ROMANCE

ed mcbain

1

Kling volal z automatu, protože nechtěl být odmítnut na tak veřejném místě, jako je služebna. Nechtěl

riskovat, že se mu budou posmívat lidé, se kterými pracuje ve dne v noci, kterým často svěřuje svůj život.

A nechtěl telefonovat vůbec odnikud z policejní stanice, kde jsou automaty na každém patře, ale kde se to podobá malému městu a klepy putují rychle. Nechtěl, aby ho někdo slyšel, jak koktá, bude-li odmítnut. Měl pocit, že odmítnutí je velice pravděpodobné.

A tak tedy stál v lijáku kus od stanice u modré plastikové skořápky s telefonním přístrojem uvnitř a vytáčel číslo, které si opatřil v policejní ústředně a naškrábal na kousek papíru. Papír už byl promočený. Telefon zvonil, jednou, podruhé, potřetí, popáté. Řekl si, že není doma. Pošesté, posed – „Haló.“

„Haló…, Sharon,“ řekl. „Paní doktorka Cooková?“

„Kdo volá, prosím?“

Netrpělivě a zostra. Déšť bušil do všeho kolem. Zavěs, pomyslel si.

„Tady je Bert Kling,“ řekl.

„Kdo?“

Hlas nezvláčněl, ale zaznělo v něm překvapení.

„Detektiv Bert Kling,“ řekl. „Viděli… setkali jsme se v nemocnici.“

„V nemocnici?“

„Začátkem týdne. Jak postřelili tu policistku, Georgi Mowbrayovou.“

„Ano?“

Snaží se vzpomenout si, kdo on je. Nezapomenutelné setkání, říkal si. Trvalý dojem.

„Byl jsem u vás s policistkou Burkeovou,“ řekl připravený to vzdát. „Ta zrzavá policistka. Byla s Georgií, když se…“

„Ach ano, už si vzpomínám,“ řekla Sharyn. „Jak se máte?“

„Dobře,“ řekl a pak vyhrkl: „Chci vám říct, jak je mi líto, že jste ji nezachránili.“

„To je od vás velice hezké.“

„Já vím, že jsem měl zavolat dřív…“

„Ne, ne, já si toho vážím… Ale byl to těžký případ.“

„Úplně chápu.“

Georgia Mowbrayová zemřela ve středu v noci. Ted byla neděle. Sharyn najednou napadlo, oč vlastně

jde? Když zazvonil telefon, právě četla noviny. Četla o té včerejší vřavě v parku. Černí a bílí se na sebe vrhli, stříleli po sobě, zabíjeli se navzájem.

„Tak… ano… dovedu si představit, jak to musí být těžké,“ řekl. „A já… napadlo mě… myslel jsem si, že

vám vyjádřím… jak bych… svou účast.“

Nastalo ticho.

Potom:

„Já…, Sharon…“

„Mimochodem, jsem Sharyn,“ řekla.

„To přece říkám?“

„Říkáte Sharon.“

„No ano.“

„Ale já se jmenuju Sharyn.“

„Já vím,“ řekl, teď už úplně popletený.

„Ypsilon místo o,“ řekla.

„Ach tak,“ řekl. „Správně. Děkuju, promiňte, Sharyn, správně.“

„Co to pořád slyším?“ zeptala se.

„Co jako?“

„Ten zvuk.“

„Zvuk? Ach, to musí být déšť.“

„Déšť? Kde to jste?“

„Volám zvenku.“

„Z telefonní budky?“

„Ne, vlastně ne, je to jen taková ta mušle. To, co slyšíte, je pleskání vody na stříšku.“

„Vy stojíte na dešti?“

„Tak trochu.“

„To nemáte telefon ve služebně?“

„No, máme. Ale…“

Čekala.

„Já… víte, nechtěl jsem, aby mě někdo slyšel.“

„Proč ne?“

„Protože já… nevěděl jsem, co řeknete… jestli byste souhlasila s něčím takovým.“

„S čím takovým?“

„Kdybych vás požádal, abyste se mnou šla na večeři.“

Ticho.

„Sharyn?“

„Ano?“

„Jste přece velký zvíře a tak,“ řekl. „Zástupkyně primáře.“

Zamrkala.

„Myslel jsem, že by to mohlo vadit. Já jsem jen detektiv třetí třídy.“

„Aha.“

Ani zmínka o jeho blond vlasech a její černé kůži.

Ticho.

„Vadí to?“ zeptal se.

Ještě nikdy neměla rande s bělochem.

„Co jestli vadí?“ zeptala se.

„Jestli vadí, že jste tak důležitá osoba?“

„Nevadí.“

Ale co to ostatní, myslela si. Bílí a černí se navzájem na veřejnosti zabíjejí. Co s tímhle, detektive Klingu?

„Když leje tak jako dneska,“ řekl. „Napadlo mě, že se někde navečeříme a pak půjdem do kina.“

S bělochem, myslela si.

Říct mamince, že mám schůzku s bělochem! Mamince, která lezla po kolenou a drhla podlahy v jejich

kancelářích.

„Končím ve čtyři,“ řekl. „Mohl bych jít domů, osprchovat se a oholit a v šest pro vás přijít.“

Slyšíš to, mami? Běloch chce pro mě přijít v šest. Jít se mnou na večeři a do kina.

„Jestli máte jiné plány,“ řekl.

„Ne, ale…“

Tak se o tom zmiň, říkala si. Postav se k tomu čelem. Zeptej se ho, jestli si uvědomuje, že jsi černoška.

Řekni mu, že jsi v životě nic takového neudělala. Řekni mu, že maminka vyskočí z okna. Řekni mu, že

nemáš zapotřebí komplikovat si život, řekni mu…

„Takže… co… myslíte, že byste chtěla?“ zeptal se. „Jít do kina a na večeři?“

„Proč vás to napadlo?“

Na okamžik zaváhal. Představila si ho, jak stojí na dešti a přemýšlí.

„Tak,“ řekl. „Myslel jsem, že by nám spolu mohlo být dobře, to je všechno.“

Zrovna ho viděla, jak krčí rameny, stojí tam v dešti. Volá zvenku, protože nechce, aby někdo slyšel, jak ho odmítá důležitá osoba. Nejde o to, jestli je někdo bílý nebo černý, ale o to, že někdo je detektiv třetí třídy a někdo vysoce postavený. Tak to je jednoduché. Skoro se usmála.

„Promiňte,“ řekl, „ale myslíte, že byste mi mohla odpovědět, jestli ano nebo ne? je tu totiž dost mokro.“

„V šest hodin se mi to hodí.“

„Výborně.“

„Zavolejte mi až budete v suchu, řeknu vám svou adresu.“

„Ohromný. Skvělý, to je skvělý. Děkuju, Sharyn. Zavolám vám, jen co se vrátím do služebny. Jaký jídlo

máte ráda? Znám jednu znamenitou italskou…“

„Jděte z toho deště,“ řekla a rychle položila sluchátko.

Srdce jí bušilo.

Bože, myslela si, co si to začínám?

Ta rusovláska mu sdělovala, že jí někdo vyhrožoval telefonem. Poslouchal pozorně. Šest telefonátů

minulý týden, řekla. Pokaždé stejný člověk, mluvil tiše, skoro šeptal, že prý ji zabije. Za stolem u jedné stěny místnosti snímal menší muž v košili bez saka otisky prstů vousáčovi v černém triku.

„Kdy volal poprvé?“

„Minulý týden,“ řekla rusovláska. „V pondělí ráno poprvé.“

„Dobrá, tak si zapíšeme podrobnosti,“ řekl muž a nasadil do psacího stroje formulář pátracího oddělení newyorské policie. V ramenním pouzdře měl pistoli osmatřicítku a stejně jako policista, který snímal otisky prstů, neměl ani on sako. „Vaši adresu, prosím.“

„Východní sedmdesátá první 314.“

„Tady na Manhattanu?“

„Ano.“

„Číslo bytu?“

„6 B.“

„Jste vdaná? Svobodná? Rozve-?“

„Svobodná.“

„Zaměstnání?“

„Herečka.“

„Ale?“ V náhlém zájmu pozvedl obočí. „Viděl jsem vás v něčem?“

„Snad ano… bývám často v televizi. Minulý měsíc jsem byla v Zákonu & pořádku.“

„Vážně? To je bezva seriál. Nikdy si ho nenechám ujít. V kterým dílu jste byla?“

„V tom o potratu.“

„Fakt? Viděl jsem to. To bylo zrovna minulý měsíc.“

„Ano. Promiňte, pane detektive, ale já jsem…“

„Je to v televizi můj nejoblíbenější program. Natáčí se to tady v New Yorku, věděla jste to? Budete ještě v dalších dílech?“

„No…, teď zkouším v jedný divadelní hře na Broadwayi.“

„Fakt, neděláte si legraci? Ve který hře? Jak se jmenuje?“

„Romance. Totiž, pane detektive…“

„O čem to je?“

„To by bylo složitý vysvětlování. Já totiž musím zpátky do divadla…“

„Samozřejmě.“

„A ráda bych…“

„Jistěže, to se ví.“ Už zase byl úřední. Prsty opět na klávesách psacího stroje. „Říkáte, že ty telefonáty začaly minulý pondělí, že? To bylo…“ Mrkl na kalendář na stole. „V prosinci…“

„Devátýho prosince.“

„Správně. Devátýho prosince.“ Při řeči ťukal na stroji. „Můžete mi povědět přesně, co ten člověk říkal?“

„Řekl: Slečno, já vás zabiju.“

„Co dál?“

„To je všechno.“

„Říká vám slečno? Bez jména?“

„Bez jména. Jen: Já vás zabiju, slečno. Pak vždycky zavěsí.“

„Dostala jste nějaký výhrůžný dopisy?“

„Ne.“

„Neviděla jste nějakou podezřelou osobu potloukat se kolem domu?“

„Ne.“

„Sledovat vás do divadla nebo…“

„Ne.“

„Mám-li vám říct pravdu, slečno…“

„Na tomhle místě si uděláme pauzičku,“ řekl Kendal .

Oba herci si zastínili oči a upřeli je do ztemnělého hlediště. Ta, která představovala Herečku, řekla:

„Ashley, mně se nějak nelíbí…,“ ale Kendal ji ihned přerušil.

„Patnáct minut,“ řekl. „Připomínky až potom.“

„Chci se jen zeptat Freddieho na jednu repliku.“

„Až potom, Michel e,“ řekl Kendal odmítavě.

Michel e krátce a rozhořčeně vzdychla, vyměnila si dlouhý pohled s Markem Rigantim, představitelem

Detektiva, který miluje Zákon & pořádek, a odešla s ním do zákulisí. Herec představující druhého

detektiva stál u stolu, kde bral otisky, a rozprávěl s vousáčem, který hrál jeho vězně.

Ze svého místa uprostřed šesté řady se Freddie Corbin okamžitě otočil ke Kendal ovi a řekl: „Tam, kde se berou zlodějům otisky prstů, by nikdy neměli u sebe pistoli.“

„To můžu změnit, Freddie,“ řekl Kendal . „Ale Freddie, musíme si vážně promluvit…“

„Kazí to zdání reality,“ řekl Corbin.

Jeho pravé a ctihodné jméno znělo Frederick Peter Corbin, přátelé mu říkali Fred. Jenže Kendal mu začal říkat Freddie, sotva si byli představeni, herci se toho samozřejmě chopili a teď mu každý, kdo měl s hrou něco společného, říkal Freddie. Corbin, který napsal dva romány o newyorské policii, věděl, že je to starý policajtský trik. Užívat důvěrného oslovení znamená ničit vězňovu důstojnost a sebeúctu. Tak ty si myslíš, že jsi pan Corbin, co? Tak nám, Freddie, pověz, kde jsi byl večer třináctýho června, a hezky rychle!

„Taky si myslím,“ řekl, „že detektiv přehrává, když zjistí, že ona je herečka. Bylo by zábavnější, kdyby nedal rozčilení najevo.“

„Ano,“ řekl Kendal . „A tím se dostáváme k téhle scéně vůbec.“

Kendal se jmenoval celým jménem Ashley Kendal , což nebylo jméno, s nímž se narodil, ale užíval ho

legálně už třicet let, takže se podle Corbina dalo více méně za jeho jméno pokládat. Corbin se ve

skutečnosti jmenoval Frederick Peter Corbin III., kdyby to chtěl někdo vědět. Tohle byla jeho první

zkušenost s režisérem a on začínal zjišťovat, že režiséři nepokládají za svou povinnost text hry režírovat, nýbrž ho měnit. Začínal režiséry nesnášet. Nebo aspoň nesnášet Kendal a. Začínal zjišťovat, že všichni režiséři jsou debilové.

„Co je s tou scénou?“ zeptal se.

„No… nezdá se ti to trochu obehraný?“

„To má být obehraný. Je to policejní rutina. Takhle to vypadá, když přijde někdo oznámit na…“

„Jo, ale tuhle scénu jsme už viděli stokrát, nemyslíš?“ řekl Kendal . „Tisíckrát. Dokonce i reakce toho detektiva na to, že ona je herečka, je otřepaná. Totiž to, jak se jí ptá, jestli ji v něčem viděl. Freddie, já si moc vážím toho, co jsi napsal, tý složitý zápletky, tý přesnosti a věrnosti detailu. Ale…“

„Ale co?“

„Ale myslím si, že ohrožení jejího života by se dalo vyjádřit mnohem napínavěji. Divadelně napínavěji, myslím.“

„Ano, je to divadelní hra,“ řekl Corbin. „Předpokládal bych, že to vyjádříme divadelně.“

„Já vím, že jsi skvělý autor románů,“ řekl Kendal , „ale…“

„Děkuju.“

„Ale na jevišti…“

„Dramatická linie je dramatická linie,“ řekl Corbin. „je to příběh herečky, která přežije…“

„Já přece vím, o čem…“

„… brutální vražedný útok a pak dosáhne obrovskýho osobního vítězství.“

„Ano, o tom to má být.“

„Ne, o tom to je.“

„Není. Tohle je hra o pár newyorských policajtech, který rozluštějí pitomou záhadu.“

„Ne, o tom to není…“

„A to se ti ostatně daří. V románech. Na historkách o policajtech není nic špatnýho…“

„I když jsou to srágory,“ řekl Corbin.

„To jsem nechtěl říct,“ namítl Kendal . „Dokonce jsem si to ani nemyslel. Myslím si jen, že by to neměla být hra o policajtech.“

„To taky není hra o policajtech.“

„Ach tak! A o čem teda je?“

„Je to hra o vítězství vůle.“

„Ach tak.“

„Hra o ženě, která přežila útok nožem a pak v sobě našla odvahu, aby…“

„Jo, tahle část je dobrá.“

„A která není?“

„Ta, co se týká policajtů.“

„Ale ta dělá hru autentičtější.“

„Nedělá, dělá z ní hru o policajtech.“

„Když tu ženu někdo probodne…“

„Ano, to už známe.“

„… tak ona jde na policii, Ashley. Nejde k zubaři. Nebo bys chtěl, aby šla k zubaři, když ji někdo málem zabije?“

„Ne, já…“

„Protože pak už by to nebyla hra o policajtech, byla by to hra o zubařích. To by se ti líbilo líp?“

„Proč musí jít na policii ještě dřív, než ji někdo napadne?“

„Tomu se říká napětí, víte, pane režisére!“

„Ach tak.“

„Mimochodem, tohle je odpornej zvyk, co máš.“

„Jakej?“

„Říkat celou dobu ‚ach tak‘. Ještě k tomu poněkud ironicky. Jestli chceš vědět, je to zrovna tak stupidní jako říkat pořád ‚víš‘ a ‚víte‘.“

„Ach tak.“

„No vidíš.“

„Ale řekni, Freddie, ty máš opravdu rád poldy?“

„Jo, mám.“

„Jenže jiný lidi je rádi nemaj.“

„Tomu nevěřím.“

„Na celým širým světě nikdo kromě tebe.“

„Prosím tě!“

„Věř mi! Absolutně nikdo nechce sedět tři hodiny v divadle a koukat na hru o policajtech.“

„Tím líp. Protože tohle není hra o policajtech.“

„Ať už je to, o čem chce, sakra, já myslím, že bysme klidně mohli zkrátit první jednání o třetinu až k tomu pronásledování…“

„A přijít o všecko napětí…“

„Podle mě není vůbec napínavý, když se ženská dohaduje s policajtem.“

„A o vývoj jednotlivých povah…“

„Ten se dá udělat divadelnějším způsobem…“

„A o všechnu…“

„… dramatičtějším.“

Oba muži umlkli. Jak tak seděli ve tmě vedle sebe, Corbin dostal chuť svého režiséra uškrtit.

„Pověz mi něco,“ řekl konečně.

„Ano, a co, Freddie?“

„A prosím tě, neříkej mi Freddie!“

„Promiň.“

„Jmenuju se Fred a mám to radši. Mám na jména fobi . Chci, aby mi lidi říkali tím jménem, kterýmu já

dávám přednost.“

„To já taky.“

„Okej, tak mi řekni, Ashley…, proč ses vůbec rozhod režírovat tuhle hru?“

„Zdálo se mi…, pořád ještě se mi zdá, že má v sobě ohromnej náboj.“

„Aha. Náboj.“

„Musí bejt nakažlivej,“ řekl Kendal .

„Protože podle mě je v ní víc než jen náboj, chápej. Podle mě je to totálně realizovaná, vysoce dramatická divadelní hra, která hovoří k lidským srdcím o přežití a o vítězství. Já náhodou…“

„Mluvíš jako kritika v tisku.“

„Já mám náhodou tu zatracenou hru rád, Ashley, a jestli ty ji rád nemáš…“

„Nemám. Nemám ji rád.“

„Tak jsi neměl souhlasit, že ji budeš režírovat.“

„Souhlasil jsem, že ji budu režírovat, protože jsem si myslel, že ji jednou mít rád budu.“

„V případě, že z ní udělám tvoji hru místo mojí.“

„To jsem neřek.“

„Ashley, znáš podmínky smlouvy podle stanov Sdružení dramatiků?“

„Tohle není moje první režie, Freddie.“

„Frede, buď tak laskav. A ano, přiznávám, že moje je to první, a proto jsem si smlouvu pečlivě přečet.

Jakmile se hra začne zkoušet, Ashley, tak se podle smlouvy bez autorova svolení nesmí změnit ani věta, slovo, dokonce ani čárka. Tak to stojí ve smlouvě. Zkoušíme už druhý týden…“

„To vím.“

„A ty navrhuješ…“

„Vynechat některý scény, přesně tak.“

„A já ti říkám, že to nedovolím.“

„Freddie…, Frede…, copak ty nechceš, aby se ta zatracená hra, kterou tak miluješ, dostala do centra?

Chceš, aby radši zašla na úbytě tady v tom Zaprdelově? Protože dej na mý slova, Frede, Freddie,

kamaráde, taková, jaká je teďka, bude ta tvá totálně realizovaná vysoce dramatická divadelní hra, která mluví k lidským srdcím o přežití a vítězství, za tři neděle ode dneška, hned po premiéře, obrovskej propadák.“ Corbin zamžikal.

„Přemýšlej o tom,“ řekl Kendal . „Buď v pořádným divadle v centru, nebo tady v tý prdeli našeho města.“

Detektiv Bertram Kling bydlel v Isole v garsonce. Když se podíval z okna, viděl mrkající světla na

calmspointském mostě. Mít auto, mohl by se dostat na druhou stranu po mostě, ale vlastnit vůz v tom

velkém zlém městě, kde metro bylo v každém případě rychlejší, i když ne zrovna bezpečnější, nemělo

smysl. Problém byl v tom, že zástupkyně primáře, MUDr. Sharyn Everard Cooková, bydlela až na konci

calmspointské trasy – měla sice pěknou vyhlídku na zátoku, to je pravda, ale Klingovi to k ní ze stanice vzdálené tři bloky domů od jeho bydliště trvalo dobrých čtyřicet minut.

Byla neděle 5. dubna, přesně dva týdny před Velikonocemi, ale podle studeného deště, který šlehal do

oken vagónu podzemní dráhy, když vyjeli na povrch, by to nikdo nepoznal. Prošedivělý stařec sedící

naproti Klingovi na něj nepřestával mrkat a olizovat si přitom rty, černošce vedle Klinga se to zdálo

nechutné. Jemu taky. Jenže ona nesouhlasně pomlaskávala tak dlouho, až si od Klinga odsedla a

přemístila se na druhý konec vozu. Pak přistoupila nějaká žebračka a vyprávěla cestujícím, že má tři děti a nemá kde spát. Pak nastoupil další žebrák a vyprávěl, že je veterán z vietnamské války a nemá kde spát.

Venku pršelo, jen se lilo.

Klingovi se obrátil deštník, když scházel po schodech z nástupiště na Farmers Boulevard, po kterém měl jít, jak mu řekla, až k Portmanově, tam odbočí vlevo a dojde rovnou k domu, kde bydlí Sharyn. Když se pokoušel obrátit deštník na správnou stranu, zlomil několik žeber a nakonec ho zahodil do kontejneru na odpadky na rohu Knowlesovy. Měl na sobě černý plášť do deště a byl bez klobouku. Kráčel, co mu nohy stačily, na adresu, kterou mu dala Sharyn. Ukázalo se, že je to hezký činžovní dům se zahradou, velmi

blízko oceánu. Nedaleko bylo vidět světla nákladní lodi prodírající se lijavcem.

Zařekl se, že už to víckrát v životě neudělá. Smluvit si rande s děvčetem z Calm’s Pointu. Ne, se ženou!

Jak je asi stará? Tak mezi třicítkou a čtyřicítkou. Více méně v jeho věku. Třicet a něco. Tak nějak. Ale nač to počítat? Ještě ten večer mu řekla, že jí 15. října bylo čtyřicet. „Datum, kdy se narodili slavní mužové,“

řekla. „A taky ženy,“ dodala, ale blíž to nevysvětlila.

Když zazvonil u jejího bytu, byl promoklý na kůži.

Už nikdy, říkal si.

Byla zářivě krásná. Jeho rozhodnutí bylo to tam.

Měla plet barvy pražených mandlí a oči barvy hlíny, zastíněné na víčkách kouřovou modří. S černými

vlasy upravenými do jakéhosi afroúčesu vypadala jako hrdá příslušnice kmene Masajů; zdůrazňovaly to

vysoko položené lícní kosti a plné rty rudé jako burgundské víno. Lehký šedomodrý kostýmek z uzlíčkové látky ladil s jejími očními stíny; zapínal se na maličké lesknoucí se mosazné knoflíky. Na zástupkyni primáře nevypadala. Div že se nezajíkl.

V krátké sukni a lodičkách s vysokými podpatky vynikaly její nohy.

„Propána,“ řekla, „vy už jste zase mokrý!“

„Odporoučel se mi deštník,“ řekl a odevzdaně pokrčil rameny.

„Tak pojďte honem dál!“ Ustoupila a pustila ho do bytu. „Dejte mi ten kabát, máme čas na skleničku,

zamluvila jsem stůl na půl sedmou. Mohli jsme se setkat ve městě, víte, nemusel jste chodit takovou dálku až sem, řekl jste italská, je tu pěkná restaurace pár kroků odsud, mohli jsme tam dojít pěšky, ale já vezmu vůz, ach jeje, to je ale vody, co?“

Napadlo ji, že mele páté přes deváté.

Napadlo ji, že mu to ohromně sluší, když má ty blond vlasy takhle připlácnuté k čelu.

Vzala mu plášť, rozmýšlela se, jestli ho má pověsit do skříně, když tam je všechno suché, řekla „dám ho radši do koupelny“, byla na odchodu z předsíně, zastavila se, řekla „hned jsem zpátky, posaďte se zatím“, mávla neurčitě rukou směrem k velkému obýváku a zmizela jako vánek nad savanou.

Vešel opatrně do obývacího pokoje, od otevřených dveří ho přelétl očima, jak to dělávají detektivové –

však taky detektiv byl, je to rychlé obhlédnutí místnosti podobné pohledu kamery, která zaregistruje spíš dojem než podrobnosti. U jedné stěny pianino, že by hrála? Okna na jih, zřejmě s výhledem na záliv, hadovité proudy vody stékající po širokých tabulích skla. Pohovka čalouněná kůží v barvě pláště z

velbloudí srsti, takový kdysi měl. Tři polštáře odstínů hlíny rozházené po pokoji. Koberec korkové barvy.

Nad pohovkou velký obraz, pouliční výjev se samými černochy. Vzpomněl si, že je černá.

„Okej,“ řekla ode dveří, „co si dáte k pití?“ a vešla do pokoje dlouhými kroky, to se mu na ní líbilo, že je skoro tak velká jako on, snad o pár centimetrů menší, odhadl by ji na metr pěta– nebo osmasedmdesát, tak nějak. „Mám skotskou a ještě skotskou,“ řekla.

„Dám si tu skotskou,“ řekl.“

„S vodou, se sodovkou nebo čistou?“

„Trošku sodovky.“

„Led?“

„Prosím. Vypadáte krásně,“ řekl. Nečekal, že pleskne to, co si zrovna myslí, a překvapilo ho, když mu ta slova vyšla z úst.

Taky byla překvapená.

Okamžitě ho napadlo, že šlápl vedle.

„Díky,“ řekla tiše, sklopila oči a rychle přistoupila k nábytkové stěně, která vypadala jako knihovna s vestavěným televizorem a hi-fi soupravou, ale, jak se ukázalo, měla i sklápěcí desku, za níž se objevil malý bar. Pozoroval ji, když nalévala skotskou – byla to Johnnie Red – na kostičky ledu ve dvou nízkých skleničkách, a pak je přinesla, v každé ruce jednu, k pohovce, kde rozpačitě postával.

„Sedněte si, prosím vás,“ řekla. „Měla jsem vám přinést ručník.“

„Ne, to je v pořádku,“ řekl, sáhl si na mokré vlasy a zřejmě z rozpaků nad tím gestem si hned sedl. Počkal, až usedne naproti němu do švestkově zbarveného křesla, které odstínem doplňovalo její kostým, a pozdvihl svou skleničku. Učinila totéž.

„Tak na zlaté dny,“ řekl, „a na…“

„… rudé noci,“ dokončila.

Oba vypadali překvapeně.

„Jak to, že to znáte?“ zeptal se.

„A jak to, že vy?“

„Od někoho, koho jsem znal.“

„Od někoho, koho jsem znala,“ řekla.

„To je skvělý přípitek,“ řekl. „Ať to vymyslel kdokoli.“

„Na zlaté dny a rudé noci,“ řekla a usmála se.

„Amen,“ řekl.

Její smích mu připomněl náhlý záblesk měsíčního svitu.

Napili se.

„Nádhera,“ řekla. „Byl to dlouhej den.“

„Dlouhej tejden,“ řekl.

„Doufám, že vám bude chutnat severoitalská kuchyně,“ řekla.

„Bude.“

„Víte, opravdu mě mrzí, že jste mermomocí chtěl přijít až sem…“

„První schůzka,“ řekl.

Podívala se na něho. Na chvilku ji napadlo, že si z ní střílí, ale ne, myslel to vážně, viděla mu to na očích.

Byla to první schůzka, a když má člověk první schůzku, tak přijde pro dívku k ní domů. Ten názor měl v sobě něco tak staromódního, že ji do hloubi srdce dojal. Přitom si pomyslela, jak je asi starý. Najednou vypadal strašně mladě.

„Podívala jsem se taky, v kolik začínají kina,“ řekla. „Máte rád detektivky? Tu o vyloupení banky dávají blízko restaurace a poslední představení začíná pět minut po desáté. V kolik musíte zítra ráno do práce?“

„V osm.“

„Já taky.“

„Kam?“

„Do Majesty, na Rankinovo náměstí. Tam…“

„To znám. Byl jsem tam už mockrát.“

„Kvůli čemu?“

„Jednou s postřelením a jednou mě nějaký neřádi zmlátili. Když žádáte o zdravotní dovolenou, musíte na Rankinovo. To ale jistě víte.“

„Vím.“

„Osm je brzo.“

„Mně stačí, když spím šest hodin.“

„Opravdu? Jen šest hodin?“

„Zvykla jsem si na to, když jsem byla na medicíně.“

„Kde to bylo?“

„Na lékařské fakultě v Georgetownu.“

„To je dobrá univerzita.“

„Je. Kdo vás postřelil?“

„Ale jeden ničema. Je to už dávno.“

„Baví vás mít co dělat s ničemy?“

„Baví mě dostávat je do chládku. Proto jsem si vybral tohle zaměstnání. Baví vás být doktorka?“

„Strašně moc.“

„Mě strašně moc baví být policajt,“ řekl.

Znovu se na něj podívala. Říkal všechno tak přímo, že to působilo trochu vychytrale a záměrně. Opět

zauvažovala, jestli si z ní nestřílí. Ale ne, vypadal úplně bezelstně jako člověk, který prostě řekne, co si myslí, sotva ho to napadne. Nebyla si jistá, jestli se jí to líbí. Anebo přece jen ano? Uvědomila si, že si prohlíží jeho oči. Zdály se jí hnědozelené, oříškově, dalo by se říct. Zachytil její upřený pohled a na okamžik se zatvářil udiveně. Rychle sklopila oči ke sklenici.

„V kolik odcházíte do práce?“ zeptal se.

„Stihnu to za půl hodiny,“ řekla a zvedla zrak. Tentokrát si prohlížel on ji. Div že opět neuhnula pohledem.

Jejich oči se setkaly, zahleděly se do sebe a neuhnuly.

„To znamená v půl osmé?“ řekl.

„Ano.“

„Takže když film skončí o půlnoci…“

„To by měl, nemyslíte?“

„Určitě. Zbylo by vám vašich šest hodin.“

„Ano,“ řekla.

Oba se odmlčeli.

On přemýšlel, jestli ho pokládá za nekňubu, když na ni takhle civí. Ona přemýšlela, jestli ji pokládá za husu, když na něj takhle civí. Oba se dívali dál.

Konečně řekla: „Co takhle vyrazit?“

„Pravda,“ přisvědčil a rázem se zvedl.

„Já vám přinesu ten kabát.“

„A já dám tohle do dřezu,“ řekl.

„Okej,“ řekla a chystala odejít.

„Prosím vás, Sharyn?“

„Ano, Berte?“

Otočila se k němu.

Panebože, ta je krásná!

„Kde je kuchyň?“

Michel e Cassidyová vyprávěla svému agentovi o těch idiotských větách, které musí říkat v tý nemožný

pitomý hře. Johnny poslouchal s velkým zájmem. Poslední opravdu dobrá role, kterou pro ni sehnal, byla v zájezdní společnosti, v muzikálu Annie. Bylo jí tenkrát deset. Teď jí bylo třiadvacet, což není málo, když se to vezme kolem a kolem. Tu hlavní roli pro ni tenkrát dostal, protože zpívala a měla na desetiletou holku silný hlas – režisér prohlásil, že mu připomíná nedospělou Ethel Mermanovou, mimo jiné taky proto, že měla stejnou přirozenou barvu vlasů jako ten sirotek, jakousi červenou do oranžova, která tak dobře šla k šatičkám a k bílému límečku toho rozkošného diblíka. Johnny znal přirozenou barvu Michel iných vlasů, protože s ní začal spát v jejích šestnácti.

Co bylo dál? Michel e jezdila s Annií, dokud jí ve dvanácti letech a osmi měsících nezačala růst ňadra.

Zoufali si nad tím všichni, jichž se to týkalo, a obzvláště Johnny, který v té době zastupoval jen dva další zákazníky; jedním bylo vystoupení psů. Podle Johnnyho to, že Michel e rozkvetla v hloupoučkou dospívající svůdnici, znamenalo konec její kariéry opuštěného dítěte. Ale červené vlasy dosud zářily jako světla na semaforu, a, tak jí pořád mohl dělat reklamu coby někdejší hvězdě muzikálu Annie, i když začínala mít trochu řezavý hlas – nemají v pubertě mutovat jen chlapci? Přihlásil ji do konkursu na roli Olivera v stejnojmenném představení na základě jejích zkušeností jako sirotka, ale režisér mínil, že vypadá příliš žensky, nedá se svítit. Johnny jí tedy díky oranžovým vlasům sehnal roli v reklamě na

pomerančový džus a pak řadu dalších reklam, v nichž hrála nejrůznější dospívající uličnice v rovnátkách a cvičebních trikotech. Když jí bylo čtrnáct, dostal ji do obnovené premiéry muzikálu Král a já v Los Angeles, kde představovala jedno z několika dětí, i když v té době už začínala v těch průhledných thajských živůtcích vypadat trochu moc sexy.

Pravda je, že Michel in hlas se teď podobal bečení obětního beránka, jímž se měla – obrazně řečeno – v brzké době skutečně stát, ačkoli o tom zatím nevěděla. Nebyla nikdy dobrá herečka, i když trhala kulisy v několika divadlech, ale v letech, kdy účinkovala v televizi, si osvojila takovou machu, že teď dělala dojem beznadějné ochotnice. Na dětské role byla příliš stará, na svůdné kočky nevelkého IQ příliš nedospělá, i když svým vzhledem pro ně byla jako stvořená. Johnny soudil, že než pro ni sežene slušnou dospělou roli, musí tak říkajíc dozrát do svého těla. Aby na tom neprodělal, tak ji mezitím svedl, když jí bylo šestnáct, v jednom hotelu v Altoně v Pennsylvánii, tři míle od klubu, v němž po večeři pro členy vystoupila jako jedno ze starších dětí v ukázkách z muzikálu A hudba zní.

Toho deštivého nedělního večera ležel nahý Johnny Milton – své plné jméno John Milton Hicks zkrátil na Johnnyho Miltona, protože to u agenta znělo průbojněji – v posteli vedle Michel e a pozorně naslouchal jejím stížnostem. Byl téměř stoprocentně přesvědčený, že ona první hlavní role, kterou pro ni po séri sirotků ukořistil, je ve hře, která propadne hned po premiéře. Divadelní věštci zla ve městě už překřtili Romanci na Žádnou šanci a to byla zaručená předzvěst neúspěchu. Johnny byl ustaraný a ještě mu dodalo, když mu Michel e odříkala některé věty ze scény, kde je Detektiv ve služebně celý pryč nad tím, že viděl Herečku v Zákonu & pořádku.

„Abys rozuměl,“ řekla Michel e, „tohle se odehrává v policejním revíru v newyorský divadelní čtvrti, centr sever nebo centr jih, tak nějak tomu říkají. Tak proč je celej vedle, když se setká s někým, kdo má štěka v Zákonu & pořádku? Nebo si představ, že při naší premiéře Zákon & pořádek už v televizi nebude? Jestli ovšem ta naše premiéra vůbec bude. Když uděláme narážku na seriál, kterej už skončil, budeme vypadat jako neandrtálci. Jestli chceš vědět, co si o tý hře myslím, Johnny, tak ti povídám, že je to průšvih! Chceš vědět, co je ta hra zač? Tu hru měl Freddie napsat pro televizi, myslím to vážně. Jeden večer a konec.

Pěkná sračka je to, promiň mi moji francouzštinu.“

Johnny byl ochotný s ní souhlasit.

„Je to moje první pořádná role,“ pokračovala Michel e a dostávala se do varu, „a za čtrnáct dní spadnu rovnou na nos a budu ráda, když si někde žvejknu. Nebo už za dva dny, to spíš. Jestli se ti vůbec podaří mě ještě někam dostat. Ne, vážně, Johnny, koho může zajímat ta holka v tý hře, komu záleží na tom, jestli vystoupí při premiéře? Protože chceš něco vědět? Ta druhá hra je taky sračka, ta hra v tý hře, nebo jak tomu ten debil Freddie říká, ta hra, kterou jako zkoušejí. Ta je ještě horší než ta opravdická. Dostane anticenu, ne jednu, hned dvě, jednu za nejhorší hru roku, za tu, co napsal, a druhou za tu, co napsal spisovatel v tý jeho hře. Proč zrovna já musím slíznout dvě tak mizerný hry, to bych na mou duši ráda

věděla!“

Johnny uvažoval, co by měli podniknout, aby vybředli z té politováníhodné situace.

„Asi bys taky měl vědět, že Mark mě za kulisama ošahával,“ řekla Michel e.

Mark Riganti. Představitel postavy pojmenované Detektiv, ten, co se div nezfamfrní radostí, když mu

hrdinka, která se jmenuje Herečka, řekne, že účinkovala v Zákonu & pořádku. Mark nikdy nebyl moc

dobrý herec. A teď si vemte mizernou hru – dvě mizerný hry, jak podotkla Michel e, přidejte jednoho

mizernýho herce a jednu mizernou herečku v hlavních rolích a máte malér až na půdu. I když ošahávání

Michel e za kulisami nemohl Johnny Markovi vyčítat, sám to právě v tu chvíli začínal dělat taky, i když v posteli.

„Poprosím Morgensterna, aby si s ním promluvil,“ řekl.

„To bude akorát něco platný,“ řekla Michel e.

Johnny těžce vzdychl.

Vedle toho, že Michel e nebyla dobrá herečka, neuměla tancovat a neměla už dobrý hlas – s ní byla potíž v tom, že mužští se nedovedli udržet, aby na ni nešmatali. A podle jejích slov ani ženy. Aspoň kdysi v Ohiu. Potíž byla, že si jí každý musel všimnout. Lidi, muži i ženy, měli sklon zapomínat, že někdo, kdo vypadá jako Michel e, může být taky dobrá herečka, i když to ona stejně nebyla. Být tak velkolepě obdařená by v každém případě byl nedostatek, pokud by taková holka nechtěla hrát omezené svůdnice

nebo štětky až do konce života – ne zrovna bezvýznamná ambice mnoha hereček, které Johnny znal a se

kterými se náhodou vyspal. Ale natřásat se v roli, která vyžaduje, aby herečka pronášela věty jako „Je to nejvznešenější povolání na světě“, by mohlo trochu překážet ve hře, kde dívčin mimořádný talent je odměňován hvězdnou dráhou způsobenou její odvahou, oddaností věci a vytrvalostí.

Totiž potom, co na ni někdo zaútočí nožem.

Zápletka Freddieho hry se kolem toho ovšem točila. Herečku bodne nožem jakýsi šílenec, jehož totožnost se nikdy docela nevyjasní, protože podle Freddieho by se rozluštěním této záhady stal ze hry banální příběh. Freddiemu šlo o vznešenější problémy. Například o ponoření se do psychiky člověka, který ze

sebe kvůli umění vydá všechno. Oddanost jeho Herečky umění rafinovaně navazuje na titul hry:

Hereččinou pravou „romancí“ je divadlo, které miluje „z hloubi svého nitra“, jak prohlašuje v

pozoruhodném monologu v nejhorší scéně z jednoho slavného muzikálu. Freddie si ve své hře liboval v

úvahách o významu i toho nejmenšího tvůrčího činu v kontrastu s každodenními, pozornosti nehodnými

záležitostmi, jakými je vydělávat si na živobytí nebo starat se o rodinu. Freddieho Romance byla

„dramatem ideji“, jak s oblibou vykládal Kendal ovi. Podle Kendal a byla hra nesmyslně „záhadná“ a přitom ne dost „seriózní“.

Ani ten, ani onen netušili něco, co Johnny pochopil, už když přečetl první detektivku. Ze záhadné vraždy hedvábnou pompadurku neupleteš. Důvod? Jakmile někdo vrazí do někoho jiného kudlu, upne se pozornost na oběť a každý chce vědět, kdo to spáchal. Nic jiného.

To není tak špatný nápad, řekl si Johnny.

Upoutat pozornost na oběť.

2

Protože občas trochu fetovala, necítila se v blízkosti policistů dobře, ale jindy taky ne. Věděla, že to musí udělat, musí sem dnes odpoledne jít, ale znervózněla, sotva se přiblížila k policejní stanici. Bylo jí mdlo už při pohledu na ty velké zelené koule s číslicemi 87, které visely po obou stranách vysokých dřevěných dveří, a každá křičela: „Policie! Policie!“ A měly pravdu, protože nahoře na schůdcích, napravo ode dveří stál opravdový živý policajt v modré uniformě, který si ji prohlížel, když šla nahoru, šmátrala po mosazné klice a otvírala dveře. Usmála se na něj, jako by právě zabila sekyrou svou vlastní matku.

Když prošla dveřmi, octla se ve veliké, hlučné a vysokánské místnosti, která se jen hemžila

uniformovanými policajty; napravo stál dřevěný psací stůl obehnaný mosazným zábradlím sahajícím jí až

po pás, a nápis na pultě oznamoval, že příchozí jsou povinni hlásit důvod své návštěvy. U stolu seděli další dva policajti, jeden popíjel kávu z papírového kelímku. Hodiny na stěně ukazovaly deset minut po čtvrté. Přestalo už pršet, ale vzduch byl na duben pořád ještě příliš ostrý a v místnosti se bůhví proč zdála být větší zima než venku, snad že tam vůbec nebyla okna, anebo že tam bylo tolik policajtů. Přistoupila ke stolu, odkašlala si a řekla tomu, co pil kávu: „Jmenuju se Michel e Cassidyová a chtěla bych mluvit s nějakým detektivem, prosím.“

Kling by byl rád věděl, jestli zástupkyně primáře dr. Sharyn Everard Cooková někdy byla v detektivní

služebně. Když člověk pracoval tady v sedmaosmdesátce delší dobu, začal věřit, že každý obyvatel města už tu byl a že je mu dokonce jasné, jak to tu vypadá. Nedovedl si ale představit, že by Sharyn zavedlo její zaměstnání třeba jen na okraj té sluneční soustavy, za kterou někdy sedmaosmdesátku považoval. Byla to planeta zbavená všeho kromě nejnižších forem života, žlutozelená prázdnota bez vzduchu a bez

slunce, kde se nikdy nic neměnilo a všechno zůstávalo vždycky a navěky navlas stejné.

Napadlo ho, jestli její ordinace na Rankinově náměstí je vymalovaná stejnou žlučovitou zelení jako tahle služebna. A když ano, jestli je tak špinavá jako stěny té haluzny, kterou užívají a zneužívají oni čtyřiadvacet hodin denně, tři sta pětašedesát dní v roce, tři sta šestašedesát v přestupném, což je zrovna letos. Vzpomněl si, že za ta léta, co tu pracuje, se služebna malovala jen jednou. Velice nerad by tu zkušenost prožíval v dohledné době znova, děkuju pěkně. Žlutozelená a zašlá jsou nezbytné

meziplanetární přívlastky, které nejlépe vystihují služebnu či fakticky celou policejní stanici. Zašlá je vlastně snad příliš mírné slovo, výstižnější by bylo omšelá nebo dokonce ošuntělá, i když máme-li být upřímní, jedině vhodné slovo by bylo zaplivaná, slovo, které v přítomnosti zástupkyně primáře ještě

nevyslovil a třeba nikdy v životě pro nedostatek příležitosti nevysloví, má-li soudit podle náznaků z

včerejší schůzky.

Italská restaurace, kterou vybrala, se jmenovala La Traviata a dalo se čekat, že se tam bude ozývat

operní hudba; místo toho tam dali zřejmě přednost stovce nejslavnějších hitů Franka Sinatry. Klingovi to nevadilo. Měl Sinatru rád a docela rád ho poslouchal, jak znova a znova zpívá „Polibek“, i když po pátém poslechu znal celý text nazpaměť.

Polibek

Nejdřív je polibek

Ale polibky uvadnou

Zemřou

Když není

Ten první polibek…

atakdál.

A tak dál.

Ale pak přišlo na řadu už potřetí „Jednu pro tebe, baby“.

Rozhovor se náhle zarazil jako auto před balvanem spadlým na silnici, ačkoliv Kling si nedovedl vysvětlit, co řekl nebo udělal, že se tak najednou odmlčela. Jako detektiv věděl, že lidé někdy reagují opožděně na něco, co se řeklo nebo stalo před několika minutami nebo hodinami – někdy dokonce před lety, jako v případě té paní, kterou nedávno zatkli; otrávila manžela, protože jí před dvanácti lety nadal do děvek před celou kuželkářskou společností. A tak tam seděl proti ní a snažil se pochopit, proč je najednou tak zamyšlená a tváří se zarytě, když se jako naschvál zase ozvalo „Jednu pro tebe, baby“. Chtěl ji vytrhnout z myšlenek, které jí v tu chvíli strašily v hlavě, a v domnění, že je ohromně vtipný, podotkl, že ta písnička jen vyhrožuje vylíčením určitého příběhu, aniž se k tomu kdy dostane.

„Ten chlapík měl nešťastnou lásku,“ řekl, „a tak slibuje barmanovi, že mu o tom poví, ale nikdy mu

neřekne nic jinýho, než že mu o ní poví.“

Odpovědí mu byl bezvýrazný obličej.

Jako kdyby byla od něho vzdálená deset tisíc mil.

Napadlo ho, že se třeba i ona vzpamatovává z nešťastné lásky. jestli ano, myslí na toho člověka, ať už to byl, kdo chtěl? A jestli ano, kdy skončil ten nešťastný román? Před dvanácti lety? Před dvanácti dny?

Včera večer?

Nechal to být.

Soustředil se raději na špagety s bešamelovou omáčkou a krevetami.

„Je to proto, že jsem černá?“ zeptala se najednou.

„Co jestli je, protože jste černá?“ opáčil.

„Že jste si dal se mnou rande.“

„Ne,“ řekl. „Myslím, že ne.“

Ano nebo ne, uvažoval.

Ještě nikdy v životě si nedal schůzku s černoškou.

Ale proč se na to proboha ptá teď?

„Je to proto, že jsem běloch?“ zeptal se lehce a usmál se.

„Snad,“ řekla.

A úsměv neopětovala, jak si všiml.

„A vy… chcete o tom mluvit?“ zeptal se.

