jinak.

Muž dožadující se jejího těla byl – když se o něm bavila s ostatními prostitutkami – „kořen“. Avšak ve slušné společnosti ve slušném místním bistru, kde se setkávali muži a ženy u sklenice piva, mluvila Maria o zákazníkovi vždy jako o „příteli.“

Když řekla Maria: „Mám známosti,“ nemyslela tím, že někdo může zařídit, aby jí odpustili pokutu za špatné parkování. Chtěla tím prostě říct, že mnozí muži, kteří – eufemisticky řečeno s ní spali, jsou bohatí i vážení.

Maria by se rovněž nesnížila k vulgárnímu popisování služeb, které poskytovala. Maria nikdy s mužem „nespala“. Maria, eufemisticky řečeno, „byla na návštěvě u přítele“.

Ať dělala cokoli a pro kohokoli, dělala to se zvláštní netečností. Uvědomovala si, že existuje spousta úctyhodnějších způsobů, jakými se vydělávají peníze. Jenomže Maria potřebovala kolem čtyřiceti dolarů denně na nákup drog a dívky Mariina věku – pokud zrovna nejsou filmovými hvězdami – prostě tolik peněz nevydělávají. Připadalo jí jako dar Prozřetelnosti, že byla obdařena zbožím, které se na trhu snadno a výhodně uplacíruje. Podle mustru věkovité důvěrné praktičnosti nabídky a poptávky začala poslušně nabízet to, po čem byla poptávka.

Po Marii poptávka byla.

Ženy z domácností na periférii, u svého šití a pletení, v bezpečí zlatého kruhu svých snubních prstýnků, by se podivily, kdyby se dozvěděly, jaký je o Marii zájem. Upřímně řečeno, asi by je to šokovalo.

Maria měla totiž spoustu přátel, které blažil její nevinný dívčí vzhled. S Marií se muž stával opět chlapcem a i hospodyňky na periférii vědí, že každý muž je jenom dospělý kluk. Škála Mariiných přátel sahala od movitých ředitelů po drobné úředníčky a místa jejích dostaveníček představovala paletu, na jejímž jednom konci byly přepychové soukromé pracovny a na druhém deky pohozené na zem ve fabrice. Když pracovala na území 87. revíru, obvykle si pronajímala pokoj, který ji stál tří dolary za jednoho přítele. Pokoje pronajímal kdekdo, ale obvykle staré ženy, pro které takový pronájem znamenal jediný zdroj příjmů. Maria pracovala na periférii nerada. Její sazby tam musely být kvůli jinému postavení klientely nižší, což znamenalo nutnost obšťastnit víc přátel, aby získala dostatek oběživa na nákup každodenní dávky narkotika.

Tvrdit, že Marii se pohlavní akt hnusil, by nebyla pravda. Tvrdit, že se jí líbil, by bylo zrovna tak nepravdivé. Ani ho neměla ráda, ani jí nebyl odporný. Trpěla ho. Patřil k jejímu zaměstnání, a jelikož ve velkoměstě žilo mnoho úředníků, kteří měli k práci podobně vlažný vztah, dalo se to pochopit. Její shovívavosti napomáhala zvláštní schopnost narkotik utlumovat přirozenou touhu po sexu. Vyzbrojena tedy dvouhlavňovou brokovnicí nedostatečné stimulace, způsobené narkotiky, a netečností, kterou měla na svědomí prostituce, šla Maria po stopě své kořisti a jako zázrakem jí vnucovala pocit, že je lovkyní se žhavou krví v žilách.

Ve tři ráno byla z toho pronásledování už trochu utahaná. Měla pětatřicet dolarů v kabelce a osminku heroinu v hotelovém pokoji a bylo načase to zabalit, sakra. Jenomže třicet pět není čtyřicet a právě tolik potřebovala Maria na zítřejší dávku, a proto její pocit úlevy nad skončenou šichtou částečně kalilo zdráhání skončit, když jí stále ještě chybělo pět dolarů.

Je možné, že právě toto váhání bylo na počátku sledu událostí, na jejichž konci skončila v nemocnici.

Kráčela s hlavou skloněnou proti větru, na sobě plášť bez podšívky a lodičky na jehlovém podpatku. Oblékla se do nejlepšího, protože odpoledne byla na návštěvě v centru města, u jednoho ze svých důležitých známých, a doufala, že z něho vytlačí celých těch čtyřicet dolarů. Jenomže on neměl tolik hotově u sebe a zeptal se jí, jestli by to nemohlo počkat do příště, a jelikož Maria věděla, že to neudělal poprvé, že splátka se vždycky odkládala až na příště, snad s malým příplatkem za její trpělivost, usmála se a řekla: „Jasně, že příště!“ a potom odjela na periférii omrknout, jestli by někoho nesbalila. Takhle vyparáděná měla úspěch. Ve stejném fajnovém ohozu si to teď štrádovala ke stánku u podzemky, už se nemohla dočkat, až bude doma a šlehne si; chtělo se jí i nechtělo.

Když za sebou uslyšela kroky, trochu se vyděsila. Přepadení nebyla na periférii ničím neobvyklým a ona nechtěla přijít o těch pětatřicet dolarů, na něž se celý den tak nadřela. Její strach se rozplynul, jakmile hlas za ní zašeptal: „Marie.“

Zastavila se a potom se otočila a s očima mžourajícíma proti větru čekala. Muž kráčel přímo k ní s širokým úsměvem.

„Ahoj, Marie,“ řekl.

„Á, to seš ty,“ řekla. „Ahoj.“

„Kam jdeš?“

„Domů,“ odpověděla.

„Tak brzo?“

Jeho hlas měl zvláštní rytmus a Maria byla v branži nějaký pátek, a i když toho člověka neměla nikdy nijak zvlášť v lásce a opravdu už chtěla být doma, kde na ni čekala dávka drogy, zvážila těch pět nebo možná i víc dolarů, které by si zřejmě mohla co nevidět vydělat, a přistoupila na to zabarvení jeho hlasu a s mimovolným úsměvem mu odpověděla.

„No, opravdu není ještě tak pozdě,“ řekla, stále ještě s úsměvem, a její tón se poněkud změnil.

„Jasně,“ řekl, „do rána daleko.“

„Takže,“ opáčila Maria, „záleží na tom, co člověk se svým časem udělá, mám pocit.“

„Věděl bych, co by se dalo dělat,“ řekl.

„Fakt?“ Koketně zvedla jedno obočí a potom si olízla rty.

„Fakt.“

„No to jsem teda žádostivá,“ řekla Maria, která teď svou kořist pronásledovala obezřetně, jelikož věděla, že lov nemůže přinášet rozkoš, jestliže štvaný objekt necítí, že je pronásledován. „Kdyby bylo ještě brzo, a já neříkám, že je, ale kdyby bylo, co bys chtěl dělat?“

„Chtěl bych tě opíchat, Marie,“ řekl.

„Ale ne, to je sprostý,“ řekla Maria.

„Je dvacet dolarů sprostejch?“ zeptal se a Marii zničehonic touha hrát si na lovkyni přešla. Maria chtěla těch dvacet dolarů, čert vem hru.

„Dobře,“ vyhrkla. „Zařídím pokoj.“

„Udělej to,“ řekl jí. Odlepila se od něho a potom se náhle otočila.

„Ale jenom zepředu,“ varovala ho.

„Jasně,“ řekl.

„Jdu sehnat ten pokoj.“

Věděla, že už je pozdě a že se jí třeba nepodaří obstarat pokoj za obvyklou trojku. Jenomže se slíbenými dvaceti dolary si může dovolit risknout i bůra za pokoj, to je nádhera, v něco takového ani nedoufala. Vyšla do druhého podlaží činžáku a zaklepala na jedny dveře. Zprvu se nic neozývalo, a proto zaklepala ještě jednou, a potom znova a znova, dokud nějaký hlas uvnitř nekřikl:

„Basta! Basta!“ Poznala, že rozzlobené volání „Přestaň!“ se ozvalo z úst Dolores, a usmála se na chodbě při představě, jak se stařena hrabe z postele. Za okamžik uslyšela capání bosých nohou štrachajících se ke dveřím.

„Quien es?“ zeptal se hlas.

„Já,“ odpověděla. „Maria Hernandezová.“

Dveře se rozletěly. „Puta!“ zaječela Dolores. „Co mi mlátíš do dveří ve… qué hora es?“

Maria se podívala na hodinky. „Son las tres. Hele, Dolores, potřebuju…“

Dolores stála v chodbě, drobná žena vychrtlá jako lunt ve vybledlém županu, šedé vlasy jí ucouraně visely po stranách obličeje a tam, kde nahoře končil župan, ostře vystupovaly klíční kosti. Začala v ní narůstat zlost, která jí nakonec prostoupila tvář a vzápětí vytryskla z úst v přívalu epitet. „Puta!“

křičela. „Hija de la gran puta! Pendega! Cahapera! Sou tři hodiny ráno, a ty si sem klidně přijdeš a…“

„Potřebuju pokoj,“ řekla Maria netrpělivě. „Ten v přízemí, máte ho…?“

„Bete para el carago!“ Chrlila ze sebe Dolores a chystala se přibouchnout dveře.

„Můžu zaplatit pět dolarů,“ řekla Maria.

„Me cago en los santos!“ nepřestávala jí spílat Dolores, ale potom se dveře zastavily. „Cinco? Řekla si pět?“

„Si.“

„Dolejší pokoj je volnej. Dojdu pro klíč. Proč jsi neřekla hned pět dolarů, ty děvko blbá? Poď z tý chodby nebo nastydneš.“

Maria vešla do bytu. Slyšela Dolores, jak v kuchyni, kam šla hledat klíč, otevírá zásuvky a ještě trochu láteří. Za chvilku byla Dolores zpátky.

„Těch pět dolarů,“ řekla.

Maria otevřela kabelku a dala jí peníze. Dolores jí dala klíč. „Dobrou noc,“ řekla Dolores a zavřela dveře.

Stále ještě čekal na ulici, když k němu Maria přišla. „Mám pokoj od Dolores,“ řekla.

„Od koho?“

„Dolores Fauredový. Jedný starý ženský, která…“ Zarazila se a usmála. „Jdem,“ řekla a vedla ho do pokoje vzadu v přízemí. Otevřela, rozsvítila nástěnné svítidlo a potom za ním zamkla.

Hrábl po ní téměř okamžitě a ona se mu ladně vykroutila a řekla: „Slyšela jsem něco o dvaceti dolarech.“

Vytáhl peněženku a šklebil se. Byl to mohutný muž s obrovskýma rukama a ona se dívala na ty jeho ruce a metodický způsob, jakým odpočítával bankovky. Podal jí je a ona, protože se před ním nechtěla shodit – přestože už musela vypláznout pět za pokoj –, je ani nepřepočítala. Strčila je do kabelky a potom si svlékla plášť.

„Když jsem tě viděla posledně, nepřipadalo mi, že máš zájem o mě osobně,“ řekla. „Zajímal ses víc o karty.“

„To bylo posledně,“ řekl.

„Tím nechci říct, že si stěžuju.“

„Hledal jsem tě celou noc,“ řekl.

„Fakticky?“ Kráčela k němu a přitom se svůdně kroutila. Teď, když má těch dvacet dolarů v kabelce, může hra opět pokračovat. „Už jsi mě našel, brouku.“

„Chtěl jsem s tebou mluvit, Marie.“

„Poď, brouku, promluvíme si vleže,“ řekla.

„O Gonzovi,“ řekl jí.

„O Gonzovi?“ Tvářila se zmateně. „Ještě pořád mu říkáš tím hloupým jménem?“

„Líbí se mi,“ řekl. „Jakou máš s Gonzem dohodu?“

„Žádnou dohodu s ním nemám,“ řekla. Pomalu si začala rozepínat halenku.

„Ale máš.“

„Hele, to je jediný, co chceš dělat? Jenom kecat? Za to si mi nemusel platit dvacet dolarů.“

Svlékla si halenku a přehodila ji přes opěradlo židle. Židle, postel a toaletní stolek byly jediné kusy nábytku v pokoji. Pozorně si ji prohlížel a potom řekl: „Jsou malý.“

„Nejsem Jane Russellová,“ odpověděla, „a mám je úměrný k postavě. Za dvacet dolarů nemůžeš čekat filmovou hvězdu.“

„Nestěžuju si.“

„Tak kde to vázne?“

„Nejprv mi ještě něco řekneš.“

Maria vzdychla. „Tak mám se svlíct, nebo ne?“

„Za chvilku.“

„Není tady totiž kdovíjak teplo. Ať je mám, jaký je mám, nechci, aby mi zmrzly.“ Zasmála se a doufala, že jí úsměv oplatí. Neusmál se.

„O Gonzovi,“ opakoval.

„Gonzo, Gonzo, a vůbec, co máte vy dva s Gonzem společnýho?“

„Hodně,“ řekl. „Požádal jsem Gonza, aby s tebou udělal tu dohodu.“

„Což…“ Udiveně na něho zírala. „Ty? Tys mu řek, aby…?“

„Já,“ řekl a už se zase zubil.

Ostražitě se zeptala: „O jaký dohodě mluvíš?“

„O dohodě s Gonzem a tvým bráchou.“

„Dělej, o čem ještě?“

„Podle ní jsi Gonzovi slíbila, že odpřísáhneš, že jsi viděla, jak se tvůj brácha hádá s malým Byrnesem.“

„Jo?“ zeptala se nevěřícně.

„Jo,“ odpověděl. „Gonzo pracoval podle mejch příkazů. Dal ti pětadvacet dolarů, ne?“

„Ano,“ řekla Maria.

„A řek, že dostaneš další, že jo, když odpřísáhneš, žes je slyšela se hádat.“

„Ano,“ řekla Maria.

Třásla se a řekla: „Je mi zima. Vlezu si pod deku.“ Bez rozpaků si stáhla sukni, v podprsence a kalhotkách běžela k posteli a přikryla se až po krk. „Brrrrrrr,“ řekla.

„Řek ti Gonzo, o co jde?“

„Jenom, že to bude dobrej kšeft a že v tom jede můj brácha.“

„A od tý doby, co tvůj brácha zemřel? Říkal o tom Gonzo něco?“

„Prej že brácha všechno zvoral. Hele, je mi zima. Pojď sem ke mně.“

„Změnila smrt tvýho bráchy nějak tvůj vztah k tomu kšeftu?“ zeptal se a kráčel k posteli. Svlékl si kabát a přehodil ho přes pelest postele.

„Ne,“ řekla, „proč by měla? Spáchal sebevraždu. Tak proč bych…“

Muž se usmíval. „Dobře,“ řekl. „Jen si to mysli.“

„Jasně,“ odpověděla, zmatena jeho úsměvem. „A proč ne? Ten kšeft neměl s Aníbalovou smrtí nic společnýho.“

„Ne,“ řekl. „Ale prostě zapomeň, že o nějakej kšeft šlo, slyšíš? Víš jenom, že tvůj brácha se hádal s malým Byrnesem, nic víc. Rozumíš? Když se tě někdo zeptá – poldové, novináři, kdokoli –, nic jinýho jim nepovíš.“

„Kdo je vůbec ten Byrnes?“ Seděl teď na posteli. „Nesvlíkneš se?“ zeptala se.

„Ne, zůstanu oblečenej.“

„Jak chceš,“ řekla tiše. Vzala ho za ruku a vedla ji ke svému ňadru. „Kdo je ten Byrnes?“

„To máš jedno. Pohádal se s tvým bráchou.“

„Ano, ano, dobře.“ Na chvíli se odmlčela. „Nejsou zase tak malý viď?“

„Ne,“ řekl.

„Ne,“ opakovala. „Nejsou vůbec malý, viď?“ Chvíli mlčeli. Lehl si na záda a nepouštěl ji.

„Nezapomeň,“ řekl znovu. „Ať se tě zeptá, kdo chce, poldové, kdokoli.“

„Už jsem s jedním mluvila,“ řekla.

„S kterým?“

„Nevím, jak se menuje. Takovej štramák.“

„Cos mu řekla?“

„Nic.“

„O tý hádce?“

„Ne. Gonzo říkal, že mám počkat, dokavaď mi neřekne. Prej mám do tý doby bejt zticha. Ten policajt…“ Zakabonila se.

„Co?“

„Říkal… říkal, že Aníbal možná nespáchal sebevraždu.“

„Cos mu řekla?“

Maria pokrčila rameny. „Určitě spáchal sebevraždu.“ Odmlčela se. „Nebo ne?“

„Jasně, že jo,“ řekl muž. Držel ji teď pevněji. „Marie…“

„Ne. Ne, počkej. Můj brácha. Přece… nezemřel kvůli tomu kšeftu, ne? Ten kšeft neměl co dělat s…

řekla sem počkej!“

„Nechci čekat,“ řekl jí.

„Spáchal sebevraždu?“ zeptala se a snažila se ho od sebe odstrčit.

„Ano. Ano, hergot, spáchal sebevraždu!“

„Tak proč máš takovej zájem na tom, abych lhala policajtům? Mýho bráchu někdo zabil? Mýho…

au! Přestaň, to bolí!“

„Neumíš bejt zticha, sakra!“

„Přestaň!“ řekla. „Přestaň, prosím tě, to bolí…“

„Tak přestaň mlít o tom, jestli ho někdo zabil nebo nezabil, koho to do prdele zajímá? Co ty seš za štětku?“

„Takže ho přece jenom zabili,“ řekla, podvolovala se tlaku jeho těla a měla pocit, že bolest ustupuje.

„Kdo ho zabil? Zabils ho ty?“

„Ne.“

„Zabil?“

„Drž hubu! Kristepane, drž hubu!“

„Zabils mýho bráchu? Jestlis ho zabil, nikdy nebudu lhát. Jestlis ho zabil kvůli nějakýmu svýmu kšeftu…“ Zničehonic ucítila na tváři něco teplého, ale nevěděla, co to je, a proto mluvila dál. „…

půjdu rovnou na policii. Je možný, že to byl hajzl, ale byl to můj brácha, a já nemíním lhát o…“

Ucítila nový příval něčeho teplého na tváři a potom i na krku. Prudce natáhla ruku a nad jeho tělem se na ni pozorně zadívala. Oči se jí rozšířily hrůzou, když uviděla krev. Říznul mě! blesklo jí hlavou. Ježíšikriste, on mě říznul!

Odtáhl se od ní, tělo se mu přitom ohnulo jako luk, a ona uviděla v jeho pravé ruce nůž s otevřenou čepelí. Sekl ji přes ňadra a ona se vší silou překulila a setřásla ho ze sebe. Chytil ji za ruku, mrštil s ní zpátky a znovu po ní vyjel nožem. Napřaženýma rukama se snažila odrážet jeho rány, ale on ji sekl, a potom znovu, a ona začala křičet, zatímco on se nepřestával ohánět nožem a řezat ji do dlaní a prstů. Rozběhla se ke dveřím a pořezanými prsty se snažila nahmátnout zámek, zápolila s ním, ale nemohla ho odemknout, protože jí prsty vypověděly poslušnost.

Prudce si ji otočil čelem k sobě a ona viděla, jak se s nožem napřahuje a bodá, a cítila čepel, jak jí protrhla kůži těsně pod hrudním košem, rozpárala napříč a prudce zajela nahoru. Sesula se na dveře a on ji řízl do krku a do obličeje a potom zařval: „Kvůli mně nemusíš lhát, ty děvko! Už nemusíš nikdy říct jediný slovo!“ Odhodil ji od dveří a odemkl, potom sebral z postele svůj kabát, přistoupil k ní a chvíli se na ni díval, zíral na zkrvavenou karikaturu, která kdysi bývala Marií

Hernandezovou, a potom jí škodolibě vrazil nůž hluboko do prsou a zajel jím k druhému boku s pocitem jistoty, že zasáhl srdce. Díval se, jak padá na zem, a potom vyběhl ven ze dveří a na ulici.

Ležela v kaluži vlastní krve a hlavou jí proběhlo: Zabil mýho bráchu a teď zabil mě. Zabil mýho bráchu kvůli svýmu kšeftu, měla jsem lhát, měla jsem říct, že Byrnes a Aníbal se pohádali, řek mi to Gonzo, že prej to bude dobrej kšeft, dal mi pětadvacet dolarů, a že prej dostanu víc, zabil mýho bráchu.

A jako zázrakem se doplazila k otevřeným dveřím, nahá, zanechávajíc za sebou širokou krvavou stopu, a doškrabala se do chodby; nekřičela, protože na křik neměla sílu, plazila se tou nekonečnou chodbou, zatímco z ní vyprchával život, krví napouštěla holou podlahu z hnědých prken, a potom tou malou chodbičkou s dopisními schránkami u vchodu, natáhla ruku a roztřesenými prsty se jí podařilo vzít za kliku a nakonec, stále krvácejíc, padla obličejem na chodník.

Půl hodiny nato ji na své obchůzce našel strážník Alf Levine. Okamžitě zavolal sanitku.

KAPITOLA DESÁTÁ

Té noci, kdy byla pobodána María Hernandezová, nacházeli se ve služebně sedmaosmdesátky čtyři policajti.

Detektivové Meyer a Willis seděli u jednoho ze stolů a pili kávu. Detektiv Bongiorno psal na stroji denní hlášení, které se mělo předat mládencům majícím na starostí kasaře a půdaře. Detektiv Temple seděl u telefonu a přijímal hovory.

„Nesnáším kafe v kelímkách,“ řekl Meyer Willisovi. Meyer byl žid, jehož otec měl fantastický smysl pro humor. A jelikož Meyer se narodil matce, když byla v přechodu, což byl svým způsobem těžký kanadský žertík na účet jeho otce, rozhodl se otec, že se svému synovi pomstí. A jelikož se jeho syn jmenoval příjmením Meyer, nenapadlo ho nic směšnějšího, než mu dát také křestní jméno Meyer. Za oněch časů děti přicházely na svět doma s pomocí porodních bab. Meyerův otec počkal s výběrem křestního jména až na briss. Oznámil to zrovna ve chvíli, kdy mojle prováděl obřízku, a následný šok málem způsobil, že měl vykastrovaného syna.

Meyer Meyer naštěstí vyvázl bez úhony, ne-li vůbec s fanfárami. Jméno jako Meyer Meyer je obtížné břemeno, zvláště když bydlíte ve čtvrti, kde byly děti zvyklé podříznout vám krk, pokud jste čirou náhodou měli modré oči. Stojí za povšimnutí – uvážíme-li záminku v podobě onoho

kuriózního jména a nešťastnou hru náhod, která obdařila Meyera modrýma očima –, že se mu podařilo přežít. Své přežití připisoval takřka nadlidské trpělivosti. Meyer Meyer byl nejtrpělivější člověk na světě. Jenomže nese-li někdo břímě dvouhlavého jména, je-li někdo vychován jako ortodoxní žid v převážně křesťanském okolí a učiní-li trpělivost svým krédem, něco se musí obětovat – Meyer Meyer, třebaže mu bylo teprve sedmatřicet, byl plešatý jak kulečníková koule.

„Vždyť to vůbec nemá chuť kafe,“ rozhovořil se.

„Ne? A jakou to má teda chuť?“ zeptal se Willis a usrkával. „Chutná jak papundekl, jestli tě to zajímá. Rozuměj, já papundekl rád. Moje ho často dělá k večeři. Má pár báječnejch receptů na papundekl.“

„Určitě je má od mý starý,“ ozval se z druhé strany místnosti Temple.

„No jo,“ řekl Meyer, „znáš ženský. V jednom kuse si vyměňujou recepty. Ale mně jde o to, že bych nerad, abyste si mysleli, že jsem vůči papundeklu zaujatej. Vůbec ne. Upřímně řečeno, mohl bych namouduši prohlásit, že chuť papundeklu je chuť pěstovaná mezi gurmány a civilizovanými

bytostmi na celém světě.“

„Tak na co si stěžuješ?“ zeptal se Willis s úsměvem. „Na to očekávání,“ řekl Meyer trpělivě.

„To nechápu,“ řekl Willis.

„Hale, když mi žena dává večeři, očekávám chuť papundeklu. Jsme už spolu, Bůh jí žehnej, dvanáct let a ještě nikdy mě nezklamala, co se večeře týče. Čekám chuť papundeklu a chutě papundeklu se mi dostane. Ale když si objednám kafe z místního bufetu, mý chuťový pohárky jsou naladěný na rozkoš z pikantní vůně kávičky, z který se tetelí jazyk. Mohlo by se říct, že mám ksicht nachystanej na kafe.“

„No a.?“

„Takže to zklamání, po tak velkým očekávání, je skoro nesnesitelný. Řeknu si o kafe a jsem nucenej pít papundekl.“

„A kdo tě nutí?“ zeptal se Willis.

„Abych řekl pravdu,“ řekl Meyer, „pomalu začínám zapomínat, jak chutná kafe v šálku. Všechno v mým životě teď chutná jak papundekl. Není to veselý.“

„Je mi do breku,“ řekl Temple.

„Třeba si to člověk může nějak vynahradit,“ řekl Meyer unaveně.

„A jakpak?“

„Jeden můj kámoš má ženu, která si osvojila umění vařit tak, že všechno chutná jako piliny.“ Willis vyprskl smíchy a Meyer se zasmál a potom pokrčil rameny. „Stejně si ale myslím, že papundekl je lepší než piliny.“

„Měli byste si občas prohodit starý,“ radil Temple. „Abyste to neměli tak monotónní.“

„Myslíš jídlo?“ zeptal se Meyer.

„Co jinýho?“ řekl Temple a mohutně pokrčil rameny.

„Seš známej prasák, a tak…“ začal Meyer a vtom na Templově stole zazvonil telefon. Temple zvedl sluchátko.

„Osmdesáté sedmé oddělení,“ řekl, „detektiv Temple.“ Poslouchal. V místnosti bylo ticho. „E-heh,“

řekl. „Jasně, pošlu tam někoho. Dobře.“ Zavěsil. „Jatka na Jižní čtrnácté. Levine už volal sanitku.

Meyere, Hale, chcete si to vzít?“

Meyer šel k věšáku a začal se soukat do kabátu. „Jak je možný,“ vyptával se, „že se vždycky něco stane, když je venku zima?“

„Která nemocnice?“ ptal se Willis.

„Všeobecná,“ řekl Temple. „Brnkněte mi, jo? Vypadá to dost vážně.“

„Jak to?“ zeptal se Meyer.

„Může se z toho vyklubat vražda.“

Meyer odjakživa nesnášel nemocniční pach. Jeho matka zemřela v nemocnici na rakovinu a on nikdy nezapomene na její tvář zdeptanou bolestí a nikdy mu z paměti nevymizí pachy nemoci a smrti, špitální pachy, které mu tehdy pronikly do nosních dírek a zabydlely se tam jednou provždy.

Ani lékaře neměl rád. Jeho antipatie k lékařům měla nejspíš svůj původ ve skutečnosti, že jeden lékař původně diagnostikoval zhoubný nádor jeho matky jako mazovou cystu. Avšak odhlédnuto od tohoto bezpochyby zaujatého hlediska se Meyer domníval, že lékaři jsou nesnesitelně ješitní a že mají naprosto neospraveditelné vědomí vlastní důležitosti. Meyer nepatřil k lidem, kteří ohrnují nos nad vzděláním. Sám byl absolventem vysoké školy, z něhož se náhodou stal policajt. Lékař byl absolventem vysoké školy, který měl náhodou doktorát. Ten doktorát, podle Meyerova mínění, jednoduše znamenal čtyři roky studia navíc. Tato léta studia, bez nichž si lékař nemůže otevřít vlastní praxi, se podobala učednickým létům, která si musí odsloužit kdokoli v jakémkoli oboru, než v něm může vyniknout. Proč se tedy většina lékařů vyvyšuje dejme tomu nad odborníky z reklamy? To Meyer nikdy nepochopí.

Myslel si, že všechno vychází ze základního úsilí o přežití. Lékař má údajně v rukou moc nad životem a smrtí. Meyer však měl dojem, že lékaři neúmyslně a zcela bezděčně správně označili činnost v rámci své zvolené profese: praxe. Co se týče Meyera, všichni lékaři dělali právě to: cvičili se. A dokud své řemeslo nezvládnou dokonale, bude se jim vyhýbat.

Bohužel internista, v jehož rukou ležel život Marie Hernandezové, k vylepšení obecného Meyerova názoru na doktory nijak nepřispěl.

Byl to mladík s plavými vlasy připláclými k hlavě. Oči měl hnědé, rysy pravidelné a v

nemocničním plášti vypadal velmi mužně a čistě. Vypadal také velmi vyděšeně. Možná že na medicíně viděl nějaké rozpitvané mrtvoly, ale Maria Hernandezová byla první živou osobou, kterou kdy viděl tak zohavenou. Stál s Meyerem a Willisem na nemocniční chodbě a nervózně potahoval z cigarety.

„V jakém stavu je teď?“ zeptal se Willis.

„Kritickém,“ odpověděl mladý lékař.

„Jak kritickém? Jak dlouho bude ještě žít?“

„To je… to je těžko říct. Je… hrozně pořezaná. Podařilo… podařilo se nám zastavit krvácení, jenomže ztratila spoustu krve už předtím, než ji sem přivezli.“ Doktor polkl. „Těžko říct.“

„Můžem s ní mluvit, pane doktore?“ zeptal se Meyer.

„My… myslím, že ne.“

„Může mluvit?“

„Já… já nevím.“

„Probohasvatýho, seberte se!“ vyjel na něho Meyer.

„Co prosím?“ řekl doktor Fredericks.

„Jestli se vám chce zvracet, tak běžte,“ řekl Meyer. „Třeba bude potom s váma kloudná řeč.“

„Cože?“ řekl Fredericks. „Cože?“

„Tak dobře, poslouchejte mě,“ řekl Meyer velmi trpělivě. „Vím, že máte pod sebou tuhle velkou nablejskanou nemocnici a jste možná nejlepší mozkovej chirurg na světě a že malá Portorikánka, z který crčí krev na vaši podlahu, je vám na obtíž. Ale –“

„Neřekl jsem –“

„Ale,“ pokračoval Meyer, „čirou náhodou tu malou holku někdo pobodal a naší povinností je najít toho, kdo to udělal, aby se to už víckrát nestalo a abyste se s něčím takovým už nemusel špinit.

Prohlášení umírajícího je postačující důkaz. Jestliže dotyčná osoba nemá naději přežít a jestli takové prohlášení můžeme získat, u soudu ho uznají. Takže – bude ta malá holka žít, nebo ne?“

Fredericks byl jako omráčený.

„Bude?“

„Myslím, že ne.“

„Můžem s ní v tom případě mluvit?“

„Musím se zeptat.“

„Byl byste teda tak laskav, proboha, a šel se zeptat?“

„Ano. Ano, udělám to. Chápejte, nemám potřebnou pravomoc. Nemohl bych povolit výslech té dívky, kdybych se nezeptal…“

„Tak už jděte, honem,“ řekl Meyer. „Zeptejte se. A rychle.“

„Ano,“ řekl Fredericks a spěchal chodbou v návalu náhlé rezervované energie.

„Znáš otázky, které máme klást?“ řekl Willis. „Aby nám to nehodili na hlavu?“

„Myslím, že jo. Chceš si je projít?“

„Jo, raději jo. Taky bysme sem měli zavolat stenografa.“

„To podle toho, kolik máme času. Třeba se tady někde v nemocnici fláká nějaká sekretářka. Než by sem dorazil policejní stenograf, tak –“

„Ne, na to není dost času. Zeptáme se Frederickse, jestli tu někdo umí těsnopis. Myslíš, že ta malá zvládne podpis?“

„Nejprv jméno a adresu,“ řekl Willis.

„Ano. A potom: Domníváte se nyní, že zanedlouho zemřete?“

„Jo,“ řekl Willis. „Co přijde pak?“

„Kriste, tohle nesnáším, věříš?“ řekl Meyer.

„Něco jako Myslíte, že se uzdravíte…?“

„Ne, ne. Je to: Nedoufáte v uzdravení z následků zranění, které jste utrpěl (utrpěla)?“ Meyer zavrtěl hlavou. „Kriste, jak já to nesnáším.“

„A potom je tam ještě Jste ochotný (ochotná) učinit pravdivé prohlášení o tom, jak došlo k vašemu nynějšímu zranění? To je všechno, ne?“

„Ano,“ řekl Meyer. „Kriste, ta malá holka uvnitř…“

„Jo,“ řekl Willis. Oba muži zmlkli. K uším jim doléhal tichý tlukot nemocnice, v jejímž nitru se nacházeli, jako olbřímí bílé srdce přečerpávající krev. Za okamžik uslyšeli, jak se chodbou rozléhají něčí kroky.

„Už jde Fredericks,“ řekl Willis.

Doktor Fredericks k nim došel. Potil se a jeho plášť vypadal zmačkaně a ucouraně.

„Tak jak?“ zeptal se Meyer. „Obstaral jste nám to povolení?“

„Je to jedno,“ řekl Fredericks.

„Heh?“

„Ta dívka zemřela.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Jelikož pokoj, v němž měla Maria Hernandezová své osudové dostaveníčko s neznámou osobou nebo osobami, byl posledním místem, o němž se vědělo, že se v něm nacházel její vrah, podrobila ho policie zvlášť důkladné prohlídce.

Tato prohlídka byla neteoretické povahy. Laboratorní technici, kteří se vrhli na dotyčné prostory, neměli zájem o uplatnění své představivosti. Zajímaly je pouze stopy, které by mohly vést k odhalení totožnosti osoby nebo osob, jež nelidsky pořezaly a zavraždily mladou Hernandezovou.

Hledali fakta. A proto, jakmile byly pořízeny skici a fotografie pokoje, dali se do práce, která byla zdlouhavá a namáhavá.

Náhodnými otisky se pochopitelně rozumějí otisky prstů.

Rozeznáváme tři druhy náhodných otisků:

1. Latentní otisky – ty jsou neviditelné. Někdy se dají rozeznat pouhým okem, nacházejí-li se na hladkém povrchu a použije-li se šikmého osvětlení.

2. Viditelné otisky – které jsou shodou okolností viditelné jenom proto, že osoba, která je zanechala, byla čuně. Jelikož jakožto čuně dopustila, že jí na prstech uvízla špína nebo krev.

3. Plastické otisky – které, jak vyplývá z definice, se vyskytují na nějaké hmotě, která je schopna přijmout reliéf papilárních linií. K takovým hmotám patří tmel, vosk, dehet, jíl, anebo rub banánové slupky.

Plastické a viditelné otisky jsou přirozeně nejpříjemnějšími náhodnými otisky, jaké lze nalézt. Jejich nalezení přinejmenším nevyžaduje tolik námahy. Avšak jelikož náhodné otisky jsou tím, čím jsou –

to jest otisky prstů zanechanými bezděčně a neuvědoměle –, osoba, která je po sobě zanechá, není vždycky tak uznalá, aby zanechala ty, které se najdou nejsnáze. Většina náhodných otisků jsou otisky latentními, a latentní otisky se musí, dříve než mohou být vyfotografovány nebo přeneseny na fólie, zviditelnit použitím jemnozrnných, nehrudkovitých prášků. To nějakou dobu trvá.

Mládenci z laborky měli spoustu času a měli také spoustu latentních otisků, s kterými si hráli.

Abyste rozuměli, pokoj, v němž byla Maria Hernandezová zmasakrována, byla místnost zvyklá na nepřetržité příchody a odchody mužů. Trpělivě a pomalu nanášeli laboratorní technici donekonečna prášek, fotografovali a přenášeli, a nakonec napočítali deset různých lidí, kteří zanechali v pokoji pěkně čitelné latentní otisky.

Netušili, že nikdo z těch lidí nebyl tím, kdo zabil Marii. Nemohli vědět, že Mariin vrah měl tu noc až do chvíle, kdy za ní vlezl do postele, na rukou rukavice. Nevěděli to, a proto předali otisky detektivům, kteří je prověřili na Úřadu kriminální identifikace a potom se oddávali časově náročnému zatýkání potenciálních vrahů, z nichž každý měl okamžitě po ruce (obvykle pravdivé) alibi. Některé otisky patřily osobám, které jaktěživi nepřišli do křížku s policií. Kriminální ústředna tyto otisky nemohla identifikovat. Tito muži nebyli nikdy u výslechu.

Vzhledem k charakteru pokoje, v němž došlo k vraždě, nebyli technici překvapeni, že tu a tam objevili spoustu holých otisků chodidel, zejména v zaprášených koutech blízko postele. Kriminální ústředna bohužel nevedla aktivní kartotéku otisků nohou. Tyto stopy byly poté jednoduše odloženy k pozdějšímu možnému porovnání se stopami podezřelých. Nepřekvapovalo, že jedna ze šlépějí patřila Marii Hernandezové.

Technici z laboratoře nemohli najít v pokoji žádné použitelné otisky bot.

Našli spoustu vlasů a několik chloupků z genitálií na zakrvavených lůžkovinách. Objevili také skvrny od spermatu. Přikrývku z postele vyluxovali a sebraný prach sklepali na filtrační papír.

Prach byl poté prozkoumán a podroben pečlivému rozboru. Technici nenašli v prachu nic, co by jim v nějakém směru pomohlo.

Našli v pokoji jedinou věc, která měla potenciálně skutečnou hodnotu.

Pírko.

Jistě, práce, kterou v tom pokoji odvedli, může někomu připadat velmi jednoduchá a velmi nenáročná, zvlášť když jediné, co dokázali objevit, bylo mizerné peříčko, hrstka nedůležitých latentních otisků, pár šlépějí a několik vlasů, trocha krve a trocha spermatu.

No vážně! Kolik za tím mohlo být práce?

Skvrna od spermatu je podobná zeměpisné mapě a na omak škrobovitá. Bohužel pouhý vzhled pro účely identifikace nestačí. Podezřelá skvrna se musela zabalit. Musela se zabalit tak, aby přitom nevzniklo žádné tření, jelikož skvrny od spermatu jsou křehké a mohou se lámat na drobné kousky, které se snadno ztrácejí. Tření může také přelomit spermie. Jinými slovy skvrna se nedala srolovat, ani přeložit, ani halabala mrsknout do pytle se starými hadry. Musela se zabalit tak, aby její strany nebyly vystaveny sebemenšímu tření jakéhokoli druhu, a to bylo zdlouhavé a obtížné.

Jakmile podezřelá skvrna dorazila do laboratoře, začalo její skutečné zkoumání.

První mikrochemická zkouška, kterou prodělala, se nazývala Florentinská zkouška reakce, při níž se malý kousek skvrny rozpustil v roztoku 1.65 gramů jodidu draselného, 2.60 gramů čistého

krystalického jódu a 30 ml destilované vody. Zkouška prokázala pravděpodobnost přítomnosti spermatu ve skvrně. Prokázala to, jelikož pod mikroskopem se objevily hnědé kosočtverečné krystalky podobné heminovým krystalům. Avšak podobné krystaly se bohužel daly získat z hlenu nebo ze slin, a proto nebyla zkouška rozhodující. Připouštěla nicméně pravděpodobnost, a proto se prováděla druhá zkouška, takzvaná Puranenova zkouška reakce.

Puranenovo činidlo, do něhož se vkládal díl skvrny vyluhovaný několika kapkami fyziologického roztoku, byl vlastně pětiprocentní roztok flavianové kyseliny. Část té skvrny, fyziologický roztok a kyselinový roztok se v mikrozkumavce uložily na několik hodin do chladničky. Koncem této doby bylo na dně zkumavky vidět nažloutlou sraženinu flavianátu. Tato sraženina se vložila pod mikroskop a jeho všemocné oko odhalilo křížovité krystalky charakteristické pro sperma.

A potom pochopitelně následovalo další mikroskopické zkoumání, jehož součástí bylo pátrání po alespoň několika spermatických hlavičkách – rozeznatelných podle tvaru a zabarvení – s

připojenými krčky. Skvrna naštěstí nebyla změněna ani třením, ani rozkladem. Kdyby u ní k takové změně došlo, pátrání po přítomnosti spermií mohlo být ještě zdlouhavější a neplodnější.

Tohle tedy udělali s jednou skvrnou. Padl na to skoro celý den. A nebyla to ani kdovíjak vzrušující práce. Nehledali prchavé chřipkové viry, ani lék na rakovinu. Snažili se prostě dát dohromady seznam faktů, která by je mohla dovést k vrahovi Marie Hernandezové, anebo která by jim někdy později mohla pomoci pozitivně identifikovat podezřelou osobu.

A jestliže tito muži věnovali dlouhé hodiny smrti jednoho feťáka, jiný muž věnoval dlouhé hodiny životu jiného feťáka.

Tím feťákem byl shodou okolností jeho syn.

Peter Byrnes se nikdy nedoví, jak blízko měl k tomu, aby si nad celou záležitostí umyl ruce. Na samém počátku totiž bojoval s myšlenkou, že to všechno je vtip. Můj syn, a narkoman? ptal se sám sebe, můj syn? Otisky prstů mého syna na domnělé vražedné zbrani? Ne, řekl si tehdy, to je lež, naprostá lež od začátku do konce. A on si tu lež najde, vytáhne ji zpod kamene, přinutí ji, aby se vyškrábala na slunce, kde ji bude moct rozšlápnout. Postaví syna před tuto lež a spolu ji zničí.

Jenomže on před ní svého syna postavil, ale ještě dříve, než mu položil otázku „Bereš drogy?“, uvědomil si, že jeho syn skutečně narkomanem je a že v tom ta lež není lží. To vědomí ho současně šokovalo i naplnilo odporem, i když to jistým způsobem očekával. Méně citlivého člověka, než byl Byrnes, méně oddaného policajta, než byl Byrnes, by to vědomí nezasáhlo tak drtivě. Avšak Byrnes opovrhoval zločinem, štítil se gangsterů, a najednou se dozvěděl, že jeho syn je lump namočený do trestné činnosti. A tak tam tehdy stáli proti sobě ve ztichlém obývacím pokoji a Byrnes mluvil logicky a rozumně, nastínil svému synovi nebezpečí celé situace, aniž jedinkrát připustil, aby mu odpor stoupl do hrdla, aniž jedinkrát zvýšil hlas na toho mizerného gaunera, který byl jeho synem, aniž ho jediným slovem od sebe zapudil.

Instinkt mu napovídal, aby toho člověka vyhodil na ulici. Byl to instinkt vypěstovaný léty, instinkt, který byl hluboce zakořeněnou součástí Byrnesovy povahy.

Byl v něm však hlubší instinkt, instinkt sdílený u paleolitických ohňů, když k sobě muži tiskli syny proti nástrahám noci, a ten instinkt přecházel člověčí krví z generace na generaci a proudil žilami Petera Byrnese, a jemu se vtírala jenom jedna myšlenka – Je to můj syn.

A proto mluvil chladně a nevzrušeně, vybuchl asi jenom jednou nebo dvakrát, a to jej k tomu vyprovokovala netrpělivost, protože nedopustil, aby v něm získal navrch odpor.

Jeho syn je narkoman.

Je to neodvolatelné a nenapravitelné, jeho syn je narkoman. V tomto ohledu anonym nelhal.

Ukázalo se, že i druhá polovina lži není lží. Byrnes porovnal synovy otisky prstů s otisky nalezenými na injekční stříkačce a otisky se shodovaly. Nikomu na oddělení se s touto informací nesvěřil a toto utajení ho naplnilo pocitem viny a jakousi poskvrněností.

Znamená to tedy, že ta lež vůbec lží nebyla.

Začala jako dvouhlavý klam a vyklubala se z ní zářivá, třpytivá pravda.

Jenomže co to ostatní? Pohádal se Larry s Hernandezem to odpoledne před chlapcovou smrtí? A pokud ano, nejsou závěry zřejmé? Není nad slunce jasné, že Larry Byrnes zabil Aníbala

Hernandeze?

Byrnes takovému závěru nechtěl věřit.

Z jeho syna se stalo cosi, co nedokázal jen tak pochopit, cosi, čemu nejspíš nikdy nerozuměl a asi rozumět nebude – avšak věděl, že jeho syn není vrahem.

A proto v ten čtvrtek 21. prosince čekal, až mu ten člověk zavolá znovu, jak slíbil; a nesl teď to další břemeno nové vraždy, smrti Aníbalovy sestry. Čekal celý den, ale nikdo nevolal, a když šel odpoledne domů, měl před sebou úkol, jehož se děsil.

Měl rád spokojený domov, jenomže teď u nich žádná radost nebyla. Harriet mu přišla naproti do předsíně, vzala mu klobouk a potom mu padla do náruče, vzlykala mu na rameni a on se snažil upamatovat, kdy takhle plakala naposled, a připadalo mu to hrozně dávno, nemohl si přesně vzpomenout, jenom že se to nějak týkalo školního plesu, živůtku a nepřekonatelných problémů osmnáctileté dívky. Harriet už nebylo osmnáct. Sama měla takřka osmnáctiletého syna, jehož problém neměl nic společného s živůtkem ani se školním plesem.

„Jak je mu?“ zeptal se Byrnes.

„Špatně,“ řekla Harriet.

„Co říkal Johnny?“

„Dal mu něco jako náhražku,“ odpověděla Harriet. „Jenomže je to jenom doktor, Petře, řekl to, řekl, že je jenom doktor a že kluk musí chtít zbavit se návyku. Petře, jak se to stalo? Proboha svatýho, jak se to stalo?“

„Nevím,“ řekl Byrnes.

„Myslela jsem si, že něco takovýho dělají děcka z periférie. Myslela jsem, že to dělají děcka z rozvrácených rodin, děcka, kterým chybí láska. Jak se to mohlo stát Larrymu?“

A Byrnes opět řekl: „Nevím,“ a v duchu proklínal práci, která mu nenechala víc času, aby se věnoval svému jedinému synovi. Byl však příliš čestný, aby svaloval veškerou vinu na své zaměstnání, a připomněl si, že i jiní muži tráví dlouhé hodiny v práci, nepravidelné hodiny, a že z jejich synů se narkomani nestali. Začal tedy stoupat po schodech k pokoji svého syna, kráčel těžce, náhle zestárlý a pod jeho vlastním pocitem viny tekl neodbytný spodní proud znechucení. Jeho syn je feťák. To slovo mu blikalo v hlavě jako neónový poutač: FEŤÁK. Feťák. FEŤÁK. Feťák.

Zaklepal na synovy dveře.

„Larry?“

„Tati? Otevři, prosím tě. Prokristapána, otevři!“

Byrnes sáhl do kapsy a vytáhl kroužek s klíči. Pokud si vzpomínal, zamkl Larryho v jeho pokoji dosud jenom jednou. Chlapec rozbil baseballovým míčkem okno a rezolutně odmítl škodu zaplatit ze svého kapesného. Byrnes synovi oznámil, že mu tedy částku odečte z jídla, které Larry dostává, a že s okamžitou platností přestává doma jíst. Strčil kluka do pokoje a dveře zvenku zamkl. Larry ještě ten den krátce po večeři kapituloval. Nepřikládal tehdy této příhodě zvláštní důležitost. Byla to určitá forma trestu, i když není třeba pochybovat o tom, že Byrnes by ho určitě umřít hlady nenechal. Byrnes se tehdy domníval, že svého syna učí úctě k cizímu majetku i úctě k penězům.

Jenomže teď, když o tom po letech přemýšlel, napadlo ho, jestli se nedopustil chyby. Neodřízl tím trestem synovu lásku? Že by snad jeho syn automaticky předpokládal, že už ho doma nikdo nemá rád? Domníval se snad, že jeho otec se staví na stranu prodavače, a ne na stranu vlastní krve?

Jenomže co má člověk dělat? Přelouskat učebnici psychologie, než něco řekne nebo udělá? A ke kolika jiným drobným příhodám došlo, kolik jich bylo za ta léta, kolik se jich nahromadilo, a ačkoli samy o sobě byly bezvýznamné, nesbíraly při tom hromadění sílu a moc, nespikly se nakonec a nepřinutily chlapce, aby sáhl po drogách? Kolik takových příhod se mohlo udát a za kolik z nich je možné vinit otce? Je špatným otcem? Cožpak opravdu svého syna upřímně nemiloval a nechtěl pro něho jen to nejlepší? Nesnažil se celou dobu vychovat z něho slušného člověka? Co má člověk dělat, co má člověk dělat?

Odemkl dveře a vstoupil do pokoje.

Larry stál se zaťatými pěstmi u postele.

„Proč mě tu držíš jako vězně?“ zařval.

„Nejsi vězeň,“ řekl Byrnes klidně.

„Ne? A co teda jsem, když jsou zamčený dveře? Jsem nějakej zločinec hergot nebo co?“

„Z právního hlediska ano, jsi.“

„Tati, poslyš, dneska si se mnou nehrej. Nemám doprdele na hraní náladu.“

„Jeden policista u tebe našel hypodermickou stříkačku. To je protizákonné. Dotyčný policista také našel v tvém prádelníku osminu unce heroinu, a to je taky protizákonné. Jsi tedy prakticky zločinec a já ti vlastně napomáhám – tak buď zticha, Larry.“

„Neříkej mi, že mám bejt zticha, tati. Co mi to dal ten tvůj kámoš za svinstvo?“

„Cože?“

„Ten tvůj velkej kamarád. Ten slavnej doktůrek. Nejspíš v životě neviděl feťáka. Proč jsi ho sem přitáhnul? Proč si myslíš, že ho potřebuju? Říkal jsem ti, že toho můžu nechat, kdy se mi zachce, ne? Tak proč jsi ho musel volat? Nemůžu toho ksindla ani cítit.“

„Čirou náhodou tě přivedl na svět, Larry.“

„No a co? To mu mám dát medaili nebo co? Za porod dostal zaplaceno, ne?“

„Je to přítel, Larry.“

„Tak proč ti řekl, abys mě zamknul v pokoji?“

„Protože nechce, abys šel někam z tohohle domu. Jsi nemocný.“

„No bóže, tak jsem nemocný. No a co, že je mi zle. Je mi zle z toho, jak se tady ke mně všichni chovají. Říkal jsem ti, že nejsem zahákovanej. Co mám dělat, abych ti to dokázal?“

„Vezeš se v tom, Larry,“ řekl Byrnes tiše.

„Vezu se v tom, vezu se v tom, vezu se v tom, jinou odrhovačku neumíš? To je jediná, kterou jste si s tím svým slavným kamarádem doktorem nazkoušeli? Ježiši kriste, jak je možný, že mám za otce takovýho ňoumu?“

„Je mi líto, že jsem tě zklamal,“ řekl Byrnes.