„Ne. Teď ne.“

„Kdy?“

„Třeba nikdy.“

„Okej,“ řekl a vrátil se ke svým špagetám.

Myslel si, že to je konec. Ahoj, bílej pane, těšilo mě, ale sám víš, že by to nefungovalo.

Když mu po večeři řekla, že by radši nešla do kina, když oba musí vstávat tak brzy a teď už je skoro

deset, byl si jistý, že to znamená ahoj a sbohem, třeba se někdy uvidíme někde v hospodě u kulečníku,

bílej pane. Před jejím domem si podali ruce.

Poděkovala mu za hezký večer. Řekl, že se taky dobře bavil. Dosud pršelo, ale jen málo. Kráčel tím

mrholením od jejího domu ke stanici metra vzdálené pět bloků.

Vlak jel ještě po nadjezdu v Calm’s Pointu, když do vagonu nastoupili tři černí výrostci. Když se k němu blížili, měl dojem, že si ho prohlížejí. Změřil si je pohledem, který říkal. Ať vás ani nenapadne! Přešli kolem něho.

Na psacím stole mu zvonil telefon.

Když Michel e vyšla do prvního poschodí, spatřila na stěně další nápis, ze kterého vyrozuměla, že

ODDĚLENÍ DETEKTIVŮ je buď dál na chodbě za několika dveřmi označenými jako ŠATNA a

ÚŘADOVNA, nebo rovnou tady u schodiště, neboť nápis, napsaný černými písmeny na špinavé bílé

cedulce, neudával další podrobnosti. Řídila se instinktem, a proto – nebyla levačka – zamířila doprava a dala se chodbou kolem šatny, z níž prosakoval starý pot, a minula štiplavý pach moči vycházející z pánského záchodu i vůni kávy z úřadovny; opravdovou všehochuť měli tady v „tý policajtský díře“, jak

tomu říkal Detektiv ve hře, kterou zkoušeli. Na konci chodby bylo laťkové hrazení a za ním několik

tmavozelených kovových psacích stolů s telefony, nástěnná tabule s různými snímky a vývěskami, ze

stropu visel lustr v podobě koule, v hloubi místnosti byly další kovové psací stoly a nakonec řada oken s kovovými mřížemi. U jednoho stolu seděl hezký blonďák. Zastavila se u hrazení, odkašlala si jako už jednou dole a zeptala se důrazně: „Detektiv Kling?“

Kling vzhlédl.

Návštěvnice měla vlasy barvy hasičského auta namočeného do pomerančového džusu. Oči jako chrpy.

Na sobě těsný svetr v barvě svých očí. Přes něj tříčtvrteční námořnický kabát, nezapnutý, a k němu se

hodící tmavomodrou sukni. Široký opasek se zlatou přezkou, modré lodičky na jehlách.

„Pan strážník dole mi řekl, že mám jít za váma.“

„Ano, právě vás ohlásil,“ kývl. „Pojďte dál.“

Našla zástrčku na druhé straně dvířek v hrazení, zatvářila se překvapeně, když se dvířka skutečně

otevřela, sotva se jich dotkla, a opatrně vstoupila do místnosti. Kling vstal, když došla k jeho stolu, a ukázal jí na židli proti sobě. Posadila se, zkřížila si nohy, modrá sukně se jí vysunula vysoko na stehna.

Nadzvedla se, zatahala za sukni a pohodlněji se usadila na tvrdé židli. Kling si taky sedl.

„Jmenuju se Michel e Cassidyová,“ řekla. „Dneska ráno jsem mluvila s někým od vás a ten mi řekl, abych přišla.“

„Vzpomněla byste si, kdo to byl?“

„Měl italský jméno.“

„Carel a?“

„Myslím. Zkrátka, řekl mi, ať přijdu. Prý mi někdo pomůže.“

Kling přikývl.

„Nejdřív potřebuju informace, oč jde,“ řekl a vložil do psacího stroje příslušný formulář. Posunul papír až tam, kde se vyplňuje datum podání stížnosti, napsal 6. dubna, pak jel níž ke kolonce pro jméno, napsal CASS, zarazil se a vzhlédl. „ADY nebo IDY“? zeptal se.

„I“, řekla. „Cassidyová,“ řekl a psal. „Michel e jako v Beatles?“

„Ano, dvě L.“

„Vaše adresa, prosím?“

Řekla mu adresu a číslo bytu a telefonu domů i do práce, na který se jí dá zavolat.

„Jste vdaná?“ zeptal se. „Svobodná? Rozvedená?“

„Svobodná.“

„Jste zaměstnaná, slečno Cassidyová?“

„Jsem herečka.“

„Viděl jsem vás v něčem?“

„No… hrála jsem hlavní roli v Anni ,“ řekla. „A v posledních letech jsem vystupovala v nejrůznějších

divadlech.“

„To jsem viděl v kině,“ řekl. „Anni .“

„V kině jsem ji nehrála.“

„Nebyl to špatný film,“ řekl. „Hrajete teď v něčem?“

„Zkouším v jedný hře.“

„Mohl bych ji znát?“

„Myslím, že ne. Je nová a jmenuje se Romance. Má premiéru tady na předměstí, ale doufáme, že se s ní

přestěhujeme do centra. Jestli bude úspěšná.“

„O čem je?“

„Víte, to je na ní právě to legrační.“

„Co je legrační?“

„Je to o herečce, který někdo telefonuje a vyhrožuje, že ji zabije.“

„Co je na tom legračního?“

„No… právě proto jsem tady, chápete.“

„Promiňte, slečno Cassidyová, ale já nechá…“

„Mně taky někdo telefonoval to samý.“

„Chcete říct, že vám někdo vyhrožuje po telefonu?“

„Ano. Nějakej chlap a říká, že mě zabije. Jako v tý hře. Ovšem jinak.“

„Co říká? Doslova.“

„Že mě zavraždí nožem.“

„Nožem?“

„Ano.“

„Přímo jmenuje zbraň?“

„Ano. Nůž.“

„Teď mluvíme o těch opravdových telefonátech, že?“

„Ano.“

„Ne o těch ve hře?“

„Ne. Mluvíme o skutečných telefonátech z posledního týdne.“

„Kdy ten člověk říkal, že vás zabije nožem.“

„Ano“

„Na které číslo volá?“

„Na moje domácí. To druhý číslo je telefon v zákulisí. V divadle.“

„Tam vám nevolal?“

„Ne. Aspoň zatím ne. Já se strašně bojím, pane Klingu.“

„To si dovedu představit. Kdy to začalo?“

„Minulou neděli večer.“

„To bylo…“ Podíval se na stolní kalendář. „Devětadvacátého března.“

„Tak nějak.“

„Vypadá to, že vás zná?“

„Říká mi slečno Cassidyová.“

„A co…?“

„Trochu sarkasticky. Slečno Cassidyová. Takhle. Posměšným hlasem.“

„Dostala jste nějaké výhrůžné dopisy?“

„Ne.“

„Nepotloukají se kolem vašeho domu nějací neznámí lidé?“

„Ne.“

„Nebo kolem divadla?“

„Ne.“

„Mimochodem, které je to divadlo?“

„Susan Grangerový. Na Severní jedenáctý…“

„Kolem vchodu pro herce nikdo neobejduje?“

„Ne.“

„Nesleduje vás?“

„Ne.“

„Nebo vás nepozoruje? Například v restauraci nebo na nějakém veřejném místě vás nikdo…“

„Ne, nic takovýho.“

„Jen ty telefonáty.“

„Ano.“

„Dlužíte někomu něco?“

„Ne.“

„Nepohádala nebo nerozešla jste se s někým v poslední době?“

„Ne.“

„Předpokládám, že jste nikoho nepropustila v posledních…“

„Ne.“

„Nějací muži z minulosti, kteří by mohli…“

„Ne. Žiju s jedním mužem už sedm let.“

„Vycházíte spolu dobře?“

„To se ví.“

„Musím se zeptat,“ řekl Kling.

„Nic se neděje. Vím, že to patří k vaší práci. Ve hře to máme taky.“

„Prosím?“ řekl Kling.

„Je tam scéna, kdy ona jde na policii a oni jí kladou přesně tyhle otázky.“

„Aha. Ostatně, jak se jmenuje? Ten muž, s kterým žijete.“

„John Milton.“

„Jako ten anglický básník.“

„Ano. Jenže on je agent.“

„Mohl by někdo mít důvod, aby na něho žárlil?“

„To nemyslím.“

„Nebo se mu za něco mstil? Přes vás?“

„Ne, to určitě ne.“

„Vycházíte dobře s ostatními herci?“

„Samozřejmě. Chápejte, sem tam dojde…“

„Chápu.“

„… k nějakým menším hádkám, ale většinou nám to klape.“

„Kolik je tam lidí?“

„Kolik herců? Vlastně jenom čtyři. Zbytek je něco jako kompars. Všechny ostatní role hrajou další čtyři herci.“

„To máme celkem osm.“

„A pak technickej personál. Je to hra, víte. Takový představení chce spoustu lidí.“

„A vy říkáte, že vycházíte dobře se všemi?“

„Ano.“

„Ten člověk, co vám volá… nepoznáváte ho náhodou po hlase?“

„Ne.“

„Nepřipadá vám známý?“

„Ne.“

„Ano, já jsem předpokládal, že asi ne. Ale někdy…“

„Nepřipomíná mi nikoho, koho znám, jestli vám jde o tohle. Tedy osobně znám. Jestli myslíte tohle.“

„Ano, to jsem…“

„Ale povědomej mi připadá.“

„Vážně?“

„Připomíná mi Jacka Nicholsona.“

„Jacka…?“

„Toho herce.“

„Aha.“

„Má hlas jako on.“

„Chápu. Ale osobně Jacka Nicholsona asi neznáte, že?“

„Kéž by,“ řekla a zdvihla oči k nebi.

„Neznáte?“

„Ne, neznám.“

„Ten člověk jen mluví jako Jack Nicholson?“

„Nebo jako někdo, kdo Jacka Nicholsona napodobuje.“

„Předpokládám, že neznáte žádného imitátora Jacka Nicholsona, nebo ano?“

„Ano, znám,“ odpověděla.

„Znáte?“ řekl a naklonil se přes stůl k ní.

„Kdo je to?“

„Každej.“

„Já myslel konkrétně. Někdo z okruhu vašich přátel nebo…“

„Ne.“

„Vzpomněla byste si na někoho, kdo by vám chtěl ublížit, slečno Cassidyová?“

„Nevzpomněla. Bohužel.“

„Identifikaci volby asi nemáte?“

„To tedy ne.“

„Dobře,“ řekl. „Já o tom promluvím s dalšími detektivy, zeptám se na jejich názor, promluvím o tom s

poručíkem, zjistím, jestli bychom mohli získat od soudu povolení k odposlechu vašeho telefonu. Ozvu se vám, jen co budu moct.“

„To budu ráda,“ řekla. „Mám dojem, že to myslí doopravdy.“

Primář měl tři zástupce. Jeden byl postarší psychiatr, další administrativní úředník a třetí byla Sharyn.

Sharyn absolvovala čtyři roky studia na medicíně, pět let praxe na chirurgi a další čtyři roky jako šéfka chirurgie v nemocnici. Na štítku na dveřích její ordinace stálo: MUDr. Sharyn Everard COOKOVÁ

zástupkyně primáře

Pracovala tady na Rankinově náměstí 24 posledních pět let a ucházela se o to místo se stovkou dalších

kandidátů; někteří z nich teď sloužili jako lékaři u policie. Na pěti policejních klinikách po celém městě pracovalo pětadvacet lékařů, každý vydělával 62 500 dolarů ročně: Jako jeden ze zástupců primáře vydělávala Sharyn 68 000 ročně a stálo ji to patnáct až osmnáct hodin práce týdně tady v Majestě. Po

zbytek týdne měla vlastní soukromou praxi v ordinaci nedaleko nemocnice Mount Pleasant v

Diamondbacku. V dobrém roce vydělávala MUDr. Cooková asi pětkrát tolik, co detektiv 3. třídy Kling.

Což nijak nesouvisí s cenou ryb, jak říkávala její maminka.

Ještě jí neřekla, že měla včera večer schůzku s bělochem.

Asi jí to neřekne nikdy.

Člověk v její ordinaci to pondělí v půl páté odpoledne byl černoch. Ve městě bylo asi jednatřicet tisíc policistů a když někdo z nich onemocněl, on nebo ona – čtrnáct procent tvořily ženy, ohlásil se u jednoho z policejních lékařů, kteří ordinovali dvě a půl hodiny denně v různých časech, známých každému příslušníkovi policie. Lékař pacienta důkladně vyšetřil a pak rozhodl, jestli je nemocný a zůstane doma, ovšemže při plném platu – nebo bude devadesát dní pracovat po omezený počet hodin. Po této době se měl policista vrátit do normální služby, pokud už byl zdravý. Na příslušném lékaři a nakonec na jeho

nadřízeném pak bylo určit, jestli dotyčný je opravdu nemocný, nebo prostě simuluje. Policista nemocný

déle než rok se musel podle paragrafu IV. dostavit před propouštěcí výbor, kde ho požádali, aby se buď vrátil do normální služby, nebo opustil zaměstnání. Nic jiného se neuznávalo. Buď všechno, nebo nic.

Černoch sedící v kovové židli s rovným opěradlem vedle Sharynina stolu stonal už sto dvaadvacet dní.

Část té doby proležel doma natažený na zádech v posteli. Zbývající dobu pracoval občas s omezenou

pracovní dobou v policejních kancelářích v nejrůznějších revírech po celém městě. Jmenoval se Randal

Garrod, bylo mu třiačtyřicet a u policie sloužil třináct let. Než mu začaly silné bolesti v prsou, pracoval jako tajný člen protidrogové jednotky v Riverheadu.

„Bolí vás to ještě?“ zeptala se Sharyn.

„Pořád stejně,“ řekl.

„Vidím, že vám dělali elektrokardiogram…“

„Dělali.“

„A zátěžový test. Všechno normální.“

„To říkají oni. Ale bolí mě to pořád.“

„Na gastroenterologi vás rentgenovali, udělali vám endoskopi , nenašli nic.“

„Hmm.“

„Dokonce vám udělali i echokardiogram. Nic nenasvědčuje selhání levé mitrální chlopně, všechno je

normální. Tak co vám vlastně je, pane Garrode?“

„Vy jste doktorka,“ řekl.

„Sundal byste si laskavě košili?“

Byl o něco menší než ona, podsaditý chlapík hodně přes metr sedmdesát, jak usoudila Sharyn, když se

před ni postavil, rozepnul si košili a úhledně ji složil přes opěradlo kovové židle. Hruď, paže a břicho měl svalnaté, zřejmě pravidelně cvičil. Kůži měl hnědou jako skořápku kokosového ořechu.

Najednou si vzpomněla na Berta Klinga. Se stetoskopem u Garrodovy hrudi naslouchala.

Ta barva vám sluší.

To platilo jejímu kostýmu. Jeho modré barvě. Kouřově modré, stejně jako její oční stíny.

„Nadechněte se,“ řekla. „A nedýchejte.“

Naslouchala.

Sinatra zpíval Polibek. Po desetitisící dvě stě osmadvacáté.

– -–– Drž mě a šeptej

– -–– Slova lásky

– -–– Mně do očí

– -–– Líbej mě

– -–– Ať moje srdce ví

– -–– Že tvoje polibky

– -–– Nebudou lží…

„Ještě jednou, prosím. A nedýchat.“

Ta barva vám sluší.

Ale co chtěl doopravdy říct ten blond hnědooký běloch, který seděl naproti ní a namotával špagety na

vidličku, co se skrývalo za slovy o barvě? Co se snažil jí sdělit? Jak to, že si až do té chvíle nevšiml samozřejmosti, nebo se o ní nezmínil, že ona je černá a on bílý. Ta barva vám sluší a pak honem začal vehementně mluvit o idiotské písničce o opilci, který si vylévá srdce utahanému barmanovi, a ten znova a znova nalévá a chlácholí ho, zatímco ona, milej bílej pane, chce vědět jen jedno…

– -–– Je to proto, že jsem černá?

– -–– Co jestli je, protože jste černá?

– -–– Že jste si dal se mnou rande.

– -–– Myslím, že ne. Přijala jste proto, že jsem běloch?

– -–– Snad.

– -–– Chcete o tom mluvit?

– -–– Nechci. Teď ne.

– -–– Kdy?

– -–– Třeba nikdy?

– -– Okej.

Tím ovšem všechna konverzace skončila, až nadešel čas říct: Víte co, Berte, to kino už asi nestihneme, a mimoto musíme oba ráno brzy vstávat, a vůbec, máte opravdu rád detektivky ve filmu, asi bychom měli jít domů, co říkáte?

– -–– Děkuju za hezký večer.

– -–– Ne, počkejte, já děkuju. Taky jsem se bavil.

Teď proklepávala Garrodovi hruď podél sterna…

„Tady to bolí?“

„Ne.“

„A co tady?“

„Ne. Vyloučila zánět chrupav…

„A co je tohle?“ zeptala se najednou.

„Co jako?“ řekl Garrod.

„Ta jizva, co máte na rameni.“

„Jo ta?“

„Vypadá jako zahojená rána po kulce.“

„Jo.“

„Mám pravdu?“

„No máte.“

„Ve vašem chorobopisu jsem neviděla nic…“

„Ale jo, je to tam.“

„Střelná rána? Toho bych si snad všimla.“

„Možná že jste se nedívala dost dozadu.“

„Kdy vás postřelili?“

„Před šesti nebo sedmi měsíci.“

„Předtím, než začaly ty bolesti na prsou?“

„Jo.“

Podívala se na něj.

„Ta jizva s bolestma nesouvisí,“ řekl. „Ta jizva vůbec nebolí.“

„Ale bolesti začaly potom, co vás postřelili?“

„Ano.“

„Všechny vaše testy jsou normální…“

„Ano, ale…“

„EKG, stresové testy, všechno je normální, nemáte problémy se svaly…“

„Ale to s tím opravdu nesou…“

„Jak dlouho po tom postřelení jste nastoupil do práce?“

„Po pár týdnech rehabilitace.“

„Kam jste chodil na rehabilitaci?“

„Do Buenavisty.“

„Tam mají dobrý program.“

„Mají.“

„Vrátil jste se k tajné práci?“

„Jo.“

„Dělal jste ji, když vám začaly ty bolesti?“

„Dělal, ale…“

„Ke komu jste chodil v Buenavistě?“

„K jejich fyzioterapeutům. Abych moh to rameno normálně používat. Jsem celkem fit, víte…“

„Vím.“

„Takže to netrvalo dlouho.“

„Mluvil jste s někým o tom, že vás postřelili?“

„To se rozumí.“

„O psychologických následcích toho postřelení?“

„Ovšem.“

„O posttraumatickém syndromu?“

„Taková věc se tady ve městě stane spoustě policajtů, víte. Já nejsem nic zvláštního.“

„Ale řekl jste někomu v Buenavistě o tom…“

„Proč bych o tom mluvil? Neměl jsem s tím žádný problémy.“

Sharyn se na něho znova podívala.

„Znám někoho, za kým bych ráda, kdybyste zašel,“ řekla. „Zastavte se v kanceláři, až půjdete ven, a

objednejte se u něho. Jmenuje se Simon Waggenstein,“ řekla a napsala jméno na svou vizitku. „Je to

jeden ze zdejších zástupců primáře.“

„Proč mám chodit zas k dalšímu doktorovi? Celou dobu nedělám nic jinýho, než chodím po doktorech…“

„Tohle je psychiatr.“

„Ani mě nenapadne,“ řekl Garrod, okamžitě vstal a sáhl po košili, přehozené přes židli. „Pošlete mě zpátky do aktivní služby, ksakru, já k žádnýmu psychiatrovi nejdu!“

„Třeba by vám pomohl.“

„Mě bolí na prsou a vy mě posíláte k někomu, kdo léčí hlavy. To nemyslíte vážně!“

Rozzlobeně si oblékl košili a rychle si ji zapnul, na Sharyn se ani nepodíval.

„Proč jste nepožádal o důchod?“

„Já o důchod nestojím.“

„Chcete zůstat u policie, viďte?“

„Jsem dobrej policajt,“ řekl krátce. „To, že mě postřelili, neznamená, že jsem špatnej.“

„Ale můžete odejít do důchodu, kdykoli budete chtít…“

„Nechci nikam odcházet.“

„Nemusíte si vymýšlet bolesti na prsou jen proto, abyste nemusel zpátky do terénu.“

„Nevymyslel jsem si je.“

„Máte nárok na důchod.“

„Já nechci…“

„Můžete požádat…“

„Já chci zpátky do terénu.“

„… o federální invalidní…“

„Já se nebojím jít zpátky…“

„Ale kdybyste to nechtěl riskovat znova, nikdo by vám to nevyčítal…“

„Už mi to vyčítaj,“ řekl. „Myslej si, že mě někdo postřelil, protože jsem si nepočínal správně. Něco jsem podle nich musel udělat špatně, jinak by na mě nikdo nestřílel, chápete? Podle nich jsem to prostě zvoral.

Nechtěj se mnou jít, věřila byste tomu, protože se bojej, že je taky někdo postřelí, když budou třeba jen blízko mě. Kdybych přijal tu invalidní…“

Odmlčel se a zavrtěl hlavou.

„Já jsem dobrej policajt,“ řekl.

„Když budete dalších osm měsíců tvrdit, že máte bolesti na prsou, které nikdo nemůže najít, kouká z toho paragraf čtyři…“

„Dobře, ale když odejdu…“

„Tak co?“

„Jestli vemu důchod a zdrhnu…“

„Tak?“

„Tak řeknou, že ten negr je posera.“

„To jsem já taky,“ řekla Sharyn.

Stáli a dívali se jeden na druhého. Přerušil je telefon. Zdvihla sluchátko.

„Doktorka Cooková,“ řekla.

„Sharyn? To jsem já.“

Bert Kling? Co k čertu…

„Moment,“ řekla a zakryla mluvítko. „Slibte mi, že se tam objednáte…“

„Tak to sem dejte,“ řekl a vytrhl jí vizitku z ruky.

Zkouška pokračovala to pondělí v pět odpoledne a teď bylo pár minut po šesté. Představitelé všech čtyř hlavních rolí byli poslední hodinu na jevišti společně a zkoušely se tři nejobtížnější scény. Všem začínaly téct nervy.

Freddie Corbin pojmenoval své hlavní postavy Herečka, její Náhradnice, Detektiv a Režisér. Michel e se to zdálo přemrštěné, ale jí se zdála přemrštěná celá ta odporná hra. Další čtyři herci představovali asi deset tisíc různých lidí, z padesáti procent bílých a z padesáti černých. Žádný neotevřel během hry ústa, ale měli navodit „pocit času a místa“, jak napsal sám Freddie v jedné ze svých nekonečně dlouhých režijních poznámek.

Dva mladí komparzisté hráli detektivy, zloděje, vrátné, návštěvníky restaurací, uvaděče, knihovníky,

taxikáře, číšníky, politiky, prodavače hamburgerů, reportéry a televizní redaktory. jejich ženské protějšky představovaly prostitutky, policistky, slečny v telefonní centrále, sekretářky, servírky, pokladní, prodavačky, reportérky a televizní redaktorky. Všichni čtyři, muži i ženy, byli také odpovědní za rychlé stěhování nábytku a rekvizit během krátkých zatmívaček mezi jednotlivými scénami.

Hra měla dvě jednání a sedmačtyřicet scén. Kulisy pro každou scénu byly spíš „náznakové než doslovné“, jak opět napsal Freddie v režijní poznámce. Například stůl a dvě židle představovaly restauraci, lavička a kus zábradlí pobřežní promenádu v Atlantic City, kde Herečka zvítězí v soutěži o Miss Ameriku, což je skutečný začátek její kariéry.

Ve scéně, kterou zkoušeli dnes odpoledne, zaútočí někdo nožem…

„Dovíme se vůbec někdy, kdo do ní vrazil ten nůž?“ zavolala Michel e do šesté řady, kde, jak věděla, seděl jejich vážený režisér s producentem hry Marvinem Morgensternem, láskyplně přezdívaným pan Morningstar nebo taky pan Penězpytel podle jeho povolání. Michel e si jednou rukou zastínila oči a dívala se přes rampu do tmy hlediště. Pokládala to za klíčovou otázku. Ať jí někdo řekne, jak má herečka představovat oběť napadení nožem, když neví, kterej mizera ji napad?

„To není v tomto případě inherentní,“ křikl Kendal odněkud ze tmy. Byla by ráda věděla odkud, šla by tam a probodla pro změnu jeho. „Pro mě je to inherentní, Ashi,“ zavolala, ať už inherentní znamenalo co chtělo, a dosud si stínila oči, dosud viděla jen ostrá světla rampy a za nimi zhasnuté hlediště.

„Mohli bychom pokračovat v tý scéně a nezdržovat se?“ řekl. „Co kdo komu udělal, si řekneme potom, až

budeme probírat připomínky.“

„Promiň, Ashi,“ řekla, „ale já mluvím právě o tý scéně. A pokud jde o to, co kdo komu udělá, to se týká mojí maličkosti. Vyjdu z restaurace, mířím k zastávce autobusu a ze stínu vystoupí ten člověk…“

„Pro Kristovy rány, Miš, nemohli bysme prostě pokračovat?“

Mark Riganti, herec představující Detektiva. Vysoký, hubený a tmavovlasý, v džínech, teniskách a

elegantním fialovém svetru od firmy Ralph Lauren.

„Opakujeme tu pitomou scénu už po kolikátý a já pořád nevím, kdo vyleze ze stínu a bodne mě.“

„To není důležitý,“ řekla Andrea.

Andrea Packerová, naivka z muzikálu Jak to bylo s Evou, obsazená do role Náhradnice. Bylo jí

devatenáct, měla dlouhé světlé vlasy a tmavohnědé oči, byla štíhlá a mrštná. Mimo jeviště měla jedovatý jazyk a nic ji nevyvedlo z míry. Postava, kterou představovala, jí byla jak ušitá na tělo, a Michel e měla někdy pocit, že Andrea vlastně vůbec nehraje. Na dnešní odpolední zkoušce měla na sobě černý trikot a přes něj krátkou modrou zavinovací sukni.

Michel e ji nemohla vystát.

„Možná že pro tebe ne,“ řekla, „ale tebe nikdo nebodne, víš, kdežto mě bodne neidentifikovaná osoba,

která vystoupí ze stínu v dlouhým černým kabátě a v černým klobouku naraženým do čela, a je to Jerry…“

„Zde,“ řekl Jerry a vystrčil hlavu ze zákulisí, kde čekal na svoji narážku.

„… kterej hraje v předešlý scéně číšníka s knírem. Řekla bych, že mě nebodne ten kníratej číšník, nebo snad jo? Protože to by bylo opravdu k smíchu. A není to ani Detektiv, protože právě on mi pak pomůže, abych zase našla svoje já a tak. Takže je to buď Náhradnice nebo Režisér, žádný jiný důležitý postavy ve hře nejsou. Kdo to teda je? Kdo? Andrea nebo Coop? Já jen chci vědět, kdo.“

„Podle mne to já nejsem,“ řekl omluvně Cooper Haynes, třiačtyřicetiletý pán důstojného vzezření, který dlouhá léta vystupoval v seriálech, obvykle jako ten či onen sympatický lékař. V Romanci hrál Režiséra a byl ve skutečnosti mnohem příjemnější než všichni režiséři, s nimiž se Michel e v životě setkala, dokonce i než ti, kteří se snažili dostat se jí pod sukně. „Já tu roli nehraju tak, jako kdybych byl ten, kdo ji napadne,“

vysvětlil, zastínil si oči a snažil se proniknout pohledem do tmy. „Ashi, kdybych to byl já, tak bych to měl vědět, nemyslíš? Změnilo by to můj přístup k roli.“

„Myslím, že máme všichni právo vědět, kdo mě bodne,“ prohlásila Michel e.

„Mně je to vážně úplně šumafuk,“ řekla Andrea.

„Mně taky,“ řekl Mark.

„Ashley má pravdu, pro hru to není důležitý.“

„A pro tu scénu taky ne.“

„Třeba tě bodnul zahradník,“ zašeptal Jerry z kulis.

„Když nějakej hajzl někoho bodne, lidi chtěj vědět, kdo to byl,“ trvala na svém Michel e. „Nemůže to zůstat jen tak ve vzduchu.“

„Tohle není hra o tom, že nějakej hajzl někoho bodnul,“ řekla Andrea. „Nebo že někdo bude viset.“

„Neříkej! A o čem teda je? O herečce, která alternuje a neumí hrát?“

„Vlez mi na záda,“ řekla Andrea a rozzlobeně se odvrátila.

„Freddie, jseš tam?“ zakřičela Michel e do hlediště. „Můžeš mi říct, kdo bodne…?“

„Není tady, Michel e,“ řekl Kendal unaveně.

Byl si nepříjemně vědomý Morgensterna, který seděl v šesté řadě vedle něho, a nepřál si, aby jeho

producent nabyl dojmu, že ztrácí kontrolu nad herci, obzvlášť když to byla pravda. Jakmile herec začne ječet, že mu dramatik má vysvětlit, o co jde, nastává chvíle, kdy režisér musí tvrdě zakročit, hvězda nehvězda. Ostatně, hvězda Michel e není, přes tu svou slavnou Anni , a tu hrála stejně už před sto lety!

Hlasem napodobujícím Ottu Premingera a s potlačeným vztekem řekl: „Michel e, zdržuješ nás od

zkoušení. Chci udělat tuhle, scénu, chci ji udělat pořádně a chci ji udělat dnes večer. Jestli máš nějaký dotazy, povíme si to potom. Teď bych si přál, aby ses dala bodnout, ať už to udělá kdo chce, jak to na tomhle místě a v tuhle chvíli žádá text. V půl sedmý máš kostýmovou zkoušku, Michel e, a já bych v půl sedmý rád udělal pauzu na večeři, takže jestli jsme všichni připravený, začneme znova. Prosím! Z místa, kde Michel e zaplatí účet a vyjde z restaurace do tmy…“

Z místa, kde stál v neosvětlených dveřích lahůdek, které byly ve stejné uličce jako divadlo, ji viděl, jak se na druhém konci objevila ve východu pro herce; těsný modrý svetřík a námořnický kabát, krátká tmavomodrá sukně s opaskem se zlatou přezkou a modré lodičky na jehlách. Ustoupil hlouběji do dveří,

div nevrazil do jednoho z kovových košů na odpadky, které byly nastavěné vedle. Podívala se na hodinky a pak energicky vykročila navyklými kroky dlouhých nohou. Vysoké podpatky ťukaly, rudé vlasy zářily pod lampou zavěšenou nade dveřmi do divadla.

Chtěl ji dostat ještě v uličce, než vstoupí na osvětlený chodník. Vstupní dveře do krámu s lahůdkami byly jednak právě tak hluboko, aby ho nikdo neviděl, ale na druhé straně dost daleko od světla nad vchodem do divadla. Klap-klap-klap, dlouhé nohy se míhaly, když se blížila k místu, kde stál. Vstoupil jí do cesty.

„Slečna Cassidyová?“ řekl.

A vrazil do ní nůž.

3

Detektiv 2. třídy Stephen Louis Carel a stál vedle chladicí nádržky na pitnou vodu a bezděky vnímal

Klingův rozhovor u psacího stolu, vzdáleného ani ne půldruhého metru. Naplnil si kelímek, otočil se ke Klingovi zády a díval se oknem s drátěným mřížovím na ulici pod sebou, ale ten rozhovor pořád slyšel.

Namířil kelímkem do koše na odpadky, strefil se a šel přes místnost ke svému stolu.

Carel a měřil skoro metr osmdesát a měl široká ramena, úzké boky a vláčnou chůzi rozeného sportovce –

ačkoli sportovec nebyl. Posadil se za stůl, vzdychl a podíval se na nástěnné hodiny. Udivovalo ho, jak čas rychle utíká, když se člověk baví. Ze směny uplynuly teprve tři hodiny, ale on byl dnes z nějakého důvodu strašně utahaný. Kdykoli na něj padla taková únava, ztratily jeho hnědé oči lesk a zdálo se, že jsou ještě šikmější než obvykle, a jeho obličej že je ještě výrazněji orientální.

To pondělí odpoledne vystřídali dopolední směnu v 15.45 čtyři detektivové, ale Meyer a Hawes slízli

vloupání do obchodu s lihovinami, ještě než si stačili svléknout kabáty, a oba vypadli ze služebny skoro dřív, než tam oficiálně vkročili. Někdy ve čtvrt na pět přišla nějaká rusovláska a řekla Klingovi, že ji chce někdo zabít. Kling si zapsal všechny informace a pak probíral s Carel ou možnosti odposlechu jejího telefonu; Carel a řekl, že dostat to povolení je vyloučené. Kling řekl, že si o tom promluví se šéfem, jen co přijde. Poručík Byrnes pořád ještě nepřišel a Kling pořád ještě telefonoval s nějakou ženou, která se jmenovala Sharon, a pořád ji zval na kávu po skončení směny o půlnoci. Z úryvků toho hovoru, které

Carel a zaslechl, bylo jasné, že Sharon nejeví velkou ochotu. Kling to zkoušel dál. Řekl jí, že by si s radostí vzal taxíka do Calm’s Pointu, jen aby si s ní mohl chviličku popovídat. Když konečně zavěsil, Carel a pořád ještě nevěděl, jak to dopadlo. Věděl jen, že má před sebou pět dlouhých těžkých hodin, než je vystřídají.

Hláška z divadla přišla pět minut po sedmé. Divadlo Susan Grangerové byla malá scéna na Severní

jedenácté, blízko Mapesovy třídy. Někdo tam v uličce bodl nějakou ženu. Než tam Kling s Carel ou přišli, odvezla ji už sanita. Strážník přítomný na místě činu jim řekl, že obět se jmenuje Michel e Cassidyová a že ji převezli do Morehousovy všeobecné nemocnice. Kling jméno oběti poznal. Řekl Carel ovi, že je to ta rusovláska, která za ním přišla sotva před třema nebo třema a půl hodinama, na nějaký minutě nezáleží.

„Někdo jí vyhrožoval, že ji probodne, řekla.“

Uniformovaný strážník pokrčil rameny. „A teď to teda udělal,“ řekl.

Rozhodli se, že je důležitější promluvit si s obětí, než se hned vyptávat v okolí. Kolem půl osmé už byli v nemocnici a mluvili s internistou, který Michel e Cassidyovou přijímal. Řekl jim, že být to o šest centimetrů níž a kousíček doprava, hrála by už slečna Cassidyová první harfu v nebeském symfonickém orchestru.

Místo toho je v pokoji dvě stě třicet sedm, životně důležité funkce jsou normální, stav stabilizovaný. Pokud ví, je herečka.

„Je slavná?“ zeptal se.

„Hrála Anni ,“ řekl Kling.

„Kdo je Annie?“ zeptal se lékař. Jmenoval se Ramanthan Mehrota, jak sděloval štítek na jeho plášti.

Carel a usoudil, že je Ind. V tomhle městě se mohl člověk vsadit, že v každé nemocnici najde na

ambulanci indického doktora. Bylo to skoro tak jisté, jako že taxikář bude Pákistánec.

„Přitáhli mi nahoru s televizníma kamerama,“ řekl Mehrota. „Tak mě napadlo, že je asi slavná.“

„Teď bude,“ řekl Carel a.

Televizní reportérka pracovala za ně. Stačilo stát vzadu v pokoji a poslouchat.

„Kdy se vám to stalo, slečno Cassidyová?“

Carel a v ní poznal jednu z reportérek čtvrtého kanálu. Hezká ženská s kudrnatými černými vlasy a

tmavohnědýma očima. Připomínala mu jeho ženu Teddy, až na ty kudrny. Teddy měla rovné vlasy, ale taky

tak černé.

„Všichni ostatní už odešli na večeři,“ řekla Michel e, „ale já jsem zkoušela kostým a tak jsem se zdržela.

Právě jsem vycházela z divadla, když…“

„V kolik hodin to bylo?“

„Po sedmý. Zkoušeli jsme od rána…“

„Zkoušeli jste co, slečno Cassidyová?“

„Novou hru, jmenuje se Romance.“

„Co se stalo, když jste odešla z divadla?“

„Nějaký člověk vystoupil v uličce ze dveří. Řekl ‚Slečna Cassidyová?‘ a pak mě bodnul.“

Kamera se zaměřila na reportérku.

„Michel e Cassidyová, napadená nožem dnes večer před divadlem Susan Grangerové, kde se zkouší –

ironií osudu – hra o člověku, který zaútočí nožem na herečku. Tady je Monica Mannová, zpravodajství

čtvrtého kanálu, z Morehousovy nemocnice…“

Chvíli se dívala do objektivu, až jí kameraman dal znamení, že může mluvit. Otočila se k posteli a řekla:

„Super, slečno Cassidyová. Přeju vám, aby hra měla úspěch.“ Pak se otočila ke svým lidem a řekla:

„Jdeme.“

Reflektory zhasly, lidé z televize vyklidili pokoj a sestra vyšla ven pro novináře. Oba bulvární městské plátky vyslaly po jednom reportérovi a jednom fotografovi. Carel a zrovna viděl zítřejší titulky: DIVADELNÍ HVĚZDA NAPADENA

nebo

PŘEDSTAVITELKA ANNIE

PŘEŽILA BODNUTÍ NOŽEM

Seriózní raníky se ani neuráčily někoho do nemocnice poslat, třeba si šéfredaktor neuvědomil, že obětí je někdejší herečka dětských rolí. Anebo mu to prostě bylo jedno. Napadení nožem bylo v městě nepočítaně. Mimoto došlo minulou sobotu v Groverově parku k divoké rvačce a noviny dosud oplývaly

hlubokomyslnými úvahami o příčinách rasových konfliktů a způsobech, jak jim zabránit.

Opět stačilo, aby Carel a a Kling poslouchali. Hned jim bylo jasné, že uslyší podrobnější interview, než jaké si může dovolit televize se svými omezenými časovými možnostmi.

„Slečno Cassidyová, viděla jste toho člověka, který vás.napadl?“

„Ano, viděla.“

„Jak vypadal?“

„Byl vysokej a štíhlej a měl na sobě dlouhej černej kabát a černej klobouk naraženej do očí.“

„Jaký klobouk?“

„Měkkej plstěnej, já nevím, jak se jim říká.“

„S krempou?“

„Ano. Černej.“

„Široký klobouk nebo obyčejný?“

„Širokej, naraženej do očí.“

„Měl rukavice?“

„Měl. Černý.“

„Viděla jste ten nůž?“

„Ne, to ne. Zato jsem ho pocítila.“ Nervózní zasmání.

„Jaký druh nože to byl, byste asi nevěděla?“

„Pěkně ostrej.“

Další smích. Tentokrát už ne tak nervózní. Ta holka to bere sportovně. Právě ji někdo bodnul pár

centimetrů od srdce a ona dokáže o tom vtipkovat. Reportérům se to líbilo. Bude z toho senza článek.

Mimoto hezká holka. Seděla na posteli v nemocniční košili, která jí klouzala z jednoho ramene. Když jí reportéři kladli otázky, kamery fotografů jen cvakaly.

Kling si všiml, že zatím se ani jeden reportér nezeptal, jaké barvy pleti byl ten útočník. Třeba se novináři po tom ptát nesmějí. On a Carel a jako policisti položí tu otázku, jen co ostatní vypadnou. Jenže jim jde o to, zjistit, kdo se pokoušel o vraždu, reportérům hlavně o senzaci.

„Řekl vám něco?“ zeptal se jeden reportér.

„Ano. Řekl ‚Slečna Cassidyová?‘ Takhle mi říká i v telefonu.“

„Moment,“ řekl druhý reportér. „jak to myslíte?“

„Volal mi celej minulej tejden. Vyhrožoval, že mě zabije. Nožem.“

„Tentýž člověk? Ten, co vás dneska bodnul?“

„Řekla bych, že to byl on.“

„Chcete říct, že měl stejný hlas? Jako ten muž v telefonu?“

„Úplně stejnej. Měl hlas jako Jack Nicholson.“

Oba reportéři teď zuřivě psali. Jack Nicholson probodl v uličce před divadlem, kde se zkouší, mladou

herečku? Kristepane, to je dar z nebe! Trhák!

„Jack Nicholson to nebyl, samozřejmě,“ řekla Michel e.

„Ovšemže ne,“ řekl jeden reportér, ale byl zřejmě zklamaný.

„A kdo tedy?“ zeptal se druhý. „Máte tušení, kdo by to mohl být?“

„Někdo, kdo zná Romanci.“

„Někdo, kdo zná romanci, říkáte.“

„Romanci. Tu hru, co zkoušíme.“

„Proč myslíte?“

„Protože to, co se stalo před divadlem, se děje taky v tý hře.“

Carel a spatřil v duchu podtitulek článku:

ROMANCE V ULIČCE A ÚTOK NOŽEM

Teď chtěli vědět všechny podrobnosti o té scéně ve hře a kdo v ní ještě účinkuje a kdo ji napsal a kdo ji režíruje a kdy bude premiéra a jestli s ní chtějí přesídlit do centra. Kamery cvakaly, reportéři se neúnavně vyptávali a černá sestra pobíhala kolem postele a říkala, že ji nesmějí unavovat, uvědomujou si vůbec, že ta chudinka je zraněná?

Do pokoje se vřítil muž v hnědé rozhalence, šedém sportovním saku a tmavších kalhotách, vrhl se k

posteli, vzal Michel e za ruce a řekl: „Michel e, proboha, co se stalo? Teď jsem se to dověděl! Kdo ti to udělal? Bože můj, proč zrovna tobě?“

Reportéři se ho zeptali, kdo je, a on se představil jako Johnny Milton, divadelní agent slečny Cassidyové, dal jim každému vizitku a řekl, že se to doslechl před několika minutami a okamžitě běžel sem. Poněkud pánovitě se zeptal, co dělají ti dva pánové vzadu, nevědí, že tady leží raněná?

„My jsme od policie,“ řekl Carel a tiše a ukázal mu odznak.

„Haló, detektive Klingu,“ řekla Michel e z postele a pozdravila ho pohybem prstů.

Pozornost reportérů se naráz obrátila ke Klingovi. Oba novináři chtěli vědět, jak to, že zná obět, a pak vymámili z Michel e přiznání, že dnes ve čtvrt na pět odpoledne, než se vrátila do zkoušky, ohlásila Klingovi výhrůžné telefonáty. „Máte už nějakou stopu, pane Klingu?“ zeptal se jeden reportér.

„Žádnou,“ řekl Carel a. „A jestli už máte všechno, co potřebujete, rádi bychom si se slečnou Cassidyovou promluvili, nemáte-li nic proti tomu.“

„Má pravdu, mládenci,“ řekl agent. „Díky, že jste přišli, ale ona si teď potřebuje odpočinout.“

Jeden fotograf požádal Michel e o poslední snímek, a když řekla: „Okej, ale jsem opravdu strašně

unavená,“ poprosil ji, aby si stáhla košili z levého ramene a ukázala zafačovanou ránu. Provedla to

skromně a jako dáma, ale podařilo se jí přitom ukázat začátek žlábku mezi ňadry.

Sotva byli všichni pryč, zeptal se Kling: „Byl ten, kdo vás bodl, běloch, černoch, Hispánec nebo Asiat?“

Černá sestra se zatvářila dotčeně, ale pak Michel e řekla: „Běloch.“

Teď v devět hodin večer Ashley Kendal a jeho herci pořád ještě zkoušeli, ale místo Michel e byla na jevišti její náhradnice. Kendal nesnášel Corbinovo afektované pojmenování – nebo spíš nepojmenování – postav hry. Teď zrovna zkoušel s náhradnicí Herečky, což byla Josie Bealesová, ale na scéně s ní byla

Andrea Packerová, která ve hře představovala postavu ze hry jménem Náhradnice, ačkoli její náhradnicí

byla herečka jménem Helen Frearsová. Pokud člověk nedával pozor, bylo to matoucí.

Josii bylo jednadvacet a měla světle rezavé vlasy, jež byly jen nesmělou ozvěnou Michel iny zářivé kštice.

Byla však vyšší než Michel e a méně obdařená tělesnými vnadami; proto se pohybovala elegantněji.

Podle Kendal ova názoru byla taky mnohem lepší herečka než Michel e. Původně chtěl obsadit do role

Herečky ji, ale byl přehlasován panem Frederickem Peterem Corbinem III. Takže hlavní roli dostala slečna Michel e a její kozy a Josie měla pouze alternovat, stěhovat nábytek a rekvizity a hrát všelijaké němé role.

Taková je tyranie dramatiků. Josie neočekávala, že ji budou ten večer potřebovat. Byla doma, večeřela –

totiž pojídala jogurt a banán – a dívala se v županu na nejnovější seriál, když zavolal inspicient a řekl:

„Pusinko, na scénu.“ Honem si oblíkla džíny a tričko a letěla do divadla. A ted čekala s ostatními herci, až bude zkouška pokračovat.

Kendal věděl, že mohl klidně zkoušku odvolat, ale po Michel ině chování a bouřlivém odchodu byli herci zmatení a nesví. Kromě toho byl vděčný za příležitost projít ty scény s nadanou a ukázněnou mladou ženou typu Josie a bez pana Penězpytle Morgensterna jako svědka bláznivého výstupu. Producent už

odešel, ale na jeho místě uprostřed šesté řady seděl sám velevážený dramatik; předtím si odskočil domů přepsat věty, které mu pořád nedávaly pokoj, zatímco by měl přepisovat tři nebo čtyři scény, které trápily Kendal a. Anebo ještě líp celou tu pitomou hru.

V divadle už každý věděl, že jejich „hvězdu“ v přilehlé uličce někdo bodnul a že ji převezli do Morehousky.