„Ach jo, a je to tady. Přichází číslo s otcem mučedníkem! Od osmi let to vidím v bijáku. Vypni to, otče, mě tím nedojmeš.“

„Nesnažím se tě dojmout,“ řekl Byrnes. „Snažím se tě vyléčit.“

„Jak? S tím svinstvem, co mi dal tvůj kamarád? Co to vůbec bylo?“

„Nějaká náhražková droga.“

„Jo? Každopádně není k ničemu. Cítím se úplně stejně. Mohl sis ušetřit prachy. Hele, chceš pro mě opravdu něco udělat? Chceš mě fakticky vyléčit?“

„To přece víš.“

„Dobře, tak běž a sežeň mi nějaký klepky. Musíte jich mít spousty na okrsku. Hele, mám ještě lepší nápad. Vrať mi tu osminku, cos mi vzal z prádelníku.“

„Ne.“

„Proč ne? Vždyť jsi mi sakra právě řekl, že mi chceš pomoct! Tak mi vysvětli, proč mi nepomůžeš?

Nechceš mi pomoct?“

„Chci ti pomoct.“

„Tak mi to dej.“

„Ne.“

„Ty hajzle jeden,“ řekl Larry a zničehonic mu po tváři začaly stékat slzy. „Proč mi nepomůžeš?

Vypadni! Vypadni! Vypadni odsaď, ty mizernej…“ a poslední věta se rozplynula v řadu zvířecích vzlyků.

„Larry…“

„Vypadni!“ zaječel Larry.

„Synu…“

„Nejsem tvůj syn! Neříkej mi tak! Co se o mě sakra staráš? Určitě se jenom bojíš, že přijdeš o svý teplý místečko, protože jsem feťák, nic víc.“

„To není pravda, Larry.“

„To je pravda! Seš podělanej až za ušima, protože si myslíš, že se profláknou ty otisky prstů na stříkačce a že beru drogy! Jak chceš, ty hajzle, jak chceš, jen počkej, až se dostanu k telefonu.“

„K telefonu se nedostaneš dřív, dokud se neuzdravíš, Larry.“

„To si jenom myslíš! Až se dostanu k telefonu, zavolám do novin a všechno jim řeknu. Tak co ty na to? Co ty na to, tatínku? CO TY NA TO? Dáš mi tu osminku?“

„Ten heroin nedostaneš a ani se nedostaneš k telefonu. Tak se uklidni, synu.“

„Já se nechci uklidnit!“ zařval Larry. „Já se nemůžu uklidnit! Tak poslouchej! Dobře mě

poslouchej! Jen mě dobře poslouchej!“ Stál proti otci, tvář zbrázděnou slzami, oči zarudlé, mířil prstem na otcův obličej a třásl jím, jako by to byla dýka. „Dobře mě poslouchej! Já ten heroin chci, slyšíš mě? Tak mi ho hezky přineseš, slyšíš?!“

„Slyším tě. Žádný heroin nedostaneš. Jestli chceš, zavolám zase Johna.“

„Tvýho nafoukanýho doktora už tu nechci nikdy vidět!“

„Bude tě léčit tak dlouho, dokud se nevyléčíš, Larry.“

„Nevyléčím z čeho? Copak nedokážeš pochopit, že nejsem nemocnej? Co chce léčit?“

„Jestli nejsi nemocný, proč chceš dávku?“

„Abych to vydržel, ty blbče!“

„Abys vydržel co?“

„Tu dobu, než budu zas v pořádku. Hergot, to ti musím všecko vysvětlovat po lopatě? Co je s tebou, seš na hlavu? Myslel jsem si, že jsi policajt, myslel jsem si, že policajti mají bejt chytrý!“

„Zavolám Johnnymu,“ řekl Byrnes. Otočil se a zamířil ke dveřím.

„Ne!“ vřískl Larry. „Už ho tady nechci! Tím to hasne! Basta!“

„Třeba by ti mohl ulevit od bolesti.“

„Jaký bolesti? Nemluv mi o bolesti. Co ty víš o bolesti? Za celej svůj blbej život jsi nepoznal ani půlku bolesti co já. Je mi osmnáct a zažil jsem víc bolesti, než kdy zažiješ ty. Tak mi nevykládej o bolesti. Víš prd o bolesti, ty hajzle!“

„Larry, chceš, abych ti zase jednu vrazil?“ zeptal se Byrnes tiše.

„Cože? Co? Chceš mě praštit? Dobře, jen si posluž. Udělej ramena! Co si myslíš, že tím dosáhneš?

Chceš to ze mě vymlátit?“

„A co?“

„A co, a co, já nevím co! Ty seš ale mrcha mazaná! Chceš mě donutit, abych řekl, že jsem nemocnej, že jo? Chceš, abych řekl, že bez fetu nemůžu bejt, já vím. Já to vím. Jenomže to se pleteš!“

„Nepokouším se tě přinutit k ničemu.“

„Ne, heh? Tak dobře, dělej, proč mě teda nezmlátíš? Proč si nezahraješ na vyšetřovatele, od čeho máš pěsti, začni mě mlátit. Se mnou se moc nenadřeš. Můžeš…“ Najednou se zarazil a chytil se za břicho. Stál předkloněný a rukama se svíral kolem pasu. Byrnes ho bezmocně pozoroval.

„Larry…“

„Pššš,“ řekl Larry tiše.

„Synu, co…?“

„Pššš, pššš.“ Stál, pohupoval se na patách, držel se za břicho a pak konečně zvedl hlavu, oči zalité slzami, a řekl: „Tati, je mi zle, je mi hrozně zle.“

Byrnes k němu přistoupil a objal ho kolem ramen. Přemýšlel, čím by ho utěšil, ale žádná slova ho nenapadala.

„Tati, prosím tě. Prosím tě, tati, nedonesl bys mi něco? Tati, prosím tě, je mi hrozně zle a potřebuju si píchnout. Tak prosím tě, tati, prosím tě, na kolenou tě prosím, přines mi něco. Přines mi něco, prosím tě, jenom trošičku, abych to vydržel, prosím tě, tatínku, prosím. Už nikdy, nikdy v životě už po tobě nebudu nic chtít. Odejdu z domu, udělám, co budeš chtít, jenom mi prosím tě něco sežeň, tati. Jestli mě máš rád, tak mi prosím tě něco sežeň.“

„Zavolám Johnnyho,“ řekl Byrnes.

„Ne, tati, moc tě prosím, to, co mi dal, je na nic, nepomáhá to.“

„Zkusí něco jiného.“

„Ne, prosím tě, prosím tě, prosím tě…“

„Larry, Larry, synku…“

„Tati, jestli mě máš rád…“

„Mám tě rád, Larry,“ řekl Byrnes, pevně svíral synovo rameno a i na jeho tváři se objevily slzy, a jeho syn se rozklepal a řekl: „Musím jít na záchod. Musím… Tati, pomoz mi, pomoz mi.“

A Byrnes odvedl syna na záchod na protější straně chodby a Larry dlouho zvracel. Dole u schodů stála se sepjatýma rukama Harriet. Po chvíli její muž se synem znovu přešli chodbu a potom Byrnes vyšel z Larryho pokoje, zamkl za sebou dveře a sešel dolů ke své ženě.

„Zavolej znovu Johnnymu,“ řekl. „Řekni mu, ať okamžitě přijde.“

Harriet zaváhala a očima spočinula na Byrnesově tváři. „Je mu moc zle,“ řekl Byrnes, „je mu opravdu strašně zle.“

Harriet, s moudrostí manželky a matky, věděla, že tohle Byrnes vůbec říct nechtěl. Přikývla a šla k telefonu.

Lvi doopravdy řádili.

Třeba mají hlad, napadlo Carellu. Třeba by si k večeři dali pěkně vypaseného detektiva. Škoda že nejsem tlustý detektiv, jenomže třeba nejsou moc vybíraví, možná by se spokojili i s hubeňourem.

Jsem určitě detektiv hubený.

Opírám se o tuhle pitomou klec už od dvou hodin a čekám na člověka jménem Gonzo, kterého jsem v životě neviděl. Opírám se a opírám a lvi v pavilónu řvou, teď je 4.37 a můj dobrý kamarád Gonzo anebo něco, co by se mému dobrému kamarádovi Gonzovi podobalo, pořád nikde.

A i když opravdu přijde, vůbec nemusí jít o důležitý úlovek. Na druhé straně je to každopádně překupník a stáhnout dalšího překupníka je vždycky milé. Je ale možné, že v Hernandezově případě nehraje žádnou roli, třebaže se zdá, že zdědil alespoň několik jeho zákazníků. Bože, ta holka!

Panebože, jak ji někdo mohl tak zohavit! Nebylo to kvůli jejímu bratrovi?

Co, co?

Co je za tím? Co je v pozadí takové podezřelé pitomé sebevraždy? Vypadá to jako fingovaná sebevražda, ale očividně to fingovaná sebevražda není, a ten, kdo toho kluka zabil, to věděl, ten, kdo ho zabil, chtěl, abysme věděli, že to není sebevražda! Chtěl, abysme se zakousli hlouběji, a chtěl, abysme přišli na to, že se jedná o vraždu, ale proč? A čí otisky jsou na té stříkačce? Patří tomu Gonzovi, na něhož teď čekám, ušmudlanému překupníkovi, který nemá záznam v rejstříku? Jsou to jeho otisky? A zjistíme, co celá ta zatracená komedie znamená, až ho chytíme? A je to on, kdo z té holky nadělal řezivo, anebo to s tím případem nemá nic společného, je to něco, co prostě potkalo prostitutku, co patří k riziku povolání, něco, co s nedávnou smrtí jejího bratra nemá vůbec nic společného?

Udělá mu v tom jasno Gonzo?

A jestli ano, pane Gonzo, nebo Gonzo Iks, protože nevím, jestli je to vaše křestní jméno nebo příjmení, určitě jste byl v tomhle revíru dobře zašitý, určitě jste makal na malém nenápadném prostoru, jenomže jestli umíte zodpovědět tyhle otázky, kde sakra vězíte?

Dělal jste v branži už předtím, Gonzo?

Anebo vám zničehonic spadlo do klína pěkné rito tu noc, co jste oddělal Aníbala Hernandeze? Proto jste ho zabil?

Jenomže v čem ten kluk jel, když jste se na to podívali pod drobnohledem? Kling prorajzoval celou čtvrť a vyplašil pár Hernandezových bývalých kunčaftů. Byl to jen obyčejný, čistokrevný a ne moc bystrý prostředník, který šíboval jenom tolik fetu, aby si ho mohl dovolit sám. Je obchod tak zanedbatelných rozměrů důvodem k vraždě? Zabíjejí lidé kvůli hrstce drobných?

Inu, ano, lidé někdy kvůli hrsti drobných skutečně zabíjejí.

Avšak drobné bývají obvykle na očích a vyvolávají pokušení. Hernandezův obchod byl čímsi nehmatatelným, a pokud byl zabit kvůli němu, tak proč, probohasvatého, proč se vrah namáhal upozorňovat na to, že šlo o vraždu?

Protože vrah musel určitě vědět, že smrt z předávkování může být sebevraždou. Kdyby nechal tělo ležet na místě a stříkačku na lůžku vedle, velmi pravděpodobně by se dospělo k výroku, že se jedná o sebevraždu. Koroner by chlapce ohledal a řekl by ano, smrt nastala předávkováním, což ve skutečnosti opravdu řekl. Aníbal Hernandez by byl odepsán jako neopatrný feťák. Jenomže vrah mu kolem krku uvázal provaz, a to až tehdy, kdy už byl chlapec mrtev, a jeho vrah určitě věděl, že tím vyvolá podezření, vrah to určitě věděl. Chtěl vzbudit podezření, že jde o vraždu.

Proč? A kde je Gonzo?

Carella vytáhl z kapsy pytlík buráků. Na sobě měl šedé manšestrové kalhoty a šedivou koženou bundu. Na nohou černé mokasíny a ostře červené ponožky. S těmi ponožkami šlápl vedle.

Uvědomil si to poté, co odešel z domova. Ponožky bily do očí jak žárovky na vánočním stromku, panebože, co koupí Teddy k Ježíšku? Viděl jeden pěkný kalhotový kostým, jenomže ona by ho zabila, kdyby za něj utratil pětadvacet dolarů. Ale zato by jí slušel, všechno jí slušelo, a proč by vlastně muž nemohl utratit dvacet pět dolarů za ženu, kterou miluje? Řekla mu svými rty, že jí stačí jeho láska, že on sám je ten největší a nejskvělejší vánoční dárek, jaký kdy dostala, a že cokoli nad patnáct dolarů by byla ta nejztřeštěnější marnotratnost pro ženu, která už nejkrásnější dárek na světě má. To mu řekla a on ji tiskl k sobě, jenomže hergot, ten kostým je přece tak hezký, a on si ho na ní dovedl představit, takže co je ksakru nějakých deset dolarů navrch, když se to tak vezme? Kolik lidí vyhazuje deset dolarů každý den sedmkrát týdně, aniž se nad tím vůbec pozastaví.

Carella si cvrnkl do pusy oříšek.

Kde je Gonzo?

Nejspíš shání vánoční dárky, pomyslel si Carella. Mají taky překupníci manželky a matky?

Samozřejmě. A samozřejmě si dávají vánoční dárky, chodí ke křtům a bar micva, na svatby a pohřby stejně jako ostatní. Je tedy možné, že Gonzo vánoční dárky opravdu shání, ta myšlenka vlastně není ani zdaleka tak přitažená za vlasy. Škoda, že po dárcích nechodím já, místo toho žvýkám okoralé buráky v lezavé zimě před pavilónem lvů. A mimoto nerad pracuju za hranicemi vlastního revíru. Jasně, je to přecitlivělost, a já jsem pošahaný polda, jenomže doma je doma a tenhle park patří k dvěma jiným revírům, z nichž ani jeden není Osmdesátý sedmý, a já mám Osmdesátý sedmý rád, a to ze mě dělá ještě většího cvoka, dej si ještě buráka, vole.

Tak dělej, Gonzo.

Umírám touhou seznámit se s tebou, Gonzo. Slyšel jsem toho o tobě tolik, že mám pocit, jako bych tě opravdu znal, a vážně, nemyslíš, že naše setkání se odkládalo nesnesitelně dlouho? Tak dělej, Gonzo. Začínám se podobat tady těm bronzovým opicím. Strašně rád bych šel dovnitř a podíval se na lvy – jak to, že jsou teď tak zticha? Už je čas krmení – raději bych se ohřál u jejich klecí, než postávat tady, kde mi zimou modrají i ty červené fusekle. Co ty na to, Gonzo? Dopřej ploché noze trochu oddechu, buď tak hodný. Dej ubohýmu poctivýmu poldovi desetník na kafe, jo? Lidičky, takový horký kafe, mmmmmm, mám na něj takovou chuť, až bych brečel.

Dám krk na to, že zrovna teď sedíš u kávy v restauraci nějakého obchodního domu. Vsadím se, že ani nevíš, že tady na tebe čekám.

Doprčic, to tedy fakt doufám, že nevíš, že na tebe čekám.

Carella rozlouskl další burský oříšek a potom mimochodem zabloudil očima k mladíkovi, který se objevil na rohu pavilónu lvů. Mladík se podíval na Carellu a prošel kolem. Carella si ho napohled nevšímal, spokojeně a jako blbec žmoulal v puse buráky. Jakmile se kluk ztratil z dohledu, Carella se přesunul k jedné z laviček, posadil se a čekal. Pohlédl na hodinky. Rozloupl další oříšek. Opět se podíval na hodinky.

Neuběhly ani tři minuty a mládenec byl zpátky. Nebylo mu víc než devatenáct. Kráčel rychlou, ptačí chůzí. Na sobě měl sportovní bundu s límcem ohrnutým proti zimě a ošuntělé šedivé flanelové kalhoty. Neměl čepici a světlé vlasy mu tančily ve větru. Znovu pohlédl na Carellu a potom se šel postavit k venkovním klecím pavilónu lvů. Carella působil dojmem, jako by ho zajímalo pouze loupání a pojídání oříšků. Skoro se na chlapce nepodíval, ale ani na chvilku ho neztrácel ze zorného pole.

Mladík začal přecházet sem a tam. Podíval se na zápěstí a potom jako by si vzpomněl, že nemá hodinky. Kysele se zašklebil, přejel pohledem pěšinku a potom začal před klecemi opět štrádovat z místa na místo. Carella dál pojídal oříšky.

Mládenec se zničehonic zastavil, chvíli nerozhodně stál a potom přešel ke Carellově lavičce.

„Heleďte, pane,“ řekl, „nevíte, kolik je hodin?“

„Okamžik,“ odpověděl Carella. Doloupal oříšek, hodil si ho do úst, položil skořápku na hromádku, kterou navršil na lavičce, oprášil si ruce a potom se podíval na hodinky.

„Asi tři čtvrtě na pět,“ řekl.

„Díky,“ řekl chlapec. Znovu pohlédl směrem k pěšině. Otočil se zpátky ke Carellovi a chvíli si ho pozorně prohlížel. „Pěkná kosa, že jo?“

„Jo,“ odpověděl Carella. „Dáš si buráky?“

„Heh? Á, ne. Díky.“

„Jsou dobrý,“ řekl Carella. „Dodávají člověku energii, vyrábějí tělesný teplo.“

„Ne,“ řekl chlapec. „Díky.“ Opět se na Carellu pozorně zadíval. „Můžu si přisednout?“

„Jsme ve veřejným parku,“ řekl Carella a pokrčil rameny.

Chlapec si sedl a ruce si nechal v kapsách. Díval se, jak se Carella cpe burskými oříšky. „Chodíte sem krmit holuby nebo co?“ zeptal se.

„Já?“ řekl Carella.

„Jo, vy.“

Carella mu pohlédl zpříma do tváře. „Co je komu do toho?“ zeptal se.

„Jsem jenom zvědavej,“ řekl chlapec a pokrčil rameny.

„Heleď,“ řekl Carella, „jestli u tohohle pavilónu nemáš co na práci, tak se jdi projít. Jsi nějak moc zvědavej.“

Chlapec nad tím dlouho uvažoval. „A proč?“ řekl konečně. „Vy tu snad máte nějakou práci?“

„Moje práce je moje práce,“ řekl Carella. „Nebuď drzej, kamaráde, nebo dostaneš přes držku.“

„Co to do vás vjelo? Chtěl jsem jenom zjistit…“ Najednou se zarazil.

„Nesnaž se zjišťovat nic, kamaráde,“ řekl Carella. „Uděláš líp, když budeš zticha. Jestli tu máš nějakou práci, tak si ji nech pro sebe, toť vše. Nikdy nevíš, kdo tě může poslouchat.“

„Ahá,“ řekl chlapec zadumaně. „Jo, to mě nenapadlo.“ Ohlédl se dozadu přes obě ramena, nejprve doleva, potom doprava. „Nikdo tu ale není,“ řekl.

„To je fakt,“ řekl Carella.

„Takže, víte…“ Chlapec byl opět na vážkách. Carella dělal, že ho zajímají jenom oříšky. „Heleďte, jsme tu kvůli tomu samýmu, že jo?“

„Přijde na to, kvůli čemu seš tu ty,“ řekl Carella.

„Tak se nedělejte, šéfe, vždyť to víte.“

„Jsem tady, abych se trochu nadýchal čerstvýho vzduchu a snědl pár buráků.“

„Jo, jasně.“

„Kvůli čemu seš tady ty?“

„Vy to vyklopte první,“ řekl chlapec.

„Ty seš novej, že jo?“ zeptal se Carella zničehonic.

„Heh?“

„Heleď, kamaráde, radím ti, nemluv o tom svinstvu nikomu, ani mně. Jak víš, že nejsem polda?“

„Vůbec mě to nenapadlo,“ řekl chlapec.

„Jasně že tě to nenapadlo. Takže kdybych byl chlupatej, rovnou bych tě sebral. Heleď, když v tom někdo jede tak dlouho jako já, nevěří nikomu.“

Mladík se zašklebil. „Proč teda věříte mně?“ zeptal se.

„Protože vidím, že nejseš polda, a protože vidím, že seš tu novej.“

„Mohl bych bejt polda,“ kontroval chlapec.

„Na to seš moc mladej. Kolik ti vůbec je, osumnáct?“

„Skoro dvacet.“

„Tak jak bys mohl bejt policajt?“ Carella mrkl na hodinky. „Sakra, v kolik jsme se tu vlastně měli sejít?“

„Já měl přijít v půl pátý. Myslíte, že se mu něco stalo?“

„Proboha, snad ne,“ zhrozil se Carella upřímně. Uvědomoval si, že se mu tělem rozlévá nervózní očekávání. Právě zjistil, že dneska mělo dojít ke schůzce, že ta schůzka se měla konat v půl páté.

Teď už je skoro pět, což – vyloučí-li jakoukoli nepředvídanou nehodu – znamená, že Gonzo by se měl co nevidět objevit.

„Vy znáte toho Gonza?“ zeptal se mladík.

„Pššš, kristepane, nejmenuj,“ řekl Carella a přehnaně se kolem sebe rozhlížel. „Ty seš fakticky ucho.“

„Ále, nikdo nás neposlouchá,“ řekl mladík drze. „Jenom úplnej blbec by tu vysedával v takový zimě. Jedině že by chtěl něco koupit.“

„Třeba osminku,“ řekl Carella znalecky. „Zasraný policajti umějí bejt hrozně nenápadný. Ani se nenaděješ a máš na rukách klepeta.“

„Tady žádný poldové nejsou. Hele, co kdybyste se šel po něm mrknout?“

„Ještě jsem u něho nenakupoval,“ řekl Carella. „Ani nevím, jak vypadá.“

„Já taky ne,“ řekl mladík. „Bral jste od Annabelle?“

„Jo,“ řekl Carella.

„Já taky. Dobrej kluk. Na Španěláka.“

„Nic proti nim nemám,“ řekl Carella a pokrčil rameny. Na chvíli se odmlčel. „Nemáš představu, jak ten Gonzo vypadá?“

„Prej je trochu plešatej. Víc nevím.“

„Je starej?“

„Ne, to asi ne. Jenom je trochu připlešlej. Spoustě lidí padaj vlasy, to přece víte, ne?“

„Jistě,“ řekl Carella. Opět se podíval na hodinky. „Už by tu měl bejt, nemyslíš?“

„Kolik je hodin?“

„Něco po pátý.“

„Přijde.“ Mladík se odmlčel. „Jak to, že nakupujete prvně? Myslím u Gonza. Už je to pár dní, co se Annabelle voběsil, ne?“

„Jo, jenomže já jsem nakoupil do foroty, než si hodil kramli. V pohodě jsem vystačil.“

„No jo,“ řekl mladík. „To já kupoval, kde se dalo. Sehnal jsem prima zboží, ale párkrát i pěknej šmejd. Mám dojem, že člověk musí obchodovat s někým, komu věří, ne?“

„Jasně, jenomže jak víš, že můžeš věřit Gonzovi?“

„Nevím. Co můžu ztratit?“

„No, může nám šoupnout druhák, hergot.“

„Chci to risknout. Annabelle měl vždycky dobrý zboží.“

„To se ví. Nejlepší.“

„Byl to dobrej kluk, Annabelle. Na Španěláka.“

„Jo,“ řekl Carella.

„Abyste mi rozuměl,“ řekl mladík, „nemám nic proti Španělákům.“

„To je teda dobrý,“ řekl Carella. „Nesnáším dvě věci, pánbíčkáře a Španěláky.“

„Heh?“

„Co kdyby ses šel projít a mrknul se po Gonzovi? Třeba jde po cestě.“

„Neznám ho.“

„Já taky ne. Jdi se přesvědčit, a jestli tu nebude do pěti minut, tak půjdu já.“

„Dobře,“ řekl mladík. Zvedl se a vzdaloval se krokem od lavičky směrem k cestičce, která ostře zatáčela dolů podél jedné zdi pavilónu lvů.

Události, které se sběhly potom, odehrály se s podivuhodnou rychlostí a v takřka komickém sledu.

Později, když měl Carella možnost přemýšlet o těchto událostech s jasnou hlavou, nezatížen subjektivním hlediskem, že v nich tehdy uvízl, dokázal je seřadit ve správné posloupnosti. Tenkrát ho pouze nadzvedly a poněkud ohromily. Ale později v nich dokázal rozeznat zřetelné předivo nešťastné shody okolností.

Nejprve se díval, jak mladík kráčí po pěšině, chvíli okouní a potom dává Carellovi znamení vrtěním hlavy, že Gonza nikde nevidí. Potom se otočil, podíval se na druhý konec pěšiny a – snad aby měl lepší výhled – vylezl na nízký pahrbek a udělal několik kroků, dokud nezmizel za rohem pavilónu lvů, za kterým pěšina prudce zatáčela. Přesně v okamžiku, kdy mu mladík zmizel z dohledu, si Carella uvědomil, že se k němu blíží někdo z opačné strany pavilónu.

Ten někdo byl strážník.

Kráčel svižným krokem, na uších klapky, v obličeji rudý, a v ruce držel pendrek jako jeskynní člověk kyj. O cíli jeho cesty se nedalo pochybovat. Šel po rychlé přímce, která ho dovede rovnou k lavičce, na které sedí Carella. Carella sledoval koutkem oka zátočinu pěšiny, za kterou zmizel ten mladík. Strážník byl už teď blízko, kráčel křepce a cílevědomě. Došel k lavičce, zastavil se před Carellou a svrchu na něho zíral. Carella opět loupl očima po pěšině. Mladík se dosud neukázal.

„Co tu děláte?“ zeptal se strážník Carelly.

Carella zvedl zrak. „Já?“ řekl. V duchu proklínal skutečnost, že park neleží na území jeho vlastního revíru, proklínal skutečnost, že nezná toho strážníka, proklínal nejapnost toho muže a současně si uvědomoval, že se nemůže prokázat svým služebním průkazem, protože mladík se může každou chvíli vrátit, a to by mu ještě tak scházelo, aby ho načapal. A co kdyby v té chvíli přišel Gonzo?