Inspicient Chuck Madden tam před několika minutami volal. Teď se naklonil do šesté řady a informoval

Corbina a Kendal a o tom, co mu sdělil nějaký nemocniční poskok: stav slečny Cassidyové je

stabilizovaný a z nemocnice ji propustí někdy dnes večer.

„Díky, Chucku,“ řekl Kendal , vstal a řekl: „Tak lidi, jdem na to?“

Herci, kteří klábosili na jevišti a čekali, až se začne, se otočili a zašilhali do tmavého hlediště.

„Určitě vás potěší, že Michel e je v pořádku,“ řekl Kendal . „Do té míry v pořádku, že se dnes večer vrací domů.“

„Úža,“ řekl někdo bez nadšení.

„Ví se, kdo to udělal?“ zeptal se jiný.

„Nemůžu sloužit,“ řekl Kendal .

„Stejně to není inherentní,“ řekl jiný.

„Já tě slyším, Jerry.“

„Sorry, rejžo.“

„Chucku? Jsi tam?“

„K službám jako vždy.“

Chuck Madden vyskočil na jeviště, skoro jako by zmeškal narážku. Měl na sobě šněrovací boty, modrého

kulicha a malířský pracovní plášť, který částečně odhaloval jeho holou hruď a svalnaté paže. Bylo mu

šestadvacet, měřil přibližně metr osmdesát, měl kaštanové vlasy a oči. Teď si je zastínil a pátral po šesté řadě v hledišti.

„Myslíš, že bys moh něco udělat s těma světlama, když Herečka vyjde z restaurace?“ zeptal se Kendal .

„Co bys jako chtěl?“

„Má být tma, útočník má vystoupit ze stínu. Jenže nám tady Jerry vyráží za plnýho světla…“

„Jo, chtělo by to trochu astmosféry…“ řekl Jerry.

„Já vím, že na diskuzi o světlech je ještě moc brzy…“

„Ne, ne. Co bys chtěl?“

„Moh bys tam hodit zatmívačku, když vychází ven? Aby na jevišti byla skoro úplná tma, když se na ni

Jerry vrhne?“

„Jo, to je ono, to je ono,“ řekl Jerry.

„Promluvím s Kurtem, co on na…“

„Já vás slyším,“ křikl na ně osvětlovač. „Máte to mít.“

„Začni stahovat, hned jak vyjde ze dveří,“ řekl Kendal .

„Hotovo.“

„Tak co, lidi, jedem?“

„Uno más, ještě jednou,“ řekl Chuck. „Od scény u stolu.“

Corbin vystavěl svou hru na zcela předvídatelném principu. Jakmile si člověk jednou uvědomil, že po

krátké klidné scéně bude následovat jedna ještě kratší, ale podle autora šokující, a po ní zdlouhavá

přednáška o tom šoku, byl mu systém jasný. V důsledku toho nedocházelo vůbec k žádnému překvapení;

Corbin zplodil řadu takových, nedonošených trojčat.

Jedno to trojče teď měli zkoušet ještě jednou…

Kendal byl přesvědčený, že zrovna tahle část nemůže nikdy vyjít…

… sestávalo z výstupu mezi Herečkou a Režisérem u stolu v restauraci; pak následovala scéna, v níž

kdosi neinherentní vrazí do Herečky nůž, a další, kde Detektiv do nekonečna vyslýchá ostatní dva hrdiny.

Takový blábol se nedal přivést k životu, prostě to nešlo. Scéna v restauraci oplývala předtuchami,

strašením a předvídáním a každý trochu inteligentnější divák musel vytušit, že hrdinku někdo napadne

nožem, sotva vytáhne paty z restaurace.

„Proč jsi mi to neřekla dřív?“

To řekl Režisér.

Ten na jevišti. Ne Kendal sedící v hledišti v šesté řadě.

„Já…, já jsem se bála, že mi to telefonuješ ty.“

„Já? Já?“

Promluvil Haynes, ten proslavený důstojný pan doktor ze seriálů, a tvářil se nesmírně udiveně při pouhém pomyšlení, že on by mohl být osobou, která vyhrožuje herečce, již právě režíruje. Jeho úžas vypadal tak opravdově, že Kendal div nevyprskl smíchy, což by v tomto bodě hry byla naprosto nemístná reakce.

„Promiň, já vím, že je to k smíchu. Proč bys mě chtěl zabít?“

„Tebe nebo kohokoli jinýho.“

Další věta – Cooper ji pronesl s nevinným úžasem –, po které by mohl následovat nemístný smích.

Kendal si ve tmě zuřivě psal poznámky.

„Musíš jít na policii.“

„Byla jsem tam.“

„A?“

„Řekli, že nemůžou nic dělat, dokud se mě nepokusí doopravdy zabít.“

„To je nesmysl.“

„To je.“

„S kým jsi tam mluvila?“

„S jedním detektivem.“

„A on řekl, že nemůžou nic dělat?“

„Řekl.“

„To není možný! No ne… Víš, co to znamená?“

„Já mám hrozný strach.“

„Znamená to, že si budeš klidně spát v posteli…“

„Já vím.“

„… ya někdo tě napadne!“

„Já se strašně bojím.“

„Znamená to, že třeba odejdeš dneska z téhle restaurace…“

„Já vím.“

„Právě v tuhle chvíli…“

„Já vím.“

„A někdo se na tebe může vrhnout s nožem.“

„Co si mám počít? Panebože, co si mám počít?“

„Já jdu hned teď domů telefonovat. Znám pár lidí; došlápnou si na toho tvýho detektiva a postarají se, aby něco podnikl. Dopij kávu, zavezu tě domů.“

„To bude v pořádku, jen jeď. Stejně jsem chtěla jít pěšky, mám to jen pár bloků.“

„Určitě?“

„Ano, jeď!“

„Mám o tebe starost, holčičko.“

„Neměj.“

„Mám.“

„Dobrá scéna,“ zašeptal Corbin.

Kendal neodpověděl.

Díval se, jak Cooper přechází k Helen Fryersové, která hraje pokladní, a platí, pak prochází fiktivními otáčecími dveřmi ven na ulici. Když mizel v zákulisí, seděla Josie u stolu a dopíjela kávu.

„Tady bys měl začít stahovat světlo,“ řekl Kendal a udělal si poznámku, že by se s tím mělo začít ještě o trošku dřív. Josie dopila kávu, vzala ubrousek, jemně a co nejpomaleji si otřela rty, vstala, oblékla si plášť, pořád ještě tak pomalu – ne, ta holka je skvělá –, zastrčila židli pod stůl, šla k pokladně, zaplatila, a pak strčila do týchž fiktivních otáčecích dveří. Jeviště se začalo zatmívat.

Když se Josie vydala přes jeviště, restaurace za ní – nejdřív stůl a židle a pak pokladna s pokladní – se pomalu ponořila do tmy. Přidržovala si límec pláště u krku, jako by se chtěla chránit proti prudkému větru, a kráčela odvážně dál, světla za ní s každým krokem ubývalo. A pak se začalo hrozivě stahovat i před ní, takže vstupovala do stále hlubšího stínu, za nímž se prostírala už jenom tma.

Z té tmy se náhle vynořil vysoký muž v dlouhém černém kabátě a v měkkém klobouku. Jerry Greenbaum

osobně, tentokrát už bez legrace, Jerry Greenbaum v šatech, které někde sehnal a měl poprvé na sobě.

Při předchozích zkouškách používal místo nože klacek, kdežto teď – pravděpodobně inspirován

osvětlením – třímal v ruce skutečný nůž na chleba, který se do té doby povaloval někde v zákulisí. Držel ho vysoko nad hlavou jako Anthony Perkins, když šel ve filmu Psycho na Mary Balsamovou, šel stejnými dlouhými kroky jako Perkins a při pouhé vzpomínce na tu scénu stydla krev v žilách, i když nad tím, co Kendal narežíroval, třeba ne.

Nůž se prudce mihl vzduchem a ostří se zalesklo, když se Josie otočila, aby před diváky zakryla

fingovanou ránu. Útočník uprchl do tmy. Josie se zhroutila k zemi a zůstala ležet bez hnutí.

A teď se najednou vyrojili ostatní herci jako irské plačky při pohřbu, obklopili ležící Herečku, Detektiv na ně chrlil otázky, jako by Herečka byla opravdu mrtvá, ptal se Režiséra, o čem se bavili při večeři, ptal se její Náhradnice, jestli se v poslední době nepohádaly, a nakonec se otočil k samotné Herečce, která – světe div se – nebyla vůbec mrtvá, ale vstala a klesla do židle představující nemocniční lůžko, a chabým hlasem spolu s ostatními odpovídala na Detektivovy dotazy. Ta scéna vynikala jen smrtící délkou a nudou.

„Děkuju, děcka, začíná se to vybarvovat,“ řekl Kendal . „Deset minut pauza a pák vám řeknu připomínky.“

Když se herci trousili ven, objevil se na jevišti Jerry v tom dlouhém kabátě a širáku.

„Jaký to bylo, rejžo?“ křikl do hlediště. „Budou se bát?“

„Dobrý, Jerry,“ řekl Corbin a Kendal se na něj podíval.

„Krapet Hitchcocka, co?“ řekl Jerry.

„Moc dobrý,“ opakoval Corbin a Kendal se na něj podíval podruhé.

Oba seděli chvílí mlčky.

„Ona je bezvadná, co?“ řekl Corbin konečně.

„Josie? Jo, je báječná.“

„Ta scéna poprvé ožila,“ řekl Corbin.

Kendal neodpověděl. Ta hra ani zdaleka neožila. Josiin dnešní výkon jí skutečně trochu pomohl na nohy, ale pokud si Corbin nesedne a nepřepíše tu zatracenou hru od a až do zet…

„Je to skoro škoda,“ řekl Corbin.

„Co je škoda?“

„Že se netrefil.“

Oba muži vešli do divadla, kde Kendal právě probíral s herci své připomínky. Oba byli v kabátech a bez klobouku. Ve světle, v němž se odrážely jejich siluety, když přicházeli chodbou ode dveří v zadní části divadla, viděl Kendal , že jeden je blond a druhý tmavovlasý. Oba byli velcí a měli široká ramena, byli přibližně stejné výšky i váhy, a oběma mohlo být kolem třicítky, jak soudil. Blonďák měl oříškově hnědé oči, ten tmavovlasý prostě hnědé a šikmé.

„Pan Kendal ?“ zavolal blonďák a nechtě ho přerušil vpůli věty, což Kendal a popudilo.

„Promiňte, že vás obtěžujeme. Já jsem detektiv Kling z 87. pátrací skupiny a tohle je můj kolega detektiv Carel a.“

Ukázal mu svůj odznak.

Na Kendal a to neudělalo dojem.

„Slečna Cassidyová nám řekla, že možná dosud zkoušíte,“ řekl Kling. „Mysleli jsme si, že vám ušetříme

námahu, když vás zastihneme všechny pohromadě.“

„Ano,“ řekl Kendal suše. „A jakou námahu jste nám chtěl vlastně ušetřit?“

„Rádi bychom vám položili několik otázek.“

„Já vám něco povím,“ řekl Kendal nasládle. „Co kdybyste vy a váš partner šlí hezky tamhle na chodbu,

posadili se tam na to červený plyšový kanapíčko, a až seznámím herce se svýma připomínkama právě

jsem se to pokoušel udělat, když jste nás vyrušili –, tak my všichni za váma přijdeme a budeme si hrát na zloděje a policajty, okej? Co vy na to?“

V divadle bylo najednou ticho jako v hrobě.

„Mně se to zdá přijatelné,“ řekl Kling mile. „Co ty na to, Steve?“

„Mně to taky připadá přijatelné, Berte.“

„My tedy půjdeme,“ řekl Kling, „najdeme na chodbě to červené plyšové kanapíčko a budeme tam sedět a

doufat, že osoba, která bodla slečnu Cassidyovou, neodjede do Kalifornie, zatím co vy budete hercům

vysvětlovat své připomínky. Co vy na to?“

Kendal zamrkal.

„Nashle, až budete hotov,“ řekl Kling, otočil se a zamířil na chodbu.

„Moment,“ ozval se Corbin.

Kendal opět zamrkal.

„Připomínky můžou počkat,“ řekl Corbin. „Co jste chtěli vědět?“

Což byl začátek další scény pozoruhodné jen svou ukrutnou délkou a nudou.

„Vypadáte unaveně,“ řekla Sharyn.

„Vy taky,“ řekl Kling.

„Jsem unavená,“ řekla.

Byla skoro půlnoc. Sharyn zavolala do služebny v jedenáct a řekla, že je ve městě…

Pro každého, kdo se tu narodil, existoval Calm’s Point, Majesta, Riverhead, Bethtown – a město. Isola

byla městem, i když bez těch ostatních čtyř byla jen jeho pětinou. Sharyn zavolala do služebny a řekla…

… že je ve městě a jestli pořád ještě chce jít na kafe, mohli by se setkat někde poblíž místa, kde zrovna je, totiž v nemocnici svatého Sebastiana. Dodatečně se zmínila, že má hlad jako vlk. Kling řekl, že on taky ještě nejedl, a navrhl jedno pohádkové bistro na Stemu. V půl dvanácté, patnáct minut předtím, než mu směna oficiálně skončila, se vyřítil ze služebny.

Sharyn hltala žitný chlebíček s kořeněným uzeným masem. Olizovala si hořčici ze rtů.

„Jsem moc rád, že jste zavolala,“ řekl. „Jinak bych skočil z okna.“

„To určitě.“

„Co jste dělala u Sebastiana?“

„Snažila jsem se přemístit jednoho policajta do lepšího špitálu. Hned potom, co jste dneska odpoledne

volal, postřelili na Denverský jednoho poldu…“

„Třiadevadesátka.“

„Třiadevadesátka. Sanitka ho přivezla ke svatýmu Sebastianovi, do tý nejhorší nemocnice v celým městě.

Přišla jsem tam v šest, zjistila, kdo má službu, a dala ho převézt ještě před operací. Policie nás

doprovázela celou cestu až do Buenavisty, sirény houkaly, člověk by myslel, že v sanitce vezou

přinejmenším primátora.“

„Takže jste byla stejně ve městě…“

„Ano.“

„A zavolala jste mi…“

„Zavolala.“

„… abyste tam nebyla úplně zbůhdarma.“

„Přesně tak. A měla jsem příšernej hlad. A dlužím vám večeři.“

„To ne.“

„Ale ano. Jakej je ten váš hamburger?“

„Cože? Aha, ano. Myslím, že v pořádku,“ řekl a ukousl si pořádné sousto. „Bašta,“ řekl.

„Proč na mě pořád koukáte?“ zeptala se.

„Mám už takovej zvyk.“

„Špatnej.“

„Já vím. Nebuďte tak krásná.“

„Nechte toho, prosím vás!“

„Proč jste včera večer tak rychle odešla?“

„Neodešla jsem rychle.“

„Ukončila jste naši schůzku, jak když utne.“

„To ano.“

„Proč?“

Sharyn udělala neurčitý pohyb.

„Bylo to kvůli něčemu, co jsem řek?“

„Ne.“

„Pořád si lámu hlavu, co jsem řek. Dneska se celej den snažím na to přijít. Málem jsem vám zavolal,

aspoň desetkrát. Totiž, než jsem konečně zavolal. Co jsem teda řek?“

„Nic.“

„Sharyn, povězte mi to! Pěkně prosím! Já bych nechtěl, abysme vykročili špatnou nohou, vážně. Chci,

abychom… zkrátka… povězte mi, co jsem řek.“

„Řek jste, že ta barva, co mám na sobě, mi sluší.“

Kling se na ni podíval.

„No a?“ řekl.

„Rozuměla jsem tomu tak, že ta barva se hodí k mojí barvě.“

„Tak jsem to myslel.“

„A tak jsem začala uvažovat, jestli jste si se mnou dal rande, protože jsem černá.“

„Ano, já vím. Zeptala jste se mě…“

„A začala jsem přemýšlet, co ode mne chcete. Bílej massa náhodou najít fajn černá holka. Asi jsem

nechtěla riskovat, že je to jen tohle. A tak jsem si řekla, že bude lepší, když si podáme ruku a dáme si dobrou noc a nebudeme tu otázku moc rozebírat.“

Zakousla se zase do svého sendviče, napila se piva a vyhnula se jeho pohledu. Kling pokýval hlavou a

taky si ukousl. Oba chvíli mlčky jedli. Sharyn zhltla žitný sendvič, jako by týden nejedla, Kling pojídal svůj hamburger o něco méně nenasytně.

„Tak co tady děláte teď?“ zeptal se.

„Já nevím,“ řekla a potřásla hlavou. „Asi mě napadlo, že jste to myslel poctivě, když jste řek, že mi ta barva jde, že mi sluší a že se to moc neliší od toho, co byste řek blondýnce v černým nebo rudovlásce v hnědým, nebo jakou barvu si obléknout slečna, co je bílá a ne černej póvl. Tak nějak.“

Udělala to už podruhé, jak si všiml. Použila tradičního černošského způsobu řeči, když chtěla říct něco, co jí určitě bylo trapné.

„A nakonec jsem si uvědomila, že jste asi ode mne nechtěl nic jinýho, než byste chtěl od jiný ženy bez ohledu…“

„Ne, tak to není.“

„To je okej, chci říct Vive la différence, n’est-ce pas? Ať žije ten rozdíl! Houby na tom záleží. Někomu se líbíš…“

„Mně se líbíte.“

„A tak se neptáš, jestli je to kvůli barvě očí nebo kůže…“

„Je to kvůli tomu.“

„… tak jako já se neptám, jestli je to proto, že má tak bílou kůži.“

„A je to proto, nebo ne?“

„Chci říct blond vlasy a světlý oči, musí být tak bílej? Jak to, že nemá pihy, chlap jeden? Když mám

poprvé schůzku s bělochem, nemoh by být…“

„Je to proto nebo není?“

„… aspoň o fous tmavší?“

„Poprvé?“

„Ano.“

„Já taky. Jste první černoška, kterou znám. Kterou poznávám, chci říct. Totiž, kterou, jak doufám…“

„Budete poznávat.“

„Doufám.“

„Já taky.“

„Nechtěla byste kávu?“

„Moc ráda.“

Přivolal číšníka.

„Taky se mi docela líbilo,“ řekla, „když jste zavolal, že vám nevadí přijít na kafe zase až do Calm’s Pointu třeba o půlnoci. Abysme si mohli povídat. To se mi ohromně líbilo. A jak jste naléhal, vážně, moc. Jako by šlo o bůhvíco! Myslela jsem na ten rozhovor celou cestu do toho špitálu. Začala jsem to rozebírat. Tohle je osud, řekla jsem si, ten policajt, že ho někdo postřelil, že já musím do města. Že je nám souzeno dokončit ten rozhovor, který jsme včera začali. Neměla jsem být v tom telefonu tak odmítavá. Neměla jsem ho v telefonu tak zpražit, říkala jsem si, neměla jsem být tak protivná! Co vlastně ten chudák člověk řek,

prokristapána? Řek, že se mu líbí barva mejch šatů. A mimochodem, ona je to opravdu skvělá barva k mý

pleti…“

„To je.“

„Bodejť, tak proč jsem se tak rozčilovala? Za to, že mi někdo složil poklonu? Tohle všechno jsem

přemílala celou cestu a pustila jsem to z hlavy, teprve když jsem dorazila do nemocnice, protože tam mi šlo jen o to, najít někoho odpovědnýho, říct mu, že je tu zástupce policie a že ten ubožák polda, co tu je, musí dostat co nejlepší ošetření, jinak z toho bude obrovskej průšvih.“

„Už je mu líp?“

„Ano, ujde to. Střelili ho dvakrát do nohy. Už je v pořádku.“

„Nemám rád, když někdo střílí na policajty.“

„Mně to nemusíte říkat,“ přisvědčila Sharyn a smutně pokývala hlavou. „Zkrátka jsem na to už dál

nemyslela, jako na vás, na to, že jste volal, že jste v telefonu tolik naléhal, dokud ten policajt nebyl na cestě do Buenavisty, kde se mu, díky Bohu, nestane, že by v noci křičel a nikdo nepřišel. Šla jsem ke svýmu autu, že pojedu domů, a najednou jsem si zase vzpomněla na vás, jak jste říkal, že milerád

přijedete za mnou jen na kafe a kus řeči po tom, co jste byl osm hodin ve službě. A myslela jsem na toho postřelenýho policajta, kvůli kterýmu jsem jela do města, a řekla jsem si: Tak a teď poslouchej! Kdo je tady osel, ty nebo on?“

„A kdo byl ten osel?“

„Stejně jsem umírala hlady.“

„Aha.“

„A strašně nerada jím sama.“

„Aha.“

„Tak jsem vám zavolala.“

„A jsme tady,“ řekl.

„Konečně sami,“ přisvědčila.

Sama s ním v posteli ten večer se přiznala, jaký hrozný strach měla. Jak se pořád ještě bojí.

„Ne, ne,“ řekl, „nedělej si starosti.“

Chlácholil ji. Hladil ji po stehnech, líbal jí bradavky a ňadra, líbal ji na rty.

„Všechno to bylo tak nahonem.“

„Ale ne.“

„Někdo si určitě uvědomí…“

„Jak by moh?“

„Lidi nejsou hloupí, to přece víš.“

„Nejsou, ale jak by mohli…“

„Co když nás někdo dneska večer viděl?“

„Nikdo nás neviděl.“

„Na beton to vědět nemůžeš.“

„Tys někoho viděla?“

„Neviděla, ale…“

„Já taky ne. Nikdo nás neviděl. Nedělej si starosti.“

Znova ji líbal. Něžně. Na rty, na ňadra. Jeho ruka pod tenoučkou látkou ji hladila, laskala.

„Všechno se děje tak rychle,“ šeptala.

„Tak to má být.“

„Budou se vyptávat…“

„To jistě.“

„Mě, tebe. Budou se vyptávat.“

„A my jim všechno řekneme. Všechno, až na to.“

„Nejsou hloupí.“

„My jsme chytřejší.“

„Přijdou na to.“

„Nepřijdou.“

„Obejmi mě, Johnny, já se tak strašně bojím.“

„Ne, holčičko, ne, Michel e, nedělej si starosti.“

4

Ti dva uniformovaní strážníci, kteří prohledávali uličku, si stěžovali, že v tomhle městě se na obět

napadení nožem každý vykašle, pokud nejde o známou osobu.

„A vůbec,“ řekl jeden, „zbraň nezahodí nikdo jinej než profík. Použije kudlu, hodí ji do kanálu, my ji najdem a můžem si ji strčit za klobouk. Ten, co to nedělá na objednávku, zbraň nezahodí. I nůž něco stojí, no řekni? Přece ho nezahodí jen proto, že ho do někoho vrazil? Akorát! Některý nože stojej padesát dolarů, některý sto. Že by ho zahodil, protože je na něm kapka krve? To vykládej někomu jinýmu!“

„A kdo vlastně je ta ženská, kvůli který v dešti prohledáváme tuhle zasranou díru?“

„Mě se neptej,“ řekl druhý, „jakživ jsem o ní neslyšel.“

Oba měli na sobě černé pláštěnky a návleky na čepicích, ale z hlav a z ramen jim crčela voda a kvůli

prudkému dešti v té tmavé uličce před druhou hodinou ranní pořádně neviděli, i když si svědomitě svítili baterkami a prohledávali každý centimetr. Nevyjádřili to snad docela přesně, ale pokud jde o slávu, měli pravdu v tom, že napadení nožem v tomto městě – zvlášť po tolika podobných zraněních v Groverově parku minulou sobotu – bylo poměrně nedůležitou událostí a bylo by prošlo prakticky bez povšimnutí,

nebýt obětí herečka, která kdysi hrála hlavní roli v Anni . Jenže teď tady prošťourávají blbou neosvětlenou uličku a hledají nůž, který škrábnul nějakou neznámou divadelní „hvězdu“ do ramene.

No, možná, že to bylo krapet víc než jen škrábnutí, ale podle toho, co oba viděli večer doma v televizi, než nastoupili do služby, rána do ramene, kterou utrpěla Michel e Cassidyová, byla skutečně povrchní. Jak mohla být vážná, když ji propustili z nemocnice pár hodin potom, co ji přijali na pohotovosti? Takže jedná-li se skutečně o škrábnutí, nemůže to být „vážné“ tělesné poškození nutné pro obvinění z pokusu o vraždu, dokonce ani o napadení podle odst. 1. Může to snad být pokus o napadení podle odst. 2, což znamená obyčejné poranění smrtící zbraní nebo nebezpečným předmětem. A proto hledáme v dešti ten nůž, říkali

si.

„Trestnej čin třídy D, nic víc,“ řekl jeden strážník.

„Nanejvejš sedm let,“ řekl druhý.

„Šikovnej advokát ti to sníží na napadení tři.“

„Na přestupek A.“

„A na tom tu ztrácíme čas!“

„Když se ti v týhle zemi něco stane,“ řekl první, „tak jseš automaticky hvězda a hrdina. Ze všech těch moulů, co se vrátili z Perskýho zálivu, se najednou stali hrdinové! Já pamatuju doby, kdy hrdina byl chlap, kterej dobyl kulometný hnízdo s ručním granátem v každý ruce a s bajonetem v zubech. To byl hrdina! A teďka jsi hrdina, jen když jsi do tý posraný války šel.“

„Nebo když do tebe někdo vrazí kudlu,“ řekl druhý. „Hrdinskej čin bejval, když ses pachateli bránil, vyškub mu nůž a vrazil ho do chřtánu jemu, tos byl hrdina! Teďka jsi hrdina, jen když tě někdo škrábne. Objevíš se v televizi, koukejte, diváci, to je ta obět, co ji dneska probodli v metru, je to hrdina, koukejte se na něj, probodli ho, chudáka, musí se mu pomoct!“

„Hrdina a slavnej člověk, na to nezapomínej,“ řekl první.

„Jo, ale tahlenta je prej opravdu slavná hvězda.“

„Slyšels o ní někdy?“

„Ne.“

„Já taky ne. Michel e Cassidyová? Kdo ksakru je tahle Michel e?“

„Ubohej siroteček Annie.“

„Starou bačkoru! Tady u nás udělá někdo někomu bebíčko a hned je ten chudinka hrdina a pořádaj se mu

oslavy. Všim sis, jak každej ví, jak se má chovat, když se dostane na obrazovku? Někde v činžáku hoří a už tam jsou televizní kamery a nějaká Hispánka, která včera přijela z Kolumbie a sotva mluví anglicky, stojí v noční košili na ulici a dává interview reportérovi, jako kdyby byla host ve Večerní hvězdný estrádě.

„Ach sí, bylo to tak hrósny, moje baby bylo v postelička vedle, nevim, co mám dělat.“ Přijede si sem

ilegálně z Kolumbie a najednou je slavná a dává interview!“

„A příští tejden bude dělat reklamy na šampóny.“

„Reklamy na hasicí přístroje,“ řekl první a oba se rozesmáli.

Pršelo, jen se lilo, a smích je brzy přešel.

„Vidíš tady v tý svinský uličce nějakou kudlu?“ zeptal se první.

„Vidím, že tady prší, jinak nic.“

„Zkusíme chodník.“

„Kanál.“

„Třeba ho hodil do kanálu.“

„Třeba si ho odnes domů a strčil si ho pod polštář. Za vystřelovací nůž dáš padesátku.“

„Kolik máš hodin?“

„Skoro dvě.“

„Chceš si odskočit?“

„Je brzo.“

„Dal bych si pizzu.“

„Tak jdem.“

„Jsme tu teprv dvě hodiny.“

„Dýl.“

„Dvě a čtvrt.“

„Nezapomeň, že chčije jako z konve.“

„Stejně.“

„Hledáme kudlu, která neexistuje.“

„Moh ji hodit do kanálu.“

„Kudlu, kterou jakživo nenajdeme.“

„Kouknem se do toho kanálu.“

Za dvacet minut pojídali pizzu v nonstopu kousek od Mapesovy třídy.

Sedm hodin nato seděli Carel a s Klingem ve služebně a probírali poznámky, které si napsali včera večer v divadle. Déšť už trochu polevil, ale ne natolik, aby si mohli myslet, že je po zimě. Bylo 7. dubna. Jaro začalo už před dvěma týdny a třemi dny, ale letošní zima byla prevít a podle mínění obyvatel města jí ještě dávno neodzvonilo.

„Já bych řek,“ ozval se Kling, „že když vyšla do tý uličky, byli ostatní už z divadla pryč.“

„Až na návrhářku kostýmů,“ řekl Carel a. „Podle Kendal a se Michel e zdržela v divadle, protože s ní

zkoušela šaty.“

„Jmenuje se Gil ian Pecková,“ řekl Kling a zívl. „Inspicient mi dal její adresu a číslo telefonu.“

„Šel jsi pozdě spát?“ zeptal se Carel a a potlačil touhu taky si zívnout.

„Přišel jsem domů ve tři. Dlouho jsme si povídali.“

„Se Sharon?“

„Sharyn.“

„Tak nakonec přece jen dovolila, abys přišel až do Calm’s Pointu, co?“

„Ne, sešli jsme se tady ve městě. A jak to vůbec…“

„Je to tu malý.“

„A má to dlouhý uši.“

„I muri hanno orrecchi,“ řekl Carel a.

„Co to znamená?“

„Že stěny mají uší. Moje babička to říkala v jednom kuse. Takže kdo je to?“

„Tvoje babička?“

„Jo, moje babička.“

„Myslíš jako Sharyn?“

„Myslím jako Sharon.“

„Sharyn.“

„Že by tu byla ozvěna?“

„Ne, jmenuje se Sharyn. S ypsilonem.“

„Aha, Sharyn!“

„Jo, Sharyn.“

„Takže kdo je to?“

„Policajtka,“ řekl Kling.

Myslel si, že takhle se to dá říct. „Někdo, koho znám?“

„Myslím, že ne.“

„Kde ses s ní seznámil?“

„V práci.“

To byla taky více méně pravda.

„Jestli ostatní už z divadla odešli,“ změnil předmět hovoru, „moh se zdržet v uličce a bodnout ji kdokoli z nich. Takže…“

„Chceš mluvit o něčem jiným?“ zeptal se Carel a.

„Chci.“

„Okej.“

„Já o tom jen nechci mluvit už teď,“ řekl Kling.

„Okej,“ řekl Carel a, ale tvářil se ublíženě.

„Tak kde začnem?“

„Koukni, Steve…“

„Já vím.“

„Jak dlouho se budem s tímhle babrat? Propustili ji z nemocnice půldruhý minuty potom, co ji přijali.

Dneska bude zpátky na zkoušce, jede se dál jakoby nic. Mám na krku tři nevyřešený vraždy a tucet…“

„Já vím.“

„Tohle přece není tak důležitý, Steve.“

„Ty víš, že to není důležitý, já vím, že to není důležitý, ale ví to pan policejní prezident Hartman?“

„Jak to myslíš?“

„Dneska ráno mi Pete volal domů.“

„A do Prčic!“

„Že právě domluvil s Hartmanem. Policejní prezident a primátor chtějí vědět, co dělá sedmaosmdesátka v případě tý slavný hvězdy, co ji někdo napad nožem rovnou před divadlem. Pokud vědí, přišla to sem hlásit, už než se to stalo…“

„Tři hodiny předtím!“

„To máš, kamaráde, jedno. Nedělá dobrej dojem, povídal, že jsme o těch telefonátech věděli a přesto

dopustili, aby…“

„Dopustili?“

„… obět byla napadená nožem.“

„Ahá! Tak my jsme dopustili, aby do ní někdo vrazil nůž!“

„To řek Petovi sám velký Hartman. A Pete mi to opakoval dneska ráno v půl osmý. Sdělovací prostředky

se toho chytly a rozmazávají to, Berte. Další senzace, davy šílí. Máme Byrnesovi dodat útočníka. A hezky rychle.“

Černý vrátný v uniformě se otázal Carel y, za kým jde, prosím, a Carel a mu ukázal odznak a řekl, že za panem Morgensternem. Vrátný zazvonil nahoru, ohlásil Carel u a řekl mu, ať jde rovnou až nahoru, je to nástavba C, výtah je tady vpravo. Černá služebná v uniformě otevřela Carel ovi dveře a řekla mu, že pan Morgenstern je v ranním pokoji, byl by tak laskav a šel za ní? Následoval ji skrz přepychově zařízené apartmá s vyhlídkou na park ze všech stran.

Marvin Morgenstern seděl v proskleném arkýři, jímž proudilo dovnitř dopolední světlo. Měl na sobě modrý hedvábný župan s modrým hedvábným límcem, přepásaný modrou hedvábnou stuhou. Pod okrajem županu a ve špičatém výstřihu vykukovalo hedvábné pyžama, taky modré, ale o něco světlejší. Když

služebná přivedla Carel u, žvýkal toast. „Buďte zdráv,“ řekl, „těší mě,“ a vstal, utřel si z ruky buď máslo, nebo zavařeninu, a podal ji Carel ovi. Potřásli si rukama a Morgenstern řekl: „Posaďte se, posaďte se.

Dáte si trochu kávy? A toast? El ie, přineste horký toast a ještě jeden šálek. Nechtěl byste pomerančový džus? El ie, přineste mu taky sklenici džusu. Posaďte se, prosím pěkně.“

Carel a se posadil.

Snídal dnes ráno v osm a teď bylo deset pryč. Morgenstern ještě nebyl oholený, ale na vlasech

učesaných dozadu bez pěšinky už nebylo spánek vidět. Měl huňaté černé obočí, stejné jako vlasy, které

byly tak černé, že vypadaly jako obarvené. Možná že měl obarvené i obočí. Úzká ústa s tenkými rty a

jasně modré oči jako by se potají smály, i když Carel a neshledával na napadení nic veselého.

„Tak už víte, kdo to udělal?“ zeptal se Morgenstern.

„Vy ano?“ zeptal se Carel a.

„Jak bych mohl vědět, jaký šmejd tu řádí? Přišli jste už na něco?“

„Jsme ve stadiu vyšetřování,“ řekl Carel a neurčitě.

„Proto jste přišel?“

„Ano.“

„Myslíte si, že jsem to udělal já?“ řekl Morgenstern se smíchem.

„A udělal?“

„Je mi sedmašedesát,“ řekl a přestal se smát. „Před třemi lety mi dáli trojitý bypass, koleno, které mi před dvaceti lety operovali, mě konečně začíná informovat, kdy začne pršet, a vy si myslíte, že jsem bodnul v uličce svou představitelku hlavní role? Mějte rozum, člověče! Aha, El ie je tady,“ řekl. „A čerstvá káva, báječná. Postavte to sem, El ie. Díky.“

Služebná položila na stolek podnos se lžičkou, vidličkou a nožem, ubrouskem, sklenicí pomerančového

džusu, čistým šálkem a talířkem, stojánkem s toasty a konvicí čerstvé kávy. Carel a hádal, že jí není víc než třiadvacet, byla hezká, měla oči jako trnky a plet barvy kávy s mlékem. Soudil, že je z Haiti, protože mnoho nových černých přistěhovalců pocházelo odtamtud. Beze slova odešla.

Morgenstern mu nalil kávu a přistrčil džbáneček se smetanou a cukřenku. Carel a vypil džus a sáhl po

toastu. Namazal si ho máslem a jahodovým džemem a zakousl se do něj. Chléb byl čerstvý, toast

chřupavý a dosud teplý. Káva byla dobrá a silná. Zařídil se jako doma.

„Tak mi povězte něco o divadle jako podnikání,“ řekl.

„Rozumím tomu tak, že chcete vědět, jestli mi stálo za to ji bodnout,“ řekl Morgenstern. Pořád se zdálo, že se pod vousy baví.

„Tak nějak,“ řekl Carel a.

„Co jako získám tím, že mou přední herečku někdo přepadl a celé město ví, jak se jmenuje hra, kterou

uvádím,“ řekl a tentokrát se usmál otevřeně, tajnosti necháme plavat!

„A datum premiéry,“ řekl Carel a.

„Správně. Šestnáctého,“ řekl Morgenstern. „Ve čtvrtek večer. Den před Pessahem a Velkým pátkem. To by

nám mělo přinést štěstí, nemyslíte? Nebo dvojitý průšvih? Takže já vám povím přesně, co mi to vynese,

když hra bude mít úspěch, okej? Musím přiznat, že se to zdá možné. V příštím čísle časopisu Time

budeme na titulní stránce, víte. V pondělí bude na stáncích.“

„To jsem nevěděl.“

„Je to tak. Stalo se z toho televizní drama na pokračování. Nemůžete si pustit zprávy, aniž byste viděl Michel e Cassidyovou nebo o ní aspoň slyšel. Michel e Cassidyová, Michel e Cassidyová, Michel e Cassidyová. Televize je bez sebe nadšením. Krásná holka s ohromnými ňadry a někdo ji bodne, to diváci

přímo žerou. Na veřejnosti televize lomí rukama, ale vskrytu se olizuje. Vůbec mě nepřekvapí, jestli z toho udělají miniseriál. Ne že já bych byl jiný. Fakt je, že kdybyste mi chtěl prokázat službu, tak zatknete někoho před premiérou. Ať nám senzace chvilku vydrží, víte?“

„Chtěl jste mi říct…“

„Správně, o financích. Co na tom vydělám? Proč jsem bodnul Michel e. O to vám jde?“

„Já jsem neřekl, že jste to udělal.“

„Já vím, že ne. Dělám si legraci. Já jsem taky neřekl, že jsem ji bodnul. Protože jsem to neudělal.“

„To rád slyším,“ řekl Carel a a popíjel kávu. Pak si máslem a džemem namazal další toast.

„Ačkoli to, co vydělám, by to mohlo ospravedlnit,“ řekl Morgenstem.

„Ospravedlnit co?“

„Vraždu.“

„Hm. Tak kolik přesně na tom vyděláte?“

„Na to jste se ptal na začátku.“

„A vy jste mi to pořád ještě neřekl.“

„Stručně řečeno mám dvě procenta z tržby, padesát procent ze zisku a běžné výdaje.“

„Jakou tržbu očekáváte?“

„Při vyprodaném hledišti?“

„Ano.“

„Když s tím půjdeme do centra, máte na mysli. Což uděláme, bude-li to úspěch. Řekněme tedy, že se

přestěhujeme do divadla na Stemu s pěti sty místy. Nejdražší lístek bude stát padesát dolarů, to platí o normální divadelní hře, ne o muzikálu. Když se dává muzikál, stojí lístek pětašedesát až sedmdesát, jak kdy. Tak řekněme, že nejdražší lístek stojí padesát, takže v průměru… podívejte se, já to mám přesně vyčíslené, má to smysl, abych to počítal z hlavy?“

„Co máte vyčíslené?“

„Můj obchodní manažer mi vypracoval odhad. Pro případ, že budeme hrát na Stemu.“

„Asi s tím počítáte, viďte?“

„Přiznávám se, že teď ano.“

„Kdy vám vypracoval ten odhad?“

„Včera. Hned potom, co se to stalo Michel e.“

„Rozumím.“

„Ano. Jestli chcete kopi , dám vám ji, než odejdete.“

„Byl bych vám vděčný.“

„Potěšení na mé straně,“ řekl Morgenstern.

„Takže jaký odhaduje zisk váš obchodní manažer, jestli půjdete s hrou na Stem?“

„Při pěti stech místech? Vyprodaném sále? Sedmdesát tisíc týdně.“

„Jinak řečeno, pane Morgensterne, jestli s hrou uspějete, vyděláte pěkný kopec peněz.“

„Slušný, ano.“

„Jak dlouho podle vás potrvá, než budete zpátky na nule?“

„Při vyprodaném sále? Třináct týdnů.“

„Pak začnete dostávat těch svých padesát procent.“

„Ano.“

„Kdo dostane těch druhých padesát?“

„Moji investoři.“

„Kolik jich je?“

„Dvacet. Dám vám jejich seznam, jestli chcete.“

„Kolik dostane autor?“

„Freddíe? Šest procent.“

„Před vyrovnáním počátečních nákladů nebo po něm?“

„Před i po, celou dobu. Rovných šest procent z tržby.“

„Dobrý obchod.“

„Jenže za každou hru, která takhle vydělá, máte tucet jiných, které propadnou. Upřímně řečeno, radši si dejte peníze do banky.“

„Budu si to pamatovat,“ řekl Carel a.

„Vezměte si ještě toast,“ řekl Morgenstern.

„Děkuju. Už jen pár otázek a dám vám pokoj.“

„Aha, teď přijde na řadu gumová hadice,“ řekl Morgenstern a zase se usmál.

„Pokud tomu rozumím,“ řekl Carel a, „tak včera večer…“

„Vidíte? Co jsem povídal?“

Carel a se usmál. Vzal si další toast, potřel ho máslem a navrch dal džem, zakousl se do něj. Při jídle řekl:

„Včera večer se Michel e zdržela v divadle asi patnáct nebo dvacet minut. Všichni ostatní si udělali

přestávku na večeři, ale ona…“

„Ano, o tom vím.“

„Vy jste tam nebyl?“

„Nebyl. Kdo říká, že ano?“

„Já myslel…“

„Předtím snad. Ale ne, když…“

„Myslel jsem, že jste tam byl při zkoušce.“

„Přišel jsem v pět a odešel v šest nebo ve čtvrt na sedm, tak nějak. Hned po té hádce.“

„Ale? Po jaké hádce?“

„Normální dohadování.“

„Co je to normální dohadování?“

„Herečka chce vědět, proč má dělat to nebo ono, a režisér jí říká, aby to prostě udělala.“

„Dohadovala se tedy Michel e s Kendal em, ano?“

„Ano. Hádka to v žádném případě nebyla, jen taková normální tahanice. Znáte tu slavnou historku o tom, jak zvoní telefon?“

„Ne, neznám.“

„Ve hře je scéna, kde zvoní telefon a herec má zdvihnout sluchátko a mluvit s člověkem na druhém konci drátu. Herec, který si potrpí na Stanislavského, se ptá po motivaci, proč prý bere sluchátko a mluví?

Protože ten telefon zvoní, krucinál, odpovídá režisér. A tak je to s herci a režiséry vždycky. Nic to

neznamená.“

„Kdo tam byl ještě? Freddie Corbin?“

„Ne. Jen herci a technický personál.“

„Když jste vy odcházel, byli tam všichni?“

„Ano.“

„Ale odešli z divadla před Michel e?“

„Ano, ona si zkoušela kostým. Mělo to trvat asi deset až patnáct minut.“

„Všichni ostatní si tedy udělali přestávku na večeři v půl sedmé…“

„Myslím, že takhle to měl Ashley naplánované. Ano, určitě řekl v půl sedmé.“

„Takže v divadle zůstala jen Michel e s tou návrhářkou.“

„Asi tam byl taky ještě Torey.“

„Torey?“

„Náš vrátný. U zadního vchodu.“

„Tak se jmenuje? Torey?“

„Vlastně se jmenuje Salvatore Andrucci. Ale kdysi boxoval pod jménem Torey Andrews. Vy se na Toreyho

Andrewse nepamatujete? Dobrá střední váha tak před dvaceti, pětadvaceti lety. To je Torey.“

„Víte, kde bych ho našel?“

„V divadle. Chcete ještě kávu? Řeknu té černé cácorce, aby vám přinesla.“

„Děkuju, ne,“ řekl Carel a. „Už jsem vás připravil o dost času.“

„Tak já vám dám ten odhad. Jestli ho pořád ještě chcete.“

„Pořád ještě ho chci,“ řekl Carel a.

Gil ian Pecková bydlela v moderním činžovním domě nahoře v jižní části města. Kling zavolal předem, a

když ho domovník ohlásil domácím telefonem, odpověděl hlas s britským přízvukem: „Ano, pošlete ho

nahoru, buďte tak hodný.“

Ženě, která mu otevřela dveře, mohlo být mezi padesáti a šedesáti lety. Byla to drobná brunetka s

načesanou kšticí, oblečená do haleny ze stříbrozeleného brokátu a plandavých pyžamových kalhot ze

stejné látky. Na nohou měla zelené trepky se zlatými přezkami. Ihned mu řekla, že má v poledne ve městě schůzku – bylo právě deset minut po jedenácté – a doufá, že to nebude dlouho trvat. Kling slíbil, že ne.

Odvedla ho do obývacího pokoje ověšeného zarámovanými návrhy kostýmů pro nejmíň sto různých

divadelních představení, bylo jich však jen deset, jak vysvětlila. „Moje oblíbený byly pro Mervinův Večer tříkrálový,“ řekla celá rozzářená a provedla Klinga kolem série zarámovaných náčrtků postav v pestrých kostýmech. Pod každým návrhem stálo: pan Tobiáš Říhal, Malvolio, Ondřej Třasořitka, Olivie, Viola…

„Já miluju ty jména, co jim dal,“ řekla. „Znáte celý titul tý komedie?“

„Neznám,“ řekl Kling.

„Shakespeare ji nazval Večer tříkrálový aneb Cokoli chcete. Z toho jsem vyšla. Rozhodla jsem se, že

kostýmy budou bez zábran, podle hesla Všechno je možný.“

„Myslím, že se vám to podařilo,“ řekl Kling.

„Docela ano,“ řekla Gil ian zamyšleně a prohlížela si své návrhy. „Tak tedy,“ řekla, prudce se otočila a zamířila k sedací soupravě, která sestávala z pohovky potažené rudým sametem a dvou černých křesílek.

Posadila se do jednoho, možná nechtěla v zeleném oblečení vypadat na červeném sametu příliš vánočně.

Klinga najednou napadlo, jestli si navrhuje šaty i pro sebe.

„Posaďte se, nechcete?“ řekla a ukázala na pohovku.

Posadil se.

Podívala se na hodinky.

„Jde o slečnu Cassidyovou,“ řekl.

„Ach bože, ta chudinka.“

„Pokud vím, byla jste s ní včera večer. Předtím, než ji někdo napadl.“

„Ano, zkoušela jsem jí jeden kostým.“

„Kolik jich má?“

„Tři. Tenhle byl do prvního jednání. Bílý, úplně panenský, protože ona tam hraje mladou dívku, která právě podlehla kouzlu divadla. Znáte tu hru?“

„Vlastně neznám.“

„Je to příšerná slabota,“ řekla Gil ian. „Upřímně řečeno, Marvin by měl být vděčný za všechnu tu reklamu.“

„Určitě je,“ řekl Kling.

Podívala se na něj.

„Hm,“ řekla. „No ano, ani bych se nedivila. Zkrátka, jsou tam tři převleky, ten panenský bílý je jeden, pak šedivý, kdy jako přijde o svou nevinnost…, jsou to všechno bláboly, na mou duši…, a pak červený, po tom, co ji někdo bodne, snad jen sám pánbu ví, co anebo kdo má ta holka tady být. Anebo kdo ji vůbec

bodnul. Dá se říct, že v tomto případě život napodobuje umění, nemyslíte?“

„Asi máte pravdu, ano.“

„Máte tušení, kdo to udělal?“

„Zatím ne.“

„Jak říkám, život napodobuje umění,“ řekla. „Ve hře taky nikdo neví, kdo ji bodnul.“

„My to pořád ještě vyšetřujeme.“

„Nahání to člověku hrůzu, když si pomyslí, že ten útočník je pořád ještě na svobodě, viďte? A třeba i

zůstane. V našem městě by to nebylo nic neobvyklýho, nemyslíte?“

„No,“ řekl Kling.

„Nechtěla jsem se vás dotknout.“

„Kde jste zkoušely ten kostým, slečno Pecková?“

„V Michel ině šatně.“

„V kolik hodin?“

„V půl sedmé. Půl sedmé a pět minut.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Nanejvýš deset minut.“

„Do za dvacet minut sedm?“

„Spíš patnáct.“

„Co pak?“

„Co jako?“

„Co jste dělaly, když jste dozkoušely?“

„Odešly jsme, co jiného.“

„Z divadla?“

„Ne, ze šatny.“

„Společně?“

„Ne. Já jsem odešla do garderoby pověsit kostým a Michel e šla na záchod.“

„Viděla jste ji ještě ten večer?“

„Viděla, když jsem odcházela z divadla.“

„Kde to bylo?“

„Hned za vchodem do zákulisí je telefon, visí na zdi. Je na mince. Když jsem odcházela, Michel e tam

stála.“

„Mluvila do telefonu?!

„Ne. Vytáčela číslo.

„Kolik mohlo být hodin?“

„Asi tak… dejme tomu za deset minut sedm.“

„Co se dělo pak?“

„Dala jsem dobrou noc Toreymu a odešla jsem.“

„Kdo je Torey?“

„Vrátnej.“

„Kde byl?“

„Seděl hned u vchodu. Tam co vždycky. Má tam stoličku.“

„Jak je to daleko od telefonu?“

„Půldruhýho metru nebo dva. To vážně nedovedu říct.“

„Viděla jste někoho v uličce, když jste vyšla ven?“

„Nikoho.“

„Byla jste ještě v uličce, když vyšla Michel e?“

„Nebyla.“

„Takže vycházet jste ji neviděla?“

„Ne, neviděla.“

„A taky jste asi neviděla, jak se na ni někdo vrhá s nožem.“

„To opravdu ne.“

„Kam jste šla po odchodu z divadla?“

„Na schůzku s jedním známým.“

„Kde jste se měli sejít?“

„V restauraci v centru. Hned před divadlem jsem chytila taxíka.“

„Kolik mohlo být hodin?“

„Za pět minut sedm.“

„Víte to přesně?“

„Ano, koukla jsem se na hodinky. Měli jsme se setkat v půl osmé a já jsem měla strach, že se opozdím.

Restaurace je dost daleko.“

„Která restaurace to byla, slečno Pecková?“

„Da Luigi. Na Merseyské.“

„A opozdila jste se?“

„Ne, byla jsem tam na tečku.“

Kling se na ni podíval.

„Na puntík přesně,“ vysvětlila.

Torey Andrews, rozený Salvatore Andrucci, si prohlížel odznak v Carel ově ruce, znova se podíval na jeho průkaz a pak řekl: „Skrz Michel e?“

„Ano, kvůli ní,“ řekl Carel a.

„Já doufal, že už toho chlapa máte.“

„Ještě pátráme.“

„Jen když nepodezíráte mě,“ řekl Torey a v úsměvu ukázal ústa plná chybějících zubů.

Mohl měřit necelý metr osmdesát a vážit něco přes metrák; už žádná střední váha, kterou býval. Levé oko měl částečně přivřené pod jizvou a nos mu bloudil uprostřed obličeje, podobal se všem profesionálním zápasníkům, které kdy Carel a poznal. Bystré zelené oči však měly inteligentní výraz a Carel a si

pomyslel, že opustil ring dřív, než z něho stačili vymlátit mozek.

Na sobě měl něco, čemu Carel a odjakživa říkal „pekařský svetr“, protože takový svetr nosil jeho otec

každé ráno do práce. V Toreyho případě to byl hnědý pletený zapínací svetr bez límce, dole na rukávech poněkud otřepaný a s jedním chybějícím knoflíkem. K tomu měl manšestráky a hnědé mokasíny. Seděl na své stoličce těsně u zadního vchodu do divadla; telefonní aparát na černě natřené cihlové stěně byl od něho vzdálený přibližně dva metry. Z jeviště se cosi ozývalo; podle Carel y dva nebo tři herci zkoušeli nějakou scénu. Nástěnné hodiny ukazovaly půl jedné.

„Torey, můžete mi říct něco o tom, co se tu dělo včera?“

„Bodejt by ne! Na policii sem volal já. Slyšel sem ji křičet. Běžím tam a vona leží na zemi a křičí.“

„Nikoho jiného jste v uličce neviděl.“

„Ne, jenom ji. Myslíte toho, kdo ji bodnul? Neviděl, škoda, že ne.“

„Co jste udělal?“

„Nechal jsem ji ležet. S raněným se nemá hejbat. To vim vod tý dobý, co sem byl v ringu. Někdo dostane pořádnou pecku, člověk s nim pohne a eště mu ublíží. Tak sem ji tam nechal, šel zpátky dovnitř a vytočil devět jedna jedna. Z tuhle toho telefónu. Byli tady na to šup. To je u nás div!“

„Vzpomněl byste si, jestli jste neviděl někoho podezřelého předtím, než slečna Cassidyová odešla z

divadla?“

„Já sem ven vůbec nevylez.“

„Myslel jsem v divadle, tady uvnitř. Když všichni ostatní odešli.“

„To jako potom, co odešla slečna Pecková?“

„Ano. Nikoho podezřelého jste tu neviděl? Někoho, kdo tady nemá co dělat?“

„To teda neviděl. Ta Pecková vodešla a za pár minut přišla Michel e telefonovat a…“

„Slečna Cassidyová telefonovala?“

„Jo. Tuhle na zdi je telefon.“

„Slyšel jste, co říkala do telefonu?“

„Mluvila jen chvilinku.“

„Ale slyšel jste, co říká?“

„Slyšel.“

„Co říkala?“

„Řikala…, chcete to vědět akorát? Protože každý slovo si asi nepamatuju.“

„To co si pamatujete.“

„No tak… povidá To sem já, právě odcházím, tak něco. Pak poslouchala a řekla myslim jen okej a

zavěsila.“

„Jmenovala někoho?“

„Ne.“

„A co udělala potom?“

„Přišla sem ke mně, chvilku jsme povidali…“

„Jak dlouhá byla ta chvilka?“

„Že by pět minut? Porád se dívala na hodinky… řikám si, má asi rande. Ale pár minut povidáme a vona se zas kouká na hodinky a Tak nashle, Torey, povidá, tak ňák, a byla pryč.“

„Kolik bylo hodin?“

„Pár minut po sedmý.“

„Jak to víte?“

„Támle na zdi sou hodiny,“ řekl a ukázal na ně hlavou. „Koukám na ně porád. Je to divný,“ řekl. „V ringu jsou tři minuty věčnost, ale tady sedim na tý svý stoličce a dívám se na hodiny a vzpominám na starý časy a je to jako zrychlenej film. Někdy si myslim, že ani nebudu mít čas na všechny ty filmy, kerý mám v hlavě.

Co myslíte, budu mít čas, abych je všechny přehrál?“

„Já doufám, že ano,“ řekl Carel a a hezky se na něj usmál.

Na hodinách ve služebně bylo čtvrt na dvě a pět minut.

Poslali si pro oběd a teď jedli a rekapitulovali, co se oba dověděli.

„Komu volala?“ zeptal se Kling.

„To kdybysme věděli!“

„Ukaž mi ten odhad, co ti dal Morgenstern,“ řekl Kling a Carel a mu ho přistrčil přes stůl.

Předpokládaný týdenní rozpočet – „ROMANCE“

pro divadlo střední velikosti s 500 sedadly při předpokladu pokrytí nákladů z tržby 100.000 dolarů

PLATY

Účinkující: Michel e Cassidyová…………………3.000 dolarů

Andrea Packerová…………………………………2.400“

Cooper Haynes……………………………………2.400“

Mark Riganti……………………………………… .2.400“

4 komparzisté (po 1.000 dol.) …………………4.000“

„Ten komparz dostává hodně, co?“

„Nechceš to zkusit jako herec?“

„Nechci, ani za zlatý prase.“

Inspicient……………………………………………1.000“

Asistent inspicienta……………………………1.150“

Dovolené a nemocenská…………………………990“

Vrchní šatnářka……………………………………900“

O.A.D.Z. a dovolená HS……………………………63“

„Co je to O.A.D.Z.?“

„Vsadil bych se, že něco jako odborová organizace.“

„A HS?“

„To nevím.“

Ředitel…………………………………………………1.500 dolarů

Výkonný ředitel…………………………………… 977“

Tiskový agent………………………………………1.085“

Manažer…………………………………………………500“

Právník…………………………………………………350“

Revizor účtů……………………………………………250“

Účetní……………………………………………………200“

Personální ředitel……………………………………250“

Výtvarná spolupráce 2 x 175,–…………………350“

_________________________________________________

Celkem 24.165 dolarů

DIVADLO Záloha na nájem………………………6.500 dolarů

Základní personál + výdaje…………………22.500“

Další technický personál………………………1.195“

________________________________________________

Celkem 30.195 dolarů

REKLAMA A PROPAGACE

Tisk……………………………………………………9.000 dolarů

Rozhlas………………………………………………3.000“

Televize……………………………………………………0“

„V zázračnou moc televize asi nevěří, co?“

„Vypadá to tak.“

Údržba trojky…………………………………………200“

Autobusy, taxi, telefony atd……………………3.000“

Tiskárna, poštovné, fotokopie.……………………150“

„Co je to ta trojka?“

„To se mě moc ptáš.“

Zvláštní výdaje na propagaci……………………250 dolarů

Obecné a ostatní výdaje……………………………400“

ADMINISTRATIVA A OSTATNÍ

Programy………………………………………………80“

Příspěvky a poplatky………………………………500“

„Jak řekla opice, když čurala do pokladny…“

„Jde to do peněz,“ řekl Carel a a oba se rozesmáli jako malí kluci.

Kancelář producenta………………………………750“

Kancelář manažera…………………………………500“

„Zbytek administrativních a obecných výdajů přeskoč,“ řekl Carel a. „Vem další položky.“

Kling vzal další položky.

HONORÁŘE Z TRŽBY 100.000 dolarů

Autor………………………………6%.……………6.000“

Hlavní herečka…………………0%…………………0“

„Michel e ostrouhá kolečka, jak vidím.“

„Ostatní herci taky.“

„Napakuje se autor.“

„Morgenstern ještě víc.“

„Podle dalšího ne.“

Režisér……………………………2%…………2.000“

Producent…………………………2%……………2.000“

________________________________________________

Celkem……………………10.00%.…………10.000“

„Dostane ještě padesát procent ze zisku.“

„To není špatný. Je taky majitelem divadla?“

„Myslím, že ne.“

PODÍL DIVADLA

Předpokládaný v procentech

„Co je zas tohle?“

„Sečti to.“

Celkový odhad týdenních provozních nákladů………………99.897 dolarů

Rekapitulace:

divadlo s 500 sedadly nejdražší vstupenky po 50 dolarech průměrná vstupenka 45.75 dolarů odhad tržby

při vyprodaném hledišti………83.000 dolarů odhad nákladů……………………………………112.925“

odhad týdenní tržby……………………………70.075“

„Morgenstern dostane polovičku,“ řekl Carel a. „Plus svý dvě procenta a náklady na administrativu.“

„Myslíš, že pachatelem je on?“

„Ne.“

„A kdo?“

„Ten, komu Michel e volala před odchodem z divadla.“

5

Sekretářka v malé čekárně kanceláře Johnnyho Miltona na Stemmlerově třídě právě telefonovala, když

tam to úterý ve tři hodiny přišli detektivové. Krátce na ně pohlédla, ukázala jim na lavici u stěny naproti svému stolu, ještě chvíli poslouchala a pak řekla: „Já ti rozumím, Miku, ale skutečně má konferenční hovor a já nevím, jak dlouho to bude trvat.“

Znova poslouchala, obrátila oči k nebi a řekla: „To není pravda, Miku, vždycky s váma mluví. Kdy? Jak to myslíte, kdy?“ řekla a znova obrátila oči. „Jakmile bude mít něco novýho, hned vám zavolá. Ne, to taky není pravda. Vždycky má pro vás něco novýho. Koukněte, Miku, právě jste se vrátil ze slavnostní klubový večeře v Bostonu, kde jste recitoval. Kdo myslíte, že vám to sehnal, když ne Johnny? Cože? Ne, určitě to nemůže být už dva měsíce. V únoru? Vážně to bylo v únoru? Tak to tedy už asi je dva měsíce. Podívejme!

Ale i když, nezapomíná na vás, Miku, za to vám ručím. Ach jé, zvoní druhý telefon,“ řekla, i když v

kanceláři nic nezvonilo. „Řeknu mu, že jste telefonoval a on se vám hned ozve. Děkuju vám za zavolání,“

řekla, zavěsila a utrápeně si oddechla.

„Herci!“ řekla a když si uvědomila, že ti dva muži stojící u lavice naproti ní jsou takoví fešáci, že by mohli být sami u divadla a třeba i jsou, řekla na vysvětlenou: „Hitchcock měl pravdu.“ Hned si uvědomila, že vrší urážku na urážku, i když se nezdálo, že oni té narážce rozumějí; Hitchcock totiž tvrdil, že herci jsou dobytek. Přečetla si to jednou v čekárně u doktora, osobně Hitchcocka neznala.

„Co si přejete, prosím?“ řekla s příjemným úsměvem a napřímila se na židli, aby udělala lepší dojem ve svém značně přiléhavém červeném svetříku. Blonďák ustoupil od stěny se zarámovanými fotografiemi Johnnyho klientů a přešel k jejímu stolu; v ruce se mu otevřelo kožené pouzdro a objevil se zlatý odznak se jménem města a s městskou pečetí ve zlatě na modrém smaltu a slovem detektiv pod ním; ještě pod tím stálo 87. revír.

„Detektiv Kling,“ řekl. „Můj kolega detektiv Carel a,“ kývl hlavou směrem ke Carel ovi, který rovněž

přistoupil blíž. „Rádi bychom mluvili s panem Miltonem, prosím.“

„Ó ano,“ řekla. „Jistěže,“ a okamžitě zvedla sluchátko, zmáčkla tlačítko a prozradila tak, že konferenční hovor, o kterém mluvila s hercem Mikem, byl vymyšlený. „Pane Miltone,“ řekla, „jsou tu páni od policie a rádi by s vámi hovořili.“ Poslouchala a přikývla. „Ano, prosím, hned,“ a položila sluchátko nazpět. „Máte jít rovnou dál,“ oznámila jim a ukázala na dřevem táflované dveře napravo od svého psacího stolu.

Johnny Milton se oblékl, jako kdyby ten den odpoledne mělo svítit jarní sluníčko, ačkoli za oknem pořád ještě pršelo. Měl na sobě pastelově modrý pulovr se špičatým výstřihem, žlutou rozhalenou košili, béžové kalhoty a mokasíny s třepením. Vypadal spíš jako hol ywoodský producent než jako agent s kancelářičkou ne větší než záda poručíka Byrnese v jejich milé sedmaosmdesátce. Stěny neměly díry po náhodných výstřelech, ale byly pokryté plakáty her, v nichž pravděpodobně účinkovali Miltonovi zákazníci. Některé hry Carel a znal, i když jen podle názvu. Některé mu neříkaly vůbec nic. Milton vstal a s napřaženou rukou obešel stůl.

„Pánové,“ řekl, „jsem rád, že se zase setkáváme,“ a potřásl si rukou nejdřív s Carel ou a pak s Klingem.

„Posaďte se, prosím. Odstrčte ty krámy, počkejte, udělám to sám,“ dodal a šel k pohovce s hromadami

různobarvených papírových desek; podle Carel y to byly texty her. Milton je odnesl ke svému stolu, bez okolků je na něj hodil, vybídl je, ať si sednou, a sám se posadil za stůl. Pohovka byla taková ta úzká věc určená zamilovaným dvojicím a potažená tmavozeleným sametem. Detektivové se na ni posadili vedle sebe, dotýkali se rameny.

„Michel e se daří dobře,“ řekl ihned Milton. „Jestli vás to zajímá, ovšem.“ Podíval se na hodinky. „Vlastně právě zkouší.“

„Výborně,“ řekl Carel a. „Pane Miltone, zmínila se vám někdy o těch výhrůžných telefonátech?“

„Teprve včera. A právě já jsem jí poradil, ať s tím jde na policii.“

„Aha,“ řekl Carel a.

„Ano.“

„Řekla vám, že ten člověk má hlas jako Jack Nicholson?“

„Řekla, ale samozřejmě…“

„Samozřejmě.“

„… to jistě není Jack Nicholson. To jistě chápete.“

„Jistě, to chápeme.“

„Jack Nicholson je právě teď v Evropě, natáčí tam.“

„Takže nemohl bodnout Michel e v té uličce,“ řekl Carel a a nepohnul ani brvou.

„To právě povídám,“ řekl Milton.

„Máte tušení, kdo by ten člověk mohl být?“ zeptal se Carel a.

„Nemám.“

„Napodobuje někdo z vašich klientů Jacka Nicholsona?“

„Ne. Aspoň pokud vím,“ řekl Milton a usmál se.

„Pane Miltone,“ řekl Kling, „vzpomínáte si, kde jste byl včera večer, když jste se dověděl, že Michel e někdo napadl?“

„Ovšem, vzpomínám si. Ano. Proč?“

„Kde to bylo?“

„V restauraci na Stemu, Stemmlerově třídě,“ opravil se, jako kdyby detektivové právě připluli z Peru a tu zkratku neznali.

„Pamatujete si, jak se jmenuje?“

„O’Learyho jídelna.“

„Na Stemu blízko Severní dvanácté?“

„Ano. „Dost daleko od centra, že?“

„Měl jsem se tam setkat s Michel e. Z divadla je to blízko.“

„Skutečně, tři nebo čtyři bloky.“

„Ano.“

„V kolik jste se měli sejít?“

„Rezervoval jsem stůl na sedmou.“

„Ale ona nepřišla.“

„Ne. Víte přece, co se stalo.“

„Ano. Někdo ji napadl a bodnul nožem, když odcházela z divadla. Zřejmě šla na schůzku s vámi.“

„Zřejmě.“

„Co jste udělal, když se neobjevila?“

„Zavolal jsem do divadla.“

„Kolik bylo hodin, když jste volal?“

„Sedm patnáct, nebo sedm dvacet. A slyšel jsem, co se stalo.“

„Opravdu?“

Detektivové se na sebe podívali.

„Myslel jsem, že jste to slyšel v rádiu,“ řekl Carel a.

„Ne, řekl mi to Torey. To je náš hlídač: Teď, co připravujeme Romanci. Hru, ve které účinkuje Michel e.

Řekl mi, že ji někdo bodnul a že ji odvezli do Morehousovy všeobecný nemocnice. Tak jsem sedl do taxíka a jel rovnou tam.“

„Měl jsem dojem, že jste to slyšel v rádiu,“ řekl Carel a.

„Opravdu? Kde jste vzal ten dojem?“

„Soudil jsem z toho, co jste řekl.“

„Řekl jsem, že jsem slyšel, co se stalo.“

„Ano, a jel rovnou tam.“

„Přesně tak.“

„Vypadalo to, jako byste slyšel tu zprávu v rozhlase.“

„Ne, to ne. Řekl mi to Torey.“

„Už rozumím.“

Detektivové se na sebe opět podívali.

„Podle slečny Cassidyové vy dva spolu žijete, je to pravda?“ zeptal se Kling.

„Správně.“

„Kde?“

„V jejím bytě. Býval to její byt, než jsme se odhodlali do toho praštit. Žít společně, chci říct.“

„Kde to je?“ zeptal se Carel a.

„Ten byt? Na Carterový.“

Osmaosmdesátka, řekl si Carel a.

Obě ty ulice byly právě na okraji Diamondbacku, tam, kde na konci dvacátých a na začátku třicátých let bývalo tak zvané Zlaté pobřeží. V té době obývali Diamondback výlučně černoši a ve vysokých činžácích na Carterově třídě bydleli zpěváci, hudebníci, malíři, obchodníci a politikové, celá elita isolské černošské komunity. Z těch domů byl dosud nádherný pohled na Groverův park, což jednoho podnikavého černocha inspirovalo, aby budovy vybavil vrátnými, takže se jich okamžitě zmocnili bílí. Ti dobrodružní běloši by tehdy nebyli tak kurážní, kdyby se ty budovy prodávaly v místech vzdálených o takových dvanáct bloků dál směrem z centra. Žít v srdci Diamondbacku bylo něco trochu jiného; tam bydlel „massa Bob“, který se vracel domů do hospody matky Grace, aby povečeřel fazole a odřezky masa s kaší. Ale Carterova třída byla i nadále poměrně bezpečná, měřeno podmínkami města, a vyhlídka na park ani cena neměly

konkurenci.

Diamondback byl pořád ještě hlavně černý. Jedna z jeho přezdívek zněla Diamondblack. Ale Hispánci z

Kolumbie a Dominikánské republiky – na rozdíl od Portoričanů, kteří už byli občany třetí generace – a

další přistěhovalci, mnozí ilegální, z Pákistánu, Vietnamu, Koreje, Bangladéše, Afgánistánu a planety

Venuše, sem začali pronikat ve stále větším počtu, lišili se od většiny starousedlíků a byli příčinou srážek mezi příslušníky různých kultur – až dosud nepříliš vážných. Byla to nestálá a nebezpečná směsice.

Výjimkou byla Carterova třída, kde Johnny Milton bydlel s Michel e Cassidyovou v bytě, který kdysi

patříval jen jí.

„Ona je taky vaše klientka, že?“ zeptal se Carel a.

„Ano.“

„Co bylo dřív?“

,,Byla moje klientka, než jsme navázali osobní styky, jestli se ptáte na tohle.“

„Kdy to bylo?“

„Před sedmi lety.“

„Ty osobní styky?“

„Ano.“

„A co ty obchodní?“

„Ty existují odedávna.“

„Od jak dávna?“

„Od jejích desíti let. Byla dětská herečka, víte…“

„Ano.“

„Získal jsem pro ni roli v kočovné společnosti. Hrála Anni . Hlavní roli.“

„Takže se znáte jak dlouho?“

„Třináct let.“

„Ani jeden z vás se nestýká s někým jiným?“

„Ne, ne. Žijeme jako manželé.“

„Řekl byste, že spolu vycházíte?“

„Výborně. Jako manželé.“

„Takže někdy je to lepší, někdy horší, co?“ řekl Carel a. „Jako kdybyste se byli vzali.“

„Ano, přesně tak.“

„Jak jste reagoval, když vám řekla, že jí někdo vyhrožuje telefonem?“

„Už jsem vám to povídal. Poradil jsem jí, ať jde rovnou na policii.“

„Nevíte, proč trvalo tak dlouho, než se vám svěřila?“

„Nevím.“

„Protože ty telefonáty zřejmě…“

„Ano, já vím…“

„Ale ona vám o nich řekla teprve včera?“

„Asi doufala, že přestanou.“

„Vy jste s tím člověkem nemluvil nikdy, že?“ řekl Carel a.

„Ne.“

„Chci říct, nestalo se někdy, že byste vzal telefon a někdo se vás hlasem Jacka Nicholsona zeptal, jestli je tam slečna Cassidyová?“

„Ne, to se nestalo.“

„Že by někdo volal a zavěsil?“

„To ovšem ano. Žijeme přece ve městě.“

„Máte na mysli špatné číslo a podobně?“

„Ano, asi.“

„Řekl někdy někdo To je omyl, promiňte, hlasem Jacka Nicholsona?“

„Ne. Když někdo vytočí špatné číslo, jsou to obyčejně cizí hlasy. Hispánci, Asijci, komolí angličtinu.

Nedovedou ani vytočit číslo, nemehla.“

Carel a to nekomentoval.

„Kdy jste přišel do toho O’Learyho podniku?“ zeptal se Kling.

„Už jsem vám to řek. V sedm.“

„Na chlup přesně?“

„Snad o pár minut dřív. Stůl jsem zamluvil na sedmou.“

„Kdy jste začal být nervózní?“

„Protože se neobjevila?“

„Ano.“

„Asi v sedm deset. Věděl jsem, že mají mít v sedm přestávku. Ta hra se teprve zkouší, chápete, je to

honička s časem, všichni myslí jen na premiéru. Když se řekne, že pauza na večeři je v sedm, tak to

znamená v sedm, a taky, že jste v osm zpátky a pokračujete tam, kde se přestalo. Divadlo je jak daleko?

Pět minut od O’Learyho. Dal jsem jí všehovšudy patnáct minut a pak jsem šel hledat telefon.“

„Kdo vzal telefon v divadle?“

„Torey, už jsem to říkal. V zákulisí je telefon. Sotva jsem začal mluvit o Michel e, řek: „Podrž se, Johnny.

Michel e právě někdo bodnul kudlou. Venku v uličce.“

„Přesně takhle to řekl?“

„Doslova. Zeptal jsem se ho, kam ji odvezli, a on mi řekl, že do Morehousovy všeobecný. Tak jsem nechal restauraci být a jel jsem tam.“

„Taxíkem?“

„Ano.“

„V kolik jste odešel z restaurace?“

„Jen co jsem položil telefon. V sedm dvacet? Nebo dvacet pět?“

„A jel rovnou do nemocnice.“

„To bych řek! Vy jste tam byli, když jsem přišel, kolik bylo? Tři čtvrtě na osm, tak něco.“

„Ano, tak nějak,“ řekl Carel a. „Pane Miltone, děkujeme, že jste nám věnoval svůj čas, jsme vám vděčni…“

„Chytíte toho chlapa?“ zeptal se Milton.

„Doufáme,“ řekl Kling. „Děkujeme vám ještě jednou, pane Miltone.“

Sekretářka v čekárničce byla opět u telefonu, když vešli, a vysvětlovala herci Mikovi, že pan Milton dostal nečekanou návštěvu, ale že už s ním může mluvit. Usmála se na Klinga, když šli ven, a pak spojila Mika s kanceláří. Venku na chodbě, když čekali na výtah, Carel a řekl: „jedeme tam.“

„Betonově,“ souhlasil Kling. „Kam nejdřív? Do divadla nebo k O’Learymu?“

„Do divadla,“ řekl Carel a.

Po noži ani památka.

To byla zpráva, kterou sdělili oba promočení strážníci, když se pozdě dopoledne vrátili na stanici, a

Carel a aru Kling neměli důvod pochybovat o důkladnosti jejich hledání. Přesto se oba ještě jednou

podívali do uličky a na chodník a kanál před divadlem a v neutuchajícím lijáku se ujistili, že nůž tam doopravdy není.

Aspoň nůž, který by byl k nalezení.

Mimoto tu nebyli proto, aby hledali nůž.

Byli tu proto, aby si ověřili, jak dlouho trvá chůze z divadla k O’Learyho restauraci na Stemu.

Možnost, že by ten, kdo bodnul Michel e Cassidyovou, po spáchání hanebného činu utekl, okamžitě

vyloučili: prchající člověk vzbuzuje v tomhle městě pozornost. Takže Kling stiskl tlačítko na svých složitých digitálních hodinkách a oba policisté kráčeli rázně ven z uličky, zahnuli doleva pod plátěnou stříšku s červeným nápisem ROMANCE na černém pozadí a spěšně minuli plakáty, které ohlašovaly premiéru hry na 16. dubna. Klingovy hodinky tikaly a oni oba kráčeli rychle jako mladíci, kterými už nebyli, ale co na tom, k rohu Detavonerovy, kde je zastavila červená na semaforu, hodinky tikaly o sto šest a semafor ukázal zelenou, JDĚTE, přešli přes širokou třídu, která po tolika letech ještě pořád nebyla dostavěná, ale co na tom, tady v tom městě to nikomu nevadilo. Kráčeli vzhůru k Sextonově, hodinky tikaly a tikaly, až konečně došli na Stem, ten pověstný a legendární Stem, rychle zahnuli za roh a zamířili k Severní dvanácté. Sotva vkročili do dveří O’Learyho jídelny, stiskl Kling znovu tlačítko: bylo za tři minuty půl jedné.

Cesta sem jim trvala přesně pět minut a čtyřicet dvě vteřiny, a tentokrát už „co na tom“ neplatilo.

Podnik byl nabitý poledními návštěvníky a personál měl plné ruce práce, nikdo neměl čas bavit se se

dvěma policajty, kteří se vynořili z jarního deště. Ale stačilo, aby Carel a vyslovil kouzelná slova Michel e Cassidyová a ve městě šílícím po slavných lidech, přímo je zbožňujícím, měl najednou každý habaděj času klábosit o chudákovi herečce, tý prímovní holce, kterou v divadelní uličce někdo píchnul kudlou,

včera v noci to bylo na třech televizních kanálech a řasně ráno to přinesly na titulní stránce oba bulvární raníky.

„Michel e Cassidyová, ano,“ řekl vrchní číšník. „Chodí sem často, zkoušejí tamhle nedaleko, víte.“

Přesně čtyři bloky odsud, myslel si Kling. A pět minut a dvaačtyřicet vteřin.

„Účinkovala v Anni . Jezdili s tím.“

„Ano,“ řekl Carel a. „To víme.“

Jídelny tohoto druhu byly hlučné, až uši zaléhaly. O’Learyho podnik nebyl výjimkou. Přetékal chraptivými byznysmeny ve formálních oblecích s vestou, kteří se rozvalovali u stolů s panensky bílými ubrusy a třpytícími se sklenicemi, vyfukovali do vzduchu kouř a chechtali se, až se místnost otřásala jako při

bouřce. Carel u napadlo, proč asi tenhle druh jídelen probouzí v mužích jejich nejodpudivější vlastnosti, vždyť žádný z nich by se takhle nechoval v kavárně.

„Pokud víme, měla tu být včera večer,“ snažil se překřičet ten randál.

„Opravdu?“ zeptal se vrchní.

Svými rozměry se vyrovnal okolnímu hluku; měl kotlety a břicho mu začínalo hned pod krkem. Na sobě

měl tmavý oblek a švestkově modrou kravatu připíchnutou ke košili nenápadnou briliantovou jehlicí. Podle Carel y vypadal jako advokát z nějakého Dickensova románu. Ostatně taky tak mluvil.

„S Johnnym Miltonem,“ řekl Kling.

„Aha, ano, s tím agentem. Ano, ten tu byl. Nevěděl jsem, že má dorazit i ona.“

„V kolik hodin přišel?“ zeptal se Carel a.

„Podívám se do knihy rezervací.“

Odplul k malému pódiu jako koráb se švestkově modrými plachtami, listoval stránkami podoben

dirigentovi řídícímu svůj orchestr, procházel jednotlivé rezervace a mumlal si přitom „Johnny Milton,

Johnny Milton, Johnny Milton“, až konečně zabodl krátký ukazováček do jedné stránky, triumfálně se na

ně podíval a řekl: „Tady to máme. Sedm hodin.“

„Byl tu v těch sedm?“ zeptal se Carel a.

„Tak to já nevím,“ řekl vrchní.

„Zkusil byste si vzpomenout, pane vrchní?“

„Mohl přijít o pár minut později, ale nevím.“

„O kolik?“ zeptal se Kling.

Michel e vyšla do uličky pár minut po sedmé. Řekněme dvě nebo tři minuty po sedmé. Přidejme k tomu

těch pět minut a dvaačtyřicet vteřin…

„Byl tady pět minut po sedmé?“ zeptal se.

„Nevím.“

„Sedm po?“

„Osm?“

„Deset?“

Oba se strefovali. Snažili se strefit.

„Já to vážně nemůžu vědět.“

„Věděl by to někdo jiný?“

„Některý váš číšník?“

„Pamatujete si, kam jste ho posadil?“

„Tak to ano, to si pamatuju. Ale pochybuju, že by někdo…“

„Který stůl to byl, pane vrchní?“

„Číslo šest. Tamhle u baru.“

„Byl by ten číšník teď tady?“

„Ten, co včera obsluhoval ten stůl?“

„Pánové, já vážně…“

„V sedm?“

„Nebo ve čtvrt na osm?“

„Tak nějak?“

„Ano, je tady. Ale vážně, vidíte přece, jak je tu plno. Já ho teď nemůžu…“

„My počkáme, až bude po obědě,“ řekl Carel a.

Číšník se jmenoval Gregory Stiles, bylo mu dvaatřicet let a aspiroval na hereckou dráhu; s tím nebyl tady ve městě sám. Vzpomněl si, že Johnnyho Miltona obsluhoval, protože věděl, že Milton je divadelní agent, a on hledal nového agenta od doby, kdy se jeho poslední odstěhoval do Los Angeles. Stiles měl rovné černé vlasy, tmavohnědé oči a olivovou pleť, a měl proto potíže se získáváním rolí, protože každý

předpokládal, že je Jihoameričan, a pro ty nebylo ve městě mnoho možností – ostatně nejen ve městě,

ale v celé zemi, pokud člověk nebyl Jihoameričan, který zpívá a tančí. V takovém případě mohl dostat roli v mimosezónní produkci West Side Story. Snad.

Ve filmu K r á č e j h r d ě , který pojednával o mexických gangsterských tlupách, hrál hlavní roli Robby Benson, velice dobrý herec, který byl náhodou „Amerikán“. „Mexikánská“ komunita spustila obrovský povyk, i když ten film poskytl mexickým hercům víc příležitostí, než kolika se jim dostalo od té doby, co mexická armáda dobyla Alamo a zabila Johna Wayna. Stiles ovšem nežil na pobřeží, když se film točil, a tak přišel o příležitost ke kariéře. ještě pořád ho zlobilo, že vypadá jako nějaký „Hispánec“, když jeho předky jsou Britové.

Tohle všechno vypověděl detektivům deset minut před třetí, když polední blázinec trochu utichl. Seděli u kávy kolem malého stolku vedle dveří do kuchyně, kde se právě mylo nádobí. Byl přitom skoro stejný rámus jako ten, co dělali byznysmeni u oběda, ne, přece jen o něco menší.

„Povídal, že na někoho čeká, ale že si zatím dá něco k pití,“ řekl Stiles přehlušovaný chrastěním talířů a hrnků a kastrolů a zpěvem, který zněl arabsky. „Objednal si martiru Tanqueray s ledem a citronem.“

„V kolik hodin to bylo?“ zeptal se Kling.

„Ve čtvrt na osm přesně,“ řekl Stiles.

Oba detektivové se na něho podívali.

„Jak to víte tak přesně?“ zeptal se Kling.

„Protože jsem právě domluvil telefonem se svou přítelkyní.“

To nebyla zrovna dostačující odpověď.

„Vy jí vždycky voláte ve čtvrt na osm?“ zeptal se Carel a.

To byla celkem logická otázka.

„Ne. Ona vlastně volala mně.“

„Chápu,“ řekl Carel a.

Ale pořád ještě nechápal.

„V kolik telefonovala?“ zeptal se Kling rozumně.

„Asi pět minut po sedmý. Právě jí volali, že má přijít podruhý kvůli eventuálnímu angažmá, a tak chtěla, abych to věděl. Je taky herečka. A taky pracuje jako servírka.“

„Zavolala vám tedy pět minut po sedmé…“

„Ano. A já jsem šel tady do tý budky…“

Ukázal na telefonní budku na konci barového pultu.

„… odkud je vidět do sálu a taky na hodiny nad pultem. Viděl jsem pana Miltona, jak přichází, a viděl jsem ho, když ho Gerard ved ke stolu. Vrchní Gerard.“

„V kolik hodin přišel pan Milton?“

„Nedíval jsem se na hodiny, když přicházel. Ale kouknul jsem se na ně, když ho Gerard ved ke stolu, a to bylo o pár minut pozdějc.“

„Proč jste se podíval na hodiny zrovna v tu chvíli?“

„Protože jsem věděl, že se musím do desíti vteřin vrátit k obsluze. Tak jsem řekl Mol y, že už musím jít, a zavěsil jsem. Na hodinách bylo čtvrt na osm.“

„Víte to určitě?“

„Sichr.“

„Takže on se ve čtvrt na osm posadil, řekl vám, že někoho čeká, a objednal si jedno martini Tanqueray…“

„S ledem a citronem.“

„Co pak?“

„Asi tak za deset minut vstal a šel k telefonu. K tomu, co já předtím, tadyhle. Budka na konci pultu.“

„To mohlo být tak za pět minut půl osmé?“

„Tak asi. Nepodíval jsem se znova na hodiny, jen hádám.“

„A dál?“

„Vrátil se ke stolu, hodil na něj dvacku a vyběh ven.“

„Účet nechtěl?“

„Kdepak. Předpokládal, že dvacka bude stačit. A taky že jo. Bohatě.“

„Zdálo se, že spěchá, ne?“

„Maratonskej běžec hadr.“

„Kolik bylo, když vyběhl z restaurace, nevšiml jste si náhodou?“

„Odhad bych to tak na půl osmý. Ale to zase hádám.“

„Ale jste si absolutně jistý…“

„Nostradamus je proti mně hadr.“

„… že se posadil ke stolu ve čtvrt na osm?“

„Absolutně.“

„A že do restaurace přišel pár minut před tím?“

„Jsem. Mol y zavolala pět minut po sedmý a ‚to tu ještě nebyl. Viděl jsem ho stát u dveří s Gerardem až o pár minut pozdějc. Kdybych měl hádat, řek bych, že dorazil deset minut po.“

„Deset minut po sedmé.“

„Ano. A Gerard ho přivítal jako obvykle, potřásal mu rukou a měl všechny ty obligátní kecy a pak ho doved ke stolu a usadil ho tam na chlup ve čtvrt na osm. Zrovna když jsem se já podíval na hodiny a řekl Mol y ahoj a zavěsil.“

„Děkujeme vám, pane Stilesi.“

„De nada,“ řekl a usmál se. „Za málo.“

Telefonoval s ukřivděným Mikem skoro čtyřicet minut, pak se zapletl nejmíň do stovky po sobě jdoucích

telefonátů a potom odešel na schůzku s jedním producentem, který chtěl uvést v obnovené premiéře hru

nazvanou K o u z e 1 n í k. Tu Milton viděl před pěta nebo šestadvaceti lety na univerzitě v Michiganu, ale na Broadway se nikdy nedostala… a vlastně ani nikam jinam. Proč ji chce ten člověk znova uvést, bylo nad Johnnyho chápání, ale trpělivě poslouchal, o čem hra je, a poznamenal si, jací herci a herečky budou zapotřebí. Vrátil se do kanceláře po páté, zavolal do divadla a od hlídače se dověděl, že pro dnešek už je konec. Zavolal tedy Michel e do bytu, ale nikdo to nebral. Zkoušel to každých deset minut nebo tak nějak a nakonec se dovolal těsně před šestou hodinou. Řekla mu, že právě vešla do dveří.

„Začínal jsem mít starost,“ řekl.

„Proč?“

„Byli tu za mnou policajti.“

Dveře kanceláře byly zavřené, ale Lizzie ještě pořád seděla za svým stolem a slyšela každé šustnutí,

takže automaticky začal šeptat.

„Kdy?“ zeptala se Michel e.

„Odpoledne.“

„Pročs mi nezavolal?“

„Volal jsem ti hned, jak jsem mohl. Nebylas už v divadle.“

„Odešla jsem z divadla v pět.“

„Měl jsem nějakou pracovní schůzku.“

„Co chtěli?“

„Vyzvídali,“ řekl a pokrčil rameny. „Myslej si, že jsem tě bodnul já.“

Slyšel, jak zatajila dech. Telefon dlouho mlčel. Pak řekla: „Obvinili tě?“

„Ne, kdepak, nejsou hloupí. Ale ptali se, jak dlouho se známe, jestli nám to klape…“

„Ach jé!“

„Jo, a v kolik jsem byl na večeři, v kolik jsem se dověděl, že se ti něco stalo…“

„To je špatný, Johnný.“

„Ne, myslím, že jsem odpovídal šikovně.“

„Ty nechápeš, co se snaží zjistit?“

„Ale chápu. Maj v hlavách časovej rozvrh. Snaží se zjistit, jestli jsem měl čas do tebe vrazit kudlu a pak běžet k O’Learymu.“

„Udělals to přesně tak.“

„No jo.“

„Tak cos jim řek?“

„Že jseni měl rezervovanej stůl na sedm. Což je pravda.“

„Co řekli?“

„Chtěli vědět, v kolik jsem tam přišel, bez ohledu na to, na kdy jsem si zamluvil stůl.“

„Johnny, jsme v maléru.“

„Ale nejsme. Řek jsem jim, že jsem tam přišel chviličku před sedmou.“

„Ověřej si to. Jsme v maléru, johnny.“

„Kdo by si pamatoval, kdy přesně jsem přišel? Měj rozum, Miš.“

„Někdo si vzpomene. Neměl jsi lhát, Johnny. Bylo lepší říct pravdu.“

„Ta hospoda je moje alibi.“

„Jakýpak alibi, když jsi tam nebyl?“

„A co jsem měl podle tebe říct? Že nevím, kde jsem byl? Tebe někdo píchne v zastrčený uličce, a já

nevím, kde jsem byl!“

„Moh jsi říct, žes byl doma. Chystal se odejít do tý hospody. Nebo že ses snažil chytit taxíka. Zjišťovat si fakta o někom, kdo stojí na rohu ulice a mává na taxíky, nemůžou. Všechno by bylo lepší, než jim říkat, žes už byl v restauraci, kde si to můžou hned ověřit. Oni se vrátí, Johnny, můžeš se vsadit, že se vrátí.

Možná že už jsou na cestě!“

„Přestaň, Miš, přestaň s tím, jen mě znervózňuješ!“

„Začni si radši vymejšlet něco jinýho. Protože až se vrátí, začnou se tě ptát, proč si lidi v restauraci nepamatujou, že tě tam v sedm viděli.“

„Řeknu jim, že mi šly napřed hodinky.“

„Tak si je radši okamžitě nařiď.“

„Miš, rozčiluješ se úplně zbytečně. Sežrali mi to. Nemají důvod mi…“

„Jak víš, že ti to sežrali?“

„Poděkovali mi, že jsem se jim věnoval.“

„A to podle tebe znamená, že ti uvěřili?“

„Říkám jen, že se netvářili podezíravě.“

„Proč se tě teda ptali na všechny ty věci?“

„To je policejní rutina.“

„Na co se ještě ptali?“

„Jak si to mám pamatovat?“

„Zkus to?“

„Chtěli vědět, kde bydlíme a jak dlouho…“

„Řeks jim to?“

„Ano.“

„Dals jim tuhle adresu?“

„Řek jsem Carterova, blízko Steinovy.“

„Ach Ježíši, oni mě najdou! Přijdou sem!“

„Ale ne, nepřijdou!“

„Cos jim ještě řek?“

„Řek jsem jim, že jsi moje klientka od svých deseti let a že se známe třináct. Chtěli vědět, jestli nemáme třeba někoho jinýho…“

„To je dobrý.“

„Myslíš?“

„Určitě. Zřejmě si myslej, že to moh spáchat někdo jinej. Ne ty, ale někdo třetí. Cos jim na to řek?“

„Že spolu žijeme, jako kdybysme byli oddaný, a že nám to klape.“

„Fajn.“

„Taky jsem si myslel. A pak chtěli vědět, jestli mám mezi zákazníkama někoho, kdo napodobuje Jacka

Nicholsona, a proč to trvalo tak dlouho, než jsi jim přišla říct o těch telefonátech, víš…“

„Jo.“

„… a že to byl můj nápad, abys šla za nima. Chtěli vědět…“

„To byla blbost.“

„Co byla blbost?“

„Říct jim, žes mě na policii poslal ty. Vypadá to, jako bys celou tu hovadinu vymyslel. Johnny, bude z toho malér, já to vím.“

„Ne, chtěli jen vědět, kdo to je, ten chlap, co ti volá. Chtěli vědět, jestli jsem s rum někdy mluvil…“

„Samo, protože už tušili, že ty telefonáty jsou vymy –“

„Ne, to se mi nezdá.“

„Bylo tohle všechno předtím, než se tě vyptávali na tu hospodu, nebo potom?“

„Předtím.“

„Samo, už věděli, kam míří.“

„Ne.“

„Oni se vrátí, Johnny.“

„Povídám, že se nevrátí.“

„A já povídám, že jo.“

„Proč by se vraceli? Když jsem se jich ptal, jestli toho chlapa dopadnou, ten blonďák – pamatuješ se na toho blonďáka?“

„Co je s ním?“

„Řek, že doufaj, že ho dopadnou.“

„Myslel tebe. Mluvil o tobě.“

„Ne, mluvil o chlapovi, co tě přepadnul v uličce.“

„Jo, a tos byl ty.“

„Byl, jenže oni to nevědí.“

„Já ti něco řeknu, Johnny. Jestli sem přijdou a budou se mě vyptávat, povím jim, že o tý zatracený věci nevím absolutně nic.“

„Správně, přesně tak to máš říct.“

„Ne, ty mi nerozumíš.“

„Jak to, že ti nerozumím?“

„Řeknu jim, že o tom nic nevím.“

„V pořádku.“

„Řeknu jim, že sis to celý vymyslel sám.“

„Sám…?“

„Bez mýho vědomí.“

Nastalo mlčení.