Panebože, co kdyby přišel Gonzo?

„Jo, vy,“ řekl strážník. „Jinej než my dva tady není, že jo?“

„Sedím,“ řekl Carella.

„Sedíte tu už nějak dlouho.“

„Rád sedím na čerstvém vzduchu,“ řekl Carella a zvažoval možnost, že by bleskurychle ukázal svůj odznak a že strážník by nato tata pochopil situaci a bez jediného slova vyšuměl. Jenomže jako naschvál se za rohem pavilónu lvů objevil ten mladík, zarazil se při pohledu na policistu, jako by do něj uhodilo, a dal zpátečku. Jenomže tentokrát úplně z dohledu nezmizel. Tentokrát zaujal postavení na rohu pavilónu a vykukoval za cihlovou zdí jako průzkumník pátrající očima po možných

odstřelovačích.

„Na takový vysedávání venku je dost zima, ne?“ zeptal se strážník. Carella k němu vzhlédl a stále ještě viděl, jak je za strážníkovými zády pozoruje ten mladík. Nezbývalo nic jiného, než se z téhle šlamastyky pokusit vyvlíct, aniž odhalí svoji totožnost. A navíc se bude modlit, aby nepřišel Gonzo a nevyplašil ho pohled na uniformu.

„Heleďte, to existuje nějakej zákon, kterej zakazuje sedět na lavičce a jíst buráky?“ zeptal se Carella.

„Možná že jo.“

„To nemyslíte vážně. Přece nikoho neobtěžuju, ne?“

„Mohl byste. Mohl byste se pokusit zneužít první malou holku, která půjde kolem.“

„Nechci nikoho zneužít,“ řekl Carella. „Chci tu jen sedět a hledět si svýho a nadejchat se trochu čerstvýho vzduchu, nic víc.“

„Mohl byste bejt vandrák,“ řekl strážník.

„Vypadám snad jako tulák?“

„Úplně ne.“

„Heleďte, strážníku…“

„Raděj si stoupněte,“ řekl strážník.

„Proč?“

„Protože vás budu muset prohledat.“

„Kvůli čemu hergot?“ vyjel Carella zlostně, neustále si vědom toho, že od rohu budovy je pozorují mladíkovy zvědavé oči, vědom si toho, že osobní prohlídka odhalí osmatřicítku zastrčenou v pouzdru připevněném na opasku, že ta pistole bude vyžadovat vysvětlení, a to vysvětlení že si pro změnu řekne o vytáhnutí služebního odznaku, a tím pádem půjde celá léčka k čertu. Ten kluk uvidí, že je policajt, a zmizí, a jestli se v tom okamžiku objeví Gonzo…

„Musím vás prohledat,“ řekl strážník. „Třeba prodáváte drogy nebo něco.“

„Proboha svatýho!“ vybuchl Carella. „Tak si dojděte pro zatykač.“

„Žádnej nepotřebuju,“ řekl strážník ledově klidným hlasem. „Buď se necháte prohledat, nebo vás prásknu do palice a dotáhnu vás na stanici jako vandráka. Co vy na to?“

Strážník na Carellovu odpověď nečekal. Začal pendrekem přejíždět Carellovi po těle a první, na co narazil, byla služební osmatřicítka. Prudce vytáhl Carellovi bundu.

„A hele!“ zařval. „Co je to?“

Jeho hlas se klidně mohl donést až k pavilónu plazů na druhém konci zoologické zahrady. Zcela určitě se donesl k rohu pavilónu lvů ani ne deset metrů daleko a Carella viděl, jak mladík vyvalil oči, a potom strážník zamával tou pistolí jako tomahavkem, a ten kluk ji uviděl, podezřívavě zamžoural očima a vzápětí jeho obličej z rohu budovy zmizel.

„Co je to?“ zařval znovu strážník, drže teď Carellu za paži. Carella naslouchal a slyšel rychle se vzdalující kroky na asfaltové pěšině. Mladík byl pryč a ani Gonzo se neukázal. V každém případě bylo všechno v prdeli.

„Mluvím s váma!“ řval strážník. „Máte na tu zbraň povolení?“

„Jmenuju se,“ řekl Carella pomalu a zřetelně, „Stephen Carella. Jsem detektiv druhé třídy a pracuji mimo svůj Osmdesátý sedmý revír a vy jste mi právě zabránil, abych zatkl osobu podezřelou z prodeje narkotik.“ Strážníkův rudý obličej trochu zbledl. Carella na něho rozmrzele pohlédl a řekl:

„Jen se bojte, do toho. Dobře vám tak.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Pírko.

Bylo to pouhé pírko, ale byl to snad nejzávažnější důkaz, který se našel v pokoji, v němž byla pobodána Maria Hernandezová. Jsou různé druhy peří.

Existuje peří drůbeží, kachní, křepelčí, husí peří a peří plameňáků, a dokonce i peří cizí.

Peří se dělí do dvou skupin, na peří prachové a peří obrysové. Pírko nalezené v pokoji bylo peříčko prachové.

Ještě na vysvětlenou – jestliže měl někdo v Osmdesátém sedmém revíru někoho jiného ve velké úctě a považoval ho za správného borce, nebojácného rváče, holkaře a hrdinu, mohl o něm klidně mluvit jako o „těžkým sekáčovi“. Sekáčem míněn kluk, těžkým výborný.

Prachové peří ovšem výborné nebylo. Ne že by na něm bylo něco špatného, to ne, avšak v žádném případě nebylo statečné, vášnivé, neohrožené či důvěryhodné. Čirou náhodou prostě pocházelo z jisté spodní části ptačího těla, a proto se mu říkalo prachové kdysi dokonce případněji puchové –, a ne obrysové.

Prachové pírko nalezené v pokoji se na chvíli namočilo do mýdlové vody, poté propralo pod tekoucí vodou, znovu propláchlo v alkoholu a dalo pod mikroskop.

Pírko mělo dlouhé větévky sestávající z několika vystouplých paprsků.

U čeledi vrabcovitých jsou tyto větévky těsně u sebe a mají kónický tvar.

U čeledi ptáků brodivých jsou větévky zašpičatělé a kónické, paprsky ochmýřené a tvrdé.

Šplhavci mají péra se silně vystouplými větévkami se čtyřmi paprsky.

Vodní ptáci mají silné větévky s tupými špičkami.

Slepice a ostatní ptáci z čeledi Gallinae mají peří se stejnou charakteristikou jako ptáci brodiví.

Holubi… ach jo, holubi.

Holubí pírka mají dlouhé větévky sestávající z několika vystouplých paprsků.

Pírko v pokoji bylo pírkem holubím.

Peří v polštáři na posteli bylo peří kachní. Nalezené pírko tedy z polštáře nepocházelo. Našlo se přilípnuté na krvavé skvrně, a proto existovala možnost, že ho tam zanechal vrah, a ne někdo, kdo byl v pokoji před ním.

Jestliže měl tedy vrah na šatech přichycené holubí pírko, existovala pravděpodobnost, že chová holuby.

Stačilo, aby policisté vystopovali všechny holubáře ve městě. Byla to práce pro ptáky.

V obchodních domech v pátek 22. prosince byl trochu nával. Bert Kling by nemohl prohlásit na svou čest, že mu davy lidí vadí, jelikož ho nutily mačkat se na Claire Towsendovou, a neexistovala žádná jiná dívka, na kterou by se mačkal raději. Jenomže na druhé straně údajným účelem této výpravy bylo splašit dárky pro nějakého strýčka Eda a tetičku Sáru – jež Kling v životě neviděl –, a čím dřív budou mít ten úkol z krku, tím dřív budou moci s Claire začít trávit ničím nerušené odpoledne spolu. Měl koneckonců volno a o svém volnu se nerad trmácel po obchodních domech, byť po boku Claire.

Musel připustit, že ze všech plahočících se zákazníků jsou oni dva s Claire nejpohlednější pár. Měla v sobě jakousi nezdolnou energii, energii, jaká se mu v duchu obvykle pojila s absolventy tělesné výchovy. Tělocvikáři byli snadno poznat podle malých, podsaditých těl se svalnatýma nohama a vyboulenými svaly. Claire Townsendová neměla žádný z těchto atributů kromě neutuchající

energie.

Podle Klingova odhadu byla Claire snad nejkrásnější žena na světě. Rozhodně byla nejkrásnější ženou, jakou kdy v životě potkal. Měla černé vlasy. Rozumíte, jsou černovlásky a černovlásky.

Jenomže Claiřiny vlasy byly černé jako noc, byla to čistá čerň postrádající sebemenší záblesk světlejšího odstínu. Nad hřejivě hnědýma očima se klenulo černé obočí. Měla bledou pleť

španělských šlechtičen, doplněnou vysokými lícními kostmi Indiánek. Nos měla rovný, rty plné, byla očividně nejkrásnější ženou na světě. Je jedno, jestli tomu tak doopravdy bylo nebo nebylo.

Kling si to myslel.

Myslel si také, že je jako dynamo.

Vrtalo mu hlavou, kdy se to dynamo zadře, ale ono nepřestávalo vyvíjet energii a nakupovalo dárky pro bratránka Percyho a babičku Eloisu, a Kling se vlekl za ní jako džunka přivázaná ke škuneru plujícímu s naplno rozvinutými plachtami a s nevázanou vervou míchal své metafory.

„Měl bys vidět, co mám pro tebe,“ řekla mu.

„Co?“ zeptal se.

„Pozlacené pouzdro na tvoji směšnou zbraň.“

„Myslíš pistoli?“

„A krabici mejdla na tvůj necudný mozek.“

„Vsadím se, že bych si vysloužil povýšení za deset minut, kdybych tu začal sbírat kapsáře,“ řekl.

„Nesbírej žádné mladé nebo blondýnky.“

„Claire…“

„Koukni na ty rukavice! Jenom necelý tři dolary, báječně by se hodily…“

„Sestřenici Antoinette v Kalamazoo. Claire…“

„Jen koupím ty rukavice, drahoušku.“

„Jak víš, co jsem chtěl říct?“

„Chceš se vykašlat na tyhle hlouposti a koupit něco k pití, viď?“

„Ano.“

„Právě to jsem měla na mysli,“ řekla Claire. A potom, jak byla v rozverné a sdílné náladě, dodala:

„Měl bys být rád. Až budeme svoji, za všechny tyhle krámy budeš muset platit ty.“

Bylo to poprvé, kdy mezi nimi padla zmínka o manželství, a Kling, jak se tak za ní vlekl, ji skoro propásl. Než si plně uvědomil zázračnost jejích slov, koupila Claire ty rukavice za 2.98 dolarů a hnala ho do zahradní restaurace na střeše obchodního domu. Na zahradě se tísnil dav matrón ověšených balíky.

„Mají tady jenom ty prťavý chlebíčky,“ zahlásil Kling. „Pojď, zvu tě do jednoho pochybného bistra.“

Pochybné bistro, kam ji pozval, nebylo upřímně řečeno ani zdaleka pochybné. Bylo tam šero, to je pravda, jenomže příšeří a pochybná pověst nejsou nutně slova stejného významu.

Když k nim tiše připlul číšník, objednal si Kling skotskou s ledem a potom se zvědavě zahleděl na Claire.

„Koňak,“ řekla a číšník se vypařil.

„Ty si mě chceš jednou vážně vzít?“ zeptal se Kling.

„Prosím tě,“ řekla mu Claire. „Já umřu. Mám báječnou vánoční náladu a žádost o ruku mě prostě odrovná.“

„Ale máš mě ráda, ne?“

„Už jsem něco takového řekla?“

„Ne.“

„Tak proč jsi tak hrr?“

„Jsem si jistý, že mě máš ráda.“

„Sebedůvěra je dobrá vlastnost, to je sice pravda, ale…“

„Nemáš?“

Claire zničehonic vystřízlivěla. „Ano, Berte,“ řekla. „Ano, drahoušku, mám tě ráda. A moc.“

„Takže…“ Oněměl. Přihlouple se zašklebil, schoval její dlaň do své a mrkl.

„Teď jsem tě rozmazlila,“ řekla s úsměvem. „Teď, když víš, že mě máš v hrsti, budeš nesnesitelný.“

„Ne, nebudu.“

„Znám policajty,“ trvala na svém. „Jste hrubí a krutí a…“

„Ne, Claire, vážně ne, já…“

„Ano, ano. Předvedeš mě k výslechu a…“

„Kristebože, Claire, miluju tě,“ řekl žalostně.

„Ano,“ řekla a spokojeně se usmívala. „Není to báječné? Nemáme ohromnou kliku, Berte?“

„Měl jsi kliku,“ řekl muž.

Gonzo se na něho zatvářil kysele. „Jo? Myslíš?“

„Mohli tě sebrat. Kolik jsi u sebe měl?“

„Asi unci. Ale o to nejde. Snažím se ti vysvětlit, že tu začíná jít o krk, chápeš?“

„O patřičně hladový krky nám přece jde.“

„Hele, kamaráde, mluvím o svým krku, o dovolenou na státní útraty nemám zájem.“

„Vždyť tě nezhaftli, nebo jo?“

„Ne, ale jenom proto, že jsem byl opatrnej.“ Gonzo si zapálil cigaretu a potom vyfoukl oblak dýmu.

„Hele, chápeš vůbec, o čem mluvím?“

„Chápu to naprosto.“

„No dobře, dobře. Ten chlap byl fízl. A je hergot jistý, že hledal mě! To znamená, že po mně nějakým způsobem jdou, a to znamená, že třeba vědí, jak to bylo s Annabelle.“

„Na tom, co vědí, houby záleží.“

„Jen si to opakuj. Jasně, dělej frajera. Já ti říkám, že lítáme v pěkným průseru, a radím ti, hoďme zpátečku. Zvedni ten podělanej telefon a udělej, co je třeba. Ať to máme z krku.“

„Zvednu ten telefon, až tady skončím,“ řekl muž. „Teď se chci jít podívat nahoru na holuby. Taková zima…“

„Ty s tvejma posranejma holubama,“ řekl Gonzo.

„Holubi jsou fajn,“ řekl prostě muž.

„Tak dobře, koukni se na ně. Třeba je sežer. Dělej si, co chceš. Ale zavolej Byrnesovi, jo? Aťse to vyřeší. Nezapomeň, že s tím nemám nic společnýho, jenom…“

„Máš s tím moc společnýho!“

„Nic! To se ti právě snažím říct. Naslibovals mi všechno možný, jo, ale kde nic, tu nic. Jediný, co vidím, je, že mě hledají chlupatý. Tak kde jsou ty tvý sliby? Kde je ten tvůj světovej nápad?

Bohajeho, kdo ti řek, že mladej Byrnes fetuje?“

„Ty, Gonzo.“

„Dobře. Tak co s tím uděláš? Kdy se začnou ty tvoje sliby plnit?“

„Máš kšefty po Annabelle, ne?“

„Dyť je to hovno!“ rozohnil se Gonzo. „Navykládals mi, jakej je to skvělej kšeft. Tak mi ukaž ten skvělej kšeft. Neudělal jsem všecko, cos mi řek? Neriskoval jsem vlastní krk, když jsem přemlouval tu malou Hernandezovou? Myslíš, že to byla sranda přesvědčit ji, aby lhala?“

„Ano, myslím si, že to byla sranda. Myslím, že jí stačilo zamávat před nosem těma pětadvaceti dolarama.“

„Jo, tak takhle lehký to teda nebylo. Ten kluk byl její brácha, jestli to nevíš. A je úplně jasný, že netušila, že mu někdo vzal míru na futrál. Každopádně to byl dobrej kluk. Tahle část plánu stála za hovno.“

„Jinak se to udělat nedalo.“

„Byla spousta způsobů, jak se to dalo udělat,“ řekl Gonzo, „ale nechce se mi o tom ani mluvit.

Nevím nic o tý vraždě, vůbec nic. Annabelle a jeho sestru máš na svědomí ty. To je další věc, víš?

Proč jsi ji musel ře –“

„Drž hubu!“

„No jo, no jo. Chci ti říct jenom tohle. Ty zasraný policajti ze sedmaosumdesátýho něco čujou a já si musím krejt záda. Nepůjdu do díry ani místo tebe, ani místo někoho jinýho. Jestli mě ten fízl začne vopruzovat – nemysli si, že s ním budu spolupracovat, kamaráde. Mě nikdo masírovat na fízlárně nebude.“

„Co uděláš, Gonzo? Když tě nějakej polda bude chtít sebrat?“

„Zabiju toho hajzla,“ řekl Gonzo.

„Myslel jsem si, že s vraždama nemáš nic společnýho?“

„Tím jsem myslel ty fantastický průsery, který vymejšlíš ty. S takovým svinstvem nemám nic společnýho. Chci jen to, co se mi slíbilo. Především za ten tip a za to, že jsem zpracoval malou Hernandezovou. Beze mě bys v životě…“

„Dostaneš všechno, co jsem ti slíbil. Víš, v čem děláš chybu, Gonzo?“

„Ne, řekni mi to. Jsem žádostivej uslyšet, v čem dělám chybu.“

„Pořád uvažuješ jako mizernej příštipkář. Hraješ si s něčím, co má velkej formát, a přitom seš normální přízemní břídil.“

„Tvoje hlava se prozměnu vznáší v oblacích. Gratuluju. Promiň, že jsem jenom břídil.“

„Začni přemejšlet na úrovni, pitomče! Až vysvětlím Byrnesovi, že…“

„Kdy? Zavolej mu, jo? Ať se hneme z místa.“

„Jen co zkontroluju svý holuby.“

„Kontrolovat holuby!“ zařval Byrnes do interního telefonu. „Když máš práskače, tak proč

nezapřáhneš je, Steve?“

Na druhém konci aparátu Carella trpělivě vzdychl a nešlo mu do hlavy, proč je Byrnes posledních pár dní tak divně podrážděný.

„Péťo, naše informátory jsem už prověřil. Vypadá to, že nikdo z nich žádného Gonza nezná. Musím teď za Dannym Gimpem. Hned jak se…“

„Nechce se mi věřit, že nikdo v tomhle zatraceným revíru nikdy neslyšel o Gonzovi!“ zařval Byrnes. „Nechce se mi věřit, že s týmem šestnácti detektivů nemůžu najít jednoho mizernýho překupníka! Promiň, Steve, ale nejde mi to vážně na rozum.“

„No…“

„Prověřil jsi ostatní revíry? Přece se nezhmotnil jen tak z ničeho? Takové věci se nedějou, Steve.

Jestli je to překupník, má možná záznam v rejstříku.“

„Třeba je to někdo nový.“

„Tak mohl být trestaný jako mladistvý.“

„Ne, i to jsem prověřil, Péťo, je možné, že Gonzo je přezdívka. Je možné…“

„Od čeho máme sakra kartotéku s falešnýma jménama?“ řval Byrnes.

„Péťo, měj rozum. Třeba to není žádný starý mazák. Třeba je to jeden z těch mladých grázlů, který se zrovna udělal pro sebe. Proto nemá záznam a…“

„Z mladého grázla se najednou stane překupník, a ty mi chceš namluvit, že není vedený mezi mladistvýma delikventama?“

„Petře, nemusí být zrovna na seznamu mladistvých delikventů. Je zkrátka možné, že nikdy nic neprovedl. Po ulicích lítají stovky kluků, které nemáme v rejstříku…“

„Co mi to tu vykládáš?“ řekl Byrnes. „Chceš říct, že mi nemůžeš najít nějakýho usmrkanýho grázla? To mi chceš říct? Ten Gonzo převzal agendu po Hernandezovi, a to je potenciální motiv k vraždě, nemyslíš?“

„No, kdyby ten kšeft stál za to, tak ano. Jenomže, Petře…“

„Máš lepší motiv, Steve?“

„Ne, zatím ne.“

„Tak mi najdi Gonza!“

„Kristepane, Petře, ty se mnou mluvíš, jako…“

„Ještě pořád jsem tady šéfem já, Carello,“ řekl Byrnes vztekle. „Dobře, tak hele. Včera jsem se seznámil s klukem, který se chystal koupit zboží od Gonza. Vím, jak vypadá, a pokusím se ho dneska najít, ano? Nejprv mě ale nech zjistit, co pro mě má Danny Gimp.“

„Myslíš, že ten mladej Gonza zná?“

„Včera tvrdil, že ne, a zpanikařil, když se objevil strážník. Ale třeba se s ním od té doby setkal a třeba mě ke Gonzovi může dovést. Rozhlídnu se kolem. Danny by se mi měl ozvat asi tak za půl hodiny.“

„Dobře.“

„Nevím, proč tě ten případ tak nadzvedává,“ troufl si Carella. „Ještě na nás nikdo netlačí a…“

„Nadzvedává mě každý případ,“ řekl Byrnes stručně a rázně přerušil spojení.

Seděl u svého stolu a díval se ven oknem v rohu místnosti s výhledem do parku. Byl velmi unavený a velmi sklíčený a vyčítal si, že se utrhuje na své podřízené, a nenáviděl se za to, že zatajuje důležitý důkaz, důkaz, který by mohl dobrému policajtovi, jako je Carella, pomoct. Avšak znovu si položil tu otázku a ta otázka zazněla stejným falešným tónem: Co má člověk dělat?

Pochopí to Carella? Anebo jako dobrý policajt a chytrý policajt uštve ty otisky k smrti, pustí se po jejich stopě, zakousne se do práce a odhalí vraha, který se jmenuje Larry Byrnes?

Čeho se bojím? ptal se Byrnes sám sebe.

A tváří v tvář odpovědi propadl znovu malomyslnosti. Věděl, z čeho má strach. V posledních pár dnech poznal nového Larryho Byrnese. Ten nový člověk převlečený za jeho syna nebyl moc dobrý člověk. Vůbec ho neznal.

Ten člověk mohl spáchat vraždu.

Můj syn Larry mohl zabít toho Hernandeze, pomyslel si Byrnes.

Na jeho psacím stole zazvonil telefon. Chvíli naslouchal jeho vyzvánění a potom se prudce otočil na otáčecí židli a zvedl sluchátko.

„Osmdesátý sedmý revír,“ řekl. „Poručík Byrnes.“

„Poručíku, tady Cassidy, ústředna.“

„Co se děje, Miku?“

„Máte tu hovor.“

„Kdo to je?“

„To je právě to. Ten chlap se nechce představit.“

Byrnes ucítil, jak mu koncem páteře projíždí ostrá bolest. Šířila se, zvolna ho zaplavila, proměnila se v hřejivý, rozptylující se žár. „A on… chce mluvit se mnou?“ zeptal se Byrnes.

„Ano, pane poručíku,“ řekl Cassidy.

„Dobře, přepoj mi ho.“

Byrnes čekal. Ruce se mu potily. Sluchátko mu klouzalo v pravé ruce a on si utřel dlaň levé o kalhoty.

„Haló?“ ozval se hlas. Byl to tentýž hlas jako předtím. Byrnes ho okamžitě poznal.

„Poručík Byrnes,“ řekl.

„Á, dobrý odpoledne, poručíku,“ řekl hlas. „Jak se máte?“

„Dobře,“ řekl Byrnes. „Kdo volá?“

„To ale není moc chytrá otázka, že ne, poručíku?“

„Co chcete?“

„Jsme sami na týhle lince, poručíku? Nerad bych si myslel, že se některý z vašich kolegů chystá poslouchat soukromý záležitosti, o kterých budeme hovořit.“

„Moje hovory nikdo neodposlouchává,“ ujistil ho Byrnes.

„Jste si tím naprosto jistej, že jo, poručíku?!“

„Nemějte mě za blázna,“ vyštěkl Byrnes. „Jestli mi chcete něco říct, tak ven s tím.“

„Měl jste možnost mluvit se svým synátorem, poručíku?“

„Ano,“ řekl Byrnes. Přehodil si telefon do levé ruky, utřel si pravou dlaň a potom ho znovu vzal do pravé.

„A potvrdil obvinění, která jsem vznesl, když jsme spolu mluvili posledně?“

„Je narkoman,“ řekl Byrnes, „to je pravda…“

„Smůla, že jo, poručíku. Takovej hodnej kluk.“ Hlas dostal najednou věcný tón. „Zkontroloval jste ty otisky?“

„Ano.“

„Jsou jeho?“

„Ano“

„To vypadá špatně, že jo, poručíku?“

„Můj syn se s Hernandezem nepohádal.“

„Mám svědka, poručíku.“

„Kdo je váš svědek?“

„Budete překvapenej.“

„Tak dělejte.“

„Maria Hernandezová.“

„Cože?“

„Ano. Tím je to ještě horší, že jo? Jedinej svědek hádky je zničehonic po smrti. To fakticky nevypadá dobře, poručíku.“

„Můj syn byl se mnou tu noc, co zemřela Maria Hernandezová,“ řekl Byrnes nevzrušeně.

„S tím se porota určitě uspokojí, že jo?“ řekl hlas. „Zvlášť až se porota doví, že tatínek zatajoval důkazy.“ Nastala krátká odmlka. „Anebo jste vašim kolegům řekl, že ty otisky na stříkačce jsou vašeho syna?“

„Ne,“ řekl Byrnes váhavě. „Ne… neřekl jsem to. Poslyšte, co chcete?“

„Řeknu vám, co chci. Prej jste hodně tvrdej chlap, je to tak, poručíku?“

„Hergotsakra, co chcete?“ Byrnes se odmlčel. „Chcete peníze? O to vám jde?“

„Poručíku, vy mě podceňujete. Já…“

„Haló?“ ozval se nový hlas.

„Co?“ zeptal se Byrnes. „Kdo…?“

„A jé, omlouvám se, poručíku,“ řekl Cassidy. „Zřejmě jsem se netrefil kolíkem do správné díry.

Snažím se sehnat Carellu. Mám na drátě Dannyho Gimpa.“

„Dobře, Cassidy, vypadni z linky,“ řekl Byrnes.

„Ano, pane poručíku.“

Čekal, dokud mu cvaknutí neohlásilo, že Cassidy je pryč.

„Tak jo,“ řekl. „Už je pryč.“

Žádná odpověď.

„Haló?“ řekl Byrnes. „Haló?“

Volající už tam nebyl. Byrnes praštil sluchátkem a potom seděl zachmuřeně za stolem a přemýšlel.

Přemýšlel velmi důkladně a přemýšlel velmi rozumně, a jakmile se po pěti minutách ozvalo na dveřích zaklepání, dospěl k závěru a určitému vnitřnímu klidu. „Vstupte,“ řekl.

Dveře se otevřely. Do kanceláře vstoupil Carella.

„Právě jsem mluvil s Dannym Gimpem,“ řekl Carella. Zavrtěl hlavou. „Je to pech. Ani on nezná Gonza.“

„No jo, no,“ řekl Byrnes unaveně.

„Tak ještě jednou proběhnu park. Třeba zase narazím na toho mlaďase. Jestli tam nebude, zkusím to v okolí.“

„Fajn,“ řekl Byrnes. „Udělej, co budeš moct.“

„Jasně.“ Carella se obrátil k odchodu.

„Steve,“ řekl Byrnes, „ještě než vyrazíš…“

„Ano?“

„Měl bys něco vědět. Je toho spousta, co bys měl vědět.“

„O co jde, Petře?“

„Ty otisky na té stříkačce –“ řekl Byrnes a potom v sobě sebral sílu k vyprávění dlouhého a bolestného příběhu. „Patří mému synovi.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

„Mami!“

Harriet stála dole u schodů a znovu uslyšela hlas svého syna, naříkavý hlas, který pronikl dřevěnými dveřmi a prchal zběsile dolů po schodech.

„Mami, pojď sem! Otevři ty dveře! Mami!“

Stála zcela nehybně, oči utrápené, ruce křečovitě sepnuté na břichu.

„Mami!“

„Co chceš, Larry?“ řekla.

„Pojď nahoru! Ježíšikriste, to nemůžeš přijít nahoru?“

Slabě přikývla, i když si uvědomovala, že nevidí její odpověď, a vydala se nahoru do patra. Byla to žena s plným poprsím, kterou kdysi v dobách jejího mládí v Calm’s Pointu považovali cosi jako za krásku. Její oči byly ještě i teď zářivě zelené, avšak zrzavé vlasy prokvétaly šedivými pruhy a vzadu přibrala víc, než by si bývala přála. Nohy měla pořád hezké, sice ne tak pevné jako kdysi, ale pěkné a hladké. Donesly ji nahoru a ona se zastavila přede dveřmi Larryho pokoje a velmi tiše se zeptala.

„Co je ti?“

„Otevři dveře,“ řekl Larry.

„Proč?“

„Chci ven.“

„Táta říkal, že se nesmíš hnout z pokoje, Larry. Doktor…“

„No jasně, mami,“ řekl Larry a jeho hlas byl náhle úlisný, „to bylo předtím. Jenomže teď už jsem v pořádku, fakticky. Dělej, mami, otevři ty dveře.“

„Ne,“ řekla pevně.

„Mami,“ pokračoval Larry vemlouvavě, „to nepoznáš, že mi už nic není? Fakt, mami, ani by mě nenapadlo lhát ti. Je mi dobře. Ale cítím se tu jako v kleci, vážně. Rád bych se prošel trochu po domě, protáhnul si nohy.“

„Ne.“

„Mami…“

„Ne, Larry!“

„Proboha svatýho, proč tu mám sakra vůbec trčet? Chcete mě mučit? O to vám jde? Poslouchej mě.

Tak mě poslouchej, mami. Zavolej tomu hnusnýmu doktorovi a řekni mu, aby mi fofrem něco

dones, slyšíš?“

„Larry…“

„Mlč! Mám už plný zuby toho, že mě chce každej v tomhle baráku vodit za ručičku! No dobře, tak jsem feťák! Jsem zasranej feťák a chci dávku! Tak mi ji sežeň!“

„Zavolám Johnnyho, jestli chceš. Ale žádný heroin ti nepřinese.“

„Vy jste teda dvojka, že jo? Ty a fotr. Eden a Edna. Hlava jedna. Otevři ty dveře! Otevři ty zasraný dveře! Vyskočím z okna, jestli mi neotevřeš! Slyšíš mě? Jestli neotevřeš ty dveře, skočím z okna!“

„Dobře, Larry,“ řekla Harriet klidně. „Otevřu dveře.“

„Á,“ řekl. „No jo. Je nejvyšší čas. Tak otevři.“

„Okamžik,“ řekla. Přešla velmi tiše a velmi promyšleně ke svému vlastnímu pokoji na konci chodby. Slyšela Larryho, jak volá „Mami!,“ ale neodpověděla. Šla rovnou k prádelníku, otevřela horní zásuvku a vytáhla koženou kazetu, zaprášenou, protože na ni nesáhla od okamžiku, kdy ji dostala od Petra jako dárek, a zvedla ze sametem pokrytého dna revolver ráže dvaadvacet s pažbičkou vykládanou perletí. Přesvědčila se, že je nabitý, a potom, s pistolí houpající se volně u boku, kráčela chodbou k Larryho dveřím.

„Mami?“ zeptal se Larry.

„Ano, chviličku.“ Sáhla do kapsy zástěry pro klíč a levou rukou ho vsunula do zámku. Otočila klíčem, strčila do dveří, namířila revolver a couvla o krok.

Larry se ihned rozběhl ke dveřím. Uviděl revolver v matčině ruce, zarazil se kousek od něho a nevěřícně na ni zíral.

„Na co… co to je?“

„Zacouvej,“ řekla Harriet a zbraň v ruce se jí skoro nezachvěla.

„Na co…“

Vešla do pokoje a on před ní a před revolverem ustupoval. Zavřela za sebou dveře, přisunula před kliku židli s rovným opěradlem a potom se na ni posadila.

„Na co… na co máš tu pistoli?“ zeptal se Larry. V očích jeho matky bylo něco, na co se pamatoval z dětství. Bylo to cosi přísného a káravého, cosi, s čím nemohl diskutovat. Věděl to. Zkoušel se s ní handrkovat, když byl malý.

„Říkal jsi, že skočíš z okna,“ řekla Harriet. „Dolů na chodník je to nejmíň dvanáct metrů, jestli ne víc. Jestli skočíš, Larry, je pravděpodobné, že se zabiješ. Na to je ta pistole.“

„To… to nechápu.“

„Abys věděl, synu,“ řekla Harriet. „Z toho pokoje neodejdeš ani dveřma, ani oknem. A jestli se pohneš tam nebo tam, budu tě muset zastřelit.“

„Cože!“ řekl Larry nevěřícně.

„Ano, Larry,“ řekla Harriet. „A střílet umím. Učil mě tvůj otec, a to byl nejlepší střelec na policejní akademii. Sedni si a promluvíme si, ano?“

„Ty…“ polkl Larry. „Ty si… ty si určitě děláš legraci.“

„Bylo by trošku pošetilé spoléhat na tenhle předpoklad, synu,“ odpověděla Harriet, „jestliže vezmeme v úvahu fakt, že pistoli mám já.“

Larry se podíval na malý revolver a zamžoural.

„A teď si sedni,“ řekla Harriet s příjemným úsměvem, „budem si povídat o všem možném. Už jsi přemýšlel o tom, co dáš tátovi k vánocům?“

S vraždou je problém.

Po pravdě řečeno, s vraždou je spousta problémů – ale jeden zvlášť.

Přechází člověku do krve.

Nikdo netvrdí, jak asi chápete, že vražda je jediná existující návyková činnost. To by bylo nepravdivé a poněkud pošetilé. Také čištění zubů vyvolává návyk. Totéž platí o koupání. Totéž se dá říct o nevěře. O návštěvě kina jakbysmet: Život, chce-li být někdo trochu morbidní, je také trochu návykový.

Avšak vražda, a to zcela bezvýhradně, rozhodně návyk vyvolává.

To je hlavní problém u vraždy.

Člověk, který zabil Aníbala Hernandeze, měl velmi dobrý důvod, to jest podle jeho poněkud podivného způsobu uvažování, aby si přál Aníbalovu smrt. Tedy, pokud vůbec hodláte ospravedlnit vraždu, museli byste připustit, že co se týče dobrých důvodů, měl dotyčný důvod dost dobrý.

Pochopitelně co se týče vraždy. Ke všemu jsou dobré důvody a špatné důvody a je nepochybně spousta lidí, kteří by mohli mít pocit, že něco takového jako dobry důvod pro vraždu prostě neexistuje. S některými paličáky se holt nedá diskutovat.

Jenomže důvod onoho člověka byl dobrý, a jakmile byl onen poněkud macbethovský úkol spáchat vraždu splněn, zdál se ten důvod dokonce ještě lepší, jelikož fait accompli hledá a obvykle nachází ospravedlnění sebe sama.

Důvod pro zabití Marie Hernandezové se zdál tehdy také docela dobrý. Nevykazovala snad ta pošetilá dívka všechny příznaky pusy, která se chystala vyrazit na špacír? Mimoto se ženská nemá pouštět do hádky s mužským, když… zkrátka, dobře jí tak. Ovšem že ve skutečnosti o ničem nevěděla, kromě o Gonzovi, no jo, jenomže to stačilo. Říct policajtům, že ji Gonzo požádal, aby lhala, policajti by Gonza sebrali, a on by jim všechno vyblil. To je nebezpečné.

Stál teď v holubníku na střeše a uvědomoval si, jaké nebezpečí by mu hrozilo, kdyby Gonza sebrali.

Ještě pořád ho trochu znervózňovalo, že Byrnes nechal odposlouchávat jejich hovor, přestože ho ujistil, že je nikdo neposlouchá. Zdálo by se, že to svědčí o Byrnesově nerozumu, jenomže člověk tak bláhově neriskuje, když by mohl dostat do průšvihu svého syna, pakliže nemá v rukávu eso. A co by tím esem mohlo být?

Bože, na té střeše to ale profukuje. Byl rád, že drátěné pletivo holubníku přikryl térpapírem. Jasně že holubi jsou otužilí, vždyť se přece celou zimu toulají Groverovým parkem, ale i tak by nechtěl, aby některý z jeho ptáků zahynul. Zvlášť samička pávka se mu vůbec nezdála. Už několik dní nejedla a její oči, jestli lze z holubích očí vůbec něco vyčíst, nevypadaly zdravě. Bude ji muset sledovat a možná do ní i něco dostat očním kapátkem. Ostatní ptáci však vypadali slušně. Měl několik jakobínů a nikdy ho neomrzí je pozorovat, nikdy ho neomrzí obdivovat se jejich

peříčkovým límcům připomínajícím kápě. A jeho kotrlák, panebože ty přemety za letu, anebo co voláči, to jsou taky přenádherní ptáci, co může mít sakra Byrnes schovaného v rukávu?

Jak se dostal polda na stopu Gonzovi?

Je možné, že ta holka mluvila? Ještě než zemřela? Ne, to není možné. Kdyby mluvila, policajti by přišli přímo k němu a zatraceně rychle. Neflinkali by se a nesnažili sebrat Gonza. Takže jak? Viděl někdo Gonza, jak s ní mluvil to odpoledne, kdy zemřel Annabelle? To je možné, ano.

Jak se to mohlo tak zkomplikovat?

Začalo to jako jednoduchý plán, jenomže teď se zdá, že plán nefunguje. Má znovu zavolat Byrnese, varovat ho, ať tentokrát raději nikdo neposlouchá, vyklopit mu celou tu pitomou historii a rovnou tak vyložit karty na stůl? Jenomže kdo mohl vidět tu holku s Gonzem? Mluvili spolu ve stejném pokoji, kam vzala jeho? Pokoji, který Marii pronajala ta ženská, jak se jmenuje? Dolores?

Nezmínila tohle jméno? Ano, Dolores. Věděla Dolores o Gonzově hovoru s Marií? Poznala Gonza z dřívějška, i když třeba neznala jeho jméno, ale… ne. Ne, policie má nejspíš všechny známé překupníky prostě pod dohledem. Jenomže Gonzo není známý překupník.

Gonzo je šmejd, který čirou náhodou zakopl o cennou informaci a který naštěstí tuhle informaci svěřil někomu, kdo si uvědomil její potenciál: mně.

Gonzo nemá záznam v rejstříku, Gonzo není známý překupník, Gonzo je v tom pouze za příslib rychlého a neomezeného zbohatnutí, a přitom ho neznají dokonce ani v okolí, rozhodně ne pod jménem Gonzo. Jestliže tedy nemá záznam a jestli není znám pod jménem Gonzo a jestli není známým překupníkem, jak na něho policie přišla?

Ta ženská.

Dolores.

Ne, ona ne, ale někdo je třeba viděl, jak spolu to odpoledne mluvili, viděl, jak z ní páčí slib, že bude lhát, viděl jít z ruky do ruky pětadvacet dolarů. Někdo třeba…

Kolik toho Maria vyžvanila té Dolores?

Kristebože, proč si dělám těžkou hlavu s Gonzem? Kolik toho řekla Maria té staré škatuli? Zmínila se před ní o mně? Řekla: „Mám jednoho přítele, kterej se mnou chce spát, a potřebuju pokoj?“

Řekla pak, kdo je ten přítel, panebože, mohla být tak blbá?

Kolik toho Dolores ví?

Naposled se podíval na samičku pávka, vyšel z holubníku, zamkl dveře a potom sešel po schodech dolů na ulici. Kráčel křepkým krokem. Kráčel za jistým účelem a cílem, a tím cílem byl činžák, v němž pro ně Maria pronajala pokoj. Došel k domu a rozhlédl se na obě strany, vděčný, že nikde nejsou davy lidí, vděčný za zimu, protože kdyby bylo léto, schody před domem by byly olepené tlachajícími stařenami.

Přejel pohledem dopisní schránky, až našel jednu se jmenovkou DOLORES FAUREDOVÁ. Ano, o

ní se zmínila Maria. O Dolores Fauredové. Byt se nacházel v prvním patře. Rychle prošel chodbou.

Žádné vzpomínky ho nepálily. Co se stalo s Marií Hernandezovou, se prostě stalo, a vražda je záležitost návyková.

Našel byt a zaklepal.

„Quién es?“ ozval se hlas.

„Un amigo,“ odpověděl a čekal.

Uslyšel kroky a potom se dveře otevřely. Žena, která v nich stála, byla hubená křehotina, křehká stará čarodějnice, kterou mohl popadnout a zlomit na dvě půlky, kdyby chtěl. S jakýmsi náhlým pochopením si uvědomil, že si vytkl nějaký úkol. Přišel sem, jenomže pokud ta stará nic neví, jestli jí Maria opravdu nic neřekla, co potom? Jak se jí má vyptávat, aby se nic nedovtípila?

„Kdo jste?“ zeptala se žena.

„Můžu dál?“

„Co chcete?“

Nepustí ho do bytu dřív, dokud se nedozví, co je zač, to je jisté. Jestli vysloví jméno Marie Hernandezové, nevytuší nic? A není i tušení nebezpečné, když se teď všechno tak zkomplikovalo?

„Jsem od policie,“ zalhal. „Chci vám položit pár otázek.“

„Pojďte dál, pojďte dál,“ řekla Dolores. „Další otázky, pořád jenom otázky.“

Následoval ji do bytu. Byla to špinavá, zatuchlá špeluně, ta ženská není nic než pasák v ženském provedení, pasák v masce vyschlé čarodějnice.

„Tak co zas?“ zeptala se.

„Jde o tu noc, kdy zabili Marii Hernandezovou. Nezmínila se před vámi, s kým je? Kdo byl ten muž?“

Dolores z něho nespouštěla oči. „Neznáme se?“ zeptala se.

„Ne, pokud jste nebyla na policejní stanici 87. revíru,“ odpověděl spěšně.

„Neviděla jsem vás tady někde v okolí?“

„Pracuju tady. Přirozeně…“

„Myslela jsem si, že znám všechny poldy ze sedmavosumdesátýho,“ řekla Dolores hloubavě. „No jo,“ pokrčila rameny.

„Ptal jsem se na toho muže.“

„Si. Copak vy policajti nepracujete dohromady?“

„Cože?“

„Už jsem jim to řekla. Těm druhým, co tu byli. Detektivovi Meyerovi a… kdo byl ten druhej?“

„Nevzpomínám si.“

„Hengel,“ řekla Dolores. „Ano, detektiv Hengel.“

„Ovšem,“ řekl. „Ano. Hengel. Už jste jim to řekla?“

„Jistě. Hned druhej den. Ten pokoj dole se hemžil policajtama. Meyer a…“ Najednou se zarazila.

„Byl to Temple,“ řekla a oči se jí zúžily. „Temple, tak se menoval ten druhej policajt.“

„Ano,“ řekl. „Co jste jim řekla?“

„Říkal jste Hengel.“

„Cože?“

„Hengel. Říkal jste, že to byl Hengel.“

„Ne,“ řekl, „pletete se. Řekl jsem Temple.“

„Já jsem řekla Hengel a vy jste řek ano, byl to Hengel,“ trvala na svém Dolores.

„No, máme u nás taky jednoho Hengla,“ řekl podrážděně. „Každopádně, co jste jim řekla?“

Dolores se na něho dlouze a přísně zadívala. A potom řekla: „Ukažte mí vodznak.“

Tak, a zopakujeme si komedii u pavilónu lvů, pomyslel si Carella.

Tady je Steve Carella, přátelé, opět se vám hlásím z okouzlujícího salónku pavilónu lvů na vrcholu Groverova hotelu. Á, už slyším, jak si orchestr ladí nástroje, dámy a pánové, a tak si snad poslechneme trochu příjemné náladové hudby. Vysíláme z tohoto podniku každý den ve stejnou dobu, abyste rozuměli, a to pod záštitou Národní nadace pro uhnání si oboustranného zápalu plic.

Na vrcholu Groverova hotelu vane příjemný vánek, který není nikdy tak rozkošný, jako když šlehá okolo rohů salónku pavilónu lvů. Zůstaňte tedy u svých přijímačů, vážení posluchači, čeká vás spousta zábavných čísel a několik překvapení.

Mezi dnešní překvapení patří vyhlášení detektiva poručíka Petra Byrnese, mého přímého

nadřízeného, který si přeje, abyste věděli, že jeho syn Larry Byrnes byl dneska zvolen Feťákem roku a současně i Podezřelým z vraždy. Jak se vám líbí tohle malé překvapení, vážení? Vyrazilo vám dech? Já sám jsem z toho upad na zadek, takže vám by mohlo přinejmenším trochu vyrazit dech. Co se děje? Promiňte, milí posluchači, ale mává na mě Míra Čas z režisérské kukaně. Co se děje, Míro? Á, odřízli nás z vysílání? To udělal ten pablb v režii, že jo? No jo, to jsou halt ty mínusy. Přinejhorším se můžu vrátit k policajtům.

Jo, je to chudák. Mám ho rád. Někteří policajti ho v lásce nemají, ale já ano, a jiného šéfa bych nechtěl, ani kdyby byl pozlacený. Jenomže jak teď musí trpět. Jak musí trpět, když mu nějaký hajzl kdoví odkud mává před nosem mrkví, jak…

Uviděl toho mladíka.

Téhož mladíka, s kterým mluvil včera odpoledne, jenom s tím rozdílem, že tentokrát nemířil k pavilónu lvů. Je možné, že včerejší hádka se strážníkem Gonza natolik vyplašila, že přeložil schůzku na nějaké jiné místo v parku?

Mladík ho neviděl a bylo pravděpodobné, že by ho nepoznal, ani kdyby ho viděl. Carella měl na hlavě ošuntělý plstěný klobouk, jehož krempa byla vpředu, po stranách i vzadu ohrnutá dolů.

Oblečený byl do těžkého baloňáku, který jeho postavu opticky zvětšoval. A přestože z toho měl trochu hloupý pocit, pod nosem měl nalepený falešný knír. Baloňák byl zapnutý na všechny knoflíky. Carellova osmatřicítka spočívala v pravé kapse.

Rychle se vydal za mladíkem.

Zdálo se, že mladík má naspěch. Prošel kolem pavilónu lvů, dal se po stoupající pěšině a zaváhal u tabulky s nápisem Tuleni, Plazi, Dětská Zoo a šipkami mířícími do několika směrů. Mladík přikývl a vydal se směrem k plazům.

Carella přemýšlel, jestli ho nemá předběhnout a položit mu pár přesně cílených otázek. Jenomže jestli spěchá na schůzku s Gonzem, nebylo by trochu proti logice věci zastavovat ho? Prvořadým cílem je lapit do sítě překupníka, který má možná něco společného se smrtí Anníbala Hernandeze.

Feťáků nakupujících to svinstvo se dá pochytat fůra. V této obchodní transakci hraje důležitou roli Gonzo, a proto vyčkával, sledoval blondýna a čekal na velký obchod jako burzovní makléř na fúzi mezi Fordem a Chryslerem.

Zdálo se, že mladík nijak zvlášť nespěchá. Působil naopak dojmem, že si důkladně prohlíží nabídku zoologické zahrady. Kdekoli bylo nějaké zvíře, zastavil se a prohlédl si ho. Občas se ohlédl přes rameno. Jednou se zastavil, aby se podíval na velké hodiny v průčelí pavilónu opic. Kývl hlavou a šel dál.

Patrně má ještě čas. Patrně byla svolána schůzka – kolik je vlastně hodin? Carella se podíval na hodinky. Bylo čtvrt na čtyři. Je půl čtvrté přesný odhad? Vysvětluje se tím, proč se mladík fláká po parku?

Courání nakonec blonďáka zavedlo k pánským záchodkům. Vyšel po cestičce vydlážděné

kamennými dlaždicemi a Carella z něho nespustil oči. Jakmile mladík vstoupil do budovy, Carella ji obešel, aby se podíval, zda nemá druhý východ. Žádný tam nebyl. Uspokojen, že mladík nemůže vyjít z budovy jinými dveřmi než těmi, kterými do ní vstoupil, posadil se Carella na lavičku, připravený přestát vrtochy přírody.

Čekal pět minut. Po uplynutí této doby se mladík opět objevil a poklusem zamířil k pavilónu plazů.

Carella si netroufal hádat, jakými jinými omyly může trpět mládencův úsudek. Nedala se mu však upřít prohnanost, s jakou zvolil za místo schůzky s překupníkem hadí doupě. Carella se usmál a následoval ho k hadům. Zničehonic začal vidět svět v růžových barvách. Těšil se na zatčení, jako se dobrý pes vycvičený k lovu mývalů těsně předtím, než poraněný mýval spadne ze stromu, těší na okamžik, až ho zakousne.

Snad aby umocnil jeho šťastnou vyhlídku, kde se vzal, tu se vzal dav. Jako by nějaký filmový režisér dal hudebníkům znamení, aby zahráli crescendo, a potom pokynul, aby se z kopců vyřítily davy, podtrhující dramatičnost vrcholné scény.

Lidi, kteří se tu zčistajasna objevili, by Carella zrovna nenazval davy. Byli to studenti nižší třídy gymnázia vedeni poněkud rozpačitě se tvářícím profesorem, jejichž ředitel nepochybně došel k názoru, že jeho svěřencům se nedostává dostatečného množství „autentických“ zkušeností. Proto se rozhodl, že je uvede do „života“, a proto byl nejspíš profesor přírodopisu požádán, aby vzal třídu do zoo, kde si mohou přičichnout ke zvířatům. V profesorově tváři se zračil výraz člověka sedícího mezi dvěma opilci v podzemce; jeho ústa toužila křičet: „Já k nim nepatřím!“

Jenomže, bohužel, děti k němu patřily a byla to nejhlučnější smečka harantů, jakou kdy Carella viděl nebo slyšel. Hluk mu nevadil, protože v něm samotném to vřelo, ovládalo ho vzrušení, které se stupňovalo, jak pronásledoval svou kořist za školními dětmi a chvátal po pěšině k pavilónu hadů.

Jeden z chlapců za ním říkal: „Věřil bys tomu, že tam mají hada, kterej dokáže slupnout celý prase?“

Jiný mu odpověděl: „Žádnej had nesežere celý prase.“

„Ne? To teda víš moc málo. Můj otec viděl jednou na pouti, jak had sežral celý prase. A toho hada mají tady.“

„Toho samýho?“

„Ne toho z tý pouti, vole. Ale stejnej druh hada.“

„Jak potom víš, že tenhle žere prasata?“

Carella byl vzrušený, ale přesto plně soustředěný na svoji kořist. Jeho kořist právě vcházela do pavilónu s hady a Carella ji nechtěl ztratit. Na krátký absurdní okamžik se ho zmocnilo plíživé podezření, že se mu odlepuje knír. Zastavil se, sáhl si prsty pod nos a uspokojeně vstoupil do pavilónu. Zdálo se, že mladík přesně ví, kam jde. Hadům, které míjel, nevěnoval jediný pohled, přestože vedení zoologické zahrady vynaložilo značné náklady na odchyt, přepravu a vhodné uzavření plazů. Kráčel přímo k teráriu, za jehož tlustým sklem ležely dvě kobry. Stál a fascinovaně kobry pozoroval – alespoň zdánlivě fascinovaně. Jednou nebo dvakrát na sklo zaťukal.