„Já se nedám zavřít s tebou, Johnny…“

„Pomáhalas…“

„Ze mě bude hvězda, Johnny.“

„Pomohlas mi to naplánovat,“ zařval.

„Dokaž to,“ řekla a zavěsila.

Zavřela dveře na dva zámky, zajistila je řetězem a pevně zastrčila speciální kovovou závoru, ale pořád ještě měla strach, že by mohl vlézt dovnitř oknem nebo to provést nějak jinak, dovedl se zbláznit a dělat nepříjemnosti, když ho to popadlo. Jen co zavěsila, uvědomila si, jaká hloupost byla říct mu předem, co udělá, kdyby šlo do tuhého. Teď seděla a přemýšlela, jestli se nemá odstěhovat k některé ze stovek nezaměstnaných hereček, zná jich ve městě dost, nebo dokonce jít do hotelu, dokud ho nezatknou, a to

se může stát každou chvíli, vždyť už ho skoro mají!

Zachoval se jako debil, řekl jim, že byl někde, kde v době, kdy ji přepad, prostě být nemoh! Copak si

neuvědomil, že si spočítají vzdálenost od divadla k O’Learymu? Copak neví, že si jeho alibi ověří? I kdyby ani na minutu nepodezírali, že jde o nějakou tajnou domluvu, i kdyby je ani nenapadlo, že účelem bylo připoutat pozornost k ní jako k herečce ve hře, která určitě propadne, i kdyby byli zrovna tak hloupí jako všichni ostatní policajti tady, copak neví, že u dvojice vždycky podezíraj toho druhýho? Copak nečte noviny?

Co si ten člověk myslí? Že se to ve skutečným životě odehrává jako v televizi a ve filmech? Všechny ty složitý zápletky kolem vražd? Ty mazaný plány, který vynášej miliony a miliony těm, kdo jsou tak geniální, že si je vymyslej a provedou? Když čte člověk noviny, ví, že většina vražd je od geniálního plánování na hony vzdálená! Dneska jde většinou o vraždy spáchaný na objednávku v rámci nějakýho jinýho zločinu, nebo se vražděj lidi, který se navzájem znaj. Ještě donedávna se zabíjelo náhodně, neznámý lidi

oddělávali jiný neznámý bez zjevnejch důvodů. Ale kyvadlo se vrátilo nazpátek zase do kruhu rodiny a

vesele se podřezávaj lidi, který se kdysi milovali. Manželé a manželky, on a ona, bratři a sestry, synové a otcové a strejčkové a tetičky, kdekdo, to jsou lidi, co se dneska vraždí! Ví to, protože kvůli tý stupiditě, ve který hraje, prostudovala moře materiálu.

Ty policajty přece muselo napadnout, že chlap, kterej jí vyhrožuje hlasem Jacka Nicholsona, může bejt

právě ten, co s ní teď spí, mimochodem, co s ní spí už plus minus sedm roků, a to nepočítáme, že jí strkal ruce pod sukně, už když jí bylo dvanáct nebo třináct. Jestli Michel e Cassidyovou bodne někdo v tmavý uličce cestou z divadla, kdo to podle policajtů bude? Praštěnej portorikánskej dealer drog, nějakej Ricardo Mandez nebo jak se jmenuje? To se ví, že ne! Kdepak, napadne je přítel, napadne je Johnny Milton, pomyslej si, že to mezi nima neklape, protože jsou trénovaný takhle myslet. Naučili je myslet podle vzoru matka otec, syn dcera, milej milá, takhle to chodí. I kdyby je jakživa nenapadlo, že jde o reklamu pro ni, napadne je Johnny.

Měl, si to uvědomit a měl bejt připravenej na všecko, s čím se na něj vytasej, ne mluvit o alibi, který nemůže obstát. Ten posera začne pravděpodobně fňukat, jen co se policajti vrátěj a dupnou si na něho.

Pak přijdou sem, budou mlátit do dveří a budou chtít vědět, jakou úlohu v tom plánu hraje ona. Já, pane inspektore? já? Já nemám tušení, o čem mluvíte, pánové. Díky tý debilní hře ví moc dobře, jak takovej výslech vypadá!

Podívala se na náramkové hodinky.

Půl osmý, venku už je tma. Třeba ani nemá v úmyslu přijít domů, třeba zdrhnul do Číny nebo do Colorada nebo kam. Třeba se může přestat bát. Žádnej Johnny Milton, žádná policie, jen její jméno nad názvem hry zářící neonovýma písmenama: M~I~CH~E~L~L~E C~A~S~S~I~D~Y~O~V~Á

Aby nezapomněla!

Vrátila se k textu hry svázanému v modrých deskách, který jí ležel na klíně.

Zatímco se tu tetelila, jestli ten blázen vyrazí dveře nebo co, snažila se opakovat si text scény, kde si ji –

Herečku – Detektiv vezme stranou a mezi čtyřma očima jí vylíčí, co se děje; je to příšerně těžká scéna, protože co se děje, neví ve hře nikdo. Jejich geniální autor Frederick Peter Corbin III. se totiž nikde neobtěžoval sdělit, kdo vlastně tu holku, pardon, tu blbou Herečku, bodnul. Takže ta scéna dopadá, jako když spolu dva lidi mluvěj pod vodou. Nebo se propadají v pohyblivým písku. Detektiv neví, co se děje, neví to Herečka, a publikum to ovšem taky nebude vědět. Proto bylo nutný, aby ji někdo bodnul už v prvním jednání, ne Herečku ve hře, ale skutečnou herečku, Michel e Cassidyovou, jestli to má v tomhle

svinským řemesle někam dotáhnout.

DETEKTIV:

Slečno, já se snažím zjistit, jestli jste viděla nebo neviděla toho muže, ženu, či prostě osobu, která vás napadla, když jste vycházela z restaurace?

HEREČKA:

Ne, neviděla. (Pauza) Vy ano?

Nesnášela, když dramatik – každej dramatik, nejen jejich geniální Frederick Peter Corbin III. – podtrhává v textu slova, aby herci přesně věděli, co mají podle něj zdůraznit. Kdykoli četla větu jako „Ale já tě tak miluju, Anthony,“ s podtrženým miluju na znamení důrazu, automaticky a perverzně ji četla všemi jinými způsoby než tím, kterej slyší on v tý svý hlavě. Jak se opovažuje takhle ovlivňovat její tvůrčí schopnosti?

Když seděla u stolu při první čtené zkoušce, říkala „Ale já tě tak miluju, Anthony,“ nebo „Ale já tě tak miluju, Anthony,“ nebo „Ale já tě tak miluju, Anthony,“ nebo dokonce „Ale já tě tak miluju, Anthony.“

Herečka:

Ne, neviděla. (Po pauze) Vy ano?

Detektiv:

Ne, ovšemže ne. Nebyl jsem nikde v blízkosti restaurace. když na vás zaútočil…

Herečka:

To si uvědomuju. Jen mě napadlo…

Ty zatracený podtržený slova, ať s tím jde někam!

… že naznačujete, že jsem viděla, kdo mě bodá, i když ve skutečnosti víte, že jsem ho neviděla.

Detektiv:

Já taky ne. (Pauza) Protože, chápejte, mě napadlo…, že když jsem neviděl, jak vás někdo bodá, a vy

sama jste neviděla člověka, jak na vás jde s nožem, když vlastně nikdo neviděl, že vás někdo bodá

nožem… (pauza) bodnul vás fakticky vůbec někdo?

To je příšerná slátanina, myslela si a chystala se text odložit, když ji překvapilo zvonění u dveří. Chvilku váhala, neozývala se a seděla v lenošce s květovaným potahem tiše jako myška. Modrý sešit s textem hry jí ležel na klíně a lampa za ní jí přes rameno vrhala světlo, které padalo na sešit a rozlévalo se po podlaze.

Zvonek se ozval znova.

Pořád ještě ani nedutala.

Za dveřmi někdo zavolal: „Michel e?“

„Kdo je?“ zeptala se s bušícím srdcem.

„To jsem já,“ řekl hlas. „Otevři.“

„Kdo já?“ otázala se, vstala z lenošky, odložila sešit na sedadlo, šla ke dveřím podívala se kukátkem a s úlevou řekla: „Ahoj, vteřinku.“ Pak odemkla oba zámky a sundala řetízek. Otevřela dveře dokořán a spatřila proti sobě nůž.

6

Obestřený vůní česneku a dalších neidentifikovatelných výparů vevalil se do služebny detektiv Špekoun

Ol ie Weeks, zmerčil Meyera Meyera, který tu seděl sám za svým stolem, a oznámil: „Tu sem, tu sem, tu

sem, tu sem, tu sem“ svým světoznámým způsobem napodobujícím komika W. C. Fieldse; čím dál tím víc

se však podobal A1 Pacinovi v roli slepého námořníka ve Vůni ženy. Meyer unaveně vzhlédl.

Po pravdě řečeno připomínal Ol ie W. C. Fieldse víc než Al Pacina, neříkalo se mu Špekoun pro nic za nic.

Tu středu ráno 8. dubna měl Ol ie na sobě bílou rozhalenou košili, nahnědlé sportovní sáčko se skvrnami od hořčice, pomačkané tmavší hnědé kalhoty a okopané mokasíny, v nichž měl za páskem přes nárt zasunutou penci, jak si překvapený Meyer všiml, zázraky se dějí pořád.

„Jak se ti líbil Schindlerův seznam?“ zeptal se Ol ie důrazně.

„Já ho neviděl,“ řekl Meyer.

„Ty ses nešel podívat na film o svých soukmenovcích?“

Zřejmě má na mysli Židy, usoudil Meyer.

Neměl chuť vysvětlovat rasistovi jako je Ol ie, proč se na ten film nešel podívat, totiž že by to mohl být drásavý zážitek. Na rozdíl od Stephena Spielberga, který se v nesčetných článcích uveřejněných před premiérou filmu přiznával, že teprve při natáčení pochopil své vlastní židovství, nebo jak to vyjádřil, Meyer chápal své židovství už hezky dlouho, až příliš dlouho. A na rozdíl od Spielberga nevěřil, že předtím, než se film objevil, byl holocaust v nebezpečí stát se „historickou poznámkou pod čarou“. Historickou poznámkou pod čarou nebyli ani dinosauři předtím, než na světová filmová plátna vtrhl Jurský park.

Existují Židé jako Meyer, kteří na holocaust nezapomenou, ani kdyby o něm Hol ywood nenatočil ani metr filmu.

Meyerův synovec Irwin, známý v klukovském věku jako „ten trapič“

„ vyspěl od té doby v muže poněkud rabínského typu a měl ve zvyku zvedat oči k nebi a modlit se, i když někoho žádal, aby mu podal sůl. Schindlerův seznam viděl a autoritativně prohlásil, že to není film o holocaustu, nýbrž film o člověku, který v sobě odkryl hloubky citu a empatie, o jejichž existenci dosud neměl ani tušení. „Ten film je o květině, která prorůstá i betonovým chodníkem, prodere se jeho škvírami a rozvine své lístky vstříc slunci; o tom je ten film,“ prohlásil Irwin včera u tetičky Rosy.

Meyer na to neřekl nic.

Myslel na Žida, který se šel podívat na film, jenž měl podle svého tvůrce připomenout lidem, že existovalo něco jako holocaust, a místo toho způsobil, že Žid Irwin na existenci holocaustu zapomněl, ale zato si zapamatoval, že květ může vyrůst i na chodníku.

A teď přijde Špekoun Ol ie Weeks v celé své odporné tloušťce, trčí před Meyerovým psacím stolem jako

obézní nacistický hajzl a chce vědět, proč se Meyer nešel podívat na film, při kterém by se mohl dát do pláče.

„Myslíš, že se to všecko vopravdu stalo?“ zeptal se Ol ie.

Meyer se na něj podíval.

„Všecky ty tentononcy?“ řekl Ol ie.

„Proč jsi přišel?“ zeptal se Meyer ve snaze změnit předmět hovoru:

„Co náckové dělali s židákama?“ naléhal Ol ie.

„Ne, to je všecko vymyšlený,“ řekl Meyer. „Cos nám přines?“

Ol ie na něj chvilku zíral, jako by se rozhodoval, jestli si z něj tenhle moudrej Žid dělá šprťouchlata nebo co, když říká, že celej tenhle hologram, nebo jak se to menuje, je vymyšlenej, a Ol ie přece ví, že se na celým světě nenajde Žid, kterej by tomu hologramu nevěřil. Co mu chce Meyer nabulíkovat? Nebo ho nakonec vosvítil duch svatej, takže prokouknul a přišel na to, že vlády můžou věci jako přistání na Měsíci nebo vyhlazení šesti miliónů Židů inscenovat? Nechal to celé plavat, protože mu dovopravdy bylo putna, jestli na Měsíci zahynulo šest miliónů Židů, nebo nad Polskem přeletělo šest falešnejch astronautů.

„Myslím, že budem zas jednou makat společně, řekl, naklonil se přes Meyerův stůl a nemotorně ho

kamarádsky dloubl do žeber. Meyer instinktivně ucukl před olejnatým pachem. Jak jsem přišel k takovýmu štěstí, uvažoval. Seděl si tady u stolu; staral se o své, hezkej chlap, i když si to říká sám, něco přes třicet, ale pořád ještě zdravej a statnej, i když s hlavou jako koleno, vysokej a ramenatej, s jasně modrýma pátravýma očima s kšandama v chrpové barvě jako ty oči – dárek od manželky Sáry k Vánocům nebo k

Chanuce nebo k obojímu, u Meyerů se slavily oboje svátky. A najednou se sem vevalí dvoutunový tank,

který čpí naftou a páchne větry a oznamuje mu, že budou pracovat společně – Aj vaj‘ z miř!

„Na čem?“

„Případ tý holky, co ji probodli a zasadili jí dvaadvacet řeznejch ran – mimochodem, je po ní – v kvartýru 6

C v Carterový 1214 v 88. revíru, kde náhodou pracuje moje maličkost, jo jo,“ řekl a zase upadl do role W

C. Fieldse. „A jak jsem zjistil, drahej kolego, tu voběť už jednou někdo pobodal tady v naší milý

sedmavosumdesátce, i když to tenkrát bylo jen škrábnutí, víme.“

„Co to tu vykládáš?“

„Michel e Cassidyová.“

„Zavražděná?“

„Dvaadvacet ran.“

„Kdy?“

„Někdy včera v noci. Když se dneska ráno nevobjevila na zkoušce, zavolali 911 a my sme z

vosmavosumdesátky vyslali vůz…“

„Michel e Cassidyová? Ta herečka, co Carel a a Kling…?“

„Voni na tom dělaj?“

„Jo,“ řekl Meyer. „Dneska ráno dostali povolení od soudu.“

„Jaký povolení, nač?“

„Prohledat kancelář toho agenta.“

„Kerýho agenta?“

„Toho, co s ní žije.“

„To neměli dělat,“ řekl Ol ie a zaškaredil se. „Todlenc je můj případ.“

Ol ieho mrzelo, že ho obešli – nebylo to v žádném případě snadné a šli si pro soudní povolení, zatímco jeho lidi ještě propátrávají místo trestného činu. Carel a mu vysvětlil, že když požádali soud o povolení k domovní prohlídce, ještě nevěděli, že se byt v Carterově ulici stal místem spáchání trestného činu. Oni jen hledali zbraň, která mohla být použita při napadení, ale nakonec usoudili, že Milton by vražednou zbraň nenechal v bytě, který sdílel se svou obětí. Carel a byl přesvědčený, že by povolení k prohlídce nedostal, kdyby v žádosti o ně nebylo aspoň půl tuctu zmínek o Michel e Cassidyové; i lidi z Nejvyššího soudu sledují televizi a čtou noviny.

„De vo to…,“ začal Ol ie.

„Jde o to, že my ten nůž máme,“ řekla Nel ie Brandová.

Přivolali ji, protože soudem povolená prohlídka kanceláře Johnnyho Miltona na Stemmlerově třídě přinesla překvapivé výsledky. Nel ie byla zástupkyní okresního státního zástupce a do práce přišla ten den v elegantním kostýmu stejné pískové barvy, jakou měly její vlasy, v o něco světlejší blůzce, tmavších

hnědých punčochách a hnědých kožených střevících s vysokými podpatky. Carel ovi se její styl líbil. Říkal, že vždycky vypadá energicky a přitom jako ze škatulky.

„Mimoto,“ řekla, „je kolem kloubu nože a v něm zaschlá krev. Jestli Milton nekuchal kuřata, tak chci vědět, odkud ta krev pochází. A jestli se v laboratoři zjistí, že je totožná s krví Michel e Cassidyové…“

„Tak adié, Johnny,“ řekl Kling.

„Pojďte, promluvíme si s ním,“ řekl Carel a.

Výslech se konal v kanceláři poručíka Byrnese ve středu dopoledne v 11.27. Kromě tří detektivů a Nel ie mu byla přítomná kameramanka z okresního státního zastupitelství a poručík Byrnes, který seděl v otáčecí židli za svým stolem a snažil se předstírat, že ho možnost rychlého uzavření případu té slavné herečky – ještě k tomu jeho detektivy nijak zvlášť nevzrušuje. V očích Ol ieho Weekse viděl nezastřenou chtivost. Dnešní ranní hlášku přijal Ol ie. Byl to sólokapr a Ol ie po něm bažil. Byrnes byl ochoten ho uhájit pro sebe třeba přes mrtvoly.

Miltona seznámili s jeho právy hned, jakmile našli nůž, a nasadili mu pouta. Dívka pustila videokameru a Nel ie mu znova přečetla Mirandu* s tím, že Milton má právo na advokáta bude-li si ho přát.

* „Miranda – Escobedo:

Základní pravidla na základě dvou rozhodnutí Nejvyššího soudu, která je třeba dodržovat při výslechu

zatčených osob. (P. př.)

***

Milton znova prohlásil, že nic neprovedl, nespáchal žádný zločin, nemá co tajit, a proto advokáta

nepotřebuje. Skoro všichni v místnosti si řekli, že to patří k proslulým posledním slovům.

„Poznáváte tohle?“ zeptala se Nel ie. Vystřelila přímo od boku a mířila rovnou mezi oči, i když zbraň, kterou držela v ruce, byl nůž v průhledném igelitovém sáčku. Bez nože náš případ neexistuje, řekla si, tak rovnou do toho. Usvědčit ho!

„Poznávám ho, ano,“ řekl Milton.

„Je to ten nůž, který detektivové Carel a a Kling našli ve vaší kanceláři na Stemmlerově třídě číslo 1507?“

„Zdá se, že je to on, ano,“ řekl Milton.

„Je nebo není?“ zeptala se Nel ie.

„Řekl bych, že ano.“

„Ano nebo ne?“

„Ano, je.“

„Patří ten nůž vám, pane Miltone?“

„Ne, nepatří,“ řekl Milton.

„Ten nůž…“

„Není můj, správně.“

„Ten nůž, který vyšetřovatelé našli ve vaší kanceláři…“

„Není můj. Dokud ho detektivové nenašli, jakživ jsem ho neviděl.“

„Překvapilo vás to, že?“

„To ano.“

„Detektivové vám vyhazujou knížky z knihovny…“

„No…“

„… a najdou vystřelovací nůž, který jste jakživ neviděl, jak říkáte?“

„Nikdy.“

„Víte přece, že jakmile detektivové vyndali několik knížek z police a spatřili ten nůž…“

„Já nevím, jak se tam dostal. Někdo ho tam musel dát.“

„A kdo, když ne vy?“ řekla Nel ie. „Uvědomujete si, že od chvíle, kdy se nůž našel, nedotkl se ho nikdo holou rukou? Ani detektivové, kteří vás zatkli, ani já, nikdo z policie nebo z Úřadu okresního státního zástupce. Detektivové měli při prohlídce bytu bílé přízové rukavice…“

„To jsem viděl.“

„A když nůž našli, dali ho do igelitového sáčku pro doličné předměty a tam od té doby je. Nedotkla se ho žádná holá ruka. S výjimkou ruky té osoby, která ho schovala za knihy.“

„Já nevím, jak se tam dostal.“

„Ale víte, není-liž pravda, že v kloubu nože a kolem něj je nalepeno cosi, co vypadá jako zaschlá krev?“

„Ne, to jsem nevěděl.“

„A víte přece, že ten nůž pošleme do policejní laboratoře, kde chemikové určí, jestli ta podezřelá látka doopravdy je nebo není krev?“

„Předpokládám to. Ale můj nůž to není. Je mi jedno, kam ho pošlete.“

„Pane Miltone, víte, že vám můžeme sejmout otisky prstů, když budeme chtít?“

Miltona to zřejmě překvapilo.

„To je další věc, kterou jste dosud nevěděl?“ zeptala se Nel ie.

„Nemáte právo brát mi otisky, když jsem nic nespáchal.“

„Ale ano, máme na to právo, můžete mi věřit, pane Miltone.“

„Musel bych se zeptat právníka, jestli to právo máte.“

„Chcete svému právníkovi zavolat hned?“

„Můj advokát se vyzná jen v záležitostech zábavy.“

„Chtěl byste zavolat advokátovi, který se zabývá trestnými činy?“

„Já jsem nic trestnýho nespáchal. A žádný takový advokáty neznám.“

„Přejete-li si, dám vám jména deseti znamenitých odborníků, kteří tu budou, než se nadějete.“

„Proč vůbec potřebuju advokáta? Já jsem nic neproved.“

„Ať tak či onak, jste zatčen pro spáchání trestného činu a každý advokát vám řekne, že vám můžeme

sejmout otisky prstů bez vašeho souhlasu. Podle Mirandy otisky prstů ještě neusvědčují…“

„Já s tím nesouhlasím.“

„My váš souhlas nepotřebujeme. Sejmout vám otisky nebo vás vyfotografovat můžeme bez vašeho

souhlasu, pane Miltone, je to zkrátka tak. Zrovna tak na vás můžeme chtít, abyste se podrobil krevní

zkoušce nebo dýchal do balónku…“

„To nemůžete.“

„Ale ano, můžeme. Otisky prstů a zkouška nejsou usvědčující a jsou povoleny.“

„Nerozumím, co to znamená.“

„Znamená to, že vám sejmeme otisky prstů a porovnáme je s otisky, které jsou na inkriminovaném noži. A znamená to, že porovnáme krev z nože s krví Michel e Cassidyové, a jestliže se otisky budou shodovat, a krev také, budeme vědět, že jste ji probodnul a zabil, pane Miltone. To je smysl…“

„Zabil ji? Cože?“

„Zabil, pane Miltone.“

„O čem to ksakru mluvíte?“

„Nechcete mi říct, jestli je to váš nůž?“

„Už jsem vám řek, že není. A já jsem…“

„Tak vy tedy chcete, abychom provedli celou tu proceduru…“

„O jaké proceduře to mluvíte?“

„O otiscích prstů, srovnávacích testech…“

„Vy mi nesmíte brát otisky prstů!“

„Dobře, tak nesmíme,“ řekla Nel ie, která už toho měla právě dost. „Takže budeme zřejmě muset porušit

zákon hned teď a udělat něco, co nesmíme. Pánové, odvedete si ho a sejmete mu ty otisky?“ řekla a

obrátila se ke Carel ovi a Klingovi, kteří seděli, pozorovali a poslouchali.

„Já chci advokáta,“ řekl Milton.

„Poručíku, můžete tomu člověku zavolat advokáta?“

„Chci, aby přišel můj advokát, ne váš.“

„Váš advokát, který rozumí záležitostem zábavy?“

„Lepší než nějakej utřinos, kterej právě vyšel právnickou fakultu!“

„Dobrá, zavolejte mu, třeba nás pobaví. Mezitím vám sejmeme otisky. Aspoň budeme mít o čem

diskutovat, až přijde.“

„Nemůžete to udělat, dokud si s ním nepromluvím.“

„Sejměte mu ty otisky,“ nařídil Byrnes.

Harry O’Brien – bez příbuzenství s policajtem Bobem O’Brienem, obecně uznávaným nositelem smůly –

přišel do služebny krátce po jedné, oznámil, že mu volal Miltonův advokát, a vytáhl vizitku, na které stálo, že je partnerem advokátní firmy Hutchins, Baxter, Bailey a O’Brien. Podal ruku Miltonovi a pak Nel ii, kývl na shromážděné policisty a řekl: „Tak oč jde?“

Byl to opálený a podle Nel i na odhadu fyzicky zdatný padesátník s šedivými vlasy a úhledně, zastřiženým knírem, na sobě měl dvouřadý šedý oblek z drsné látky a elegantní a solidní modrou kravatu. Napůl se opřel o poručíkův stůl a napůl si na něj sedl a s rukama zkříženýma na prsou budil dojem, že je na

policejních stanicích jako doma.

„Jde o vraždu 2. stupně,“ řekla Nel ie.

„Ale?“

Zatvářil se trochu překvapeně, jako kdyby mu to Miltonův advokát přes záležitosti zábavy neřekl do

telefonu.

„Smím se zeptat, kdo měl zavraždit koho?“

Teď s mírně ironickým úsměvem na rtech. Jeho postoj, jeho chování a jeho úsměv, dokonce i ten drahý

oblek na míru říkaly, že Johnny Milton bude během deseti minut volný. Přes mou mrtvolu, říkala si Nel ie.

„Pan Milton je obviněn z vraždy 2. stupně,“ řekla suše. „Chcete si promluvit se svým klientem, než

budeme pokračovat?“

„Děkuju, to bych moc rád,“ řekl Milton.

Všichni opustili kancelář a ve služebně toho moc nenamluvili. Z laboratoře jim dodali porovnání otisků a výsledek krevního testu. Miltona měli jistého a Nel ie nebyla v tomto případě ochotná k jednání. Byla to vražda 2. stupně, jako když ji vyšije, a Miltona čeká pětadvacet let, ne-li doživotí.

Asi za deset minut otevřel O’Brien dveře Byrnesovy kanceláře, vystrčil hlavu, usmál se pod šedivým

knírem a řekl: „Paní Brandová? My jsme hotovi.“

Trousili se zpátky do poručíkovy kanceláře.

„Sdělili byste mi laskavě, co si myslíte, že máte?“ řekl O’Brien.

„S radostí,“ řekla Nel ie a spustila jak pro něho, tak pro Miltona. Vysvětlila mu, že Miltonovy otisky prstů jsou totožné s otisky sňatými z nože nalezeného v Miltonově kanceláři, že sražený zbytek čehosi, co ulpělo na kloubu nože, je skutečně krev, a ta že je navíc totožná s krevní skupinou AB, kterou má Michel e Cassidyová. Zdůraznila, že slečna Cassidyová bydlela v bytě v Carterově ulici společně s panem Miltonem a že vyšetřovatelé z 88. pátrací skupiny neshledali stopy násilného vniknutí do bytu.

Předpokládá, že pan Milton má od toho bytu klíče. Je-li tento předpoklad mylný, bude ráda, když ji pan Milton při dalším výslechu opraví. Pokud se v něm bude pokračovat.

„To je vše,“ řekla.

„Můj klient je ochoten přiznat, že v úterý večer 6. dubna ublížil na zdraví Michel e Cassidyové,“ řekl O’Brien. „Nemá však nic společného s její vraždou.“

„Opravdu ne?“ zeptala se Nel ie.“

„Ne.“

„Vy se snažíte srazit trestný čin A-1 na třídu D, pokud vám rozumím,“ řekla Nel ie a zavrtěla udiveně

hlavou.

„Ó nikoli, to by nestačilo,“ řekl O’Brien. „Snažím se o ublížení na zdraví 3 a to je přestupek třídy A.“

„Proč bych to měla přijmout?“

„Protože nemáte důkaz, že můj klient byl včera večer v tom bytě.“

„Kde tedy byl včera večer?“

„Proč se nezeptáte jeho?“

„Znamená to, že můžu pokračovat ve výslechu?“

„Ovšem. Setkal jsem se s ním poprvé, ale jsem přesvědčen, že nemá co tajit.“

Nel ie přikývla. Technička zapnula videokameru. Miltonovi přečetli znovu, jaká má práva, tentokrát v

přítomnosti jeho advokáta, a on potvrdil, že je ochoten odpovídat na otázky. Výslech začal.

„Pane Miltone, bodl jste Michel e Cassidyovou 6. dubna večer přibližně v sedm hodin?“

„Ano.“

Výborně. Ublížení na zdraví mají v suchu.

„Posledně jste řekl detektivům Carel ovi a Klingovi, že jste byl v tu dobu u O’Learyho v restauraci. Řekl jste to?“

„Ano.“

„Takže jste nemluvil pravdu?“

„Nemluvil.“

„Vy jste lhal.“

„Lhal jsem.“

„Byl jste místo toho v uličce před divadlem Susan Grangerové a napadl slečnu Cassidyovou?“

„Ano.“

„Tímto nožem?“ zeptala se Nel ie a ukázala mu nůž v igelitovém sáčku.

„Tímhle nožem, ano.“

„Takže na rozdíl od toho, co jste mi řekl před chvílí, je ten nůž váš?“

„Ano, je to můj nůž.“

„A člověk, který ho schoval za knihy ve vaší kanceláři, jste vy?“

„Ano.“

„Takže když jste před chvílí řekl…, opravte mě, jestli vás necituju přesně…, když jste řekl o tom noži „já nevím, jak se tam dostal, někdo ho tam musel strčit“, tak jste také nemluvil pravdu, že?“

„Nemluvil.“

„Opět jste lhal?“

„Lhal.“

„Je to váš nůž a vy jste ho ukryl za knížky ve své knihovně.“

„Ano.“

„A teď říkáte, že jste ten nůž použil a bodnul jím Michel e Cassidyovou 6. dubna večer.“

„Ano.“

„A co včera večer? Použil jste ten nůž včera večer a ubodal ji?“

„Ne, nepoužil.“

„Užil jste jiný nůž k tomu, abyste ji ubodal?“

„Já jsem ji včera neubodal.“

„Bodl jste ji v pondělí večer, ale včera ne?“

„Správně.“

„Chtěl byste nám to vysvětlit, pane Miltone?“

Milton se otočil k svému právníkovi a podíval se na něho. O’Brien přikývl.

„To bylo tak…“ řekl Milton.

A vylíčil Nel i a shromážděným detektivům, jak to byl od samého začátku Michel in nápad… totiž vyplynul z něčeho, co řekl on, když spolu minulou neděli leželi v posteli. Stěžovala si, jak je ta hra nemožná, Romance, ta hra, kterou zkoušejí, a Johnny podotkl, že ta hra předstírá něco, co jakživa být nemůže, a že z detektivky salonní drama neuděláš. A dál vysvětlil, že jakmile někdo vrazí do někoho nůž, upne se všechna pozornost na oběť a každý chce vědět, kdo to udělal, nic jinýho.

To není špatná myšlenka, napadlo ho.

Připoutat pozornost na oběť.

Řekl to nahlas. Jí to řekl, Michel e.

„Nebyl by to špatný nápad obrátit pozornost na tebe,“ řekl jí tehdy, „ať je hra sebeimbecilnější.“

Jak jistě každý ví, jsou herečky bez sebe nadšením, když se stanou středem pozornosti. Jen tu myšlenku vyslovil – byla to jen letmá myšlenka, náhodný nápad, hloupost, chápete, chtěla Michel e vědět, jak to myslí, jaký pozornosti? Řekl třeba vrazit do někoho nůž, jako je to v tý hře, samozřejmě, a ona se toho chytila, řekla jaká škoda, že si nějakej magor neveme do hlavy; že do mě vrazí kudlu. Jako se to stane tý Herečce ve hře, to by na ni skutečně upoutalo pozornost a hře by to neublížilo, protože tam se to stane taky. A diváci by seděli a koukali a čekali na scénu s nožem, protože už by věděli, že do Michel e ho někdo skutečně vrazil, i když ne tak vážně jako se to stalo hrdince hry, která, pokud ví, to málem odskáče, ačkoli je to tak debilní hra, že se už v příští minutě zvedne ze země a odpovídá na Detektivovy otázky, jen si to představte!

„Škoda že venku nečíhá nějakej magor,“ řekla a chvíli si leželi tiše v náručí a ona pak dodala: „Proč by to vlastně musel bejt magor?“

„Jak to myslíš?“ zeptal se.

„Co takhle sehnat někoho, kdo by to udělal? Vrazil do mě nůž? Jenom trochu. Jenom tolik, aby si mě lidi všimli. Jako oběti.“

No a pak o tom chvilku mluvili, probírali to ze všech stran, a ona konečně souhlasila s jeho názorem, že když si člověk na takovou věc někoho najme, vždycky to jednou.praskne, protože ten, kdo to udělal, se vždycky nakonec přizná. Takže by prozradil i je a výsledek by byl opak toho, co měli v úmyslu.

„Proč by to nemohl udělat někdo, koho známe opravdu dobře?“ řekla Michel e. „Píchnout mě nožem?“

Probírali i tenhle názor ze všech stran, snažili se přijít na někoho, komu by se dalo věřit, jednak že ji nebodne příliš doopravdy a jednak, že bude po činu držet jazyk za zuby.

„Ať už on nebo ona…“ upřesnila Michel e.

Jenže… je nikdo nenapadal, ani muž, ani žena. Nikdo, komu by mohli absolutně a totálně důvěřovat, že to provede a nenamočí do toho i je.

„A co ty?“ navrhla Michel e.

Myšlenka, že by do ní měl vrazit nůž, ho ze začátku nenadchla. Za prvé si nebyl jistý, že by ji bodl „jenom trošku“, jak pořád opakovala, protože koneckonců není chirurg a nemá tušení, jaké tepny nebo žíly v její hrudi nebo jejím rameni by mohl přeříznout, co kdyby dokonce vykrvácela, kdyby se náhodou do některé strefil? Stáhla tedy ramínko průhledné košilky s kanýry, kterou měla ten večer na sobě, ukázala mu

rameno, a společně ho ohmatávali a zkoušeli, jak a kam ji bodnout a přitom jí neublížit. Nakonec se

dohodli, že by ji měl spíš říznout než bodnout, a domluvili se, že to provede zítra večer, až se ostatní půjdou najíst.

„Ale byl to její nápad,“ řekl Milton.

„Připoutat na sebe pozornost?“

„Ano. A nejdřív jít na policii a oznámit, že jí někdo vyhrožuje.“

„To taky udělala.“

„Udělala. Říct jim, že ten, kdo ji volá, mluví jako Jack Nicholson, byl taky její nápad.“

„Aha,“ řekla Nel ie.

„Ano, protože Nicholson vždycky mluví jakoby výhrůžně, i když to tak nemyslí. Šlo prostě o to vzbudit

zájem médií.“

„Však se to taky stalo,“ řekla Nel ie.

„Skutečně. Zájmu bylo ažaž.“

„Proč jste ji tedy zabil?“

„Pozor, paní zástupkyně,“ řekl O’Brien.

„Proč jste ji zabil, pane Miltone?“

„Já ji nezabil.“

„Kdy jste ji viděl naposledy, pane Miltone?“

„Když jsem odešel z domova včera ráno.“

„Mimochodem, máte vlastní klíče od bytu?“

„Mám, ano.“

„V kolik jste odešel včera ráno?“

„Kolem devátý.“

„Zamkl jste za sebou?“

„Ne. Michel e byla ještě doma.“

„Kam jste šel?“

„K sobě do kanceláře. Detektivové tam za mnou přišli asi v jedenáct.“

„V kolik jste odešel z kanceláře?“

„Kolem půl jedný na oběd, tak nějak.“

„S kým na oběd?“

„S producentem El iotem Michaelmanem.“

„Vrátil jste se po obědě do kanceláře?“

„Vrátil.“

„V kolik asi?“

„Někdy po třetí.“

„Kdy jste se zase sešel s Michel e?“

„Nesešel jsem se s ní.“

„Vy jste ji neviděl od odchodu z domova v devět ráno?“

„Ne.“

„Vy jste se do bytu nevrátil, pane Miltone? Vždyť tam bydlíte.“

„Ano, ale včera večer jsem tam nešel.“

„Proč?“

„Protože jsme se v telefonu pohádali.“

„Skutečně?“ řekla Nel ie a neušel jí varovný pohled, který O’Brien vrhl na Miltona. „Kdy to bylo?“ zeptala se rychle.

„Myslím, že kolem šestý. Snažil jsem se volat do divadla hned, jak jsem se vrátil z jedný schůzky, ale už měli po zkoušce. Tak jsem volal domů do bytu každých deset minut, až jsem se dovolal.“

„Říkáte, že to bylo kolem šesté?“

„Ano, právě přišla.“

„Proč jste se pohádali, pane Miltone?“

„Řek jsem jí, že za mnou přišli do kanceláře detektivové a ona dostala strach, že by nás mohli podezřívat.“

„To mi nepřipadá jako hádka.“

„Abyste věděla, tak ona nakonec prohlásila, že kdyby přišli k nám a vyslýchali ji, řekne, že o ničem neví, že jsem si to celý vymyslel sám a nic jí nepověděl. Prohlásila, že se se mnou nepoveze, protože ji čeká divadelní kariéra.“

„Co pak?“

„Řekl jsem jí, že si celou tu bláznivinu vymyslela ona, proboha! Řekla na to Dokaž to a zavěsila.“

„Jak jste na to reagoval?“

„Úplně mě to dorazilo.“

„A taky rozzlobilo?“

„Ne, dorazilo. Myslel jsem, že se máme rádi. Kdybych ji neměl rád, tak jsem ji neposlechnul! Udělal jsem to pro ni, aby z ní byla hvězda! Znám ji od jejích desíti let. Celou tu dobu ji učím.“

„A teď vám řekla, že s vámi nechce nic mít?“

„V podstatě ano.“

„Kdyby vás dopadli…“

„Ano.“

„… tak ona o ničem neví.“

„Jo.“

„Ona bude stoupat vzhůru…“

„Asi tak.“

„… a vy půjdete do vězení za ublížení na zdraví.“

„Já jsem na vězení nemyslel. Myslel jsem na to, že jsme se měli rádi.“

„A tak jste se rozhodl ji zabít.“

„Ne, nezabil jsem ji.“

„Už jste neměl co ztratit…“

„Tak to ne…“

„Vrátil jste se do bytu…“

„Nevrátil. Neodešel jsem z kanceláře. Poslal jsem si pro sendvič a láhev piva.“

„Kdy? V kolik hodin?“

„Asi tak v šest.“

„Donesli vám to v šest?“

„Patnáct nebo dvacet minut po šestý.“

„Kdo vám to přinesl?“

„Nějakej černošskej kluk. Objednal jsem si to v bistru na Stemu.“

„Jak se to bistro jmenuje?“

„Mám to v kanceláři. Na papírku, co vám je podstrkujou pod dveře.“

„Ale zpaměti to jméno neznáte?“

„Neznám.“

„A co ten kluk, který vám to donesl? Znáte ho?“

„Od vidění.“

„jak se jmenuje, víte?“

„Nevím.“

„A říkáte, že vám přinesl sendvič a pivo…“

„A hranolky.“

„… to všechno v šest patnáct nebo v šest dvacet.“

„Ano, tak nějak.“

„Co potom?“

„Potom jsem to snědl.“

„Co dál?“

„Usnul jsem.“

„Šel jste spát domů?“

„Ne, usnul jsem v kanceláři.“

„Viděl někdo, že tam spíte?“

„Ne. Ale byl jsem tam, když dneska ráno přišla Lizzie. Moje sekretářka. Elizabeth Campieriová.“

„Ještě jste spal, když přišla?“

„Ne, už jsem byl vzhůru.“

„Existuje někdo, kdo by mohl potvrdit, že jste byl v kanceláři celou noc ze včerejška na dnešek?“

„Ne, ale…“

„Existuje někdo, kdo by mohl potvrdit, že jste neodešel z kanceláře potom, co vám dvacet minut po šesté přinesli sendviče, a že jste nešel do bytu Michel e Cassidyové, neotevřel všechny ty zámky vlastními klíči a ne…“

„Já jsem ji…“

„… zabil ji nožem? Existuje někdo, kdo vás viděl tam, kde říkáte, že jste byl? Anebo je to jen další alibi podobné tomu, které máte pro ten večer, kdy jste ji bodnul v uličce u divadla? Je to zase další lež, pane Miltone?“

„Přísahám, že mluvím pravdu. Já jsem Michel e nezabil.“

„Udělal to,“ řekl Ol ie. „Napařte mu to, Nel ie.“

Znala Ol ieho Weekse jen zběžně, vídala ho tu a tam na chodbách u soudu, ale přesto ji oslovil Nel ie.

Taky se zřejmě už delší dobu nekoupal. Ale jinak s ním souhlasila.

„K tomu ublížení na zdraví se přiznal,“ řekla. „To je beze všech pochyb. A myslím, že máme dostatečný

důvod zatknout ho i pro tu vraždu.“

„Já si to nemyslím,“ řekl Carel a.

Všichni se k němu otočili.

Požádali O’Briena a Miltona, aby při dalším jednání počkali venku ve služebně. Poručík Byrnes dosud

seděl za stolem ve své otáčecí židli. Ol ie přetékal z rovné židle u okna. Nel ie přešla místnost, aby od něho byla co nejdál. Carel a stál vedle Klinga u knihovny proti Byrnesovu stolu.

„Co se ti nezdá?“ zeptal se Byrnes.

„Motiv,“ řekl Carel a.

„Hrozila mu, že se na něj vytento,“ řekl Ol ie. „To ti nestačí?“

„Já myslím, že má pravdu,“ řekl Byrnes.

„Co by získal tím, že ji zabije?“ namítl Carel a.

„Když jí nezabije, zavřou ho pro ublížení na zdraví.“

„Za to už ho stejně máme.“

„Udělal to dřív, než to věděl,“ řekl Ol ie. „Pořád si eště myslel, že když ji voddělá, bude čistej.“

„Když ho obviním z obojího, je O’Brienova námitka, že jde o přestupek, bezpředmětná,“ vyslovila Nel ie nahlas své myšlenky.

„Proč neobvinit Miltona jen z toho ublížení?“ řekl Carel a.

„Ach tak,“ řekl Ol ie. „Vy shrábnete ublížení a já vyfasuju starou bačkoru.“

„Klidně si vem oboje,“ řekl Carel a.

„Podle předpisu patří oboje nám,“ rozhodl Byrnes.

„Nebavme se o zásluhách,“ řekla Nel ie. „Bez skutečných důkazů pro obvinění z vraždy je to ublížení na zdraví, přestupek, nic víc. Ale já si myslím, že ji Milton zabil, co vy o tom soudíte?“

„Ste pašák ženská,“ řekl Ol ie.

„Když ho zatkneme pro ublížení na zdraví,“ řekl Carel a, „můžeme vysvětlit soudu, že vyšetřujeme ještě vraždu…“

„To by neznělo moc přesvědčivě,“ řekla Nel ie.

„Znělo, jestli najdeme důkazy, které potřebujeme pro…“

„Ale jdi, Steve! Už slyším, jak nám předhazujou ty nepřímé důkazy…“

„Nevěřím. Krev na tom noži zaschla v kloubu. Je to opravdu zaschlá krev, Michel e byla zavražděna…“

„Jak dlouho trvá, než krev uschne, prosím tě?“ zeptal se Ol ie. „Voddělal ji včera večír. Ty si vážně myslíš, že by ta krev měla bejt eště mokrá?“

„Ne, ale…“

„Je suchá,“ řekl Ol ie. „Stejně suchá jako krev stará dva dny, tři dny. Buď je suchá, nebo není suchá. Vo čem tu vlastně debatujeme? Vo suchým nebo nesuchým martini?“

„Dobrá, tak proč si nechal ten nůž?“

„To dělaj dycky,“ řekl Ol ie a mávnutím ruky odmítl otázku. „Nikdo netvrdí, že tyhle rošťáci jsou atomový vědci.“

„Ví, že může být stíhanej pro vraždu a nechá si zbraň?“

„Já bych ten nůž hodil do nejbližšího kanálu,“ řekl Kling.

„Proč ho teda nezahodil potom, co ji napad před divadlem?“ zeptal se Byrnes.

„No vidíš!“ řekl Ol ie. „Dyž tu kudlu nezahodil tenkrát, jak ji do ní vrazil poprvé, tak proč by ji zahazoval příště?“

„Protože by mu hrozil vyšší trest, kdyby ji u něho našli.“

„Taklenc uvažujou jen profíci,“ řekl Ol ie.

„Za to ublížení mu stejně hrozilo patnáct let,“ řekla Nel ie. „Když nezahodil ten nůž tehdy…“

„Patnáct let není doživotí.“

„Ani žádná velká pohoda,“ řekl Ol ie. „Mimoto má ten chlap agenturu pro herce,“ dodal pohrdavě. „Jak by moh vědět, kolik za co vyfasuje? Neni profík, je amatér.“

„Steve,“ řekla Nel ie, „ráda bych s tebou v tomhle souhlasila…“

„Dej mi možnost dokončit vyšetřování, nic jinýho nechci. Jestli řekneme soudci, který na něj uvalí vazbu, že vyšetřujeme vraždu, která s tím ublížením souvisí, soudce mu napaří tak horentní kauci, že Milton ve vazbě zůstane tak dlouho, dokud se nám nepodaří dokázat mu vraždu – jestli se to podaří.“

„Podle mě se to už podařilo,“ řekla Nel ie.