Carella zaujal postavení u malého terária s chřestýšem skalním. Had spal, anebo byl mrtvý nebo kýho čerta. Ležel ve sklíčené spirále a dělal na celý svět dojem, jako by ho nemohlo vyrušit ani zemětřesení. Jenomže Carellu ten had nezajímal. Carellu zajímalo zbarvení skla terária, v němž had spočíval. Neboť zadní stěna byla natřena sytě zelenou barvou a z místa, kde stál Carella, poskytovalo čiré čelní sklo v kombinaci se zadní zelenou stěnou vynikající zrcadlový efekt. Mohl se naoko obdivovat chřestivému kroužku na ocase zcela jistě mrtvého plaza v teráriu a zároveň pohodlně pozorovat mladíka na opačné straně pavilónu.

Mladík nepochybně hady miloval. Volal na kobry, ťukal na čelní sklo terária, připomínal trochu novopečeného otce, který ze sebe dělá šaška přes okno do pokoje s novorozenci.

Mladík ze sebe nedělal šaška dlouho, a nebyl ani o moc déle sám. Carella neslyšel všechny zvuky přicházející z blízkosti terária s kobrami, jelikož do pavilónu náhle vtrhla en masse třída z gymnázia, a výsledný zmatek byl holdem městskému vzdělávacímu systému. Avšak Carellova

kořist už na sklo neťukala. K teráriu s kobrami přišel jiný mladík, mládenec s hřívou rozcuchaných černých vlasů, který měl na sobě černou koženou bundu, černé trubky a černé šlupky.

Carella si při pohledu na nově příchozího okamžitě řekl: Gonzo.

Gonzo Negonzo, nově příchozí byl osobou, na kterou Carellův mladý přítel čekal. Carella sice kvůli té hodině přírodopisu stále nic neslyšel, nicméně viděl, jak si podali ruku. Potom oba současně sáhli do kapsy a vzápětí si znovu potřásli rukou. Carella věděl, že drogy i peníze za ně změnily majitele.

Carellu v té chvíli jeho mladý přítel nezajímal. Zajímal ho nyní mládenec v černé kožené bundě.

Blonďák, kterého dosud sledoval, se usmál, otočil a vykročil jedním směrem. Carella ho nechal jít.

Druhý mladík si vyhrnul límec černé bundy, na okamžik zaváhal a potom vykročil opačným

směrem. Carella si vroucně přál najít u něho při zatýkání hromadu drog. Přál si také odvést ho k nim na policii a přeptat se ho na nebožtíka Aníbala Hernandeze.

Bohužel vzdělávací systém se toho dne proti Carellovi spiknul.

Carella se odlepil od terária s chřestýšem a chystal se vyrazit po černé kožené bundě, když vzduch rozřízl výkřik, při kterém stydla krev v žilách.

„Támhle je!“ zaječel nedospělý hlas.

Kdyby se takové zaječení ozvalo za stromem v nitru džungle, vzal by i ten nejstatečnější lovec nohy na ramena a prchal by k nejbližší osadě. Byl tak mocný, že málem nadzvedl z horního rtu Carellův falešný knír.

Vzápětí si uvědomil, co všechen ten ruch znamená. Kluk uviděl terárium s krajtou a hnal se k ní, aby se podíval, jestli se to odpoledne polykají prasata. V příštím okamžiku Carella zjistil, že se nachází přímo v cestě splašeného úprku, a pokud hezky rychle neuhne na stranu, že může být klidně spolknut sám. Hezky rychle uhnul a burácející stádo se kolem něho prohnalo a hned za ním se vlekl jeho vyčerpaný a zahanbený honák, jehož výraz stále ještě říkal „Já k nim nepatřím!“

Vřískot a výkřiky od terária s krajtou byly takřka nelidské. Carella se otočil. Černá kožená bunda byla pryč.

Hnal se ke dveřím, proklínaje ředitele škol a hodiny přírodopisu a poutě, vyšel na studený vzduch a cítil, jak se mu zakusuje do tváří a jak mu napadá zuby. Černá kožená bunda nebyla nikde v dohledu.

Rozběhl se, ovšem upřímně řečeno bezcílně, jelikož netušil, kterou stranu pěšiny si mladík vybral.

Běžel dál a dál, dokud nebylo zřejmé, že ho ztratil. Už už se chystal spustit novou salvu nadávek, když spatřil blonďáka, kterého sledoval předtím.

Blonďák se sice určitě nevyrovná tomu, po němž pásl, ale v bouři každý přístav dobrý. Fešák právě u Gonza nakoupil, že jo? Jasně, někde se o schůzce dozvěděl a třeba ví, kde se dá Gonzo najít.

Každopádně nemůže ztrácet čas. Když po celém městě řádí výplody magistrátních mozků, člověk nikdy neví, kdy by mohl narazit na mateřskou školku sbírající vajgly. Carella s sebou mrsknul.

Takřka neslyšně se přiblížil k mladíkovi zezadu, potom ho obkročil zboku a popadl ho za rukáv.

„Tak hele…“ spustil a mladík se otočil.

Na okamžik byla mladíkova tvář bez výrazu. A potom jeho oči pronikly falešným knírem, rozšířily se poznáním a zostražitěly vědomím bezprostředního nebezpečí. Neočekávaně do Carelly strčil a odrazil ho na několik kroků od sebe.

„Hej!“ křikl Carella, ale mladík byl pryč.

Nebyl nejspíš sprinterskou hvězdou, ale i tak uměl setsakramentsky utíkat.

Než Carella popadl dech, vybíhal chlapec zákrutu pěšiny a mířil mezi stromy. Carella se rozběhl za ním. Nechápal, proč ten kluk riskuje větší průšvih, než jaký mu hrozí za držení malého množství narkotik, ale příliš se motivem neobíral. Je čas na přemýšlení a teoretizování a čas, kdy je třeba jednat; a teď byla rozhodně doba, kdy bylo třeba použít nohy, a ne mozek. Přišel také čas použít střelnou zbraň, jenomže to si Carella zatím neuvědomil, a proto jeho osmatřicítka zůstávala stále v pravé kapse kabátu. Určitě se nezdálo, že tak prostý úkon, jakým je polapení a zatčení feťáka, v sobě skrývá nějaké nebezpečí. Naprosto netuše, co ho čeká, seběhl Carella z pěšiny mezi stromy.

Uviděl, jak blonďatá hlava zmizela za balvanem. Přidal do kroku, těžce oddychoval a hlavou mu prolétlo, že už není tak mladý jako kdysi. Ocitl se hluboko mezi stromy, drápal se přes velké balvany a malé kameny, daleko od cesty vinoucí se parkem. Viděl tu blonďatou hlavu poskakovat v dálce před sebou, ale potom mu nadobro zmizela a on měl strach, že ztratil i tohohle chlapce.

Rychle zabočil za skalní vyvýšeninu a potom se prudce zarazil.

Díval se do ústí revolveru ráže dvaatřicet.

„Neotvírej hubu, poldo,“ řekl mladík.

Carella zamrkal. Nečekal pistoli, proklínal vlastní blbost, ale současně přemýšlel, jak se z té šlamastyky dostat. Podíval se chlapci do očí a neměl dojem, že je v rauši, tak se s ním třeba dá mluvit, třeba si dá říct. Jenomže dvaatřicítku svírala pevná ruka a v očích nad pistolí se nezračilo rozumné uvažování.

„Poslyš…“ začal.

„Řek jsem, že budeš zticha. Zastřelím tě, poldo.“ Mladík pronesl svou řeč tak prostě, že veškerý její smrtící obsah působil krotce. Avšak v jeho očích nic krotkého nebylo a Carella ty oči bedlivě pozoroval. Neocitl se v takové situaci poprvé a tvrdil, že člověk vždycky předem ohlašuje stisknutí spouště zúžením zorniček.

„Drž ruce od těla,“ řekl mladík. „Kde ji máš?“

„Kde mám co?“

„Tu pistoli, kterou u tebe našel včera strážník. Máš ji pořád u pasu?“

„Jak víš, že jsem policajt?“ zeptal se Carella.

„Podle pouzdra. S intuicí to nemá co dělat. Nikdo ze známejch, který mají bouchačku, ji nenosej v pouzdru. Naval ji, poldo.“

Carella pohnul rukou.

„Ne!“ řekl mladík. „Řekni mi, kde je. Vytáhnu si ji sám.“

„Proč se ženeš do průšvihu, hochu? Mohl bys z toho vyváznout jen s přestupkem.“

„Jó?“

„Jistě. Schovej tu pistoli. Zapomenu, žes ji někdy měl.“

„Co je s tebou, poldo? Snad nemáš strach?“

„Proč bych měl mít strach?“ zeptal se Carella a sledoval mladíkovy oči. „Nemyslím, že bys byl tak hloupý a zastřelil mě tady v parku.“

„Ne, heh? Máš vůbec páru, kolik lidí tady v tomhle parku přijde denně o kejhák?“

„Kolik, synku?“ zeptal se Carella, získávaje čas, a lámal si hlavu, jak odvést na okamžik chlapcovu pozornost, vytáhnout z kapsy osmatřicítku a vypálit.

„Spousta. Proč mě špehuješ, poldo?“

„Nebudeš tomu věřit…“ začal Carella.

„Tak si to nech. Vyklop po pravdě, cos tu dělal poprvně.“

„Šel jsem po tvém kamarádovi.“

„Jo? A po kterým? Mám spoustu kamarádů.“

„Po tom, s kterým sis dal rande u kober.“

„Proč po něm?“

„Chci se ho na něco zeptat.“

„A na co?“

„To je moje věc.“

„Kde máš bouchačku, poldo? Nejdřív mi vyklop to.“

Carella zaváhal. Viděl, jak se mu takřka nepostřehnutelně zúžily oči. „V pravé kapse kabátu,“ řekl rychle.

„Otoč se,“ řekl mladík. Carella se otočil.

„Ruce nahoru. Nezkoušej na mě žádný fígle, poldo, varuju tě. Cítíš tohle? To je ústí mý bouchačky.

Až ti budu šahat do kapsy, přiložím ti ji k páteři. Jestli se zkusíš otočit, jestli se pokusíš utýct, anebo jenom divně vydechneš, prostřelím ti míchu. Nebojím se zmáčknout spoušť, tak mě nezkoušej.

Rozuměls?“

„Rozuměl,“ odpověděl Carella.

Cítil, jak mu mladíkova ruka hbitě sjíždí do kapsy. V mžiku byla uklidňující váha osmatřicítky pryč.

„Fajn,“ řekl mladík, „teď se zas otoč.“

Carella se k němu obrátil čelem. Až do té chvíle si tak zcela neuvědomoval vážnost situace.

Nejednou předtím se z podobných patálií vymluvil a byl si dost jistý – až dosud –, že se vymluví i tentokrát, anebo že se mu nějak podaří dostat k pistoli v kapse kabátu. Jenomže pistole v kapse kabátu už nebyla a mladíkův pohled byl nesmlouvavý a jednoznačný, a jeho se zmocnil divný pocit, že se dívá do tváře náhlé smrti.

„Byl bys hloupý,“ slyšel se, jak říká, ale slova zněla prázdně a neupřímně. „Zastřelil bys mě bez důvodu. Řekl jsem ti, že nejdu po tobě.“

„Tak proč jsi včera tak vyzvídal? Myslel sis, že se mnou hraješ bago, viď, poldo? Že ze mě vytáhneš toho spicha. Jenomže já jsem si tě zrovna tak oťukával. Je to docela fuška, když člověk neví, koho na takovým spichu potká. Není to žádnej med. Nechal jsem tě, ať si myslíš, že na ty tvý kecy skáču, ale měl jsem tě dávno prokouknutýho. Ten strážník mi to jenom potvrdil. Když ti vytáh z kalhot tu bouchačku, bylo mi jasný, že seš fízl. Do tý doby jsem to jenom čuchal.“

„Přesto po tobě nejdu,“ řekl Carella trpělivě. Stáli na sypkých kamenech ve stínu velkého balvanu.

Carella zvažoval možnost, že se nečekaně na mladíka vrhne, na volných kamenech ho srazí na zem a vezme mu pistoli. Ta možnost mu připadla neskutečně vzdálená.

„Ne, hm? Koukej, poldo, nehoupej mě. Mě už houpali jiný machři. Myslíš, že mi přišiješ něco velkýho, že jo? Myslíš si, že mě dotáhneš do tý vaší útulný špeluně a vymlátíš ze mě duši, dokavad se nepřiznám, že jsem znásilnil vlastní matku. Tak to seš teda vedle, poldo.“

„Kristapána, co bych asi tak dělal s plonkovním feťákem?“ řekl Carella.

„Já, a feťák? Nech toho, poldo, jo? Tentokrát ti na ty kecy neskočím, poldo. Nedělej ze mě vola.“

„Stejně bych rád věděl, proč seš tak nervózní,“ řekl Carella. „Viděl jsem už feťáky panikařit, ale ty jsi nejhorší. To máš takový strach z kriminálu? Hergot, vždyť jsem se tě jenom chtěl přeptat na toho kluka, s kterým ses setkal. Chci jeho.“

„Myslel jsem si, že ubohý feťáci tě nezajímají.“

„To ne.“

„Tak proč se teda o něho staráš? Je mu vosumnáct a píchá si od čtrnácti. Chodí spát s háčkem.

Nějak si odporuješ, poldo.“

„Je to překupník, že?“ zeptal se Carella a v hlavě měl zmatek.

„Ten?“ Mladík se dal do smíchu. „Poldo, ty seš teda numero!“

„Proč…“

„Tak teda poslouchej,“ řekl mladík. „Sledovals mě včera a sledovals mě i dneska. Momentálně mám u sebe dost zboží, aby se ti vyplatilo mě sebrat. Porušuju taky Sullivanův zákon, protože na tuhle bouchačku nemám povolení. Můžeš na mě taky vytasit, že jsem klad odpor policistovi, a nejspíš existuje i nějakej zákon, kterej zakazuje obírat policajty o pistoli. Dostals mě, poldo. Můžeš mi omlátit o hlavu svý zákony. A jestli dneska vyváznu, zítra mě chytíš a potom už to bude jenom tvý slovo proti mýmu.“

„Hele, zmiz někam. Dej mi tu pistoli a zmiz,“ řekl Carella. „Nemám zájem o kulku a nemám zájem o žádný malér s tebou. Už jsem ti to říkal. Chci tvého kámoše.“ Carella se na okamžik odmlčel.

„Chci Gonza.“

„Já vím,“ řekl mladík a oči se mu zúžily. „Já jsem Gonzo.“

Jediným varovným signálem bylo zúžení Gonzových zorniček. Carella viděl, jak se přimhuřují, a pokusil se uskočit stranou, jenomže pistole už spustila. Neviděl, jak cuká v chlapcově pěsti. Ucítil, jak mu v prsou vyšlehla pálivá bolest, a uslyšel příšerné prohlášení tří explozí, a potom padal a cítil velké teplo a taky si připadal velice směšně, protože nohy mu jednoduše vypověděly poslušnost, to je ale hloupé, tak hrozně hloupé, a v prsou se mu rozhořel oheň a obloha se nakláněla, až se srazila se zemí, a potom padl obličejem na zem. Nerozpřáhl před sebe ruce, aby zmírnil pád, neboť v pažích jako by neměl žádnou sílu. Padl obličejem na kamenitou suť a vzápětí za ním se zhroutilo i jeho tělo a on se otřásl a ucítil pod sebou něco teplého a lepkavého, a teprve potom se pokusil pohnout a uvědomil si, že leží v rozšiřující se kaluži vlastní krve. Chtělo se mu současně smát i plakat. Otevřel ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk. A potom se na něho začaly valit černé vlny a on se je silou mocí snažil odrazit, a přitom si neuvědomoval, že Gonzo prchá mezi stromy, uvědomoval si jenom příval temnoty a náhle i jistotu, že za chvíli zemře.

Slouží ke cti sedmaosmdesátky, že pracovala rychleji než další dva policejní revíry sousedící s Groverovým parkem. Carellu našel pochůzkář až po půlhodině, kdy už krev kolem něho

připomínala malé jezero.

Přibližně ve stejné době, kdy byl Carella postřelen za hranicemi svého revíru, došlo v 87. revíru k dalšímu násilnému činu, jehož následky byly objeveny ani ne o deset minut později.

Strážník, který ho ohlásil, řekl: „Je to stará paní. Sousedé tvrdí, že se jmenuje Dolores Fauredová.“

„Co se stalo?“ zeptal se službu konající seržant.

„Má zlomenej vaz. Buď vypadla, nebo ji někdo shodil z prvního patra do světlíku.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

V srdci města se horečně nakupovalo. Průčelí obchodů zářící jako rozpálená bubínková kamna zvala prochladlé občany, aby vstoupili a chvilku se ohřáli, aby šli dál a chvilku si prohlíželi nabízené zboží, aby vešli a něco malého si koupili. Šmrncovní obchody lemující luxusní Hall Avenue byly vyzdobeny nikoli cesmínou, nýbrž střízlivě křiklavou ukázkou vánoční bílo-červeno-zelené elektrické magie. Průčelí jednoho obchodního domu přes dvě podlaží zakrývali modří andělé a zahrady na protější straně ulice téma převzaly a stonásobně jej zmnožily, pocákaly beton éterickými okřídlenými nebeskými posly, doprovázejícími kolemjdoucí k obrovitému vánočnímu stromu vedle kluziště. Strom se vypínal k obloze, rozzářen červenými, modrými a žlutými koulemi zvícími lidské hlavy, a konkuroval upjaté formálnosti okolních olbřímích administrativních budov.

Ostatní krámky překypovaly bílým žárem ze žhoucích vánočních stromků vytvořených ze světla, žárem mamutích bílých věnců a výkladních skříní planoucích čistým třpytem čerstvě napadaného sněhu. Lidé chvátali ulicemi s hrozny balíčků v rukou. Za upjatými formálními průčelími budov byly v plném proudu předvánoční večírky zaměstnanců. Za řadami kartoték líbali úředníci úřednice.

Šéfové zvedali sukně sekretářek, slibovala se povýšení, zvýšení platu se roznášela jako oběžníky a mladíci z expedice do sebe obraceli sklenky s vedoucími z kanceláří obkládaných dřevem. Skvrny od rtěnky, skvrny od skotské, kvapné telefonáty čekajícím manželkám i chvatné telefonáty manželům, kteří se bavili na svých vlastních večírcích za stejně upjatými průčelími jiných budov, Lidé byli jaksi šťastní, jelikož bylo páteční odpoledne, dvaadvacátého prosince, a blížilo se vyvrcholení, na něž se čekalo celý rok. A účetní, který zrakem ženáče zdrženlivě pokukoval po hezké mladé světlovlasé sekretářce, ji nyní mohl pozdravit jinak než jenom zdvořilým „Dobrý den“.

U whisky se sodou vedle chladničky ji mohla jeho ruka v předvánočním přátelském ovzduší

obejmout kolem pasu. Vánoční kamarádství dovolovalo, aby si ona opřela hlavu o jeho rameno.

Mohl ji políbit pod jmelím, a to všechno bez sebemenšího pocitu viny, jelikož vánoční večírek je vžitá tradice americké kultury. Manželé chodili na vánoční večírky, zatímco manželky nikdy zvány nebyly. Manželky nečekaly, že budou pozvány. Na jeden den v roce se manželská smlouva dočasně zrušila. O vánočních večírcích se potom žertovalo, a to způsobem, jakým člověk žertuje o zkrvavené dýce na stolku v obýváku, zdráhaje se přiznat, jak se tam dostala.

A ulice byly plné lidí nakupujících dárky. Času nebylo nazbyt, času ubývalo. Reklamní lídři, popohánějící veřejnost už od doby před Dnem díkůvzdání, se teď pilně opíjeli ve svých úřadech.

Jenomže veřejnost, uvízlá v síti komerčních machinací se svátkem, který se jaksi zcela nepřiměřeně rozbujel v porovnání s prostým narozením v Betlémě, jehož byl symbolem, tato veřejnost chvátala a capkala a lámala si hlavu a dělala si vrásky. Je dárek pro Josefínu dost drahý? Poslali jsme všechna vánoční přání? A co stromek, neměli jsme už mít koupený stromek?

Pod tím vším, navzdory procovskému spiknutí reklamních géniů, navzdory šíleným komerčním dostihům, které se z toho staly, zde bylo ještě něco jiného. Některým lidem přinášely pocit, který by nedokázali popsat, ani kdyby chtěli. Byly to vánoce. Doba svátků. Někteří lidé viděli skrz humbuk, elektrické pozlátko a vychrtlé Mikuláše s ucouranými vousy lemující Hall Avenue. Někteří lidé cítili něco jiného než to, co po nich chtěli reklamní agenti. Někteří lidé se cítili hezky, byli hodní a šťastní, že žijí. Tak působily vánoce na některé lidi.

Velkoměsto bylo tedy opilé, velkoměsto málem podlehlo panice, ulice byly ucpány lidmi

nakupujícími dárky a je možné, že beton vypadal chladně, ztuhle a povzneseně – avšak bylo to nejbáječnější město na světě a nikdy nebylo tak báječné jako o vánocích.

„Tady Danny Gimp,“ řekl muž službu konajícímu seržantovi. „Chci mluvit s detektivem Carellou.“

Službu konající seržant se nerad bavil s práskači. Věděl, že Danny Gimp mívá občas dobré informace, ale považoval všechny práskače za nečisté, a proto i jenom mluvit s nimi se ho dotýkalo.

„Detektiv Carella tady není,“ řekl seržant.

„Víte, kde bych ho našel?“ zeptal se Danny. Danny byl muž, který donášel policii odnepaměti.

Věděl, že kvůli svým žvanivým povahovým znakům není příliš vážený mezi členy podsvětí, avšak z toho plynoucí přehlížení vlastní osoby ho neznepokojovalo. Danny se donášením živil a – což je dost nezvyklé – pomáhal policii rád. Jako dítě prodělal obrnu a následkem toho trochu kulhal na jednu nohu. Skutečným příjmením se jmenoval Nelson, ale o tom věděla jen hrstka lidí, a dokonce i dopisy mu chodily na jméno Danny Gimp, což znamená cosi jako „chromajzl“. Bylo mu

čtyřiapadesát, všechno měl velmi malé, takže vypadal spíš jako podvyživený puberťák než jako dospělý muž. Měl vysoký, mečivý hlas a jeho obličej nebyl takřka poznamenán vráskami ani jinými znaky prozrazujícími věk. Nemohl na svou čest tvrdit, že má policajty v lásce, i když jim rád pomáhal. Avšak jednoho policajta rád měl. Tím policajtem byl Steve Carella.

„Co mu chceš?“ zeptal se seržant.

„Měl bych pro něj možná nějakou informaci.“

„Jakou informaci?“

„Kdy vás povýšili na detektiva?“ zeptal se Danny.

„Jestli chceš bejt drzej, práskači, tak si dej odchod.“

„Chci Carellu,“ řekl Danny. „Řeknete mu, že jsem volal?“

„Carella nepřijímá žádný vzkazy,“ řekl seržant.

„Jak to myslíte?“

„Dneska odpoledne ho někdo postřelil. Umírá.“

„Cože!“

„Slyšels.“

„Cože!“ opakoval Danny ohromeně. „Steva po… Děláte si ze mě srandu?“

„Nedělám si srandu.“

„Kdo po něm střílel?“

„To bysme taky rádi věděli.“

„Kde je?“

„Ve Všeobecný nemocnici. Ale nemusíš tam chodit. Je v kritickým stavu a pochybuju, že k němu pouštějí práskače.“

„Neumírá ale,“ Danny to řekl skoro tak, jako by se tím ujišťoval. „Heleďte, neumírá ale, že ne?“

„Našli ho napůl zmrzlýho a skoro vykrvácenýho. Pumpujou do něho plazmu, jenomže chytil tři kulky do prsou a nevypadá to dobře.“

„Heleďte,“ řekl Danny a vzdychl. „Ježiši kriste.“ Na okamžik se odmlčel.

„Skončil jsi, práskači?“

„Ne, chci… říkal jste Všeobecná?“

„Jo. Ale říkal jsem ti, práskači, ani tam nechoď. Necítil by ses tam ve svý kůži. Je tam půlka chlapů od nás.“

„Jo,“ řekl Danny zamyšleně. „Ježiši kriste, to je teda pěknej pech, že jo?“

„Je to dobrej policajt,“ řekl jenom seržant.

„Jo,“ řekl Danny. Opět se odmlčel a potom řekl: „Tak nashle.“

„Nashle,“ řekl seržant.

Danny Gimp poslechl seržantovo varování a vydal se do nemocnice až druhý den dopoledne.

Zápasil s tímto problémem celou páteční noc, přemýšlel, jestli jeho přítomnost bude vítaná, uvažoval, jestli ho Carella vůbec pozná. A i když bude Carella v stavu ho pozdravit, Danny pochyboval, zda se mu bude chtít. Měli mezi sebou jistou obchodní dohodu, ale Danny si pronikavě uvědomoval skutečnost, že informátor není zrovna nejváženějším člověkem. Carella by taky na něj mohl plivnout.

Užíral se tím problémem a tu noc se moc nevyspal. Probudil se v sobotu ráno a stále neměl v hlavě jasno. Nevěděl proč, ale chtěl vidět Carellu, ještě než umře. Chtěl ho vidět a pozdravit a třeba mu i stisknout ruku. Možná to měly na svědomí vánoce. Ať to bylo, co to bylo, Danny vypil kávu, snědl vdolek a potom se pečlivě oblékl. Vzal si na sebe nedělní oblek, čistou bílou košili a taky si svědomitě vybral kravatu. Chtěl vypadat počestně. Šel do nemocnice na řádnou návštěvu a celá nepoctivost jeho života před ním najednou vystoupila v ostrém světle. Připadalo mu velmi důležité, aby dal najevo starost o Steva Carellu, a připadalo mu neméně důležité, aby si ho Carella za to vážil.

Cestou do nemocnice koupil bonboniéru. Bonbóny mu připravily nejednu chvilku pochybností. V

nemocnici budou nepochybně policajti. Neříkal mu to snad seržant? A nebude vypadat hloupě, když tam přijde práskač s bonboniérou? Už už bonbóny zahodil, ale rozmyslel si to. Když jde člověk za někým do nemocnice, něco přinese, něco, čím by vyjádřil: „Pořád na tebe myslíme, uzdravíš se.“

Danny Gimp vstupuje do slušného, úctyhodného světa civilizované společnosti, a proto se bude řídit pravidly této společnosti.

Obloha za nemocnicí byla v tu sobotu, třiadvacátého prosince, temně šedá. Vypadalo to na sníh a Danny letmo pomyslel na stovky lidí toužících po bílých vánocích a zaplavil ho pocit nekonečné lítosti, když tlačil do křídla otáčivých dveří nemocničního vchodu a vešel do bílé vstupní haly. Na stěně naproti recepci visel velký vánoční věnec, avšak na samotné nemocnici nic slavnostního nebylo. Dívka za přepážkou si lakovala nehty. Na protější lavici seděl nějaký stařeček, v ruce žmoulal klobouk a každou chvíli se nervózně ohlížel směrem k ordinaci pro naléhavé případy na konci chodby.

Danny si sundal klobouk a přistoupil k přepážce. Dívka nezvedla oči. Malovala si nehty s precizností a zručností japonské loutkářky.

Danny si odkašlal. „Slečno?“ řekl.

„Ano,“ řekla dívka a přejížděla štětečkem přes natažený ukazovák, překryla měsíček a přetřela ovál karmínovým třpytem. „Chtěl bych navštívit Steva Carellu,“ řekl Danny. „Stephena Carellu.“

„Jak se jmenujete, pane?“ zeptala se dívka.

„Daniel Nelson,“ odpověděl.

Dívka odložila štěteček, prsty namalované ruky držela roztažené a druhou se natáhla pro arch papíru popsaný strojem. Sáhla po něm mechanicky, aniž ho nejprve vyhledala očima. Položila si ho před sebe, pročetla ho a řekla: „Vaše jméno není na seznamu, pane.“

„Na jakém seznamu?“ zeptal se Danny.

„Pan Carella je v kritickém stavu,“ řekla dívka. „Pouštíme k němu pouze příbuzné a – vzhledem k povaze celého případu – pár lidí od policie. Je mi líto, pane.“

„Je v pořádku?“ zeptal se Danny.

Dívka se na něho nevzrušeně podívala. „Nebývá obvyklé zařazovat někoho na seznam kritických případů, pokud nedojdeme k názoru, že jeho stav je kritický,“ řekla.

„Kdy… kdy budete vědět, jestli je mu líp?“ zeptal se Danny.

„Nemám nejmenší tušení, pane. Třeba se z toho vylíže, anebo třeba taky ne. Bojím se, že to není v našich rukou.“

„Můžu tady počkat?“

„Jistěže, pane,“ řekla. „Můžete se posadit támhle na lavici, jestli chcete. Doufám, že si uvědomujete, že to nemusí být hned.“

„Uvědomuju,“ řekl Danny. „Děkuju.“

Uvažoval, proč mu má jeden z mála upřímných citů, jaké kdy cítil, takhle otrávit usmrkaná cuchta, kterou zajímá víc malování nehtů než život a smrt. Pokrčil rameny, sváděje to v duchu na byrokracii, a potom si šel sednout na lavici vedle toho starého muže. Stařec se na něho takřka okamžitě otočil.

„Moje dcera se řízla do ruky,“ řekl.

„Em?“ řekl Danny.

„Otvírala konzervu a řízla se do ruky. Je to nebezpečný? Totiž, když se člověk řízne o konzervu?“

„Nevím,“ řekl Danny.

„Slyšel jsem, že jo. Teď jí tu ránu ošetřují. Tekla jí krev jak z vola. Doufám, že to není nebezpečný.“

„Vylíže se z toho,“ řekl Danny. „Nemějte strach.“

„To opravdu doufám. Přišel jste za někým?“

„Ano,“ řekl Danny.

„Za přítelem?“

„No,“ řekl Danny. Napůl pokrčil rameny a potom se začetl do seznamu přísad na bonboniéře a uvažoval, co je to lecitin.

Za malou chvilku vyšla z úrazovky dívka se zavázanou rukou.

„Už je to dobrý?“ zeptal se její otec.

„Ano,“ odpověděla dívka. „Dali mi lízátko.“

Spolu odešli z nemocnice.

Danny Gimp seděl na lavici sám a čekal.

Teddy Carellová seděla na pokoji u svého manžela a dívala se na něho. Žaluzie byly stažené, ale ona i v tom příšeří viděla jeho obličej, otevřená ústa, zavřené oči. Vedle postele vytékala z obrácené láhve plazma, sjížděla dolů trubičkou a vtékala do Carellovy paže. Ležel bez hnutí a vyhrnutá přikrývka mu zakrývala rány s roztřepenými okraji na prsou. Byly ošetřené, ale škodu už nadělaly, krev už jimi unikla, a on tam ležel bledý a bez pohybu, jako by si ho už vybrala smrt.

Ne, pomyslela si, nezemře.

Prosím tě, Bože, prosím tě, milý Bože, nenech ho umřít, prosím tě.

Myšlenky se jí honily v hlavě páté přes deváté a ona si ani neuvědomovala, že se modlí, protože její myšlenky jí připadaly pouze jako myšlenky, jednoduché myšlenky, jaké napadají ženu. Ale modlila se.

Vzpomínala, jak se s Carellou seznámila, na den, kdy přišel do malého úřadu, ve kterém pracovala, když ohlásili vloupání. Přesně si pamatovala, jak vešel do místnosti, on ještě s jedním mužem, jedním detektivem, který byl později přeložen na jiný revír, někým, jehož tvář si teď už nevybavuje.

Toho dne ji zajímala pouze tvář Steva Carelly. Vstoupil do kanceláře, byl vysoký, měl vzpřímenou chůzi a nosil šaty spíš jako nějaký špičkový manekýn než jako policajt. Ukázal jí svůj služební odznak a představil se a ona načmárala na papír, že neslyší, ani nemluví, že sekretářka je někde venku a ji že najali jako písařku, ale že ho za okamžik přijme její zaměstnavatel, jen co mu dojde říct, že přišla policie. V jeho tváři se objevil mírný údiv. Když vstala od stolu a šla k šéfově kanceláři, cítila, že z ní celou cestu nespouští oči.

Nebyla překvapena, když ji pozval na schůzku.

Viděla zájem v jeho očích, a proto ji nepřekvapilo to, že ji pozval na schůzku, ale že mu mohla vůbec něčím připadat zajímavá. Pochopitelně připouštěla, že existují muži, kteří rádi zkusí jednou cokoli, jen tak z hecu. Proč ne holku, která neslyší a nemluví? Mohlo by to být zajímavé. Zprvu předpokládala, že právě to motivovalo Steva Carellu, ale po první schůzce si uvědomila, že to vůbec není ten případ. Zajímal se o Teddy Franklinovou. Řekl jí to, a ne jednou. Trvalo jí dlouho, než tomu uvěřila, třebaže intuitivně tušila, že je to pravda.

Vyspala se s Carellou, protože vyspat se s ním jí připadalo přirozené. Často ji prosil, aby si ho vzala, ale ona nikdy úplně nevěřila, že ji opravdu chce za manželku. Vzali se devatenáctého srpna, a teď bylo třiadvacátého prosince, a on ležel na nemocničním lůžku a zdálo se, že může umřít, zdálo se možné, že třeba umře, lékaři jí řekli, že její manžel možná umře.

Nezabývala se nespravedlností celé situace. Situace byla obludně nespravedlivá, její manžel neměl být postřelen, její manžel neměl bojovat o život na nemocničním lůžku. Ta nespravedlnost v ní křičela, ale ona o ní nepřemýšlela, protože co se stalo, nedalo se odestát.

Byl ale hodný, byl něžný, byl jejím mužem, pro ni jediným mužem na světě. Jsou tací, kteří tvrdí, že člověk může žít šťastně s kýmkoli. A když ne s jedním, tak s jiným. Hoďte ženskou a chlapa spolu do postele a všechno dobře dopadne. Přinejhorším pojede jiný vlak. Teddy nevěřila, že někde na světě žije nějaký jiný muž, který by jí vyhovoval tak jako Steve Carella. Kdovíjak, úplně jako zázrakem, jí ho doručili před práh, jako dárek, nádherný dárek.

Nedokázala v té chvíli uvěřit, že jí bude tak hrubě vyrván. Nemohla tomu uvěřit, neuvěří tomu.

Řekla mu, co chce k vánocům. Chce jeho. Řekla to upřímně, každé slovo toho přání mínila vážně, i když věděla, že to bere jako žert. A nyní jí krutý vítr vrhal její slova zpátky do tváře. Protože teď ho opravdu chtěla k vánocům, nic jiného než jeho k vánocům nechtěla. Dříve měla pocit jistoty, když si o něho říkala, protože věděla, že ho určitě dostane. Ale teď byla její jistota ta tam, zůstala v ní pouze palčivá touha, aby její manžel zůstal naživu. Nikdy v životě si nebude přát víc než Steva Carellu.

A proto se v zšeřelém pokoji modlila, aniž věděla, že se modlí, a ta slova se jí v myšlenkách vracela stále znova a znova:

Nech mého manžela žít. Prosím tě, nech mého manžela žít.

Ten večer sešel poručík Peter Byrnes do haly ve čtvrt na sedm. Celý den čekal na chodbě před Carellovým pokojem a doufal, že ho zase uvidí. Uviděl ho jenom na krátký okamžik předtím, než Carella opět upadl do bezvědomí.

Carella zašeptal jedno slovo a to slovo bylo „Gonzo“.

Avšak Carella nemohl říct o překupníkovi nic víc, a proto měl Byrnes po ruce stále jenom chabý popis, popis, jenž udali tři mladíci, které ten den vyhmátl Carella v autě. Nikdo jiný o Gonzovi neslyšel, tak jak by ho mohl Byrnes sebrat? Jestli Carella zemře…

Vytěsnil tu myšlenku z vědomí, když seděl na chodbě. Každou půlhodinu volal na stanici. A každou půlhodinu volal domů. Na stanici neměli žádné nové zprávy. Neměli žádné stopy, které by vedly k objasnění smrti Dolores Fauredové. Neměli žádné stopy, které by vedly k objasnění smrti Aníbala a Marie Hernandezových. Neměli žádné stopy, které by je dovedly ke Gonzovi.

Doma nebyla situace o moc lepší. Larry se stále ještě vzpamatovával ze své choroby. Přišel k němu znovu lékař, ale zdálo se, že Byrnesovu synovi není nic nepříjemnějšího. Byrnes přemýšlel, jestli se vůbec někdy vyléčí a jestli vůbec kdy najdou toho, kdo vraždí v jeho revíru. Do vánoc zbývaly jenom dva dny, jenomže tentokrát budou svátky smutné.

Ve čtvrt na sedm sešel z chodby dolů do haly. Zastavil se u recepce a zeptal se dívky, která seděla za pultem, jestli se někde v blízkém okolí může člověk slušně najíst. Navrhla mu jednu lacinou restauraci na Lafayettově ulici.

Zamířil k otáčecím dveřím, když vtom na něho někdo zavolal: „Poručíku?“

Byrnes se otočil. Zpočátku muže nepoznal. Ten člověk byl malý a hubený, pod paží držel

bonboniéru a vypadal ošuntěle, tak jako se jeví normálně ošuntěle vyhlížející člověk, když se snaží vypadat vyšvihnutě. A potom najednou ta tvář zapadla na své místo a Byrnes řekl otráveně:

„Nazdar, Danny. Kde se tu bereš?“

„Přišel jsem navštívit Carellu,“ řekl Danny. Zamžoural a zvedl zrak k Byrnesovi.

„Ano?“ řekl Byrnes, nedojat.

„Jo,“ řekl Danny. „Jak je mu?“

„Blbě. Hele, Danny, nezlob se, ale chci se jít najíst. Mám jaksi naspěch.“

„Jasně, jasně,“ řekl Danny.

Byrnes se na něho podíval, a protože už byly skoro vánoce, dodal: „Víš, jak to chodí. Ten Gonzo, co postřelil Carellu, nemá…“

„Kdo? Říkal jste Gonzo? Ten že postřelil Ste – detektiva Carellu?“

„Vypadá to tak,“ řekl Byrnes.

„Co mi to tu vykládáte?“ zeptal se Danny. „Takovej mlíčňák? Ten že dostal Steva Carellu?“

„Proč?“ řekl Byrnes. Zajímalo ho to teď, ale jenom proto, že Danny mluvil o Gonzovi, jako by ho znal. „Co tím myslíš, mlíčňák?“

„Nemůže mu bejt víc než dvacet, alespoň podle mě.“

„Ty něco víš, Danny?“

„No, Ste… totiž Carella mě prosil, abych se poohlídnul po Gonzovi, a já nezjistil vůbec nic. Chci říct, že jsem pátral, protože Ste…“

„Proboha svatýho, říkej mu Steve,“ řekl Byrnes.

„Některý poldové bývaj dotčený, když…“

„Tak co víš, Danny, ven s tím, sakra!“

„Ani Stevovi se nelíbí, když mu tak říkám,“ přiznal Danny a potom, když viděl výraz na Byrnesově tváři, rychle pokračoval. „Nikdo tohodle Gonza neznal, rozumíte? Já jsem o tom uvažoval, jako o matematický úloze. Jak je možný, že tři haranti, který si k němu jdou nakoupit, ho znají jako Gonza, a přitom ho nikdo z branže nezná? Z toho plyne, že není z naší čtvrti, nemám pravdu?“

„Pokračuj,“ řekl Byrnes se zájmem.

„Pak jsem si položil otázku, že jestli není od nás ze čtvrti, jak je možný, že zdědil feťáckou trasu po mrtvým Hernandezovi? To neštymuje. Chci říct, že to vypadá, jako by Hernandeze alespoň znal, že jo? A jestli znal Hernandeze, třeba znal i jeho sestru. Takhle jsem o tom přemejšlel, poručíku, dal jsem si dohromady všecko, co mi Steve řekl.“

„A na co jsi přišel?“

„Přišel jsem na chlápka, kterej je ve čtvrti novej, ale kterej možná Hernandezovy znal. A tak jsem šel navštívit paní Hernandezovou. Mluvil jsem s ní, rozumíte, napadlo mě, že tenhleten Gonzo může bejt bratranec nebo něco, znáte přece Portorikánce – mají silný příbuzenský vztahy.“

„A je to bratranec?“

„Nemá žádnýho bratrance Gonza. A mluvila pravdu, protože mě zná tady z okolí. Jméno Gonzo jí nic neříká.“

„To jsem ti mohl říct i já, Danny. Hoši od nás paní Hernandezovou taky vyslýchali.“

„Jenomže ona mi řekla, že její syn měl přítele. Bejval u Námořních skautů, prej, a chodíval na ty jejich schůzky v Riverheadu na gymplu. Trochu jsem si je proklepnul a zjistil jsem, že si říkají Mladí námořníci, taková pakárna, kde nějakej bejvalej pitomec od maríny splašil dohromady partu kluků a navlíkl je do uniforem, aby mohli jednou tejdně dokolečka mašírovat. Jen Hernandez tam nechodil pochodovat. Chodil tam prodávat drogy. Zkrátka ten kluk, s kterým se tam znal, se jmenuje Dickie Collins.“

„Jak to souvisí s Gonzem?“

„Tak poslouchejte,“ řekl Danny. „Snažil jsem se vyčenichat něco o tom Dickie Collinsovi. Kdysi tu bydlel, nedávno se odstěhoval, jeho otec sehnal v Riverheadu práci – začal prodávat dvojitý dveře a ta trocha škváry navíc mu umožnila, aby vypadl z týhle čtvrti. Jenomže Dickie tu pořád ještě měl takovýhle pouta, chápete? Jednou za čas se vždycky vrátil a zašel za klukama – včetně nebožtíka Aníbala Hernandeze. Párkrát se taky viděl s jeho sestrou. No a jednou večer se hrály karty. Nic moc, jen o pár drobnejch. Je to teprv asi čtrnáct dní, což vysvětluje, proč nikomu neříká nic jméno Gonzo, krom čtyř lidem, z nichž jeden je už po smrti. Měl jsem kliku a spojil jsem se s jedním živým.“

„Vyklop to,“ řekl Byrnes.

„Hráli čtyři. Nějakej Sam Di Luca, ten Dickie Collins, Maria Hernandezová a nějakej starší maník, co bydlí tady někde blízko.“

„Kdo byl ten starší chlap?“

„Mladej Di Luca se nepamatuje – a Maria Hernandezová už nám nic neřekne. Jestli jsem to

pochopil správně, tak ten večer si píchali do žíly a tomu Di Lucovi je teprv šestnáct, takže byl nejspíš ožralej. Abyste chápal, ten Di Luca si říká Batman. To je jeho přezdívka. Všichni mají přezdívky, proto se jim možná zamlouvala ta věc s Gonzem.“

„Mluv k věci, Danny.“

„Tak jo. Někdy tu noc, kdy se ti čtyři skvěle bavili a hráli karty, se ten starší chlap zmínil o jednom šuntovním bonzovi od nás ze čtvrti. No a ukázalo se, že tenhleten Dickie Collins v životě neslyšel slovo „ bonz“ nebo „ bonzák“. Je to spíš vězeňskej výraz, chápete, poručíku? A mimoto ho dneska už tolik lidí nepoužívá. Něco jako klifton, jo? Je už hodně fousatej. Tak je pochopitelný, když je to ještě usmrkanec, kterej ještě neseděl, že ho nikdy neslyšel a že se mohl přeslechnout. Ale teď dávejte pozor. Povídá: Gonzo? Co je do prdele gonzo? A to se všema prásklo o zem. Maria spadla ze židle a ten starší chlap se doslova válel po zemi a Batman si málem načůral do kalhot, taková to byla hlína.“

„Aha,“ řekl Byrnes zamyšleně.

„Celej zbytek večera mu teda neřekli jinak než Gonzo. Takhle mi to alespoň vyprávěl Batman.

Jenže nejspíš o tom vědí jenom ti čtyři – jen Batman, Maria, Dickie a ten starší chlap. A Maria je jaksi mrtvá, že jo.“

„Dickie Collins je Gonzo,“ opakoval Byrnes zaraženě.

„Jo. Batmanovi se to po tý noci všechno vykouřilo z hlavy. Byl jednoduše nalitej jak dělo. Ale když jsem se ho začal vyptávat na Gonza, vzpomněl si. Co se týče toho staršího chlapa, jen sám Pánbůh ví, kdo to je.“

„Dickie Collins je Gonzo,“ opakoval Byrnes zaraženě.

„Jasně. Bydlí teď v Riverheadu. V jedný z jeho levnějších částí. Seberete ho?“

„Střelil Carellu, ne?“ řekl Byrnes. Sáhl do peněženky a vytáhl desetidolarovku. „Vem si je, Danny,“

řekl a podával mu peníze.

Danny zavrtěl hlavou. „Ne, poručíku, díky.“

Byrnes na něho nevěřícně zíral.

„Něco byste ale pro mě udělat mohl,“ řekl Danny s jistými rozpaky.

„A co?“

„Rád bych šel nahoru. Chtěl bych vidět Steva.“

Byrnes na okamžik zaváhal. Potom přešel k přepážce a řekl: „Jsem poručík Byrnes. Tento pán pracuje na případu s námi. Rád bych, aby šel nahoru.“

„Ano, pane,“ řekla dívka a potom se ohlédla po Dannym Gimpovi, který se usmíval od ucha k uchu.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Dickieho Collinse chytili na Štědrý den.

Zadrželi ho, když vycházel z kostela, kde právě zapálil svíci za svoji mrtvou babičku.

Odvezli ho na policejní stanici 87. revíru a tam ho obklopili čtyři detektivové. Jedním z detektivů byl Peter Byrnes. Kromě něho tam byli Havilland, Meyer a Willis.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Willis.

„Dickie Collins. Richard.“

„Máte nějaké přezdívky?“ zeptal se Havilland.

„Žádné.“

„Vlastnil jste někdy pistoli?“ zeptal se Meyer.

„Ne. Nikdy.“

„Znáte Aníbala Hernandeze?“ zeptal se Byrnes.

„Jméno je mi povědomý.“

„Znal jste ho nebo neznal?“

„Jo, znal jsem ho, mám dojem. Znal jsem spoustu kluků ze čtvrti.“

„Kdy jste se odstěhovali?“

„Před pár měsícema.“

„Proč?“

„Otec sehnal novou práci. Co bych tu dělal bez něho.“

„Chtěl jste se stěhovat?“

„Je to fuk. Jsem cesťák. Cestuju, kam chci, bez ohledu na to, kde bydlím. Co mají znamenat všecky ty otázky? Co jsem udělal?“

„Co jste dělal v noci ze sedmnáctého prosince?“

„Jak to mám vědět? Kdy to vůbec bylo, hergot?“

„Dneska je to týden.“

„Nepamatuju se.“

„Byl jste s Hernandezem?“

„Nepamatuju se.“

„Snažte se upamatovat.“

„Ne, nebyl jsem s Hernandezem. Co to bylo za den, sobota?“

„Byla to neděle.“

„Ne, nebyl jsem s ním.“

„Kde jste byl?“

„V kostele.“

„Cože?“

„Každou sobotu večer chodím do kostela. Zapaluju svíčky za babičku.“

„Jak dlouho jste byl v kostele?“

„Asi hodinu. Taky se tam chvíli modlím.“

„Od kolika do kolika?“

„Asi od… asi od desíti do jedenácti.“

„A co jste dělal potom?“

„Coural jsem se.“

„Kdo vás viděl, jak jste se coural?“

„Nikdo. K čemu potřebuju svědky? Chcete mi hodit na krk vraždu Hernandeze?“

„Proč si myslíte, že byl zavražděn?“

„Oběsil se,“ řekl Collins.

„Dobře, ale proč jste mluvil o vraždě?“

„Chtěl jsem říct sebevražda.“

„Proč bysme vám měli házet na krk sebevraždu?“

„Co já vím? Kvůli čemu jinýmu jste mě sem přitáhli, když ne kvůli tomu? Ptáte se mě, jestli jsem znal Annabelle, ne?“

„Znal jste ho.“

„Jasně že jsem ho znal.“

„Tady odtud nebo z Námořních skautů?“

„Jakejch Námořních skautů?“

„V Riverheadu.“

„Á, vy myslíte Mladý námořníky. To nejsou Námořní skauti. Jo, jo.“

„Odkud jste ho znal?“

„Zdravili jsme se, když jsem tady bydlel. Později, když jsme se setkali v Námořnících, tak jsme se trochu skamarádili.“

„Proč jste říkal, že máte dojem, že jste ho znal? Jestli jste se skamarádili, tak jste ho znal.“

„Tak jo, znal jsem ho. Je to snad trestný?“

„Proč jste chodil k Námořníkům?“

„Nebyl jsem člen. Chodil jsem se jenom dívat na pochodování. Rád se dívám, jak kluci

pochodujou.“

„Tam, kam posypeš, se napochoduješ až do alelujá,“ řekl Havilland.

„Jo, ale nejprv mě tam musíš poslat, poldo. Pořád ještě jsem neslyšel žádný obvinění. Tak mají pánové něco nebo nemají pánové nic?“

„Seš překupník, že jo, Collinsi?“

„To se vám asi něco zdá.“

„Máme tři kluky, co u tebe nakupovali. Jeden je ochotnej tě identifikovat.“

„Jo? Jak se jmenuje?“

„Hemingway.“

„Jak se menujou ty druhý dva? Sinclair Lewis a William Faulkner?“

„Čteš hodně, Collinsi?“

„Dost.“

„Ten malej Hemingway nečte. Je to feťák. Dvacátýho prosince odpoledne od tebe koupil

šestnáctinu heroinu. Jeden z našich detektivů ho típnul hned potom, co ji koupil.“

„Tak proto mě pron…“ Collins se zarazil.

„Cože?“

„Nic jsem neřek. Jestli ten váš Hemingway něco koupil, nemá to ode mě.“

„Tvrdil, že ano. Prý to má od tebe.“

„Ani nevím, jak taková šestnáctina vypadá.“

„Věděl jsi, že Hernandez je feťák?“

„Jo.“

„Píchli jste si někdy spolu?“

„Ne.“

„Nikdy jsi neviděl, jak si píchá?“

„Ne.“

„Jak víš, že fetoval?“

„To se rozkřikne.“

„Viděl jsi ho někdy s jinýma feťákama?“

„Jasně.“

„S kým?“

„Neznám je podle jména.“

„Viděl jsi ho někdy s feťákem jménem Larry Byrnes?“ zeptal se Byrnes.

Collins zamrkal.

„Říkal jsem Larry Byrnes,“ opakoval Byrnes.

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ řekl Collins.