„Já myslím, že ne.“

„Je mi líto,“ řekla.

„Nel ie, jestli ji nezabil Milton, tak ten, co to udělal…“

„Proč myslíš…“

„… je na svobodě.“

„… že ji nezabil?“

„Instinkt.“

V místnosti bylo ticho.

„Co po mně chceš?“ zeptala se Nel ie.

„Už jsem to řekl. Dej ho zavřít pro ublížení na zdraví a nás nech pokračovat ve vyšetřování. Když nic

nezjistíme, můžeš vždycky přidat to druhý obvinění.“

„Dneska je kolikátýho?“ zeptala se.

Byrnes se podíval na stolní kalendář.

„Osmýho,“ řekl.

„Okej. Podle zákona máme šest dní od zatčení. To znamená, že čtrnáctýho musím Miltona obvinit z

jednoho nebo dvou trestných činů anebo ho propustit. Jsem ochotná to udělat. Uvalím na něj vazbu pro

ublížení na zdraví a vraždu…“

„Fajn,“ řekl Ol ie.

„… ale poprosím svýho šéfa, aby promluvil s trestním oddělením…“

„Nač to?“ zeptal se Ol ie.

„Aby zašel za šéfem detektivů a vysvětlil mu situaci.“

„Jakou situaci?“

„Že jeden z jeho nejlepších detektivů má nějaký pochybnosti a tu vraždu ještě vyšetřuje.“

„Já přece žádný pochybnosti nemám,“ ohradil se Ol ie.

„Steve, máš čas do čtrnáctýho ráno. Přines mi důkazy, anebo obviním Miltona z trestného činu vraždy.“

„Díky,“ řekl Carel a.

„Jo ták, vy ste myslela jeho?“ řekl Ol ie.

7

Bert Kling tancoval jako běloch.

Ach panebože, byl to ten nejhorší tanečník, s jakým v životě byla na parketě, i když to byl jeho nápad, aby si tu středu večer šli zatančit! Řekla To se rozumí, proč ne? Když tě někdo pozve, aby sis šla zatančit, předpokládáš, že je dobrý tanečník, ne? Mizerný tě přece nevezme tancovat, ale pozve tě na kuželky. Jen kdyby netancoval tak příšerně špatně!

Vypadala svůdně v kouřově modrých šatech, v tónu, který se mu na ní tak líbil; byly to jiné šaty, ale ta barva se hodila k jejím očním stínům – tak proč si je nevzít, když mu v nich připadá tak hezká? Byly krátké a přiléhavé jako rukavička, jiné tak pohoršlivé šaty neměla, na medicíně říkala takovému oblečení Hošánku pocem, tenkrát se snažila upoutat pozornost každého svobodného a přijatelného černocha,

říkalo se, že ve městě je na jednoho mužského pět žen, tak si to spočítej, děvenko! Pohoršlivé nebo ne, on řekl, že jí ta barva sluší, tak proč mu nevyhovět ještě jednou? Mimoto jediná druhá kouřově modrá věc byl ten kostýmek, co měla na sobě při jejich první schůzce, takže buď anebo – au, promiňte, moje chyba!

Vypadá vlastně dobře i v některých odstínech zelené, možná že mohla být dnes večer zelená a jarní. Ale oblékat se zeleně není jen tak, člověk se ani nenaděje a vypadá jako lepší děvka. A proč se vůbec pořád zabývá barvami? Jenže ono o barvy jde, že ano? Jde o to, jestli je to něco víc než jen to, že on je bílý a ona černá a že se jeden druhému líbí právě jen proto, že on je bílý a ona černá. Rozhodně ne proto, že by ten druhý byl Fred Astaire!

Muzika byla dobrá, když se vezme v úvahu, že polovina hudebníků byli běloši včetně basisty, který je

podle ní duší každé kapely. Šest lidí se tísnilo na pódiu v tom malém podniku ve Čtvrti, na vkus lékaře příliš zakouřeném, i když jemu zřejmě kvalita vzduchu vadila právě tak jako jí. Že by měl kouř vliv i na to, jak tančí? Něco to ovlivňovat musí, protože namouduši ještě nepoznala tak nemožně nemotorného a toporného mládence nebo muže! Dává si snad v duchu takt? Bála se promluvit, aby ho nezmátla nebo

nepoplašila. Co když se jí bojí jako upíra? Měla modré střevíčky s vysokými podpatky, celé z pásků.

Podrážka tenoučká jako papír a zbytek samý pásek. Nohy v nich vypadají moc dobře, ale co když jsem

upír a vysaju ti krev?

Celkem jí připadalo milé, že je tak mizerný tanečník, jen kdyby jí tak často nešlapal na nohy v těch

páskových střevíčcích. „Au, pardon,“ řekl pokaždé a ona odpovídala „Ne, to je moje chyba,“ a pak

přemýšlela, jestli si on myslí, že je to opravdu její chyba, jestli uvěřil, že mizerně tancuje ona? Ale to určitě ne, musí přece vědět, co je za nemehlo. Ale proč ji pak pozval, aby si šli zatancovat?

Když zase seděli u stolu – kouř se jim vinul nad hlavami, kapela hrála klouzavou melodi , která se tiše chvěla ve vzduchu a překypovala hlubokými figurami tenorového saxofonu –, vyjádřila to laskavěji, jemněji. Nezeptala se, jak to, že si s ní chtěl zrovna zatancovat, ten milý nešika, nýbrž řekla: „Proč jste vybral zrovna tenhle podnik?“

„Myslel jsem si, že se tu pobavíme,“ řekl a mávnutím ruky obsáhl celou místnost, která – jak si teď všimla

– byla zaplněná mimořádným počtem černo-bílých dvojic. Věděl to, když se rozhodl, že ji sem vezme?

„Kde jste se učil tancovat?“ zeptala se.

„Měli jsme takovou partu a spolu jsme… to jsem byl ještě kluk, víte.“

„Ach tak.“

„Vyrostl jsem v Riverheadu. Když to ještě byla slušná čtvrt.“

Co tím myslí, říkala si. Že je teď černá? A proto už není slušná?

„U jednoho kamaráda, Franka, měli v domě velkej suterén a tam jsme chodili a tancovali.“

„Kluci a děvčata?“

„Kéž by! Ne, jen kámoši. Frank tancoval skvěle, všechny nás učil. Střídali jsme se, každej byl jednou pán a jednou dáma. Dobrá škola.“

To ano, výsledky vidím, pomyslela si.

„Kde v Riverheadu?“ zeptala se.

„Na ulici Cannon Road. Vyrůstal jsem mezi černochama, Italama a Irama. Bez problémů. I když v

Diamondbacku docházelo k pouličním šarvátkám, my v Riverheadu jsme spolu vycházeli báječně. To už je

pryč. Všechno je jinak.“

Přikyvovala.

„Vzpomínám si, jak mi táta říkal… to bylo v době těch velkejch nepokojů, byl jsem malej kluk… pamatuju si, jak řek: Jestli půjdeš do těchhle ničemností, tak se celej tejden neposadíš, Berte. Spráskám tě tak, že budeš rád, když budeš moct chodit.“

Byla by ráda věděla, jestli proto tu dneska sedí s černoškou.

„To, co se stalo v sobotu, není nic ve srovnání s tím, co se dělo tenkrát,“ řekl. „Nikdy na to nezapomenu.“

„Ještě bydlíte v Riverheadu?“ zeptala se.

„Už ne. Mám garsonku tady v Isole. Blízko mostu do Calm’s Pointu.“

„Kdy jste se odstěhoval?“

„Hned po válce. Když jsem se vrátil z armády.“

Nezeptala se ho, po které válce. V Americe prožil nějakou válku každý muž, ať už dosáhl dospělosti

kdykoli. Většina z ruch se na tu válku snažila zapomenout; vzala jim kus života a mládí. Ještě se

nesetkala s mužem, který by chtěl mluvit o svých válečných zážitcích. Svědčilo to o rafinovanosti

náborových plakátů.

„Tančíte dobře,“ řekl.

Jakpak by ne, my přece máme rytmus v těle, myslela si.

„Určitě byste mě naučila víc než Frank.“

„Třeba ano,“ řekla.

„Příště půjdeme zase,“ řekl a ukázal na malý parket.

„Okej.“

Číšník přinesl další pití. V podniku byly pravidlem aspoň dva drinky každý a vstupné. Uvědomila si, že ho to stojí víc, než si může policajtský plat bez starostí dovolit. Smíšené dvojice všude kolem nich popíjely a hovořily a tančily a držely se za ruce a občas se políbily. Znova si lámala hlavu, jak na ten podnik přišel.

„Jak jste se dověděl o tomhle podniku?“

„Zeptal jsem se Artieho.“

„Kdo je Artie?“

„Artie Brown. Z naší pátračky. Černoch.“

„Černoch, kterej se jmenuje Hnědej?“

„Právě tak dostala jeho praprababička svý jméno.“

„Jak to?“

„Byla otrokyně. Artie si myslí, že její majitel ji pojmenoval Brownová, protože měla hnědou kůži. Je to jen domněnka, Artie to neví jistě.“

„Kdy jste se ho na to zeptal?“

„Neptal jsem se ho. Prostě se o tom jednou zmínil.“

„Myslela jsem na ten podnik.“

„Ach tak! Ve středu. Řek jsem mu, že mám rande s jednou černou dívkou a zeptal se ho, jestli neví o

podniku, kde bysme se cítili dobře. Zatím, když se spolu seznamujeme.“

„Co Artie?“

„Doporučil mi tady ten podnik.“

„A cítíte se tady dobře?“

„Myslím, že ano. A vy?“

„Nevím. Snad to tu až trochu přehánějí.“

„Může být.“

„Co říkal tomu, že máte schůzku se mnou?“

„Artie? Co by měl říkat?“

„Přece bílý s černou.“

„O tom nepadlo ani slovo.“

„A co tomu říkáte vy?“

„Černá s bílým?“

„Ano.“

„Já doufám, že nám to spolu půjde.

Podívala se na něho.

„Doufám, že jednoho krásnýho dne budeme moct jít, kam nás napadne, a nebudeme se muset starat,

jestli nevypadáme jinak než ostatní.“

„Brown je váš partner?“

„Někdy. My máme trochu jinou organizaci než ostatní policejní revíry. V turnusech se střídáme pokaždý s někým jiným. Je to zajímavější. Taky nám to dává možnost vyměňovat si informace o zločincích a o tom, co zrovna podnikají.“

„Neodpověděl jste na mou otázku.“

„Já vám povím pravdu, Shaar,“ řekl a zkrátil její jméno, takže se rýmovalo s „pár“. „Myslel jsem, že byste se třeba necítila dobře někde, kde jsou samí běloši.“

„A co někde, kde by byli samí černoši?“

„Myslíte jako třeba v Diamondbacku?“

„Třeba.“

„Možná že bych se v takovým podniku cítil nesvůj já,“ řekl.

„A tak jste se zeptal Browna na podnik, kde bychom se cítili dobře oba?“

„Jo, ale netušil jsem, že to bude tak přesně fifty fifty. V kapele tři bílý, tři černý. Jeden barman běloch, druhej černoch. Na každýho bělocha černá tanečnice, jeden černoch na každou bílou dívku.“

„Předem určený barvy jako v omalovánkách,“ řekla.

„Hm. Chcete odsud zmizet?“

„Kam byste navrhoval?“

„Do Nebe,“ řekl.

Tak zvaný Nebeský mrakodrap byl v centru Isoly na Jeffersonově třídě. Vzali si taxík a teď – uprostřed týdne, v čilém a bdícím velkoměstě v deset hodin večer – vešli do vstupní haly a stanuli před červenou sametovou šňůrou, u níž muž v zelené livreji a zeleném klobouku přiděloval hosty po osmi až deseti do expresního výtahu, který je vynesl do padesátého osmého poschodí. Neměli rezervovaný stůl. Kling si

dělal starosti. Slavný detektiv! Jak to dopadne v Nebi? Co když k nim přijde povznesený pan vrchní, změří si je a vyšachuje? Račte prominout, panstvo, ale máme obsazeno.

Ale to se přece nemůže stát! Hezký světlovlasý detektiv v tmavomodrém obleku, překrásná černoška v

modře sladěné toaletě, měli by mít radost, že přišli zrovna k nim, dodat jejich podniku eleganci! Račte dále, pane, račte madam, vyhovoval by vám stůl u okna, je tam vyhlídka na celé město? Nádherný večer, není-liž pravda, pane? Jinak ukážu odznak a podstrčím mu pár dolarů… dělá se to v podniku jako je

Nebe?

Uvažoval o vhodné strategi celou cestu do osmapadesátého poschodí, kde přestoupili do dalšího výtahu, který je vyvezl až do pětašedesátého patra. Dveře se pak otevřely do plyšové recepce, na jejímž jednom konci byly skleněné dveře do restaurace; za nimi se romanticky třepetaly tisíce světýlek. Hned věděl, že jeho spontánní rozhodnutí bylo správné, jenže…

Panebože, už je tady; obtloustlý černobílý tučňák stojící ve dveřích! Kling by se byl radši octl tváří v tvář bankovnímu lupiči s bouchačkou v obou rukách. Odvážně vedl Sharyn ke dveřím, otevřel je a pustil ji před sebou, aby se před ní rozevřela vyhlídka na celé město. Byla oslňující. Světla se táhla odsud až k nejzazšímu konci ostrova a za něj, mosty jako by spojovaly světadíly, hvězdy uhánějící k planetám a dál za ně, k dosud neobjeveným slunečním soustavám. Málem zatajil dech. Odněkud zhloubi místnosti doléhala tichá, k tanci lákající hudba. Na kulatých stolcích s černou leštěnou deskou stály křišťálové svícny s votivními svíčkami. Servírky měly bílé blůzky a dlouhé černé sukně s rozparkem do půli stehen, každý a všechno bylo černobílé, když je člověk zamilovaný, je celý vesmír černý a…

„Pane?“

Tučňák. I on v černém a bílém, to se nezměnilo. Vypjatá hruď, povznesený pohled.

„Pane.“

Tentokrát trochu pánovitěji. Král tučňáků, pomyslel si Kling. „Detektiv Bert Kling,“ řekl. „87. pátrací skupina.“

Nastal okamžik ticha, ale skutečně jen okamžik.

Pak tučňák řekl s rozzářeným úsměvem: „Prosím, pane, dobrý večer, pane, jsme šťastni, že jste zavítal k nám, pane. Jmenuji se Rudolph, budete jen vy dva, pane Klingu?“

„Jen my dva, ano, děkuji,“ řekl zkoprnělý Kling.

„Budete si přát večeři, pane, nebo jen koktajly?“

„Sharyn?“

„Jen koktajl, prosím.“

„Jen koktajly, prosím,“ řekl Kling.

„Jak račte, prosím. Pane Klingu, tudy, prosím. Mám skvostný stoleček u okna.“

Kling si uvědomil, oč jde, teprve když je Rudolph usazoval ke stolu.

„To byla rychlá prácička, co jste vy a vaši chlapci dokázali. Ta herečka, co ji probodl ten chlap,“ řekl Rudolph.

„Ach ano,“ řekl Kling. „Děkuju.“

„Opravdu jste si pospíšili. Doufám, že se vám vyhlídka bude líbit. A hudba také. Hned vám pošlu servírku.

Kdybyste si cokoli přáli, s radostí posloužím, stačí říct.“

„Děkuju vám, Rudolphe.“

„Potěšení je na mé straně, pane Klingu, madam,“ řekl, uklonil se Sharyn a odporoučel se od stolu.

„No tohle!“ řekla.

„Představte si, co by se stalo, kdyby se tu objevil Špekoun Ol ie,“ řekl Kling a zavrtěl nevěřícně hlavou.

„Špekoun kdo?“

„Ol ie. Dělá s náma na tom případu. Musíte se s ním jednou seznámit. Vlastně radši ne…“

„Já jsem vám zapomněla blahopřát.“

„Přítel Rudolph nás zřejmě viděl v televizi,“ řekl Kling. „Když jsme odváděli Miltona do policejního vozu, kamery už čekaly.“

„Viděla jsem to,“ řekla.

„Byl jsem okej?“

„Vypadal jste moc pěkně.“

„Jde o to, co jsem říkal. Steve ani nemukl, nechtěl…“

„Steve?“

„Steve Carel a. Dělali jsme na tom ublížení na zdraví spolu. Myslí si, že Milton tu vraždu nespáchal.“

„Byl Špekoun Ol ie…“

„Ten, co stál napravo ode mě. Co se cpal před kameru.“

„Aha, už vím.“

„Tak jste ho viděla?“

„Nemohla jsem ho nevidět.“

„Jakou moc má televize,“ řekl dosud užaslý a vrtěl hlavou. „Pane jo!“

Objevila se servírka.

„Budete si přát, pane?“ řekla s úsměvem.

Z jejího chování poznal, že se taky dívala na televizi.

„Sharyn?“ zeptal se.

„Martini Beefeater, dvě olivy beze všeho, a co nejstudenější.“

„Johnnie Black s ledem,“ řekl Kling, „střik.“

„S vodou?“

„Se sodou.“

„Přejete si jídelní lístek?“

„Sharyn? Chcete něco?“

„Nějakou maličkost, jen tak pro chuť,“ řekla.

„Přinesu jídelní lístek,“ řekla servírka a odešla klapajíc vysokými podpatky; v rozparku sukně se míhaly její dlouhé nohy.

Sharyn se okamžitě otočila k oknu, pod nímž se prostírala světla města jako hnízdo rudých a bílých a

zelených a žlutých zářivých klenotů. „To je nádhera,“ řekla.

„Poslouchejte,“ řekl.

Podívala se směrem ke kapele. Čtyři hudebníci připomínající skupinu George Sheringa právě začínali

novou melodi . Trvalo jí jen chvilinku, než poznala, co to je.

„Polibek,“ řekla.

„Pojďme si zatancovat,“ řekl.

„S radostí.“

Přešli na naleštěný parket. Vklouzla mu do náruče. Přitiskl ji k sobě.

Nejdřív je

Polibek…

„Tancuju mizerně,“ řekl.

„Tancujete dobře,“ zalhala.

„Budete mě muset naučit.“

Ale polibky

Uvadnou

Zemřou, když není…

„Tady to je lepší, že?“

„O moc.“

Ten první polibek upřímný.

Polibek…

„Vidíte? Už nám to jde.“

„Co nám už jde?“ zeptala se.

Jde nám tancovat v příliš těsném objetí, myslela si. Ještě nás zavřou! Zaplať pánbu, že jsi policajt hrdina –

aspoň tady v nebi.

„Jdeme si, kam chceme,“ řekl, „jsme prostě my dva a nemusíme se starat, jestli vypadáme jako ty ostatní kolem nás.“

„Nikdy nemůžeme vypadat jako ti ostatní kolem nás,“ řekla.

„Protože vy jste tak krásná.“

„Ne. Protože vy jste fešák.“

„A na parketě extra třída.“

„Děkuju.“

„Myslel jsem sebe,“ řekl.

„Přesně to jsem myslela.“

Drž mě a šeptej

Slova lásky

Mně do očí

Líbej mě

Sladce, ať

Moje srdce ví

Že tvoje polibky nebudou lží.

„Uvidíte,“ řekla.

„Co uvidím?“

„Že nás zavřou.“

„To je okej. Jsem od policie.“

„Já taky.“

„Nějak na vás nemůžu myslet jako na policistku.“

„Já taky ne,“ řekla a přitiskla se k němu těsněji.

Zatajil dech.

Ona také.

Polibek

Ta slast

Nauč mě rozkoš znát

„Já mám tu písničku strašně ráda,“ řekla.

Já taky.“

Protože vím já zemřu

Když ten první…

„Sharyn,“ řekl.

„Ano?“

„Nic.“

Polibek

Nebude

Upřímný.

Zkouška skončila v půl jedenácté a producent, režisér a autor seděli v neosvětleném hledišti, šeptali a uvažovali o tom, jak dopadne premiéra. Ani jeden nepochyboval, že vražda Michel e Cassidyové představení nesmírně prospěje. Začínali si myslet, že hra bude mít úspěch.

„A ještě ke všemu,“ řekl Kendal , „je Josie stokrát lepší než Michel e.“

„Michel e by to v životě takhle nesvedla,“ řekl Morgenstern.

Adresovali to přirozeně Corbinovi. On byl ta jediná překážka, když chtěli obsadit Herečku Josií a ne

Michel e. Jako autor měl konečné slovo. Teď dostala Michel inu roli alternující herečka, jak bývá zvykem, a hře to jen prospělo. Musel to přiznat i Corbin.

„Přiznávám,“ řekl. „Je lepší. Do hry se dostal život. Přiznávám. A teď už mi dejte pokoj!“

„Jde o to, jak z toho co nejvíc vytřískat,“ řekl Kendal .

„Dneska odpoledne mi telefonoval Wal y,“ řekl Morgenstern. Rád se pokládal za Flo Ziegfelda nebo

Davida Merricka. Vzal si dnes večer do divadla černou buřinku a černý převlečník, teď přehozený přes

sedadlo vedle sebe, ale klobouk měl dosud na hlavě. Wal y Stein byl tiskový agent hry na rozdíl od

propagačního. „Řekl mi, že Time počítá s hlavním článkem.“

„Skvělý,“ řekl Corbin.

„Lepší by bylo, kdybysme tam někam dostali Josii.“

„Už je tam,“ řekl Morgenstern.

„Odkdy?“

„Dneska ráno s ní dělali rozhovor. Hraje místo zavražděný herečky, jak se přitom cítí, všechny tyhle kecy.“

„Kdy to vyjde?“

„Příští týden. Zdrželi to. Velká fotka Michel e na titulní straně.“

„Máme nějaký fotky, jak ji útočník bodá?“ zeptal se Corbin.

„Myslíš ve hře?“ řekl Morgenstern.

Kendal se na něj podíval.

Ne, v jejím bytě, ty hovado, myslel si, ale nevyslovil to, protože Morgenstern byl producent.

„Máme,“ řekl. „Wal y od nás dostal propagační snímky a máme taky fotky k vyvěšení před divadlem.“

„Jak do ní vráží nůž?“ naléhal Corbin.

„I ty, určitě.“

„Měl by je dostat Time.“

„Wal yho to už určitě napadlo,“ řekl Morgenstern. „Ale musíme s tím opatrně, víte. Nechceme vypadat jako supi. Ve skutečnosti…“

„Máte pravdu, musíme vyjádřit smutek, jak se sluší a patří,“ řekl Kendal .

„Proto jsem si myslel…“

„Wal y by měl začít dodávat médiím materiál o obsahu hry,“ řekl Corbin. „Nechci, aby sem lidi chodili jen proto, že Michel e náhodou někdo zavraždil.“

„Mně je úplně jedno, proč přijdou,“ řekl Morgenstern, „hlavně když přijdou. Nesmíme ovšem dát najevo, že právě o to nám jde. Napadlo mě, co takhle oznámit, že se R o m a n c e nebude hrát?“

„Nebude hrát?“

„Z úcty k Michel e, tyhlety řečičky.“

„Nehrát?“

„Je to několikamiliónová bomba.“

„Mimoto dobrá hra,“ řekl Corbin.

„Zvlášť teď, co v ní hraje Josie.“

„Já už jsem přiznal, že jsem se mýlil…“

„V pořádku, nic se neděje.“

„… a tak už dejte s Josií pokoj!“

„Omyl se napravil,“ řekl Morgenstern.

V tmavém hledišti bylo slyšet jen jejich oddechování.

„Abyste věděli…“ řekl Morgenstern.

„Co zase?“

„Oni za náma přijdou znova, víte.“

„Média?“

„Ne. Policie.“

„Vážně?“

„Především ten s těma čínskejma očima.“

„Ten s tím italským jménem.“

„Furil o.“

„Furel a.“

„Carel a.“

„Na tom nezáleží.“

„Bude vyzvídat.“

„Co jako?“

„Kolik na tom vyděláme.“

„Jak to myslíš?“

„Už se mě ptal. A teď, když je Michel e mrtvá, bude se ptát znova.“

„O to přesně jim jde.“

„Myslíš o motiv?“

„Láska nebo peníze. To jsou dva hlavní motivy.“

„Ale vždyť už zatkli toho jejího agenta.“

„Vsadím se o co chcete, že to neudělal.“

„Má o kolečko víc, klidně to moh udělat.“

„Ale neudělal.“

„Všichni agenti jsou praštěný, jak známo.“

„Ale Michel e nezabil. Vsadím se s váma o svůj podíl na tržbě.“

„Proto nás s tím budou buzerovat. Hrubej zisk, čistý zisky, tržba, honoráře. Ten Carel a.“

„Nemyslím. Mají už agenta.“

„Viděli jste toho tlusťocha?“

„Myslíš v televizi?“

„Jo. Ten žok sádla.“

„Ten si určitě myslí, že to udělal Johnny.“

„Ale Carel a ne. Carel u jste před kamerou neviděli, že ne? Aspoň já ho neviděl.“

„Protože tomu nevěří.“

„A proto se taky vrátí sem, dejte na mý slova.“

„Proč?“

„Aby se znova vyptal na naše finance.“

„Těch mizernejch šest procent by mi za vraždu nestálo.“

„Mně moje dvě taky ne.“

Oba se podívali na Morgensterna.

„Tak prr, mládenci,“ řekl.

Dívala se na něj přes okraj sklenice a zeptala se ho, proč na začátku večera zkrátil Sharyn na Shaar. Byl uvnitř ještě celý roztřesený z toho, že ji držel tak těsně v náručí. Že ji oslovil Shaar, si nevzpomínal.

„Kdy jsem vám řekl Shaar?“ zeptal se.

Nepoložil si ruce na stůl, protože byl přesvědčený, že se mu třesou. „Když jste říkal, že si myslíte, že bych se třeba necítila dobře někde, kde jsou samí bílí.“

„Cítíte se nedobře teď?“

„Ne.“

„Dobrá, cítíte se tedy dobře.“

„Ano.“

„I když všude kolem jsou samí bílí?“

„Já kolem nevidím nikoho.“

„Kdybysme šli do Diamondbacku, myslíte, že bych taky neviděl nikoho kolem?“

„Kdybysme šli do Diamondbacku, tak si myslím, že by z vás za deset vteřin byl policajt. Pravděpodobně

by vás zastřelili, jen co byste se objevil ve dveřích.“

„To je rasismus.“

„To je realismus.“

„A co vy? Vás by taky zastřelili?“

„Pochybuju.“

„Jakto? Jste taky od policie.“

„Vypadám na to?“

„Vypadáte jako krásná sexy žena.“

„Cítím se jako krásná sexy žena.“

„Tak já jsem vám řekl Shaar? Vážně?“

„Ano. Řekl jste: Povím vám pravdu, Shaar.“

„Už to tak bude.“

„Proč?“

„Asi jste mi byla hodně blízká.“

„Shaar mi říká jedině moje maminka.“

„Je to dobře nebo špatně?“

„Je to jen zvláštní. Že jste přišel na zdrobnělinu, kterou užívá moje maminka.“

„To je mi líto. Neuvědomil jsem si, že je to pro vás…“

„Ne, líbilo se mi, že jste to použil.“

„Tak já příště…“

„Ne, pořád ne.“

„Okej, jen když…“

„Jen když budete cítit, že jsem vám hodně blízká.“

„Začínám cítit, že jste mi blízká pořád.“

„Tak budem radši opatrný,“ řekla.

„Proč?“ řekl a náhle položil velké třesoucí se ruce na stůl a přikryl jimi její.

„Ach jé,“ řekla.

Vrátila se servírka.

„Ještě jednou totéž?“ zeptala se a usmála se na Klinga.

„Sharyn?“

„Ano, okej.“

„Jsem ráda, že jste toho chlapa dostali,“ řekla servírka a otočila se jako na obrtlíku.

„Ona si taky myslí, že jste fešák,“ řekla Sharyn.

„Kdo?“

„Ta servírka.“

„Jaká servírka?“ řekl.

Tu noc, když spolu byli v posteli, se jí snažil vysvětlit, co ho trápí na vraždě Michel e Cassidyové.

Poslouchala pozorně ležíc na polštářích a s rozšířenýma očima. Snažila se představit si lidi, o kterých mluvil.

„Johnny Milton prostě neměl důvod ji zabíjet, abys rozuměla,“ řekl. „Napadl ji a bodnul, víc už

nepotřeboval. Z jeho klientky se rázem stala hvězda, hraje ve hře, kde do ní taky někdo vrazí nůž, novináři se za ní můžou uběhat, tak proč by ji zabíjel? Nemá k tomu nejmenší důvod. Tím, že ji přepadl a bodnul nožem, dostal ji i hru na první stránky novin. Tak nač zabíjet husu, která klade zlatý vejce? Ne, nezdá se mi to, vůbec se mi to nezdá. Jakej by měl důvod? Lásku nebo peníze. Vždycky je to, buď to nebo ono.

Když ji zabije, přijde o peníze, tak to není láska? Je v tom nějakej další chlap nebo ženská? Může

existovat nějakej muž, co se s ní zaplet, nebo dokonce i žena? Když jde o vraždu, naučí se člověk

nepokládat nikdy nic za jistý, nic není nikdy takový, jak to vypadá. Takže třeba je za tím láska, co já vím, ta možnost tu je. Nemyslím, že by to byl blázen, na čin blázna to nevypadá. Zbývá tedy buď láska nebo peníze, odvěký příčiny, na který se můžeš vždycky spolehnout, láska nebo… promiň, ty už skoro spíš?“

Ospale přisvědčila.

Usmál se, naklonil se nad ní, políbil ji na tvář, pak našel její ústa a políbil ji na rty, podíval se jí do očí a řekl: „Dobrou noc, Teddy, mám tě rád.“

Odpověděla pravou rukou, že ho má taky ráda, pak zhasla světlo a ve tmě se k němu přitulila.

8

Carel a a Kling byli na cestě ze služebny, když po kovových schodech vedoucích do prvního patra

přicházel obrovský černoch; vypadal jako nájemný zabiják. Carel a viděl shora červenomodrou pletenou

čepici, svalnatá ramena v černé kožené bundě a mohutné zaťaté pěsti člověka, který má zatraceně

naspěch. Radši se honem uklidil z cesty, než ho příchozí převálcuje. Kling, mladší a lehkomyslnější,

oslovil temeno mužovy hlavy „Přejete si něco, pane?“ Oba překvapilo, když se z muže vyklubal – kdo by

to řekl – detektiv 2. třídy Arthur Brown v nenápadném převleku určeném k návštěvě nějaké fabriky v

přístavu; Carel a si teprve teď všiml, že mu od pasu visí hák na tahání balíků.

„Jak to dopadlo včera večer?“ zeptal se Brown.

„Myslíš v Barneyho podniku?“ zeptal se Kling.

„Jo. Totiž celkově.“

„Brzo jsme odešli.“

„Trochu moc černobílý jako domino, co?“

„Jo. Nepřirozený.“

„Toho jsem se bál, ale myslel jsem…“

„Neboj se, dopadlo to dobře. Měli jsme na to oba stejnej názor.“

Carel a se dovtípil, že jde o ženu, o které Kling zatím nechce mluvit. Ale tady o ní žvaní s Brownem.

„Kdo to vůbec je?“ zeptal se Brown.

„Neznáš ji,“ řekl Kling.

„Jak se jmenuje?“

„Sharyn.“

„Irka, co?“ řekl Brown a rozchechtal se. Carel a nevěděl proč. „S ypsilonem,“ snažil se přispět. „Jako v tý irský písničce.“

„To už vypadá líp,“ řekl Brown, ale pořád ještě se smál. „Černoši nedovedou pořádně napsat jména svých vlastních dětí. Kam jste šli…“

Cože, podivil se Carel a.

„… potom?“

„Do Nebe.“

„I helemese,“ řekl Brown. „Myslel jsem si, když je černá, že by to u Barneyho bylo pro začátek tak akorát.

Ale nebylo, co?“

„Vážně to nešlo, Artie.“

Carel a stál a mlčel.

„Ostatně, jak je černá? Jako já?“

„Tak černej jako ty není nikdo,“ řekl Kling a Brown se zase rozchechtal.

Carel a si najednou připadal nadbytečný.

„Je hnědá jako tady to zábradlí?“ zeptal se Brown.

„Trošičku tmavší.“

„Tak je teda černější než já.“

„Myslím, že ne.“

„Sejdete se zase, co myslíš?“

„Určitě. Totiž doufám. Chci říct, že to záleží taky na ní.“

„Protože kdybys chtěl, šli bysme třeba Carolina a já některej večer s váma k Číňanům nebo někam,

kdybyste o to stáli. Oba.“

„Já se jí zeptám.“

„Třeba by to bylo fajn, co říkáš?“ řekl Brown.

„Zeptáš se jí, jo?“

„Zeptám,“ řekl Kling.

„Poručík už dorazil?“ zeptal se Brown a vydal se zase po schodech nahoru.

„Artie,“ zavolal za ním Kling.

„Jo.“

„Díky.“

„Vlez mi na záda,“ řekl Brown a zmizel z dohledu.

Kling a Carel a sešli po železných schodech mlčky, jejich kroky řinčely, jako by na sobě měli brnění.

Carel a nechápal, proč mu Kling neřekl, že Sharyn je černá. Přece si nemůže myslet…

„Měli bysme si pospíšit,“ řekl Kling. „Ohlásil jsem nás na deset.“

Carel a usoudil, že to znamená konec diskuse.

Andrea Packerová seděla ve své divadelní šatně a kouřila. Byla oblečená na zkoušku, to jest měla na

sobě nabíranou fialovou tuniku, bílé terusky naboso a džíny s pasem na bocích, takže byla vidět část

břicha. Jakmile vešli detektivové, zamáčkla cigaretu jako dítě, které si potají dává čouda na školním

záchodě.

Bylo jí devatenáct, víc určitě ne, a byla nabitá energií. Dlouhé světlé vlasy měla vzadu svázané do ohonu tlustou gumičkou stejné barvy jako ta nic nezahalující tunika. Ihned vyskočila, napřáhla ruce, řekla Klingovi, jak ji mrzí, jestli zněla v telefonu roztržitě, ale právě studovala nový text. Freddie připsal celou novou scénu, nechtěl by Kling kávu nebo něco, na stolku u zadního vchodu, tam co sedí Torey, je velký kávovar. Všechno to vysypala téměř bez nadechnutí, takže se zdála ještě mladší, než ve skutečnosti byla.

„Já myslela, že přijdete sám, pane Klingu,“ řekla a bez okolků tak prozradila, o koho má zájem. Vrhla na něj pohled svých hnědých očí a zářivý úsměv; oboje by roztavilo žulu. Pak natočila židli tak, že byla skoro zády ke Carel ovi, který rozuměl řeči těla stejně dobře jako kterýkoli jiný detektiv ve městě: Cítil se tam najednou zbytečný, nebo ještě spíš neviditelný.

Kling vysvětlil, že jsou tady, protože se dověděli, že měla v tomhle divadélku společnou šatnu s Michel e…

„Ano, to je pravda. Teď jsme tady s Josií.“

… a napadlo je, že se Michel e třeba zmínila o něčem, co by jim pomohlo osvětlit vraždu.

„Mezi námi děvčaty, ano?“ řekla a zase se na Klinga usmála.

„Třeba řekla něco o něčem, co jí dělalo starosti, nebo co ji štvalo, nebo…“

„Ji štvalo všechno,“ řekla Andrea.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Carel a.

„No…“

Čekali.

Carel a si přisunul židli až před ni, aby na ni viděl, hlavně na její oči. Nezbylo jí než zůstat sedět před velkým toaletním zrcadlem s rukama položenýma na stehna. Podívala se jim do tváří a tenkým dívčím hláskem řekla: „Nerada mluvím špatně o mrtvých,“ a sklopila oči.

„Chápeme, že je to pro vás těžké,“ přisvědčil Carel a posměšně.

„O tom nepochybuju,“ řekla oplácejíc mu stejnou mincí; pak zvedla oči ke Klingovi a Carel u vynechala tak účinně, jako kdyby se k němu opět otočila zády. „Nejsem totiž sama, kdo to tak cítil,“ řekla. „Michel e nám byla strašně protivná tou svou nafoukaností, která neodpovídala jejímu talentu. Stačí se podívat, k čemu ho přinutila, myslím Johnnyho.“

„K čemu, slečno Packerová?“ zeptal se Kling.

„Aby na ni vytáhl v uličce kudlu,“ řekla Andrea.

Z jeviště bylo slyšet ostatní herce, jak znova a znova opakují nějakou scénu. Kling hrál na střední škole Kristiána v Cyranovi a zamiloval se po uši do spolužačky, která představovala Roxanu, ale ona měla oči jen pro hrdinu hry. Jmenoval se Cliff Mercer a skoro nepotřeboval nos, který mu každý večer přilepovali.

Kling se kdysi vážně zanášel myšlenkou stát se hercem. To ale bylo před válkou. Dřív, než viděl zabíjet své přátele. Pak už mu herectví jako zaměstnání připadalo frivolní.

„Existovaly nějaké náznaky, že ona a pan Milton chtějí inscenovat to napadení nožem?“ zeptal se Kling.

Nedívala se na něj, když řekla: „Myslíte jako, jestli mi neřekla Hele, víš co, Johnny mě zejtra bodne

nožem, aby si mě všimly noviny a rádio a televize a stala se ze mě slavná filmová herečka? Tak to ne. Vy byste o tom mluvil předem?“ zeptala se Klinga.

„Řekla vám, že se chce stát filmovou herečkou?“

„K filmu se chceme dostat všichni.“

Já ne, pomyslel si Carel a.

„Jak pravděpodobně víte,“ řekl Kling, „pan Milton se přiznal, že ji napad a bodnul…“

„Ovšem, stojí to v novinách, je toho všude plno, až je mi nanic. Ta hra je dobrá. Nepotřebuje lacinou

reklamu, aby měla úspěch.“

Ale uškodit jí nemůže, myslel si Carel a.

„Budete asi vědět i to,“ řekl Kling, „že pan Milton tvrdí, že ji nezabil.“

Andrea pokrčila rameny. Tunika jí sklouzla trochu níž na ňadra. Mechanicky si ji oběma rukama povytáhla.

„Co to znamená, slečno Packerová?“

„Co znamená co?“

„Že krčíte rameny.“

„Znamená to, že nevím, kdo ji zabil. Mohl to být Johnny, mohl to být kdokoli. Snažila jsem se říct hned na začátku, že nebyla oblíbená. To je prostě a jednoduše fakt. Zeptejte se herců, zeptejte se kohokoli, kdo tu pracuje. Nikdo ji neměl rád. Byla to arogantní a ctižádostivá potvora bez nadání, jestli prominete, a myslela si o sobě bůhvíco.“

Ano, ale řekni nám poctivě svůj názor, myslel si Carel a.

„Když jste předtím řekla, že ji všechno štvalo…“

„Všechno, prostě všechno,“ řekla a významně zvedla oči ke Klingovi. „Hra, jednotlivý scény, její dialogy, její kostýmy, její motivace, od prvního do posledního absolutně všechno! Pořád chtěla vědět, kdo ji probodnul. Jako by na tom záleželo! Freddieho hra je víc než jen laciná detektivka. Tenhle žánr převyšuje, vlastně ho obrací vzhůru nohama. Kdyby Michel e jen trochu chápala svou roli, musela by si to uvědomit.

Nám nejde o záhadnou zápletku, je to drama o vítězství vůle jedný ženy, o zjevení, k němuž dochází díky náhodnýmu zranění, zranění nicotnýmu a zbytečnýmu, v širším kontextu naprosto nedůležitýmu. Udělali jí to sluha nebo služka z prvního patra? Přísahám, že slyšet ještě jednou, jak se ptá, kdo to spáchal, tak jsem do ní vrazila tu kudlu sama rovnou tam přede všema!“

„Vy zřejmě rozumíte té roli, kterou měla hrát, velmi dobře,“ řekl Carel a.

„Člověk musí pochopit koncepci hry,“ řekla Andrea Klingovi a usmívala se. „Její vnitřní vazby. Michel e hrála postavu, která je v programu uvedená jen jako Herečka. Teď ji hraje Josie. Je to hlavní role. Já hraju někoho, kdo se jmenuje Náhradnice, což znamená, že musím umět všechno, co říká i dělá ta, kterou budu možná muset někdy nahradit na jevišti. V případě, že onemocní nebo bude mít nějakou nehodu nebo…“

Nebo zemře, pomysleli si oba detektivové.

„Takže já jsem nealternovala s Michel e ve skutečnosti, ale ve hře, a znát všechno, co ona dělá a říká, byla část mé přípravy na tu roli.“

„Alternující herečky, té druhé.“

„Ano, ve hře.“

„Tak. Ve hře.“

„Ve skutečným životě s ní alternovala Josie. Takže převzala její roli, když Michel e někdo zabil.“

„Napadlo vás někdy, že byste tu roli mohla převzít vy?“ zeptal se Carel a.

Obrátila se k němu a podívala se mu rovnou do očí.

„Já?“ zeptala se.

„Když jste znala všechno, co říká a dělá.“

„Určitě ne tak dobře jako Josie.“

„Přece jen, nenapadlo vás někdy, že by vám mohla připadnout hlavní role, když je Michel e mrtvá? A když jste všechno uměla jako ona?“

„Napadlo mě to, ano. Ale ne proto, že jsem znala všechno, co ona dělá a říká.“

„Proč vás to tedy napadlo?“

„Protože jsem lepší herečka než Josie.“

„Máte Josii za zlé, že dostala tu roli? Alternující herečka? A najednou z ní bude hvězda, kdežto vy – jako představitelka důležité vedlejší role…“

„Samozřejmě,“ řekla Andrea.

„Mrzí vás to.“ Carel a přikývl.

„Samo, vás by to nemrzelo?“ zeptala se Klinga.

„Asi ano,“ řekl. „Slečno Packerová,“ pokračoval, „musíme vám položit několik otázek. Chápete, jak

doufám, že vás vůbec nepodezíráme z vraždy Michel e Cassidyové. Ale je tu několik povinných otázek…“

„Mluvíte jako Mark.“

„Kdo je Mark?“

„Riganti. Hraje v naší hře Detektiva. Právě takhle by to řek.“

„My to obvykle takhle říkáme, nedá se nic dělat.“

„Rozumím,“ řekla tiše a zase sklopila oči.

„Takže byste nám snad mohla říct, kde jste byla v úterý večer mezi sedmou a osmou hodinou?“ řekl

Carel a.

„Přemýšlela jsem, kdy se k tomu dostanete,“ řekla a změřila si ho hnědýma očima. „Všechny ty řečičky o tom, že umím tu roli a že mám Josii za zlý…“

„Jak vám kolega vysvětlil…“

„Já vím. Nejsem podezřelá. Zvlášť když vám řeknu, kde jsem byla.“

„Kde jste byla?“ zeptal se Kling.

„Na aerobiku.“

„Kde?“

„Kdo z vás je kdo?“ zeptala se. „V tý hře píše Freddie o hodným policajtovi a zlým policajtovi. Neříká se jim Mutt a Jeff?“

„Kde je ten váš aerobik?“

„Vy musíte být ten hodný. Jeff.“

„Já jsem Bert. Můžete nám říct…?“

„Těší mě, Berte. Na Swiftově ulici. Dám vám vizitku. Chcete vizitku?“

„Když budete tak laskavá.“

„Byla jsem tam v úterý večer od půl sedmý do třičtvrtě na osm. Pak jsem šla domů. Ověřte si to.“

Otočila se k toaletnímu zrcadlu, sáhla mezi tucet nebo ještě víc lahviček s pudry a líčidly a kartáče a tužky na obočí, vylovila kabelku, otevřela ji, chvíli se v ní hrabala a pak podala Klingovi vizitku.

„Úterní instruktorka se jmenuje Carol Gormanová. Radši nejdřív zavolejte, nebývá tam pořád.“

„Zavoláme a děkujeme za…“

„Andy?“

Všichni se otočili k urostlému mladému muži v kulichu a modrácích, který stanul ve dveřích.

„Promiňte,“ řekl, „nevěděl jsem…“

„Pojď dál, Chucku,“ řekla. „Znáš Matta a Jeffa?“

Madden nechápal.

„Hodnej policajt a zlej policajt. Detektivové Kling a Carel a.“

„Viděl jsem vás tu minule,“ řekl Madden. „Dobrý den.“ Otočil se k dívce: „Ash chce, abysme si za deset minut znova projeli tu scénu mezi Detektivem a tebou.“

„Právě jsme si ji zahráli,“ řekla Andrea suše.

Byl jednou jeden detektiv, který se jmenoval Roger Havilland a patřil k sedmaosmdesátce. Nečekaně

přestal pracovat, protože ho někdo prohodil zavřeným oknem. Ale ještě před svým předčasným odchodem

kdysi poznamenal: „Miluju tohle město, když si lidi sundaj kabáty.“

Lidmi myslel přirozeně ženy. Když si svléknou kabáty ženy, udělá to s mužskými peklo. Jednou se s

Carel ou procházeli, sluníčko svítilo a Havil and se obdivoval dívkám nesoucím se kolem nich. Děvčatům, ne ženám. Tenkrát se lidi tak snadno neuráželi. Až na Havil anda, který nenáviděl monumentální proporce.

Nikdo ho nepostrádal. Na jeho místo nastoupili další policejní nesnášenlivci. Jenže kupodivu, v tak

nádherný jarní den, jaký právě byl, se Carel a rozpomenul na jedinou pozoruhodnou větu, kterou Havil and kdy pronesl:

„Miluju tohle město, když si lidi sundaj kabáty.“

Dneska si lidi, tedy ženy, opravdu svlékly kabáty. Dokonce i ty ženy, kterým bylo teprve šestnáct, se

vyzývavě natřásaly a oslavovaly jaro. Sukně byly teď ještě kratší, než když Havil and pronesl svou

nesmrtelnou větu, a dívky, ženy, prostě osoby opačného pohlaví, měly dlouhatánské černé punčochy až

po stehna, některým bylo pod lemem miniaturní minisukýnky vidět i podvazkový pás. Byla to příhodná

roční doba, aby se člověk trochu vyvětral, zvlášť tady ve Čtvrti.

Carel a vždycky cítil, že Čtvrt je nejvitálnější část města, uzavřená enkláva excentriků, město ve městě, které ctí své vlastní ustálené mravy a zvyklosti, svá vlastní pravidla přijatelného chování, většinou urážlivého. Kolem přešla dívka a měla na sobě…

Ale ano, byla to dívka, jestliže se za dívku dá považovat něco dvanáctiletého… na sobě jakýsi kaftan, bílý s okrasným černým lemem a dlouhými vlajícími rukávy. Na kaftanu se klátila a řinčela spousta řetězů. Na hlavě měla černý fez, zpod něhož unikal vodopád blond vlasů. Byla bosa, nohy oblepené městskou špínou. Když ho míjela, věnovala mu úsměv. Napadlo ho, jestli se i jeho dcera bude jednou oblékat jako velbloudář a blaženě se usmívat na každého kolemjdoucího.

Slunce ho příjemně hřálo na ramenou a na hlavě.

Nechtělo se mu jít dovnitř, v takový den měl tisíc chutí nepracovat.

Ale Frederick Peter Corbin III. ho očekával.

Tělocvičné studio SVĚŘTE SVÉ TĚLO RHODĚ se nalézalo v prvním patře červené cihlové budovy na

Swiftově ulici, nedaleko staré Federální baňky. Kling tam dorazil o půl hodiny dřív a žena s kudrnatými černými vlasy v trikotu mu řekla, že kurz Přijd a protáhni se, vedený Carol, ještě neskončil a potrvá až do jedenácti. Do jedenácti chybělo deset minut a tak Kling trpělivě seděl na lavičce v hale a díval se velkým zaskleným otvorem na skupinu nejrůznějších žen, jak hopsají a vyskakují do vzduchu. Sklem nebylo slyšet žádnou hudbu, ale předpokládal, že tam někde hraje, jinak by ta scéna byla úplně nesmyslná.

Asi pět minut po jedenácté začaly ženy proudit z tělocvičny, všechny zpocené, zčervenalé a rozjařené.

Otázal se poněkud masité blondýny, která je Carol. Ukázala na pěknou tmavovlásku v křiklavě růžovém

trikotu s černými nohavicemi, která na druhém konci místnosti přetáčela magnetofonový pásek. Místnost

byla slabě cítit ženským potem. Když se ji chystal přejít, zachytil svůj odraz v zrcadle, kterých tam bylo nejmíň dvanáct.

„Slečna Gormanová?“ zeptal se zdvořile.

Otočila se. Náznak překvapení na pihovatém obličeji. Rozšířené zelené oči. Malinko pootevřené rty.

Nenalíčené tváře, oči, ústa. Svěží dívka, jedna– nebo dvaadvacetiletá, usoudil.

„Ano?“

„Jsem detektiv Kling,“ řekl. „Sedmaosmdesátá pátrací skupina,“ dodal a ukázal jí odznak. Zřejmě na ni

udělal dojem. Přikývla. Čekala.

„Byl bych rád, kdybyste mi mohla poskytnout pár informací. Jde o minulý úterek večer.“

„Ano?“

„Úterý 7. dubna.“

„Ano?“

„Byla jste tady ten večer?“

„Myslím, že ano. Úterý večer? Ano, určitě jsem tu byla. Proč? Co se stalo?“

„Vedla jste ten večer kurz od půl sedmé do tříčtvrtě na osm?“

„Ano. Vlastně od půl sedmé do půl osmé. Propána, vy jste tak vážný, stalo se něco hrozného?“

„Promiňte,“ řekl.

„Nechtěl jsem vás…“

„Chtěla jsem říct, že mluvíte vážně, ne že tak vypadáte. Strašně vážně.“

„Promiňte,“ řekl znova.

„Co se tedy stalo?“

„Nic. Tohle je jen běžný postup.“

„Co vyšetřujete?“

„Znáte někoho, kdo se jmenuje Andrea Packerová?“

„Znám.“

„Byla tady ve vašem kurzu v úterý večer?“

„Aha, ono jde o tu herečku, co ji někdo zavraždil, že ano? Michel e takatak. Někdo mi říkal, že Andy s ní účinkuje v nějaké hře.“

„Ano,“ řekl. „Byla tu slečna Packerová v úterý večer?“

„Ano, byla. To víte od ní?“

„Od ní.“

„Tak mluvila pravdu.“

„Myslel jsem si to,“ řekl Kling a vzdychl.

Po celou cestu, co se táhl sem do té dálky, byl skálopevně přesvědčený, že mluvila pravdu. Ode dne, kdy nastoupil k policii jako policista v civilu nebo detektiv, se ani jednou nesetkal s tím, že by někdo uvedl alibi, které se pak ukázalo jako falešné. Ani jednou! Ne, jednou snad, ale jestli ano, tak si už nevzpomíná, kdy.

Vlastně ano, vzpomíná, ten chlap tvrdil, že byl v kině, když fakticky utloukal sekáčkem na maso svou

tchyni. Ale nikdy mu nikdo neřekl, že byl ten večer v tolik a tolik hodin tam a tam a…

Počkat! Co ten mamlas Johnny Milton? Řekl jim, že byl u O’Learyho v sedm, ale zatím tam přišel až ve

čtvrt na osm, debil jeden! Člověk musí být padlý na hlavu, když povídá, že byl někde, kde nebyl, a jsou tam lidi, který jsou si jistý pravým opakem. Přesto se každý pitomý alibi od prvního do posledního musí ověřit, jestli náhodou vyslýchanej nelže, i když by byl idiot, kdyby to dělal, protože se to tak snadno zjišťuje. „Proč jste prostě nezavolal?“

Další dobrá otázka.

Nezavolal prostě proto, že by byl nemohl zjistit, jestli osobu, se kterou mluví, někdo nenutí, aby řekla Ano, Andrea Packerová tady poskakovala v úterý večer. V telefonu nemůže člověk poznat, jestli někdo někomu drží revolver u hlavy. Proto se vydá na tu dlouhatánskou cestu až do Swiftovy, čeká na lavici, zatímco hromada ženských, který nezná, vyskakuje za zvuku hudby, kterou neslyší, nakonec se dostane k tomu, aby se zmínil o tom alibi, a dostane odpověd; kterou očekával. Někdy si myslel, že by ho docela bavilo být hasičem.

„Už jste obědval?“ zeptala se Carol.

„Ještě ne,“ řekl.

„Nechtěl byste jít se mnou na oběd?“ zeptala se. „Za rohem je dobrá hospoda.“

Vzpomněl si na Sharyn.

„Děkuju,“ řekl, „ale musím zpátky do práce.“

„Kde to máte?“ zeptala se.

„Sedmaosmdesátku? Mimo centrum. Vedle parku.“

„Třeba se tam někdy zastavím.“

Přikývl. „Abych viděla, jak vypadá policejní stanice.“

„Ano. Mockrát vám děkuju za ochotu, slečno Gormanová, pomohla jste mi.“

„Děkuju, že jste se tu zastavil,“ řekla a povytáhla jedno obočí.

Freddie Corbin vykládal Carel ovi, že autoři literatury faktu nejsou spisovatelé, literaturu faktu dovede napsat každý. Literatura faktu je vždycky jen o tom, „co jsem dělal vloni v létě“, a pořád dokola. Carel a si nemyslel, že by dokázal psát literaturu faktu, měl potíže i s psaním služebních zpráv.

Seděli v malém, sluncem zalitém pokoji, kterému Corbin říkal můj ateliér. „Ne, že by se mě to týkalo,“ řekl,

„ale než jsem se sem přistěhoval, patřilo to jednomu malíři portrétů, který v téhle místnosti maloval a říkal jí ateliér. Jak už to malíři mají ve zvyku,“ dodal s úsměvem.

Dvěma otevřenými okny proudil z malé zahrádky o poschodí níž do místnosti lahodný dubnový vánek. Za

nimi bylo nouzové schodiště plné červených pelargonií v keramických kořenáčích. Corbin seděl v černé

kožené otáčecí židli za svým psacím stolem, Carel a na obyčejné židli naproti němu. Vyrušil spisovatele, právě když diktoval několik scén své hry, ale nezdálo se, že Corbin spěchá, aby se dal zase do práce.

Carel a chtěl vědět, co Corbin ví o Michel e Cassidyové, jenže Corbin mu chtěl sdělit, co ví o psaní.

„Takže literaturu faktu pomineme jako něco, co dokáže i jedenáctileté dítě,“ pokračoval, „a pomineme i většinu nejznámějších literárních forem jako tvorbu, která nevyžaduje kázeň. A tady máme především román, který je už svou definicí něčím, co se definici příčí. Nadto dnes píše většina romanopisců stejně bídně jako autoři literatury faktu. Došlo to tak daleko, že dokáže-li někdo sestavit z pár obyčejných slov jednoduchou větu, hned je, ať je to on či ona, pokládán za „autora“, dovolí se mu jezdit na zájezdy spisovatelů, přednášet na obědech sdružení Kniha a spisovatel a obecně se chovat jako spisovatel.“

Carel a v tom žádný rozdíl neviděl.

„Autor,“ pokračoval Corbin, jako by četl jeho myšlenky, „je každý, kdo napíše knihu. Může to být kniha o dietě nebo kuchařka, kniha o sexuálním životě mouchy tse-tse v Rwandě nebo laciný trhák o krásce v nebezpečí, vysoce odborný román o zmizení ruského diplomata nebo kterýkoli z tisíce špatně napsaných

škvárů a opsaných žvástů. Autor nemusí studovat literaturu, nemusí chodit do kurzů o spisovatelském

řemesle, stačí, když se ve své ješitnosti posadí před počítač, kdy ho napadne, a píše tak mizerně, jak umí.

Stačí, aby psal dostatečně mizerně, a může v téhle rozlehlé vlasti literárního jackpotu vyhrát a stát se uznávaným autorem s právem jezdit na besedy spisovatelů se čtenáři a vyjadřovat se v televizi. Na druhé straně dramatik, drahý pane Carel o, je něco docela jiného!“

Carel a čekal.

„Dramatik je skutečný spisovatel.“

„Aha,“ řekl Carel a.

„Jeviště je poslední baštou anglického jazyka,“ řekl Corbin. „Poslední arénou, která dovoluje citlivě

zkoumat jeho povahu a pronikat do jeho hlubin. Je to poslední klopýtavá naděje na krásu a smysluplnost, poslední, ba jediná záštita slova o sobě. Proto píšu, pane Carel o. Proto jsem napsal Romanci.“

Carel a si nevzpomínal, že by se ho na to ptal.

„Teď se můžete ptát…“

Kéž bych se už mohl zeptat na Michel e, myslel si Carel a.

„… proč jsem se rozhodl vyjádřit se formou záhadného příběhu. Ale jde v mé hře o záhadu? Ó ano, je tam nůž, pokus o vraždu, chcete-li, ale ústředním bodem není pachatel, jak tomu říkáte vy, nýbrž obět, jak to nazýváte. Na rozdíl od záhad, které jsou vaším denním chlebem…“

Naším denním chlebem nejsou záhady, říkal si Carel a, jen trestné činy a lidi, kteří ty trestné činy páchají.

A dneska jsem tady proto, že se někdo dopustil ošklivého trestného činu na Michel e Cassidyové.

„… v normálním dramatu až na konci,“ pokračoval Corbin. „A ta změna, to znovuzrození může na sebe

vzít nejrůznější podoby a formy. Může to být pochopení nebo prosté poznání, nebo si dokonce postava

uvědomí, že se nikdy nezmění, a to už samo o sobě jakousi změnou je. Naopak v detektivce dochází ke

změně hned na začátku příběhu. Někdo spáchá vraždu, normálně spořádaný tok událostí se vychýlí… to

je, prosím, změna! A hrdina nebo hrdinka vstupují do děje a pátrají, nakonec vraha najdou a obnoví

pořádek, napraví změnu, k níž došlo na začátku. Jak sám vidíte, je tu veliký rozdíl mezi dramatem jako takovým a detektivkou, v níž jde o vyřešení záhady. Romance není detektivka. Utvořím si špatné mínění o kritikovi, který by ji za detektivku pokládal.“

„Nemyslíte, že podobné nebezpečí hrozí už teď?“ zeptal se Carel a.

Snažil se dostat Corbina zpátky k podstatě věci. Nebylo jí napsání velkého amerického dramatu, nýbrž

vyšetření odchylky od normálního toku událostí, kterou představovala mrtvola Michel e Cassidyové s jejími dvaadvaceti řeznými a bodnými ranami.

„Myslíte vzhledem k publicitě, které se dostalo Michel ině vraždě?“

„Ano. Spolu s tím, že v samotné hře je taky scéna s napadením nožem. Někteří kritikové…“

„Na kritiky zvysoka kašlu,“ řekl Corbin.

Carel a se podivil.

„Nepíšu pro kritiky. Píšu pro sebe a pro své diváky. Moji diváci pochopí, že nepíšu detektivní kýče, nikdy jsem je nepsal a nikdy je psát nebudu. Moji diváci…“

„Pokud vím…“

„To nebyly detektivky. Jestli náhodou narážíte na Modrý odznak…“

„Počkejte, já neznám…“

„Modrý odznak…“

„… názvy vašich…“

„Pouliční nokturno, ano. Ty dva romány o newyorské policii jsem napsal. Ale to nebyly detektivky. Byly to romány o policii.“

„Správně. O meto…“

„Ne,“ zaječel Corbin. „O žádných metodách. O metodách nikdy. A detektivky taky nikdy. Byly to prostě

romány o policistech. O mužích a ženách v modrých uniformách i v civilu, o jejich ženách, milencích,

milenkách, manželkách, dětech, rýmě, bolestech žaludku, menstruaci. Romány. Které ovšem teď

pokládám za horší formu než slovo pronášené na jevišti.“

„Jak vám bylo, když Michel e někdo bodnul poprvé?“

„Poprvé? V té uličce?“

„Ano.“

„Mám být upřímný?“

„Buďte tak hodný.“

„Byl jsem rád. Protože mé drama začalo poutat pozornost. Nemyslete si, Romance je báječná hra, ale

neškodí, když začne být středem zájmu, co myslíte?“

„Podle Johnnyho Miltona…“

„Toho idiota?“

„… to byl původně Michel in nápad.“

„To by mě nepřekvapilo. Ta holka byla ctižádostivá, rozená oportunistka.“

„Co si myslíte o její vraždě?“

„Jsem z ní smutný.“

Carel a čekal.

„Politováníhodná událost,“ řekl Corbin. „Ale musím k vám být upřímný. Pořád ještě mám radost z reklamy, kterou nám udělala. Pokud se neobrátí proti nám. Pokud nezpůsobí, že mé drama bude vypadat jako laciná detektivka.“

„Jak moc jste znal Michel e?“

„Já jsem byl proto, abychom ji obsadili – proti Ashleymu i Marvinovi – ale ten nemá vůbec vkus. Ne, to beru zpátky, koneckonců, on se rozhodl uvést Romanci. Ale Michel e dostala tu roli, protože jsem na tom já trval.“

Carel u napadlo, že nedostal odpověď na svou otázku. Zkusil to znova. „Jak dobře jste ji znal, pane

Corbine?“

„Bohužel, musím přiznat, že vůbec ne. Člověk tak často zmešká příležitost, kterou mu život nabízí, viďte?

A pak už bývá pozdě.“

„Jakou příležitost, kterou vám život nabízel, máte na mysli?“ zeptal se Carel a.

„Přece příležitost líp ji poznat.“

„Co si myslíte o herečce, která ji nahradila?“

„O Josii? Myslím, že je skvělá. Vlastně musím přiznat, že jsem se dopustil chyby, když jsem ji ze začátku nechtěl.“

„Zdá se vám v té roli lepší?“

„Abych tak řekl, myslím, že s ní máme větší šanci na úspěch. I bez toho povyku kolem Michel iny smrti, myslím, že jsme s Josií udělali terno.“

„A přirozeně, že bude-li hra mít nakonec ohromný úspěch…“

„Budu mít radost, přirozeně. Ale cena hry je v ní samé. Za deset let, za sto let ode dneška, ať si kritici říkají, co chtějí, ale ta hra bude mít svou cenu.“

„Ale úspěch by vás přesto těšil, viďte?“

„Jak by ne, určitě.“

„Úspěch by byl taky důležitý z finančního hlediska, že?“

„Peníze nejsou důležité…“

„Šest procent z tržby…“

„Ano, ale…“

„Nejvyšší odhad tržby je sto osmdesát tři tisíce dolarů.“

„Jestli se přestěhujeme do centra.“

„Což jistě uděláte, když bude hra úspěšná.“

„Ano.“

„Takže šest procent z tržby dělá skoro jedenáct tisíc dolarů týdně.“

„Ano, já vím.“

„Vypočítal jste si to?“

„Mnohokrát.“

„Skoro šest set tisíc ročně.“

„Ano.“

„Jak dlouho by se hra jako Romance mohla udržet na scéně?“

„Těžko říct. Jestli budou kritiky šílet nadšením a jestli se přestěhujem do centra? Pět šest let, těžko říct.“

„Takže z toho kouká pěkná hromádka peněz. Když to bude úspěch.“

„Ano.“

„A s Josií Bealesovou v hlavní roli a s reklamou, o kterou se zasloužilo Michel ino zavraždění,

pravděpodobnost úspěchu je…“

„Asi bych vám měl říct, než se mě na to zeptáte,“ řekl Corbin, „že na večer, kdy byla Michel e zavražděná, nemám vůbec žádné alibi.“

Carel a se na něho podíval.

„Žádné,“ řekl Corbin. „Byl jsem tady u sebe, sám, a náhodou jsem pracoval na scéně, ve které někdo

probodne Herečku. Na scéně ve hře. Jak vidíte…“

Corbin se usmál.

„Jsem vám vydaný na milost a nemilost.“

Sešli se ve tři odpoledne.

Carel u nepřekvapilo, že Andreino alibi se potvrdilo. Klinga velice překvapilo, že Corbin nemá žádné.

„Nesmrtelní spisovatelé snad nepotřebujou alibi,“ řekl Carel a.

Doufali, že Josiie Bealesovou zastihnou v divadle a pro jistotu tam zavolali, ale Chuck Madden jim řekl, že už se dneska nevrátí.

„Můžete to zkusit k ní domů,“ řekl. „Ale herečky nebývají doma.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Carel a.

„Zkoušky na angažmá, vystoupení, různý hodiny, dobročinný akce, doma nejsou nikdy.“

„Říkala, že má něco z toho na programu?“

„Já jsem jen inspicient,“ řekl Chuck vesele, „mně nikdo nic neřekne.“ Carel a věděl, že je to právě naopak.

K inspicientovým povinnostem patří vědět, kde je k dosažení každý, kdo má co dělat s představením, v

kteroukoli denní nebo noční hodinu. „Kouknu se do svýho adresáře,“ řekl, „a dám vám její telefon domů, za pokus to stojí.“ Carel a slyšel, jak listuje stránkami notesu. „Jo,“ řekl konečně, „tady to máme,“ a přečetl mu číslo. „Jinak můžete večer zkusit Gal owayovu školu. Ve čtvrtek tam bývá.“

„Máte do té školy číslo?“

„Jo, tadyhle. Severní Loringova,“ řekl Madden a nadiktoval jim číslo.

„Kdy má být příští zkouška?“ zeptal se Carel a. „Kdybychom ji nesehnali?“

„Zítra ráno v devět.“

Zkusili zastihnout Josii doma a nechali jí vzkaz na záznamníku. Pak zavolali do Gal owayovy školy a

dověděli se, že herecký kurz pro pokročilé začíná dnes večer v osm a že Josie Bealesová je v něm

skutečně zapsaná.

Oba byli ten den na nohou od osmi ráno.

Poslali si pro chlebíčky a čekali, až bude osm.

9

Gal owayova škola – nebo přesněji Gal owayova škola dramatického umění, jak stálo na tabuli v přízemí, byla v druhém patře někdejší továrny ha klobouky. Klinga zajímalo, jak to Carel a ví. Carel a odpověděl, že jsou věci, které dobrý detektiv prostě ví, cucáku! Když po špičkách vešli do rozlehlého sálu, byla výuka v plném proudu. Na skládacích židlích sedělo asi třicet studentů a sledovalo Josii Bealesovou a nějakého postaršího pána ve výstupu, při němž zřejmě nemělo zůstat jedno oko suché, jak usoudil Carel a. Starý pán sděloval své dceři, že má rakovinu a že mu zbývá měsíc života. Josie neměla v té scéně moc co

dělat, jen poslouchala. Počínala si dobře, hnědé oči se jí leskly slzami, když starý pán vyprávěl o všech příležitostech, které v životě propásl. Carel a by byl rád věděl, jestli tu scénu napsal Freddie Corbin. Stáli s Klingem v pozadí, poslouchali a dívali se. Na skládacích židlích se to uctivě vrtělo.

Když scéna skončila, pán s bradkou z první řady pronesl svou osobní kritiku a vyzval shromážděné

studenty na tvrdých skládacích židlích, aby vyjádřili své dojmy a připomínky. Po půlhodině oznámil

přestávku a Josie a postarší pán vyšli společně na chodbu. Když se k ní detektivové připojili, stála u radiátoru pod vysokým oknem a kouřila, její herecký partner nebyl nikde k vidění. Měla světlé nazrzlé vlasy vyčesané na temeno, na sobě modré džíny a bílé tričko a vypadala velice mladě, svěže a nevinně.

Ale bylo jí jednadvacet a byla zkušená herečka. A zdědila v R o m a n c i hlavní roli po jiné herečce, kterou někdo brutálně ubodal k smrti.

„Tak jak vám to jde?“ zeptal se Kling.

„Fajn. To víte, já už jsem uměla roli a znala aranžmá, alternovala jsem s ní, nespadla jsem do toho

rovnýma nohama. Chuck – Chuck Madden, inspicient – zkouší s alternujícíma hercema třikrát nebo

čtyřikrát týdně, takže my opravdu umíme.“

Zamáčkla cigaretu a opřela se o radiátor s rukama zkříženýma na prsou jakoby v sebeobraně, ale jak si

Carel a všiml, nechovala se vůbec jako člověk ve střehu. Byla štíhlá jako proutek a v těch těsných džínech a tričku vypadala málem jako opuštěný siroteček. Hnědý koloušek Bambi s velkýma očima v bílém obličeji pod záplavou nazrzlých plavých vlasů, rty nenalíčené, v jednom uchu rubínově červenou…

Postřehla, kam zabloudili pohledem.

„To není schválně,“ řekla.

Carel a nechápal.

Rychle si sáhla na pravé ucho a zatahala se za lalůček. „Tu druhou jsem ztratila,“ řekla. „Vůbec nevím kde. Vím bezpečně, že ještě dneska na zkoušce jsem měla obě.“

„U vás bylo dnes asi dost rušno,“ řekl Carel a.

„Celkem ano, ale my, co alternujeme, jsme zvyklí nastupovat narychlo. Například když někdo onemocní

nebo tak, víte. A já tu roli opravdu umím.“

„Přesto je to asi nepříjemné,“ řekl Carel a.

„Nepříjemný? Proč?“

„Myslel jsem, že není příjemné nahradit obět vraždy.“

„Ano. To, co se stalo Michel e, je hrozná věc. Ale jsme v divadle, že? Hraje se dál, nemyslíte?“ Oči jasné a zářící, neuhýbavý pohled. „A když jste řekl, že ji nahrazuju, není to tak docela pravda. Ji přece nevyhodili, abych já dostala její roli, tak to přece není. Já jsem tu, abych s ní alternovala, kdyby se jí něco stalo, já prostě hraju místo ní, ale že ji nahrazuju, se říct nedá. Nebo si to vážně myslíte?“

„Ne, jen jsem se špatně vyjádřil.“ Carel a nespouštěl pohled z jejích očí.

„Já vám něco povím,“ řekla. „To, co se stalo Michel e, je příšerný, ale lhala bych, kdybych neřekla, že kvůli sobě jsem ráda. Dostala jsem příležitost hrát hlavní roli ve hře, která teď… ne, já vím, že to zní hrozně, jenže my teď opravdu máme šanci na úspěch, víte, když se o nás tolik píše. Chápete to? Já vím, že je to hrozný, nepsalo by se o nás tolik, kdyby někdo nezabil Michel e, ale je to prostě tak. Někdo ji zavraždil a naše hra se stala středem pozornosti. A zrovna tak já – vidíte, řekla jsem to dřív než vy,“ dodala a usmála se.

„Já jsem se nechystal to říct,“ namítl Carel a.

„Já taky ne,“ přidal se Kling.

„Ne, ale mysleli jste si to, viďte? Museli jste si to myslet! Jestli ji nezabil Johnny, tak to musel udělat někdo jiný, ne? Podle novin se přiznal, že ji tenkrát bodnul, ale ne, že ji potom zabil. To je okej, ale co si myslíte vy – chci říct policie, ne vy dva, i když jsem si jistá, že si to myslíte taky – vy všichni si myslíte, že to udělal někdo, kdo na její smrti vydělá, a hodně. Že mám pravdu? A kdo na tom vydělá víc než já? Jestli budu hrát dobře v kuse, o kterým se mluví už čtrnáct dní, je ze mne hvězda. Ze mne, z nepatrný Josie

Bealesový. Takže jasně, já chápu, proč byste rádi věděli, kde jsem byla tu noc, kdy ji někdo zavraždil.“

„Dobře, tak…“ řekl Carel a.

„Ovšem,“ řekla a přikývla.

„… kde jste byla, slečno Bealesová?“

„Já věděla, že se zeptáte, stačí udělat narážku,“ řekla a usmála se.

„Jistě chápete…“

„Jakpak by ne,“ řekla. „Kdo dostal její roli? Já. Kdo se možná stane hvězdou? Já. Všechno je pravda. Ale zabila jsem Michel e, abych toho dosáhla?“

„Nikdo neříká…“

„Pánové, nebudeme si tu na něco hrát. Co by vás sem jinak přivedlo?“

„Rutina.“

„Rutinu si strčte za klobouk,“ řekla a zase se usmála.

Carel a by byl rád věděl, jestli ten úsměv je herecký trik. Anebo jen obyčejný trik. A vtom si uvědomil, že u herečky si člověk nemůže být nikdy jistý, kdy hraje a kdy ne. Mohl by se jí dívat do očí ode dneška až do soudného dne a vyčetl by z nich jen to, co herečka v tu chvíli hraje; oči by se zdály průzračné a oduševnělé a poctivé, ale mohla by to být jen hra, mohly by lhát.

„Pokud tomu rozumím…“ řekla a dramaticky se odmlčela. Byla teď nadobyčej vážná, skoro slavnostní.

„Podle novin a televize…“ řekla a zase se odmlčela.

Výborná herečka, usoudil Carel a.

„Chudinku Michel e někdo…“ Další slova jí uvízla v hrdle.

„Zavraždil…“ dořekla.

Vynikající herečka, usoudil Carel a.

„V úterý někdy mezi sedmou a osmou.“

„Správně.“

„V jejím bytě v Carterový.“

„Ano.“

„V Diamondbacku.“

„Ano.“

„Černošská čtvrt až nahoru, tam, co bydlí lepší lidi,“ řekla.

Kling nechápal, proč pokládá za nutné rozebírat rasové složení Diamondbacku. Taky ho napadlo, jak by

asi na takovou poznámku reagovala Sharyn. Nebo říká Josie jen to, že Diamondback, černý nebo jiný, se

táhne až do výstavnější části města?

„Ano,“ řekl, „bydlí tam černoši…“

„Což neznamená, že ji zabil černoch,“ řekla Josie.

„To jistě ne.“

„Ale kdo?“ zeptala se a otevřela doširoka hnědé oči. „Jestliže ne Johnny nebo nějakej černej feťák a

zloděj…“

Všiml si, že zase užila slovo černý.

„… kterej se vloupal do jejího bytu a zabil ji…“

Nebyl by to špatný nápad až na to, že v bytě se nenašly stopy po násilném vloupání. Médiím to

neprozradili a ani ona to nemohla v žádném případě vědět, pokud to nebyla ona, komu Michel e otevřela

dveře a čí nůž spatřila.

„Kdo to tedy byl?“ zeptala se.

Kling neřekl nic. Carel a taky ne. Pochopili, že světla ramp se zmocnil někdo talentovanější než oni.

„Já? Byla jsem v Diamondbacku v úterý večer mezi sedmou a osmou? Byla jsem v Carterový?“ zeptala

se. „Na jejím horním konci?“

Vyčkávali. Když se čeká dost dlouho, ti druzí se chytí do vlastní pasti. „Byla jsem tam a vraždila Michel e v její posteli?“

Michel e byla zavražděna ve dveřích svého bytu. Nikde – v tisku ani v televizi – nepadla zmínka o tom, že by byla zavražděná v posteli.

„Byla nebo ne?“ zeptal se Kling.

„Měla jsem hodinu zpěvu,“ řekla. „Moje učitelka zpěvu se jmenuje Aida Renaldiová. Chodím k ní na hodiny už čtyři roky. Každý úterý v sedm – pokud se nehraje nebo nezkouší. V úterý jsme dozkoušeli v pět hodin.

Byla jsem v centru za deset minut sedm, hodina mi začala v sedm a skončila v osm. Pak jsem šla rovnou

domů. Dám vám Aidinu vizitku, jestli chcete.“

„Děkujeme,“ řekl Kling.

Hledala v kabelce, zjistila, že vizitku asi nemá, a napsala jim adresu. Dole v centru. Carel a se odtud právě vrátil a nijak netoužil jít tam znova.

„Nejdřív jí zavolejte,“ řekla Josie. „Má moc práce.“

„Zavoláme,“ řekl.

„Já jsem Michel e nezabila,“ řekla Josie. „Je mi jí opravdu moc líto.“

Najednou zesmutněla.

„Ale přitom jsem vlastně šťastná,“ řekla.

Aida Renaldiová byla bez sebe radostí, že jeden ze dvou detektivů, kteří za ní přišli, je Ital. Netušila, že Carel a se pokládá za Američana. Asi proto, že se narodil jako občan Spojených států a nikdy ho nikdo jinak nenazval. Aida se naopak narodila v Miláně a právem se pokládala za Italku, neboť byla stále

italskou občankou a tady dostala pracovní povolení. Měla ostatně v úmyslu vrátit se do Itálie, jakmile našetří dost peněz na financování své operní kariéry přerušené sňatkem, porody a rozvodem, událostmi, které neproběhly nutně v tomto pořadí.

Aidě bylo šestačtyřicet let a vážila skoro devadesát kilo; aspoň v tomhle ohledu vyhovovala požadavkům na operní divu. Obarvené vlasy měla černé jako uhel a když Carel a a Kling přišli ten večer do jejího studia, byla oblečená jako cikánka. Oba detektivy napadlo, že právě vystupovala v Carmen. Ve

skutečnosti dávala hodinu dívce, která nerozeznala Verdiho od Pucciniho, ale byla – stejně jako Aida – tak při těle, že na operní kariéru aspirovat mohla. Když dívka odcházela, usmála se na Klinga. Carel a si všiml, že Kling sklízí úsměvy od nemála dívek. Zase ho napadlo, kdo asi je Sharyn.

Během rozhovoru s detektivy seděla pěvkyně u piana a zpívala z listu ári z Madame Butterfly a

vehementně hovořila o tom, jak je důležité umět jak francouzsky, tak italsky, když chce člověk zpívat v opeře…

„Německy ne tak moc záleží,“ řekla…

… a sdělila jim, že má daleko radši Dominga než Pavarottiho. Mimochodem potvrdila, že Josie

Bealesová…

„Holka primissima!“

… u ní byla na hodině zpěvu v úterý od sedmi do osmi.

„Má moc bel a hlasíček,“ řekla.

„Tak o co kráčí?“ zeptal se Carel a zčista jasna.

Bylo asi deset minut po půlnoci a oba jedli to, co jedí policisté, když mají zrovna čas: hamburgery a

hranolky v hospodě v Averyově, nedaleko bytu Aidy Renaldiové.

„O co má kráčet?“ zeptal se Kling a zakousl se do hamburgru, ze kterého kapal kečup a hořčice.

„Vždycky jsem si myslel, že spolu můžeme mluvit…“

„Můžeme.“

„… o všem. Měl jsem pocit…“

„Já taky.“

„Jako tvůj starší brácha, jestli chceš…“

„Jo, já taky, ale…“

„Tak jak to, že chodíš s čemoškou a nemůžeš se mnou o ní mluvit? Ne, vážně, Berte, sakra, jak to, že mi nemůžeš říct o černošce, se kterou máš rande, musíš to vykládat Artiemu, ale nemůžeš to říct mně? Co si o mně myslíš, že jsem rasistickej idiot? Jak si to představuješ, ty nádivo?“

„Au,“ řekl Kling.

„Jo, au, ty vole!“

„Já jen nevěděl, co tomu řekneš,“ vykoktal Kling.

„Čím dál tím líp,“ řekl Carel a. „Nekecej, že nevíš, co si budu myslet o černo-bílejch vztazích, nekecej…“

„Promiň!“

„Nech těch blábolů, prosím tě!“

„Já prostě nevím, co si sám myslím,“ řekl Kling a oba muži na sebe překvapeně civěli. Jenže právě v tom okamžiku vešel do místnosti světový omezenec číslo 1.

„Honím vás, kluci, po celým městě jako blázen,“ řekl Špekoun Ol ie Weeks a vecpal se k nim ke stolu.

„Hej, slečno,“ zahulákal a objednal si tři hamburgry a dvojitou porci hranolků. „Můj poručík vzkazuje, že jesli tu holku vodkrouhnul Johnny Milton, tak ten mord patří vosmavosumdesátce.“

„Klidně si ho vem,“ řekl Carel a, „když to tak dopadne.“

„Samo. Zatím, než ho Nel ie v úterý vobviní…“

„Jestli ho obviní.“

„Vobviní. A do tý doby budeme mít pro ni moře důkazů.“

„Jak to myslíš?“

„Náš poručík chce, abysem se tím zabejval dál.“

„Na to zapomeň,“ utrhl se na něj Carel a.

„Co tě kouslo?“ zeptal se Ol ie a tvářil se uraženě. „Jesli to Milton udělal, tak máš bejt rád, že ses přičinil dostat ho za katr.“

„Ne. Nám jde každýmu o něco jinýho,“ řekl Carel a. „My chceme dostat toho, kdo zabil Michel e

Cassidyovou. Ty chceš usvědčit Miltona.“

„Ta samá vosoba, kolegáčku.“

„My máme jinej názor.“

„Kdo my? Váš poručík? Nel ie? Byl sem u vás, nezapomeň. Ty seš jedinej, kdo má jinej názor. Voba

budou vděčný, když vyšťárám něco na podporu jejich názoru. Jesli seženu lidi, kerý dosvěčej…“

„Jaký lidi? Co to žvaníš?“

„Lidi, kerý znali Miltona i tu holku. Lidi, kerý můžou říct…“

„Ol ie, jdi od toho! Lidi, který je znali, jsou lidi, s kterýma my jsme už mluvili. Jestli to zbabráš…“

„No dovol, já že to zbabrám? Krucinál, co je to s tebou?“

„Slyšels mě, Ol ie. Jdi od toho! Berte, jdem!“

„Kam dete? Co je s váma?“

„Dej si chutnat,“ řekl Carel a.

Kdykoli Mark Riganti hrál detektiva, a to bylo často, připravoval se na roli tak, že ve dne v noci nosil v podpažním pouzdře falešnou pistoli. Pistole byla příslušně zatížená a měla stejné modročerné zbarvení jako opravdická osmatřicítka značky Smith & Wesson. Riganti si ji koupil dřív, než si výrobci hraček uvědomili, že když někdo namíří obchodníkovi do obličeje falešnou pistolí, může se ten nešťastník vyděsit k smrti a ochotně otevřít pokladnu, jako kdyby pistole byla pravá. Tahle jako pravá vypadala a Riganti se s ní cítil jako skutečný policista. Pravda je, že i bez pistole hrál detektiva už tolikrát, že se někdy cítil víc jako policajt než herec.

Riganti hrál detektiva ve filmu o bostonské policii, který se jmenoval Poldové, a detektiva o torontské policii Pokrevní příbuzní a detektiva ve filmu Nahoře a dole, i když v exotickém převleku, protože film byl o policistech v Jokohamě. Ve hře Romance pojednávající o newyorských policistech hrál Detektiva, který vyšetřuje útok nožem na Herečku, která hraje ve hře nazvané Romance, kdo se v tom má vyznat!

Vymyšlená hra Romance ve skutečné hře nazvané Romance! Kde nikdy nedojde k závěrečnému polibku.

Ten večer v jedenáct hodin seděl bosý u svého kuchyňského stolu s falešnou pistolí v podpažním pouzdře z pravé kůže, ve značkových modrých džínech a v bílé košili s dlouhými, teď vykasanými rukávy, jak je podle jeho názoru mívají detektivové. Na stole před ním ležel otevřený text R o m a n c e. Obsahoval teď několik nových scén, které na modrý papír napsal na stroji sám jejich slavný dramatik a rozdal je účinkujícím ten den odpoledne. Pokud přidané scény vůbec něco změnily, tak jen k horšímu. Máme kliku,

že Michel e někdo zabil, pomyslel si Riganti.

Nebyla to z jistého hlediska zrovna hezká myšlenka, protože než zemřela, Riganti ji považoval za možnou kandidátku do své postele, pokud by se hra uváděla delší dobu. Jedním z důvodů, proč se Riganti dal na hereckou dráhu, byla možnost setkávat se se spoustou hezkých žen, v některých scénách je líbat a v některých případech s nimi lézt do postele. Mimo jeviště. A nejen v některých, ale v mnoha. Riganti by se byl vsadil, že herci se k tomu dostanou častěji než detektivové na policejních stanicích. Ale o to teď nešlo.

Teď je tu ta příšerná hra s těma novýma nemožnýma scénama, které se Riganti musí do zítřejší zkoušky

naučit nazpaměť. Do devíti hodin! Riganti obvykle přemluvil některou mladou herečku, aby si prošli své scény společně, nalákal ji tak snadněji do ložnice. Ale dneska večer nebyl na takové hrátky čas. Dneska tu byla jen dřina, nutnost naučit se všechny tyhle Freddieho cancy.

Detektiv:

Myslela jste si vůbec někdy, že byste tu roli mohla dostat vy?

Náhradnice:

Ne, nikdy.

Detektiv:

Nikdy vás nenapadlo, že kdyby herečku v hlavní roli…

Riganti nenáviděl podtržená slova.

Náhradnice:

Nikdy.

Detektiv:

… někdo zavraždil…

Nenáviděl dialogy s nedokončenýma větama. Na scéně je nejtěžší přerušit druhého herce tak, aby to

znělo přesvědčivě.

Náhradnice:

Nikdy, nikdy, nikdy!

Detektiv:

… pak vy jako alternace…

Náhradnice:

Kolikrát vám to mám…

Detektiv:

… byste mohla zdědit její roli?

Náhradnice:

… říkat?

Detektiv:

Jako alternující herečka byste ji mohla naprosto přirozeně nahradit.

Náhradnice:

Jakživo mě nenapadlo nic tak ctižá…

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Vyrušený Riganti se podíval nejprve na zamčené dveře a pak na kuchyňské hodiny na zdi.

Deset minut po jedenácté.

Od té doby, co se před osmi měsíci nastěhoval do tohoto bytu, ho už dvakrát vykradli. A teď se nějaký

blázen objeví u jeho dveří deset minut po jedenácté!

„Kdo je?“ křikl.

„Pan Riganti?“ křikl hlas v odpověď.

„Kdo je?“

„Policie.“

To ti akorát věřím, pomyslel si Riganti.

Vstal od stolu, šel k dřevěným dveřím a přiložil k nim ucho, jak už to v roli policajta udělal mnohokrát.

Současně vytáhl pistoli z pouzdra a přiložil ji k druhému uchu s hlavní namířenou ke stropu, jak to dělají policisté na divadle i ve filmu. Z chodby se ozývalo jen funění. Při novém zaklepání blízko místa, kam tiskl ucho, uskočil o krok. Srdce mu bušilo.

„Hej vy tam, slyšíte mě?“ řekl hlas.

„Slyším. Jak vím, že jste policie?“

„Votevřte dveře. Ukážu vám vodznak.“

Odznak. Dobré znamení! Riganti hrál v mnoha hrách a filmech, kde se nepravý policajt prozradil tím, že neříkal odznak, nýbrž placka. Placka říkají odznaku jen civilové. Riganti odstrčil závoru, ujistil se, že řetěz je na místě, a pootevřel dveře. Škvírou spatřil neobyčejně otylého chlapa, který držel v ruce modrozlatý smaltovaný odznak.

„Detektiv Oliver Weeks,“ řekl ten chlap. „Vosmdesátávosmá pátrací skupina. Vyšetřuju vraždu Michel e

Cassidyový. Otevřel byste laskavě dveře?“

„Ukažte mi průkaz, prosím,“ řekl Riganti.

Tlusťoch si znechuceně odfrkl, vytáhl náprsní tašku a vylovil z ní legitimaci v průsvitném pouzdře a přiložil ji ke škvíře ve dveřích. Bylo na ní policejní razítko a barevná fotografie skoro navlas podobná osobě, jež ji držela; taky na ní bylo jméno, které ten člověk Rigantimu právě sdělil: DETEKTIV I. TŘÍDY OLIVER

WEEKS a podpis.

Riganti usoudil, že ten člověk opravdu je detektiv.

Sundal řetěz a otevřel dveře, zapomněl přitom, že pořád ještě třímá falešnou zbraň, kterou zapomněl

zastrčit zpátky, Ol ie ji zmerčil a okamžitě sáhl po své velice opravdové pistoli ve vypouklém pouzdře, které měl po pravém boku. Riganti rázem pochopil, oč jde. Zařval: „Je falešná, já jsem herec, pro rány Boží, já jsem herec!“ Ol ie si vzpomněl, že člověk, za kterým sem přišel, je skutečně herec. Ale byl už u policie tak dlouho, že hned vyštěkl: „Zahoďte pistoli!“ Riganti přeochotně poslechl. Ol ie ji odkopl přes pokoj.

„Málem jsem vás zastřelil,“ řekl.

„To mi ani nemusíte povídat,“ řekl Riganti.

Měl trochu potíže s dechem.

„Máte na to povolení?“ zeptal se Ol ie.

„Vždyť vám povídám, že není opravdová!“

„Vypadá vopravdově.“

„Má tak vypadat.“

„K čemu vám je?“

„Už jsem vám to říkal. Jsem herec.“

„Jo?“ řekl Ol ie.

„Ve hře, kterou studujeme, hraju Detektiva.“

„Aha, jo, pravda.“

„Strašně jste mě polekal,“ řekl Riganti.

„Vy mě taky,“ řekl Ol ie. „Máte tu něco k pití?“

„Co jako?“

„Něco na posilněnou.“

„Myslíte chlast?“

„Jo, chlast. Pivo, víno, co máte.“

„Vy smíte ve službě pít?“

„Ne,“ řekl Ol ie a posadil se za kuchyňský stůl.

„Myslím, že mám v ledničce pivo,“ řekl Riganti.

„Jo, pivo bodne.“

„To je ohromně zajímavé,“ řekl Riganti, šel k ledničce a otevřel ji.

„Ve službě nesmíte pít, ale vy si dáte u mě pivo.“

„Jo, to je moc zajímavý,“ řekl Ol ie. „Jaký pivo to je?“

„Heineken.“

Ol ie přihlížel, jak Riganti otvírá dvě láhve a jednu z nich mu podává zároveň se sklenicí.

„Div jsem vám neustřelil šišku,“ řekl Ol ie. „Ať žijem!“

Napil se rovnou z láhve. Riganti si nalil pivo do sklenice a posadil se naproti Ol iemu.

„Tak co víte vo tom hajzlovi, co ji voddělal?“ zeptal se Ol ie.

„Koho tím myslíte?“

„Toho jejího agenta, Johnnyho Miltona.“

„Já ho moc neznám.“

„A co tu holku?“

„Michel e?“

„Jo. Znal ste ji dobře?“

„Zkoušeli jsme spolu tři týdny, když…“

„Co to znamená? Rozdal ste si to s ní?“

„Ne. Ovšemže ne.“

„Proč ovšemže? Ste teplej?“

„Chraň bože.“

„Proč chraň bože? Spousta herců jsou teplouši.“

„Já ne.“

„Věděl ste, že von s ní žije? Ten agent?“

„Právě jsme si to začínali uvědomovat.“

„Kdo my?“

„My všichni. Účinkující, technický personál. Už to bilo do očí.“

„Že spolu žijou.“

„Ano.“

„Proč myslíte, že ji zabil?“

„Já to nevím jistě, jestli ji zabil.“

„Myslíte si, že se mohla zaplíst s jiným chlapem?“

„To vždycky vyslýcháte takhle?“

„Todle není výslech.“

„Tak co je to?“

„Dva chlapi kecaj a popíjej přitom pivo.“

„Ne, mě to opravdu zajímá, jak vyslýcháte. Já totiž často hraju detektivy.“

„Jo ták.“

„Režiséři si myslí, že vypadám jako policajt.“

„To že si myslí?“

„Co myslíte vy? Vypadám jako policajt?“

„Myslím, že na policajta vypadáte trochu jako buzík.“

„Už jsem vám řek…“

„Já netvrdim, že ste buzík, řikám jen, že tak vypadáte. Aspoň na policajta.“

„Musím říct, že režiséři si to nemyslí. Podle nich vypadám autenticky.“

„Vypadám já jako polda?“ zeptal se Ol ie.