„Tak vzpomínej. Je to můj syn.“

„Nekecáte? Nenapadlo mě, že policajtský synkové fetujou.“

„Neviděl jsi náhodou mého syna tu noc na osmnáctého prosince?“

„Nerozeznal bych vašeho syna od díry ve zdi.“

„A co takhle ráno osmnáctého prosince?“

„V noci nebo ráno, prostě ho neznám. Odkaď bych ho měl znát?“

„Znal Hernandeze.“

„Spousta maníků znala Hernandeze. Hernandez byl překupník, to jste nevěděli?“ Collins se odmlčel. „Vždyť on prodával dokonce i u Námořníků, doprčic.“

„To jsme věděli. Jak ses to dozvěděl ty?“

„Viděl jsem ho párkrát prodávat.“

„Komu?“

„Nepamatuju se. Heleďte, myslíte si, že vím, jak se jmenuje kdejakej feťák v okolí? Sám jsem si s tím svinstvem nikdy nezahrával.“

„Zahrával sis s tím dvacátého, Collinsi. Dva dny poté, co jsme našli Hernandeze mrtvého, sis s tím zahrával. Ten malej Hemingway patřil k Hernandezovým zákazníkům.“

„Jo? Třeba koupil tu šestnáctinu od Hernandezova ducha.“

„Koupil ji od tebe.“

„To vám dá sakra práci, abyste mi to dokázal, poldo.“

„Třeba ne. Posledních pár dní jsme ti pověsili na paty jednoho našeho člověka.“

„Jo?“

„Jo.“

„Tak proč mě nesebral? Heleďte, našli jste u mě něco, když jste mě zabásli? Kvůli čemu jsem tady, heh? Chci advokáta.“

„Jsi tu kvůli podezření z vraždy,“ řekl Byrnes.

„Chcete říct, že…“ Collins se opět v půli věty zarazil.

„Co říkáš, Collinsi?“

„Nic. Hernandez se pověsil. Jen mi to zkuste přišít.“

„Hernandez zemřel na předávkování.“

„Jo? Takže nebyl opatrnej.“

„Kdo mu uvázal kolem krku ten provaz, Collinsi?“

„Třeba váš syn, poručíku. Co vy na to?“

„Odkud znáš mou hodnost?“

„Cože?“

„Jestli neznáš mého syna a jestli nevíš nic o mém synovi, jak je hergot možný, že znáš moji hodnost?“

„Jeden z vašich šerloků vám řekl poručíku. Co si myslíte?“

„Nikdo mě nijak neoslovil od chvíle, co tě sem přivedli. Co tomu říkáš?“

„Odhad jsem to. Vypadáte, že máte schopnosti velitele, a tak mě napadlo, že tady šéfujete. Stačí?“

„Larry tvrdí, že tě zná,“ zalhal Byrnes.

„Kdo je Larry?“

„Můj syn.“

„Jo? Mě zná spousta maníků, který neznám. Jsem oblíbenej.“

„Proč? Protože strkáš drogy?“

„Jediný, co jsem kdy strkal, byl kočárek mý sestry. Vykašli se na to, poldo. Nikam to nevede.“

„Tak to zkusíme jinak, Collinsi. Zkusíme karty.“

„Co s nima? Chceš si zahrát?“

„Hraješ karty?“

„Jasně že jo.“

„Hrál jsi někdy s nějakým Batmanem Di Lucou?“

„Jasně.“

„Kdo ještě s váma hrál?“

„Kdy?“

„Tu noc, co jste hráli.“

„Hrál jsem karty s Batmanem hodněkrát. Moc to neumí. Vždycky jsem vyhrál.“

„Co je to bonz, Collinsi?“

„Heh?“

„Bonz.“

„Aha.“ Collins opět zamrkal. „Práskač.“

„Vyslov to.“

„Bonz. To má bejt co, hodina výslovnosti?“

„Kdy ses dověděl, co to slovo znamená?“

„Vím to odjakživa.“

„Dověděl ses to tu noc, co jste hráli karty, že?“

„Ne, to není pravda. Věděl jsem to odjakživa.“

„Kterou noc, Collinsi?“

„Heh?“

„Říkal jsi, žes věděl, co je to bonz, už před tou nocí, kdy jste hráli karty. O které noci tu mluvíme?“

„O tý… o tý poslední, co jsme hráli, mám dojem.“

„A kdy to bylo?“

„Asi… asi před čtrnácti dny.“

„A kdo hrál?“

„Já, Batman a ještě jeden.“

„Kdo byl ten třetí?“

„Nepamatuju se.“

„Batman tvrdí, žes ho přivedl ty.“

„Já? Ne, to Batman. Myslím, že to byl nějaký Batmanův známý.“

„Nebyl a není. Proč ho kryješ, Collinsi?“

„Nikoho nekryju. Ani nevím, kdo to byl. Heleďte, rád bych věděl, kam tím míříte? Myslíte si, že –“

„Drž hubu!“

„Snad mám právo –“

„Co se stalo tu noc, co jste hráli karty?“

„Nic.“

„Kdo první vyslovil slovo bonz?“

„Vůbec jsem ho od nikoho neslyšel.“

„Tak proč jsi ho špatně vyslovil?“

„Nevyslovil jsem ho špatně.“

„Vyslovil jsi ho správně?“

„Jasně že jo.“

„Jak jsi ho vyslovil?“

„Bonz.“

„Kdy to bylo?!“

„Tu noc, co jsme…“ Collins se zarazil. „Pokaždý, když jsem ho vyslovil.“

„Říkal jsi, že tu noc, kdy jste hráli karty, se o něm nemluvilo.“

„Řekl jsem, že jsem ho neslyšel. Třeba tam padlo, jak to mám vědět?“

„Jestli se o něm nemluvilo, kde jsi přišel k přezdívce Gonzo?“

„Gonzo? Kdo má přezdívku Gonzo? Všichni mi říkají Dickie.“

„Kromě těch tří kluků, co si přišli k tobě koupit zboží.“

„Jó? A je to vysvětlený. Spletli jste si mě s někým jiným. Hledáte nějakýho Gonza. Já se menuju Dickie. Collins. Hele, možná že jste udělali chybu právě tady. Collins a Gonzo zní trochu –“

„Tak jo, už těch žvástů bylo dost,“ řekl Havilland ostře.

„Jenom jsem…“

„Víme, co se stalo u těch karet. Víme všechno o tom, jak přišla řeč na bonza a jak jsi to zblbnul a vyslovil gonzo a jak se všichni mohli potrhat smíchy a jak ti po celej zbytek noci říkali Gonzo.

Batman nám to všechno řekl a taky to odpřísáhne. Myslíme si, že potom se dělo následující, kamaráde, Myslíme si, že sis nechal přezdívku Gonzo, když jsi přebral Hernandezovy kšefty, protože sis myslel, že by nebylo moudré spojovat vlastní jméno se svou totožností coby překupníka.

Zkrátka ti kluci hledali Gonza a našli ho, a jeden z nich od tebe koupil šestnáctinku, a taky to odpřisáhne. Teď vyklop zbytek.“

„Jakej zbytek?“

„Co ten policajt, kterého jsi střelil?“

„Cože?“

„Co ten provaz, který jsi uvázal kolem krku Hernandezovi?“

„Cože?“

„Co ta fašírka, kterou jsi nadělal z Marie?“

„Tak to teda prr, nic jsem –“

„Co ta babka, kterou jsi shodil do světlíku?“

„Já? Kristepane, já jsem nic –“

„Co z toho jsi udělal?“

„Nic! Kristepane, za koho mě máte?“

„Střelil jsi toho policajta, Gonzo!“

„Ne, nestřelil.“

„Víme, že ano. Řekl nám to.“

„Nic vám neřekl.“

„Kdo?“

„Ten policajt nebo o kom to mluvíte. Nemohl říct, že jsem to byl já, protože jsem v tom neměl prsty.“

„Máš prsty v tom všem, Gonzo.“

„Přestaňte mi říkat Gonzo. Menuju se Dickie.“

„Dobře, Dickie. Proč jsi zabil Hernandeze? Abys dostal jeho pěťákovej kšeft?“

„Jste blbej nebo co!“

„Proč tedy?“ zařval Byrnes. „Abys do toho namočil mýho syna? Jak se dostaly Larryho otisky prstů na tu stříkačku?“

„Jak to mám vědět? Jakou stříkačku?“

„Tu, která se našla u Hernandeze.“

„Nevím, že tam nějaká byla.“

„Byla. Jak jsi je prohodil?“

„Neprohodil.“

„Snažil ses do toho uvrtat mýho syna?“

„Přestaňte meldovat o vašem synovi. Váš syn může pro mě za mě třeba chcípnout.“

„Kdo je ten chlap, co mně pořád volá, Gonzo?“

„Nevěděl jsem, že vás někdo volá Gonzo.“

„Tak hele, ty grázle zasranej…“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Někdo mi volal a řekl mi to o mém synovi a o té injekční stříkačce. Někdo má něco za lubem. Byl to ten chlap, co s váma hrál karty?“

„Nevím, kdo to byl.“

„Ten samej, co mi telefonoval, že jo?“

„Nevím, kdo vám telefonuje.“

„Ten chlap, co ti pomohl zabít Hernandeze, že jo?“

„Nikoho jsem nezabil.“

„A Marii a tu stařenku…“

„Nikoho jsem nezabil.“

„Zabil jsi policajta,“ vyštěkl Willis.

„Je mrtvej?“ zeptal se Collins.

V místnosti se náhle rozhostilo hrobové ticho.

„A co má jako bejt?“ řekl Collins.

„To chceme slyšet od tebe, kamaráde.“

„Říkali jste, že postřelili nějakýho policajta. Neříkali jste, že je mrtvej.“

„Ne, neříkali.“

„Jak jsem měl teda vědět o tom podělaným šerlokovi? Neřekli jste, že je mrtvej, jenom že ho někdo střelil.“

„Neřekli jsme ani, že je to šerlok,“ řekl Byrnes.

„Cože?“

„Řekli jsme policajt. Proč si myslíš, že je to detektiv?“

„Nevím, jenom mě to napadlo. Podle toho, jak jste o tom mluvili.“

„Jmenuje se Steve Carella,“ řekl Willis. „Střelil jsi ho v pátek, Collinsi, a on pořád ještě zápasí o život. Řekl nám, žes po něm střílel. Proč nám neřekneš zbytek, abys měl pokoj?“

„Nemám co říct. Jsem čistej. Jestli váš polda umře, nebudete mít proti mě ani ťuk. Nemám pistoli a neměl jsem u sebe žádnej sajrajt. Tak si něco zkuste.“

„To víš, že zkusíme, a hodně,“ řekl Havilland. „Asi tak za tři rovný vteřiny z tebe vymlátím duši.“

„Jen si poslužte. Uvidíme, k čemu vám to bude. V ničem tady z toho nejedu. Váš policajt je na hlavu. Nestřílel jsem po něm a nemám nic společnýho ani se smrtí Hernandeze. Chcete snad z kamarádskýho vztahu u Mladejch námořníků udělat případ pro federální policii?“

„Ne,“ řekl Willis, „ale chceme jako důkaz při vyšetřování vraždy použít otisk tvý boty, to je jistý.“

„Můj co?“

„Otisk tvý boty, který jsme našli kousek od Carellova těla,“ zalhal Willis. „Porovnáme ho se všema botama, který máš. Jestli bude souhlasit, tak jsi –“

„Vždyť jsme stáli na šutrech!“ zařval Collins.

A bylo to.

Zamrkal a uvědomil si, že už je příliš pozdě, aby vzal ta slova zpět, došlo mu, že ho dostali. „Tak jo,“ řekl, „střelil jsem po něm. Ale jen proto, že mě chtěl sebrat. Nechtěl jsem bejt namočenej do toho ostatního. Nemám nic společnýho s vraždou Hernandeze nebo jeho sestry. Nic. A tu starou bábu jsem v životě neviděl.“

„Kdo je zabil?“ zeptal se Byrnes. Collins chvíli mlčel.

„Douglas Patt,“ řekl konečně.

Willis už vystartoval po svém kabátu. „Ne,“ zavolal Byrnes, „nech ho mně. Kde bydlí, Collinsi?“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Na střeše bylo velmi chladno, nejspíš chladněji než kdekoli jinde ve městě. Vítr profukoval kolem komínových nástavců a zakusoval se lidem do morku kostí. Shora ze střechy byl výhled skoro na celé město, mrkající světla, město tajemství, malých tajemství.

Na okamžik zůstal stát, zadíval se daleko za střechy domů a přemítal, jak se mohlo všechno tak zvrtnout. Plán vypadal tak dobře, a přesto selhal. Příliš mnoho lidí, napadlo ho. Kdykoli se sejde příliš mnoho lidí, věci se zvrtnou.

Vzdychl a nastavil záda řezavému větru, který bičoval prádelní šňůry a křehké skleněné tabulky ve zdech budovy. Cítil se velmi unaveně a jaksi velmi opuštěně. Nemělo to takhle dopadnout. Takový dobrý plán měl dopadnout líp. Sklíčeně došel k holubníku. Vytáhl z kapsy klíč, odemkl dveře a pověsil zámek zpátky na petlici. Vkročil do holubníku a holubi – na okamžik vyplašení tloukli křídly, ale potom se jejich soukromé obavy rozptýlily a oni si opět posedali.

Takřka okamžitě uviděl samičku pávka.

Ležela na podlaze holubníku a jemu ihned došlo, že je mrtvá.

Mírně se ohnul a zvedl ji, držel ji v dlaních s roztaženými prsty a dlouze se na ni díval, jako by ji ten pohled mohl přivést k životu.

Všechno se najednou zdálo být příliš těžkým břemenem. Všechno jako by vedlo k této definitivní, drtivé porážce: smrti jeho pávka. Nespouštěl z ptáka pohled, uvědomoval si přitom, že se mu klepou ruce, ale nedokázal tomu zabránit. S pávkem v ruce vyšel z holubníku. Přešel na druhou stranu střechy a posadil se zády k jednomu komínu. Položil si ptáka jemně k nohám a potom – jako by teď, když měl ruce prázdné, najednou nevěděl, co s nimi zvedl uvolněnou cihlu a obracel ji v rukou jako hrnčíř zpracovávající mokrou hlínu. Velmi pomalu ji obracel, když na střechu vystoupil ten muž.

Muž se na okamžik rozhlédl kolem a potom přešel přímo k místu, kde seděl on.

„Douglas Patt?“ zeptal se muž.

„Ano?“ odpověděl. Vzhlédl a podíval se do mužových očí. Pohled těch očí byl velmi tvrdý. Muž stál s rameny nahrbenými proti větru a rukama v kapsách.

„Jsem poručík Byrnes,“ řekl muž.

„Á,“ řekl Patt.

Dlouho na sebe mlčky hleděli. Patt neučinil sebemenší pohyb, aby vstal. Pomalu obracel v rukou cihlu, mrtvého ptáka u nohou. „Jak jste mě našli?“ zeptal se konečně.

„Dickie Collins,“ řekl Byrnes.

„Mmm,“ řekl Patt. Zdálo se, že mu na tom příliš nezáleží. Zdálo se, že ho ani za mák nezajímá, jak ho policie našla. „Myslel jsem si, že to bude slabej článek, jestli ho dostanete.“ Patt zavrtěl hlavou.

„Příliš mnoho lidí,“ řekl. Sklopil oči k ptákovi. Sevřel cihlu pevněji v jedné ruce.

„Co jste si od toho sliboval, Patte?“ zeptal se Byrnes.

„Já?“ řekl Patt. Učinil pohyb, jako by chtěl vstát, a Byrnes reagoval rychle a nenuceně, takže než se Patt ocitl v dřepu, díval se do namířeného ústí Byrnesova revolveru. Avšak Patt jako by revolver nevnímal. Zdálo se, že je soustředěn pouze na prohlížení mrtvého ptáka u svých nohou. Jednou rukou ptáka posunul a v druhé držel cihlu.

„Já? Co jsem si od toho sliboval? Šanci, poručíku. Velkou ránu, poručíku.“

„Jakou?“

„Ten Gonzo – víte, jak to bylo s Gonzem, že jo? Pěkná blbost, že jo? Ale trochu zvláštní – tak ten Gonzo ke mně přišel a povídá: Poslechněte si něco. Annabelle mi říkal, že prej má kamaráda feťáka a že fotr toho dotyčnýho šéfuje chlupatejm na sedmaosumdesátce. To mi řekl Gonzo, poručíku.“

Byrnes ho pozoroval. Patt pomalu cihlu zvedl a takřka něžně, ale s něžnou silou s ní udeřil do těla mrtvého holuba. Znovu cihlu zvedl a znovu s ní holuba udeřil. Na cihle ulpěla krev a peří. Zvedl ji mimoděk a potom opět ten úder, skoro jako by si neuvědomoval, co s ptákem dělá.

„Myslel jsem si, že jsem na to káp, poručíku. Myslel jsem si, že namočím vašeho kluka do nějakého velkého průšvihu a potom zajdu za váma, poručíku, položím karty na stůl a řeknu: Tak se věci mají, poručíku. Jestli nebudete spolupracovat, rozmáznou patálii vašeho synátora ve všech novinách.

Narafičil jsem na vašeho syna vraždu, poručíku. Byl jsem si jistej, že budete spolupracovat.“

„Jakou spolupráci jste čekal?“

„Prodávám drogy,“ řekl Patt. „Ale mám strach. Mohl bych to opravdu rozjet ve velkým, kdybych se pořád nebál. Nechtěl jsem se nechat zavřít. Chtěl jsem, abyste mi pomohl. Chtěl jsem, abyste mě vy a vaši policajti nechali na pokoji. Chtěl jsem mít volnej pohyb po revíru a prodávat, kde chci, beze strachu, že mě seberete. To jsem chtěl, poručíku.“

„Na to by vám nikdo nepřistoupil,“ řekl Byrnes. „Ani já, ani žádný jiný policista.“

„Vy třeba ne. Ale byla to stejně nádhera, poručíku. Prodal jsem tomu zaprcatělýmu pitomci Annabelle slušnou hromádku zboží. Řekl jsem mu, že chci jen stříkačku s otisky vašeho syna.

Dotáhl ho tam tenkrát a píchnul mu gratis a potom, ještě než váš syn tu noc odešel, stříkačky vyměnil. Čekal jsem. Když váš syn zmizel, šel jsem se na Annabelle podívat. Klimbal, napůl sjetej.

Natáhl jsem do stříkačky tolik háčka, že by mu to urazilo hlavu. Nevěděl ani, že mu ho píchám.

Potom jsem mu z kapsy vytáhl stříkačku vašeho syna a položil ji na lůžko vedle něho.“

„Proč ten provaz?“ zeptal se Byrnes.

Patt nepřestával bušit do ptáka, drtil ho tou cihlou, vytloukával krev a peří na dehtovou střechu. „To mě napadlo až potom. Řekl jsem si – kristepane, co když si budou myslet, že je to sebevražda?

Nebo dejme tomu, že si budou myslet, že se nešťastnou náhodou předávkoval? Kde bych byl potom se svou narafičenou vraždou? Tak jsem Annabelle uvázal kolem krku provaz. Myslel jsem si, že policajti budou dost chytrý na to, aby poznali, že byl uvázaný až potom, co zemřel. Chtěl jsem, aby věděli, že jde o vraždu, protože jsem chystal past na vašeho syna. Váš syn byl můj klíč k vyjednávání, poručíku. Klíč, který mi měl zajistit volnej revír.“

„Volnej revír,“ opakoval Byrnes.

„Mmm, ano,“ řekl Patt. „Ale nevyšlo to, že? A potom Maria, a ta stará bába – jak se může všechno tak zkomplikovat?“

Přestal mlátit a zničehonic se podíval na zem. Pták se proměnil v hromádku krvavé kaše a peří.

Cihla, stejně jako Pattovy ruce, byla zamazána od krve. Pohlédl na holuba a potom na cihlu a na své ruce, jako by je viděl poprvé v životě. A potom, zcela nečekaně, se rozplakal.

„Pojďte raději se mnou,“ řekl Byrnes vlídně.

Protokol s ním sepsali na sedmaosmdesátce. Obvinili ho z trojnásobné vraždy. Byrnes potom odešel nahoru do své kanceláře, stál u okna, díval se do parku a pak zabloudil očima k věži v parku, jejíž hodiny mu sdělily, že je pět minut před půlnocí.

Pět minut do vánoc.

Šel k telefonu.

„Ano?“ řekl službu konající seržant.

„Tady Byrnes,“ řekl poručík. „Dal byste mi linku, prosím vás?“

„Ano, pane poručíku.“

Čekal na oznamovací tón a potom vytočil číslo svého domu v Calm’s Pointu. Sluchátko zvedla Harriet.

„Ahoj, Harriet,“ řekl.

„Ahoj, Petře.“

„Jak je mu?“

„Myslím, že se z toho dostane,“ řekla.

„Je mu líp?“

„Líp, než mu bylo, Petře. Nezdá se, že by… už nezvracel, ani není neklidný, ani už nevyvádí.

Myslím, že tělo si už poradilo, Petře. Zbytek záleží na něm.“

„Ano,“ řekl Byrnes.

„Je vzhůru?“

„Ano, je.“

„Můžu s ním mluvit?“

„Samozřejmě, drahoušku.“

„Harriet?“

„Ano?“

„Vím, že pořád někde lítám, ale chtěl jsem ti říct, že… totiž všecko to běhání těch posledních pár dní…“

„Petře,“ řekla něžně, „vzala jsem si policajta.“

„Já vím, že ano. A jsem ti za to vděčný. Hezké svátky, Harriet.“

„Přijď domů co nejdřív, drahoušku. Dojdu pro Larryho.“

Byrnes čekal. Za malou chvilku přišel k telefonu jeho syn.

„Tati?“

„Ahoj, Larry. Jak ti je?“

„O hodně líp, tati.“

„To je fajn.“

Nastalo dlouhé mlčení.

„Tati?“

„Ano?“

„Mrzí mě, jak… to, však víš, co jsem udělal. Bude to teď jiný.“

„Spousta věcí se změní, Larry,“ slíbil Byrnes.

„Přijdeš domů brzo?“

„No, chtěl jsem to zabalit…“ Byrnes se zarazil. „Ano, budu doma za chvíli. Jen se chci zastavit v nemocnici, hned potom přijdu.“

„Počkáme na tebe, tati.“

„Fajn, to bych rád.“ Byrnes se na chvíli odmlčel. „Vážně se cítíš dobře, Larry?“

„Pomalu, ale jistě,“ řekl Larry a Byrnese napadlo, že slyší v hlase svého syna smích.

„Prima. Hezké svátky, Larry.“

„Budeme čekat.“

Byrnes zavěsil a oblékl si kabát. Zničehonic měl ze všeho dobrý pocit. Chytili Patta, chytili Collinse a jeho syn se uzdraví, byl si jistý, že jeho syn se uzdraví, takže teď zbývá jenom Carella, a on dá krk na to, že i Carella se z toho vylíže. Hergot, přece nemůžete střílet po dobrým policajtovi a čekat, že umře! Ne takový policajt jako Carella!

K nemocnici šel celou cestu pěšky. Teplota klesala hodně hluboko pod nulu, ale on šel celou cestu po svých a hlasitě popřál „Hezké svátky!“ dvěma kolemjdoucím opilcům. Došel k nemocnici a tváře mu hořely, nemohl popadnout dech, ale byl si jistější víc než kdy předtím, že všechno dobře dopadne.

Vyjel výtahem do sedmého patra, dveře se hladce otevřely a on vstoupil do chodby. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval, a potom zamířil ke Carellově pokoji. Trvalo další chvíli, než na něho zaútočil nový pocit. Neboť tady v chladné antiseptické nemocniční sterilitě si už Stevem Carellou nebyl jistý. Zde se ho zmocnily první pochybnosti a jeho krok se cestou k pokoji zpomalil.

Potom uviděl Teddy.

Zprvu byla jenom malou postavičkou na konci chodby, ale potom přišla blíž a on z ní nespouštěl oči. Ruce měla sepnuté na břiše, hlavu skloněnou a Byrnes se na ni díval a pocítil novou hrůzu, hrůzu, která vzala útokem jeho žaludek i mozek. V křivce jejího těla, v ohnutí její hlavy byla prohra.

Carella, napadlo ho, Ach Bože, Steve, ne…

Popoběhl k ní a ona k němu zvedla oči a její tvář byla zbrázděná slzami, a on, když uviděl slzy na tváři manželky Steva Carelly, byl najednou vnitřně vyprahlý, vyprahlý a chladný a chtělo se mu od ní utéct a běžet chodbou, utéct od ní a uniknout před bolestí v jejích očích.

A potom uviděl její ústa.

A bylo to divné, protože se usmívala. Usmívala se a šok z pohledu na ten její úsměv mu doširoka otevřel oči. Z očí jí vytékaly slzy, ale míjely zářivý úsměv, a on ji vzal kolem ramen a velmi jasně a velmi zřetelně se jí zeptal: „Steve? Je v pořádku?“

Odečetla mu slova z úst a potom přikývla, nejprve mírně, ale potom přehnaně a bláznivě a vrhla se Byrnesovi do náruče a Byrnes ji k sobě tiskl a najednou si úplně připadal, jako by byla jeho dcerou, překvapený, že i jemu se po tvářích kutálejí slzy.

Venku se rozezněly kostelní zvony.

Byl Štědrý den a svět hodil všechny trampoty za hlavu.

/KONEC/

Document Outline

Ed McBAIN

Překupník

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

/KONEC/