Jako bečka sádla, měl Riganti na jazyku, ale spolkl to.

„Vypadáte jako herec, kterej představuje policajta,“ řekl.

„Neděláte si srandu?“ řekl Ol ie. „Je tam eště pivo?“

„Jistě, hned vám dám.“

„Jako herec?“ řekl Ol ie. „Rád bych byl herec.“

„Není to tak lehké, jak si myslíte.“ Riganti postavil na stůl další pivo. Otevřel ho, šoupl přes stůl k Ol iemu a vzal do ruky svou nedopitou sklenici.

„Ď,“ řekl Ol ie, naklonil láhev k ústům a zhluboka si loknul. Otřel si ústa hřbetem ruky a řekl: „Myslíte, že mu zahejbala?“

„Pokud můžu soudit, tak ne.“

„Tak proč ji zamordoval?“

„Vy si myslíte, že ji zabil, ale já to nemůžu tvrdit jistě.“

„Mezi náma poldama,“ řekl Ol ie a mrkl na něj, „proč si myslíte, že ji voddělal?“

„Mezi náma hercema, proč si to myslíte vy?“

„Protože ten hajzl lže, jako když tiskne.“

„Jak to víte?“

„Byl sem u toho, když ho vyslejchali.“

„Já často vyslýchám,“ řekl Riganti.

„Já taky,“ řekl Ol ie.

„Jakou máte metodu? Při výslechu?“

„Ptám se a pachatel vodpovídá. Jak to myslíte, jakou metodu?“

„Myslím, jestli se na výslech nějak připravujete?“

„Esli se připravuju?“

„Ano. Jako já mám tu falešnou pistoli, abych…“

„Div sem vás, čoveče, nevodbouchnul.“

„… se vžil do myšlení detektiva. Nosím tu pistoli s sebou. Všude. Do metra, do hospody, všude. Pistole je přece důležitou součástí toho, bejt detektiv, ne?“

„Toseví.“

„Vem detektivovi pistoli a je to, jako bys mu uříz penis.“

„No… toseví.“

„Když mám tu pistoli, tak svou roli prožívám, chápete?“

„Toseví.“

„Takže jak se připravujete vy?“

„Jak se připravuju?“

„Než někoho vyslýcháte?“

„Nepřipravuju se.“

„Vy se nepřipravujete?“

„Prostě tam du. Řeknu Hezky se, ty neřáde, přiznej, kde si byl v úterý večer, nebo bude zle! Když

nevodpoví, ptám se dál. Řeknu mu, že to může jít po dobrým, ale taky po zlým, ať si vybere. Ty pomož

mně, já pomůžu tobě. Chceš vyfasovat místní basu, nebo státní, chceš bejt pohromadě s negrama, kerý ti natrhnou prdel? Nebuď blbej, ty moulo, a řekni mi, kdes byl?“

„A-ano.“

„Taklenc,“ řekl Ol ie, vzal láhev, napil se, postavil ji a říhl: „Pardón,“ řekl.

„Dejme tomu tedy, že byste vyslýchal tu dívku, co… tady, koukněte se,“ řekl Riganti, vzal text Romance, přitáhl si židli k Ol iemu a pokračoval: „Jak byste k tomu přistoupil? Tady k té scéně, co mám s tou dívkou?“

„Kerou?“ řekl Ol ie.

„S tou, co s ní alternuje.“

„Koho ji?“

„Tu, co ji zabili.“

„Tu Cassidyovou?“

„Ale ne, tohle je z té hry.“

„Je to prej děsná srágora.“

„Je.“

Ol ie vzal do ruky text, zašilhal na něj a zeptal se: „Proč je ten papír modrej?“

„To jsou nově přidané stránky. Jsou modré, aby se odlišily od původních. Bývají modré, žluté, růžové,

zelené, dokonce i fialové, než provedeme opravy ve starém textu.“

„Těžko se to čte, ty pitomý modrý stránky.“

„To ano.“

Ol ie civěl do textu. Nakonec váhavě sáhl do kapsy a vyndal pouzdro. Brýle, které z něho vytáhl, byly

maličké, staromódní, jaké nosil Benjamin Franklin. Když si je nasadil, vypadal jako tlustý vědátor.

„Na čtení,“ vysvětlil omluvně.

„Já nosím kontaktní čočky,“ řekl Riganti pro útěchu.

Ol ie si narovnal brýle na nose, odkašlal si, jako by se chystal číst nahlas, ale rozmyslel si to. Mlčky se zahloubal do stránky. Obrátil a pustil se do další.

„Máte pravdu,“ řekl a potřásl hlavou, „je to debilní hra.“

„Já vám to říkal. Ale…, přesto…, jak byste vedl tenhle výslech?“

„Tendleten tady?“

„Ano. Jak on chce vědět, jestli někdy pomyslela na…“

„Jo, už to vidim,“ řekl Ol ie. „Já bych to. udělal taklenc. Řek bych: Heledťese, slečno, budme realisti, okej?

Je to holka, s kym mluvim, že jo?“

„Je.“

„Protože s holkou musim mluvit trochu slušnějc, že jo, s holkou se nedá mluvit jako s ňákym zasranym

chmatákem, chápete? Člověk se musí mírnit. Takže já bych řek…, jak se ta holka menuje?“

„Nemá jméno.“

„Jakto, nemá méno?“

„Nemá. Říká se jí prostě Náhradnice.“

„A jak jí řikáte, dyž s ní mluvíte?“

„Nijak.“

„Vo to je to těžší.“

„Jakto?“

„Protože dyž se menuje řekněme Mary, můžete začít takle: Koukej, Marynko, budeme realisti, jo? Řeknete jí Marynko místo Mary, chápete? Hned na začátku navážete vosobní kontakt. Ale dyž ta buchta nemá ani méno, tak je to zatraceně těžký.“

„To je dobrá připomínka.“

„Nikdo na světě neni bez ména.“

„V téhle hře ano.“

„Tak jo.“ Ol ie vrtěl hlavou, znova koukal do textu a pak řekl: „I dyž se nemenuje nijak, já bych řek: Heleďte se, slečno, buďme realisti, okej? Vy vážně čekáte, že vám budu věřit, co mi tu vykládáte? Alternujete, jak řikáte, v týdle hře za tu ženskou, co hraje hlavní roli, s tou, co ji pak zabijou, a vás že by ani nenapadlo pomyslet si Kruci, třeba to budu hrát po ní já? Copak vy nechodíte do kina, slečno? Nikdá ste neviděla film, kde si hvězda zláme nohu a ta druhá musí hrát místo ní? Jak všichni ty technici, co seděj na lávkách nahoře vysoko nad jevištěm, vodkud visej reflektory, jsou celý vedle, dyž vona začne zpívat? A jak ten dědula, co roztahuje voponu, stojí s hubou votevřenou překvapením a jak ta babka s kostýmem přes ruku a špendlíkama zapíchanejma v zástěře stojí, jako dyby do ní bacil hrom, a celý divadlo se div

nepotentočkuje překvapením nad tou, co alternuje – vy mi chcete namlouvat, že ste takovejdle film nikdy neviděla, slečinko? Jen buďme realisti. Takle bych jí to řek.“

„Pohádka,“ zašeptal Riganti. „Děkuju.“

„Už ste někdy líbal ňákou holku v těch vašich hrách?“ zeptal se Ol ie.

„Ovšem.“

„Co dělá teplej, dyž musí ve hře políbit holku?“

„To nevím.“

„Abyste mi rozuměl, já neřikám, že vy ste teplej, to ne. Jen mě tak napadá, jak jim přitom asi je. Myslíte, že pak dou domů a vypláchnou si hubu mejdlem?“

„To určitě ne.“

„Mě to jen tak napadlo. Prožíváte někerý ty scény? Dyž v těch hrách musíte dát hubičku ňáký ženský?“

„Ovšem.“

„Ale někdo to dělat musí, že jo,“ řekl Ol ie a vycenil v úsměvu zuby jako žralok.

„Jenže to není tak snadný, jak si myslíte.“

„Bodeť. Musí to bejt sakra těžký líbat cizí ženskou před deseti tisícema lidma?“

„Je to těžký.“

„To bych řek. Musel ste někdy hrát s nějakou tou holkou hambatou scénu?“

„Jistě.“

„Co řeknou tem ženskejm, dyž na nich chtěj, aby se slíkly?“

„Koho myslíte?“

„No ty lidi, co jim řeknou, aby se slíkly.“

„Myslíte režiséra?“

„Jo, co jim řekne?“

„Pokud to hra vyžaduje…“

„Jo, tak řekněme, že vyžaduje.“

„Řekne prostě: Tak a teď si zkusíme tuhle scénu. Tak nějak.“

„A ona se prostě slíkne?“

„Když to ta hra vyžaduje.“

„V týdle hře sou ňáký scény, kde se musej slíkat?“

„Ne.“

„Michel e Cassidyová se v tý hře nemusela nikdy slíknout, řikáte?“

„Ne.“

„Takže jejího frajera nemohlo namíchnout něco takovýho?“

„Ne.“

„Tak proč se tak namích, že ji bodnul dvaadvacetkrát?“

„Jestli to vůbec udělal,“ řekl Riganti.

„Ale jo, udělal, sichr,“ řekl Ol ie.

„Co když třeba Andy?“

„Co je to za chlapa?“

„To je žena. Andrea Packerová! Hraje Náhradnici. Pamatujete si scénu, kterou jste právě čet…“

„Jo, už vim.“

Ol ie se na chvíli zamyslel.

„Ne, ta to nemohla bejt,“ řekl po chvíli. „A ta druhá taky ne.“

„Proč ne?“

„Protože sou herečky,“ řekl.

„Proč by to mělo…“

„Protože vobě musely vidět ten film,“ řekl Ol ie.

10

Sotva Carel a ten pátek vyskočil z postele, zavolal Rigantimu v naději, že si s rum bude moct ještě ten den promluvit. Riganti řekl, že už s ním včera jeden detektiv hovořil. „Který detektiv?“ zeptal se Carel a.

„Ol ie Weeks,“ řekl Riganti. „Bylo to nesmírně cenné.“

Carel a nepochopil, co tím chce říct.

„Kdybyste měl později pět minut, snad bychom mohli…“ řekl.

„S radostí, ale já zkouším od devíti do…“

„Já si stejně potřebuju v divadle promluvit ještě s několika lidmi.“

„Dobrá, jistě, tak přijďte do divadla,“ řekl Riganti. „Moc rád si s vámi pohovořím.“

Carel a si pospíšil pod sprchu a lámal si hlavu. Jak cenné?

Na Farleyově dálnici ho dopravní zácpa zdržela dobrých čtyřicet minut. Dostal se do divadla až deset

minut po deváté. Rychle se rozhlédl a ulevilo se mu, když zjistil, že tentokrát ho Ol ie nepředběhl.

Riganti v džínech, italských mokasínech naboso a v plandavém bavlněném svetru byl už na jevišti s

Andreou Packerovou. Dnes ráno měla na sobě mechově zelenou zavinovací minisukni, oranžové tenisky

a oranžové tričko. Podprsenku neměla, dlouhé světlé vlasy měla sepnuté na temeni jako snůpek obilí.

Riganti se snažil vysvětlit něco režisérovi a dramatikovi, kteří seděli na předních sedadlech, svých

obvyklých, jak už Carel a věděl. Stál vzadu v hledišti. Pomalu si zvykal na tmu a snažil se zjistit, jestli tam sedí ještě někdo jiný.

„… trochu realističtější přístup,“ říkal Riganti. „K tý scéně.“

„Tak abych měl jasno,“ řekl Kendal . „Říkáš, že jste s Andy přišli dneska časně ráno…“

„V osm,“ řekla Andrea.

Carel a volal Rigantimu v půl osmé.

„… projít si scénu, kterou budeme zkoušet?“ zeptal se Kendal .

„Zopakovat si ji,“ řekl Riganti.

„Vlastně ji tak trochu vylepšit,“ řekla Andrea.

„Vylepšit?“ zeptal se Corbin.

„No jo. Vlastně jo,“ řekl Riganti.

„Tu novou scénu?“ zeptal se Corbin.

„Vniknout do ní,“ řekla Andrea.

„Najít k ní realistickej přístup,“ řekl Riganti.

„K mojí nový scéně?“ zeptal se Corbin.

„No…, ano. K tvý… jak bych to… nový scéně.“

„Která je mimochodem super,“ řekla Andrea.

„Super, vážně,“ řekl Riganti. „My do ní jen chceme vniknout.“

„Tím, že ji vylepšíte?“ zeptal se Corbin.

„Tím, že se pokusíme…“

„Improvizovat? V mý nový scéně?“

„Dodat jí trošku reality,“ řekl Riganti a otočil se k Andree o pomoc. „Pokusit se, aby v ní bylo trochu víc tý reality,“ řekla a povzbudivě se usmála.

„Já si myslím, že je reálná ažaž, jestli dovolíte,“ řekl Corbin. „A kromě toho – vylepšovat se může v

herecký škole, kdežto tohle je, kdybyste to náhodou nevěděli, zkouška na moji hru. Takže vezmeme tu

novou scénu, jestli vám to nevadí. Tak jak jsem ji napsal, prosím. Slovo za slovem.“

„Mě by zajímalo slyšet, co si vymysleli,“ řekl Kendal , jako by o nic nešlo. „Jak dlouho by vám to trvalo?“

zavolal na jeviště.

„Deset minut,“ křikl Riganti.

„Tak se na to kouknem, ne, Freddie?“ řekl Kendal . „To nemůže škodit.“

„A taky ne prospět,“ řekl Corbin. „Máme osm nových stránek, který…“

„Vem to jako cvičení,“ řekl Kendal . „Aby se uvolnili.“

„Ashley…“

„Jestli to prospěje jim, může to prospět i tý scéně. Tak spusťte, Marku,“ zavolal k jevišti.

„Ashley…“

„My jsme se snažili…“ začal Riganti.

„Nevyprávěj a předved nám to,“ řekl Kendal .

„Dík,“ řekl Riganti a kývl na Andreu, která si hned sedla na dřevěnou židli, složila ruce do klína a sklonila hlavu. Na jevišti i v hledišti nastalo ticho. Byli tu jen dva herci na pracovně osvětlené scéně se židlí, kteří se chystali improvizovat pro režiséra, dramatika a detektiva, co seděli a stáli v ztichlém a ztemnělém hledišti. Carel a se pozorně díval. Riganti neřekl ani slovo, jen kroužil kolem židle.

„Podívejte se, slečno,“ oslovil ji konečně, „budeme realisti, okej? Opravdu očekáváte, že uvěřím…“

„To nejsou moje slova,“ řekl Corbin šeptem, který se donesl až ke Carel ovi stojícímu vzadu v hledišti.

„To je vylepšení,“ zašeptal Kendal stejně hlasitě.

„Nedovolím, aby měnili…“

„Prokrista, poslechněme si to, ano?“

Divadlo opět ztichlo.

Oba herci rozpačitě hleděli z jeviště do tmy, čekali na instrukce.

„Znova, prosím,“ řekl Kendal .

Riganti chvíli váhal, pak kývl na Andreu, která zaujala stejnou pozici jako předtím, s rukama v klíně a se skloněnou hlavou. Riganti zase začal kroužit kolem ní, Carel ovi se zdálo, že to dělá výborně. „Tak, slečno,“ řekl drsným a zároveň familiárním hlasem, „budeme realisti, okej? Opravdu očekáváte, že uvěřím tomu, co mi tu říkáte? Alternujete ve hře za hlavní představitelku, tu někdo zabije a vy jste si ani jednou nepomyslela Bože, třeba budu hrát místo ní?“

„Nikdy mě to ani nenapadlo, ne,“ řekla Andrea.

„Ale jděte, slečno! Copak nechodíte do kina?“

„Ovšemže chodím…“

„Nikdy jste neviděla film, kde si hvězda zlomí nohu a ta, co za ní alternuje, hraje místo ní?“

„To nejsou moje slova,“ šeptal Corbin.

„Psst,“ zasyčel Kendal .

„… a všichni ty technici, co sedí na lávkách v provazišti vysoko nad jevištěm, odkud visí reflektory, jsou celí vedle, když ta druhá spustí? A ten děda, co otvírá oponu, stojí s hubou otevřenou, jak je překvapenej, a babka s kostýmem přes ruku a špendlíkama zapíchanejma v zástěře taky stojí, jako kdyby do ní praštil hrom, a celý divadlo je bez sebe překvapením nad tím, co ta druhá dokáže!“ Riganti se zastavil před Andreou a namířil jí prstem do obličeje. „A vy mi tu chcete namlouvat, že jste takovou scénu nikdy

neviděla, milá slečno?“

„Viděla jsem…“

„Tak budeme realisti,“ zařval Riganti a najednou přestal být tím, koho hrál, nebyl rozzlobeným detektivem ve scéně, kterou improvizoval, ale mžiknutím oka se z něho stal nenápadný Mark Riganti; stál tu v džínech, plandavém svetru a mokasínech naboso a chabě se usmíval do šesté řady, kde seděli Kendal a

Corbin, s němou otázkou, jestli mu to schválí.

„Bravo,“ zašeptal Kendal .

„Bravo, polibte mi všichni prdel!“ vykřikl Corbin a vyřítil se z divadla.

„Jestli někoho nemůžu cítit,“ řekl Kendal , „tak jsou to autoři. Byl bych namouduši ten nejšťastnější člověk na světě, kdybych mohl režírovat telefonní seznam! Dejte mi pár zkušenejch herců a slibuju vám, že udělám z telefonního seznamu trhák.“

Seděli v bistru v divadelní uličce, kde Michel e Cassidyová utržila první ránu nožem. Když Kendal uklidnil herce a slíbil jim, že se jejich autor vrátí, jen co ho přejde záchvat uraženosti, vyhlásil půlhodinovou přestávku.

„Jenže já vůbec nemůžu zaručit, že se vrátí – pokud není lepší herec než ty ostatní.“

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se Carel a.

Oba muži pili kávu. Carel ovi byli srdečně jedno jak autoři, tak telefonní seznam, i když i ten zřejmě někdo napsat musel. Nechal však Kendal a mluvit. Když člověk mluví, něco se o něm dozvíte. A někdy taky docela náhodou o tom, koho zabili. „Byl to přece obrovskej vejbuch, takhle vzteklýho jsme ho ještě

nezažili,“ řekl Kendal a zvedl oči k nebi. „Jak si troufáte tohle, jak si troufáte onohle, jdu rovnou na Esádé, postarám se, aby…“

„Kam že?“

„Co?“ řekl Kendal , „aha, na Esádé, Svaz dramatiků. Americkejch, to se rozumí, jakejch jinejch, polskejch?

Freddie vyhrožoval, že tam půjde a dá herce propustit a mě taky za to, že jsem je podporoval, aby zničili jeho hru…, to jsou jeho vlastní slova, mimochodem. Zničili! Vyletěl z divadla jako rachejtle. Bud’je to hereckej výkon století, aby ukázal, kdo je tady pánem, a ty si, rejžo, se mnou nehraj, nebo to byl skutečnej záchvat dětinskýho vzteku, kterej naší spolupráci nikterak neprospěje.“

„Co si myslíte, že to bylo?“

„Vztek,“ řekl Kendal . „Potíž s autorama, zvlášť divadelníma, s dramatikama, který mají v divadle přehnaně velkou moc, je v tom, že omylem pokládají svůj příspěvek k tvořivýmu procesu za ten nejdůležitější. A to je samozřejmě pouhopouhej kec!“

„Pane Kendal e,“ řekl Carel a, „jak jistě víte, my pořád ještě vyšetřujeme tu vraždu…“

„Ano, předpokládal jsem, že jste přišel proto,“ řekl Kendal suše.

„Ano, jsem tu fakticky kvůli tomu. A fakticky si můžeme ušetřit spoustu času…“

„Ten večer, co někdo zabil Michel e, jsem strávil s Cooperem Haynesem.“

„Kdo je Cooper Haynes?“

„To je ten vážený pán, co hraje v Romanci Režiséra. Užívám ten výraz záměrně. Výraz vážený pán. Na

většinu herců se nehodí. Ale Coop je důstojný, zdvořilý gentleman, díky bohu aspoň za to. Myslel, že by mu stálo za to promluvit si od srdce se skutečným režisérem. Všimněte si, že na to přišel teprve potom, co jsme začali zkoušet. Najednou se rozhodl, že by měl vědět, jak režisér opravdu vypadá, když má správně vypodobnit režiséra na jevišti. Víte, oni jsou to takové děti, i ti nejlepší. Tak jsem s ním strávil několik hodin a držel ho za ručičku, to samozřejmě nemíním doslova, Coop je ženatý a má tři děti, všechno v naprostým pořádku.“

„A u vás?“

„To má být otázka? A jestli ano, co má společnýho s Michel inou smrtí?“

„Vy jste s tím začal,“ řekl Carel a.

„Pravda. Já jsem homosexuál, pane Carel o, ano. V současný době žiju s jedním divadelním výtvarníkem,

jmenuje se José Delacruz, je taky gay a je o patnáct let mladší. Mně bude v říjnu sedmačtyřicet. Jestli počítám dobře, tak když jsem se naposledy díval, bylo jemu dvaatřicet. A chcete-li to vědět, byl tam s náma ten večer, co byla Michel e zavražděná.“

„S vámi a s panem Cooperem Haynesem?“

„Ano. Tedy ne ve stejné místnosti, my jsme pracovali v obýváku a José byl ve svým studiu o něco dál na chodbě. Je autor výpravy k obnovený premiéře Měsíce pro smolaře, O’Neill, víte, neviděl jste to náhodou?“

„Ne.“

„Škoda. Ale to je jedno, prostě tam jsem byl a ti dva tam byli taky. Jak říkával Casey Stengel: Můžete si to ověřit.“

„Když říkáte tam jsem byl…“

„U sebe doma. Severní Groverův park 827.“

„Kde s vámi bydlí pan Delacruz.“

„Prozatím ano. Já nevěřím na dlouhotrvající vztahy. Život je krátkej a čas utíká.“

„Když o tom mluvíme…“

„Přišel v sedm.“

„Cooper Haynes?“

„Přesně v sedm.“

„A odešel kdy?“

„Kolem desátý. Byl by se ještě zdržel, kdyby Joey nezačal tak ošklivě naznačovat, jak je pozdě. Jsou to děti, namouduši.“

„Myslíte herce?“

„Herce, spisovatele, výtvarníky, návrháře kostýmů, každýho, kdo má co dělat s divadlem.“

Až na režiséry, pomyslel si Carel a.

„Techniky vyjímám,“ řekl Kendal . „Personál jako rekvizitáře, osvětlovače, muzikanty, když jde o muzikál.

Ale každej, kdo patří k tomu tak zvanýmu tvůrčímu týmu – Bože, chraň mě před nima!“

„Odešel pan Haynes z vašeho bytu v době mezi sedmou a desátou?“

„Neodešel, byli jsme celou dobu spolu.“

„Nešel si pro sendvič nebo něco takového?“

„Máme doma zásobu jídla a pití, zaplať pámbu.“

„Neodešel si zakouřit?“

„Nekouří. Já taky ne.“

„Nečetl jste náhodou něco nebo nekoukal jste se na televizi – nebo neposlouchal rádio, to je jedno –

přibližně v době, kdy byla zavražděná Michel e Cassidyová?“

„To bylo někdy mezi sedmou a osmou, že?“

„Tak vy to víte?“

„Ano, vím.“

„Četl jste to někde nebo viděl nebo slyšel.“

„Ano. Nevím to z vlastní zkušenosti, jestli narážíte na to. Nebyl jsem u Michel e v době, kdy byla

zavražděná.“

„Víte, kde bydlela?“

„Nevím.“

„Nikdy jste tam nebyl?“

„Nebyl.“

„Takže vy a pan Haynes jste byli spolu v úterý 7. dubna večer od sedmi do desíti.“

„Ano.“

„A nikdo jste z bytu v té době neodešel?“

„Byli jsme tam oba od sedmi do desíti.“

„A pan Delacruz taky neodešel?“

Kendal chvíli váhal. Pak řekl: „Nemám tušení.“

„Říkal jste, že kolem desáté začal nepříjemně naznačovat…“

„Ano, ale…“

„Byl tam tedy celou tu dobu? Mezi sedmou a desátou?“

„Budete se muset zeptat jeho.“

„Snad byste musel vědět, kdyby si odskočil? Na chlebíček nebo na cigaretu?“

„Joey nekouří. Mimoto Michel e ani neznal. Jestli naznačujete, že vyklouzl, aby ji zabil…“

„Nic podobného,“ řekl Carel a.

Ale říkal si, že Delacruz je jediný člověk, který může potvrdit, kde byli Kendal s Haynesem v době vraždy.

A Michel e znali oba.

„Tak o co jde?“ zeptal se Kendal . „Aha, už chápu. Udělali jsme to s Coopem rukou společnou a

nerozdílnou, viďte? Skutečný režisér a nepravý režisér pádili do Diamondbacku zabít naši hvězdu kvůli

něčemu, co ví jenom Pámbu. Mimochodem, ještě než se zeptáte, pane Carel o, vím, že bydlela v

Diamondbacku, protože, jak známo, čtu noviny, koukám se na televizi a poslouchám rádio. Kde v

Diamondbacku, to nevím, ale vy vážně věříte, že ve městě se najde někdo, kdo by nevěděl, že Michel e

bydlela v Diamondbacku s mužem, kterýho zatkli za to, že ji napadl nožem? A jak si myslím já, nejen, že ji napadl, ale i zabil. Vy si tady ale hrajete na detektiva…“

„Ne, pane Kendal e, nehraju…“

„… v laciný detektivce, ve který já a Coop…“

„Ne, pane Kendal e, není to detektivka…“

„… jsme zapíchli Michel e nožem…“

„… ani laciná, ani jiná.“

„Že ne? A co je to tedy, když naznačujete…“

„Já jsem nic nenaznačoval.“

„Tak když nahlas uvažujete… to vám připadá jako správný výraz? Když uvažujete, jestli jsme si s Coopem nevzali taxíka, nevrazili do Michel ina bytu a brutálně…“

„Ji nezavraždili,“ napověděl mu Carel a.

Kendal se na něj podíval.

„Tohle není laciná detektivka,“ řekl Carel a. „Tohle je případ ženy, kterou zavraždili.“

„Rozdíl mi uniká.“

„Rozdíl je v tom, že ona je doopravdy mrtvá.“

„Ach ano, už chápu.“

„A někdo způsobil, že je mrtvá.“

„Pak je tedy dobře, že Coop a já máme takový alibi, co myslíte?“ řekl Kendal .

„Jestli vám ho pan Delacruz potvrdí.“

„Odpřísáhne to, to vám slibuju.“

„Pak si nemusíte dělat vůbec žádné starosti.“

„Žádný starosti,“ řekl Kendal .

Carel a věděl, že je třeba promluvit si jak s Cooperem Haynesem, tak s Josém Delacruzem, protože jsou

Kendal ovým alibi, a všechna alibi musí být ověřená. Stejně je nakonec vrahem vždycky ten hezký, dobře vychovaný premiant od vedle, který měl pro každého souseda vlídné slovo a nikam nestrkal prsty – ovšem pozor na cizí poklopce! Takže kdo se v tom galimatyáši má vyznat?

Ale i když by byl s největším potěšením rozprávěl s dalšími, bezpochyby velezajímavými divadelními

osobnostmi, musel ve čtyři hodiny odpoledne odvést syna Marka na softbal . Poručíku Byrnesovi už

vysvětlil, že by rád odešel ze služby o hodinu dřív, protože jejich hospodyně má dovolenou a jeho dcera April jde dnes poprvé do baletní školy a Teddy ji tam musí odvést, což znamená, že on musí zavézt Marka a jeho čtyři spoluhráče k základní škole Juliana Pacea, vzdálené tři kilometry od jeho normálního vzdělávacího ústavu.

Proto byl tedy šest večer Carel a na školním hřišti a trpělivě čekal, až hra skončí, zatímco Kling byl před domem č. 827 v ulici Severní Groverův park a čekal, až se José Delacruz vrátí domů, a Teddy scházela ze schodů Baletní školy Priscilly Hawkinsové s Aprilinou upocenou rukou ve své, když si všimla, že

červený kombík značky Buick zacouval přímo do mříže chladiče jejího malého červeného auta značky

GEO.

Jakmile na něj vrátný kývl, že přichází člověk, na kterého čeká, vešel Kling za Delacruzem do domu a

dohonil ho u výtahu.

„Pan Delacruz?“ řekl.

Překvapený Delacruz se otočil. Byl sotva metr sedmdesát vysoký, hubený a nijak mohutně stavěný, na

sobě měl modrozelenou košili s dlouhými rukávy a s manžetami zapnutými na knoflíčky, černé rourovité

kalhoty a sportovní boty. Obočí měl husté a černé, stejné jako rovné vlasy, sčesané dozadu, a nápadné

kouty. Oči měl čokoládově hnědé, rty ženské jako Mick Jagger a nos tenký a lehce ohrnutý, takže vypadal, že si ho jeho majitel pořídil u plastického chirurga. Až na ty boty připomínal spíš matadora než výtvarníka.

Je ovšem třeba podotknout, že Kling se s představiteli těchto profesí ještě nikdy nesetkal. „Pan Delacruz?“

opakoval.

„Ano?“

Slabý náznak španělského přízvuku i v tom jediném slově.

„Detektiv Kling, sedmaosmdesátá pátrací skupina,“ řekl Kling a ukázal mu odznak.

„Vy jste od policie?“ zaječela ta ženská.

Teddy dělalo potíže odezírat jí ze rtů. Desetiletá April, která by tu ženskou díky decibelům jejího hlasu slyšela ve vedlejší ulici, se podívala na matku a znakovou řečí jí sdělila, že ta paní chce vědět, jestli je od policie.

Přiběhly ke svému autu, zrovna když ta paní vylezla z buicku a prohlížela si jeho zadek. Teddy nechápala, proč pátrá po škodě na svém voze, když právě vrazila do jejího.

Ne, nejsem od policie, naznačila.

„Ne, není od policie,“ řekla April.

„Tak co je teda tohle?“ křičela ta paní a mávala divoce rukama a ukazovala na štítek s písmeny ADPP

přilepený na předním skle. V tomto případě však písmena neznamenala Antidrogovou pořádkovou policii,

nýbrž Asociaci doplňkového pojištění policistů. Být Carel a Ir, měl tam ještě štítek IP – Irské pojišťovny. A kdyby nebyl neochvějně přesvědčený, že ten, kdo se narodil v Americe, je prostě Američan a nikoli Italoameričan nebo nějaký jiný Iksameričan, mohl tam mít ještě štítek Společnosti Columbia. V daném

případě ten, který tam měl, sděloval každému případnému zvídavému strážníkovi, že vůz patří buď

příslušníkovi policie nebo některému členovi jeho rodiny.

April začala znakovou řečí vysvětlovat Teddy, že „ta paní chce vědět,“ ale Teddy už byla v ráži. Ať jí April řekne, že ano, její otec je u policie, je fakticky detektiv, ale co to má společného s tím, že ta paní vrazila při couvání do jejího auta, rozbila přední světlo…

„Mírni se, mami,“ řekla April.

… a přední mříž a pomačkala kapotu?

„Můj tatínek je detektiv,“ řekla April klidně. „Vy jste nám rozbila přední světlo a mříž a poškodila kapotu, tak proč by mělo záležet na tom, čím je?“ Teddy sledovala pohledem dceřiny rty. Důrazně přikývla a chtěla sáhnout do kabelky pro řidičský průkaz, když si vzpomněla, že techničák a povinné ručení má zamčené

ve voze v přihrádce na přístrojové desce. Chystala se odemknout dveře, když ta ženská zařvala: „Hej,

počkat, kam si myslíte, že odjedete?“

Teddy ji neslyšela.

Ta ženská ji popadla za rameno a prudce s ní smýkla, div ji neporazila.

„Slyšíte, co povídám?“ zaječela.

Tentokrát jí Teddy viděla na rty a rozuměla. Rozuměla taky slinám, které stříkaly z rozzuřených rtů a

páchly cibulí.

„Myslíte si, že vám projde vražda, když je váš manžel u policie? To už držela Teddy za obě ramena a

zuřivě s ní lomcovala. „Takhle si to představujete, jo? Radím vám, abyste…“

Teddy ji kopla do levé holeně. April se rozběhla k telefonní budce.

Klinga napadlo, že byť by mohl být divadelní dekorací ke hře řekněme o francouzském králi. Ale Joey

Delacruz mu sdělil, že byt navrhl a zařídil on a to ve stylu královny Anny, začátku 19. století, empiru, současné královské rodiny a královny Marie ze 17. století. Nic z toho ani vzdáleně nepřipomínalo francouzského krále a Kling si řekl, že to nechá plavat. Delacruz dále vyjádřil naději, že jeho tvorba – asi ten byt, usoudil Kling – přetrvá jeho vztahy s Kendal em, které někdy pokládá za poněkud zpuchřelé.

Carel a se Klingovi nezmínil, že Delacruz je homosexuál, asi to nepokládal za důležité. Ani Kling si

nemyslel, že by na tom záleželo, pokud jeden nebo druhý z nich – nebo oba, nezavraždili Michel e

Cassidyovou.

„Povězte mi něco o 7. dubnu večer,“ řekl.

„I jejej, my opravdu mluvíme jako detektiv z televize, že ano?“

Kling si nemyslel, že mluví jako detektiv z televize. To přirovnání se mu nelíbilo.

„Například, kde jste byl ten večer?“ zeptal se.

„Tady,“ řekl Delacruz. „Račte prominout, ale neměl bych vědět, oč vlastně jde?“

„Mluvil jste nedávno s Ashleym Kendal em?“

„Naposledy ráno, když mi dal pusu na rozloučenou a šel do práce.“

Kling by byl rád věděl, jestli ho Delacruz chce dopálit i tímhle. Tím, že jeden muž líbá druhého na

rozloučenou, když jde do práce. Chvíli o tom uvažoval a pak dospěl k názoru, že ho to zlobí míň než

přirovnání k policajtovi z televize.

Snažil se neznít jako někdo z televizního seriálu Hil Street Blues, když řekl: „Vzpomenete si, kde jste byl ten večer, kdy byla Michel e Cassidyová zavražděná?“

„Mám tu Michel e znát?“

„Váš přítel říká, že ne.“

„Ashley?“

„Pan Kendal , ano.“

„Vadí vám, že jsme gayové?“

„Pane Delacruzi, mně je jedno, co jste nebo co děláte, pokud se chováte slušně na ulici a neplašíte koně.“

„Bravo! To jsou slova královny Viktorie.“

„Ale prý jste o ní věděl.“

„O královně Viktorii?“

„O kom jiném než o královně Viktori .“

„Já jsem se s Michel e Cassidyovou nikdy nesetkal, ale co se jí stalo, vím, to ano. Musel bych být

postiženej hluchotou, slepotou a němotou, abych to nevěděl.“

„Výborně. Kde jste tedy byl tu noc, co ji někdo zavraždil?“

„Tady.“

„S někým?“

„Ověřujete si něco, co vám řekl Ashley?“

„Říkáte, že jste s ním nemluvil od dnešního…“

„To je pravda.“

„Tak proč si myslíte, že si ověřuju něco, co on řekl?“

„To mě jen tak napadlo, pane Klingu, čistě jen tak.“

„Kde jste byl celý den?“

„Dneska?“

„Ano. Čekám na vás od…“

„Proč se nezeptáte Ashleyho, kde jsem byl? Byl by vám řek…“

„Já jsem s ním nemluvil.“

„Ale někdo přece musel…“

„Ano, kolega.“

„Nemohl se zeptat on? Nebo jste si chtěli být jistý, že mě Ashley předem nezavolá a nevaruje mě?“

„Nevaruje vás před čím?

„Abych si dal pozor na jazyk. V případě, že byste se mě ptali, kde jsem byl ten večer, co někdo zavraždil Michel e.“

„Už jste mi řekl, že jste byl tady. A taky, že jste s Kendal em mluvil naposledy brzo ráno, než odešel do práce.“

„Jak víte, že to bylo brzo ráno?“

„Vím to, protože zkouška začala v devět.“

„Jak jednodouché, můj milý Watsone!“

„Tak co si myslíte, pane Delacruzi?“

„Řek vám Ashley, že tu byl se mnou ten večer, co někdo zamordoval Michel e?“

„Proč mi prostě neřeknete vy, kde byl?“

„Byl tady.“

„Celou noc?“

„Celou noc.“

„Může to někdo potvrdit?“

„Panebože!“ řekl Delacruz.

Kling vyčkával.

„Vy si myslíte, že já nevím, že vy to víte, pane Klingu?“

„Co že vím?“

„Že tu Ashley měl schůzku s tím hercem, co hraje v tý idiotský hře, kterou Ashley režíruje, Režiséra?“

„Od kolika do kolika hodin?“

„Cooper Haynes přišel v sedm a odešel v deset,“ řekl Delacruz. „Vím to, protože chodím spát daleko dřív.“

„Odešel někdo z nich z bytu během toho večera?“

„Ne, až v deset. Pan Haynes odešel v deset. Ashley neodešel. Ashley tu totiž bydlí, abyste věděl.“

„Odešel jste z bytu vy?“

„Byl jsem tu celou dobu, co tu byl pan Haynes,“ řekl Delacruz a zasmál se. „Já totiž znám Ashleyho až

moc dobře, víte.“

Vrátný v domě v jižní části města, kde bydlel Cooper Haynes, řekl Klingovi, že pan Haynes odešel před

deseti minutami vyvenčit svého psa. Kling ho dohonil o dobrých sedm ulic dál směrem z centra, jak kráčí za vodítkem, na jehož konci byl přivázaný chlupatý psík. Ten začal na Klinga hned štěkat, jak to dělají malí pejskové, když se pokoušejí přesvědčit kolemjdoucí, že jsou vlastně přestrojení němečtí ovčáci nebo obrovské dogy. Haynes opakovaně říkal: „Ne, ne, Francisi,“ ale maličký Francis ňafal a snažil se kousnout Klinga do kotníku. Kling měl tisíc chutí na tu protivnou potvoru šlápnout a udělat z ní placku, milovníci psů celého světa, spojte se!

Haynes Francise konečně zvládl a pokračovali společně po ulici, psík očichával kdejaký vyzáblý strom,

kolem kterého šli, a příležitostně hodil pohrdavě očkem po Klingovi, jako by to byla jeho chyba, že žádný z těch zákrsků neodpovídá jeho toaletním zvyklostem. Kdyby to byl Francis přece jen „udělal“, jak se říká, Haynes by – poslušen zákona tu ošklivou věc sebral a přeložil igelitový pytlík tak, aby se lidské ruce nedotkly toho, čeho se dotýkat nemají.

Ten večer byl však mrňous mimořádně neochotný zachovat se jaksepatří. Haynes ho jako hodný páníček

a řádný občan přemlouval a lichotil mu, ale kde nic tu nic. Francis jen opovržlivě ohrnoval nosánek na každý městsky ubohý stromek nebo mohutný hydrant, který míjeli.

Psíkova nechuť a Haynesova proslulost vyvolávaly u pobavených nebo uznalých kolemjdoucích různé

projevy jako „ale ale“ a „i ty jeden“. To, že Haynese poznávali, nesouviselo s jeho rolí Režiséra –

veledůležitého Režiséra v příšerné hře někde na předměstí. Bylo důsledkem toho, že se Haynes pětkrát

týdně objevoval na obrazovce v seriálu zvaném Ohňostroj, v němž představoval vlídného a přátelského

venkovského doktora Jeremyho Phippse. Jak tak kráčeli po chodníku a neustále se zastavovali, aby si

psík mohl všechno očichat a odmítnout; lidé Haynesovi kynuli, usmívali se a kamarádsky na něj volali:

„Haló, pane doktore, jak se daří?“ nebo „Dobrý večer, pane doktore, kde máte Annabel u?“ Annabel a se

jmenovala kachnička, kterou v seriálu doktor choval jako domácího mazlíčka a kterou před časem unesla

tlupa ilegálních čínských přistěhovalců; kradli totiž drůbež a prodávali ji do restaurací specializujících se na čínskou kuchyni. Při pozornosti, kterou psík věnoval eventuálním záchodkům, Haynesově snaze přemluvit ho, aby to „udělal“, a úctě, kterou snad všichni obyvatelé města do posledního zahrnovali

hodného doktora Phippse, nevěděl Kling, jak se vytasit se svými otázkami, aby byly souvislé a směřovaly stále více k věci. Nakonec je však přece jen položil.

„Byl jste skutečně v bytě panů Kendal a a Delacruze včera večer, to jest 7. dubna mezi sedmou a desátou hodinou?“

„Byl,“ řekl Haynes. „Potřeboval jsem se duševně připravit, víte? Lidi si normálně myslí, že herec do role prostě skočí jako děti, když si na něco hrajou. Ale kdepak, nikoli, tak prosté to není, kéž by bylo! Herec potřebuje spoustu znalostí a bádání, musí ovládat řemeslo. O talentu nemluvím, ten se předpokládá,“ řekl skromně. „Jde o všechno to ostatní, co k herectví patří. Musím říct, že Ashley mi k té roli poskytl neobyčejně cenné postřehy. Mám pocit, že od našeho rozhovoru hraju tu nesmírně obtížnou roli stokrát

líp.“

Kling si z jakýchsi důvodů začínal myslet, že lidi od divadla žijou v nějaké podivně egocentrické říši divů.

Začínal věřit, že nikdo z lidí podílejících se na Romanci Michel e Cassidyovou zabít nemohl. Všichni do jednoho byli pohrouženi do sebe sama tak důkladně, že to vylučovalo možnost brát na vědomí jakoukoli jinou bytost ve vesmíru. Zabít? A koho, prosím vás?

Přesto – a řekněme si, že tvrdošíjně:

„Odešli jste ten večer vy nebo pan Kendal z bytu?“

„Já jsem odešel v deset.“

„Předtím ne?“

„Ne. Ani já, ani on.“

„A co pan Delacruz?“

„Neviděl jsem, že by ten večer odcházel,“ řekl Haynes. A pak vítězoslavně: „Hodnej Francis! Ty jsi ale hodnej chlapeček!“

Ten večer leželi sami spolu v posteli, šeptali si ve tmě.

„Já mám strach.“

„Neboj se!“

„Z policajtů mám odjakživa nahnáno.“

„Ne, ne.“

Láskyplné doteky, utěšování.

„Už od dětství. Z policajtů na mě jde strach.“

„Nemáš se čeho bát.“

„Bojím se, že mě při něčem přistihnou.“

„Ale kdež.“

„Při něčem, co se nesmí.“

„Jsem tady, netrap se, brouku.“

„Cítím se před nima provinile. Policajti! Já ani nevím proč.“

„No tak, no tak.“

Známé tělo ve tmě, doteky, hlazení. „Podle nich jsme ji zabili.“

„Podle nich ji zabil kdekdo.“

„Pamatuješ se na tu detektivku od Agathy Christie?“

„Na kterou?“

„Na tu, kde vraždili všichni.“

„Už vím. Byl to film.“

„Ano.“

„Báječnej film.“

„Ano.“

„Ve vlaku.“

„Ano. Zabijou ji všichni.“

„Clouseau. Inspektor Clouseau.“

„Ne, tak se nejmenoval.“

„A jak teda?“

„Proč to říkáš?“

„Napadlo mě to…“

„Ne, Clouseau to nebyl.“

„To už taky vím.“

„Já teď nebudu moct celou noc spát.“

„Promiň, brouku.“

„Oni a Clouseau, a já nezamhouřím oko.“

„Prostě to pusť z hlavy.“

„Clouseau a ty zatracený policajti.“

„Moc mě to mrzí, vážně.“

„Myslí si, že jsme ji zabili.“

„Ne, ne, uklidni se.“

„Už nás skoro mají.“

„Ne, brouku, uklidni se.“

Ticho.

„Tak vidíš!“

„Ano.“

„Už je to lepší?“

„Je.“

Opět ticho.

„Jak jen se ten chlap jmenuje?“

„Prostě na to nemysli.“

„Ten Belgičan.“

„Ano, ale nemysli…“

„Ten inspektor.“

„Jen klid.“

„Snažím se.“

„Nech mě, ať…“

„Nechám.“

„… ti pomůžu.“

Polibky. Doteky. Laskání důvěrně známého těla.

„Aaaach.“

„Lepší, brouku?“

„Ano.“

„Není to lepší?“

„Je.“

„O moc lepší, viď?“

„Ano.“

„A teď ty mně.“

„Ano.“

„Všechnu tu horkou šťávu.“

„Ano.“

„Ještě. Ještě.“

„Ach Ježíši!“

„Ano!“

„Ano!“

„Ach ano, má lásko.“

Ticho. Někde v bytě tikají hodiny. Pravidelné oddychování.

„Joey?“

„Mmmm?“

„Byl to Maigret. Ten inspektor.“

„Ano. Děkuju.“

Ticho. Venku na ulici kvílí policejní siréna. Opět ticho.

„Ashley?“

„Mmmm?“

„Byl to Poirot.“

Když se octli tu noc sami spolu v posteli, pověděla mu, že je obviněná z ublížení na zdraví. Oči jí planuly, prsty se jen míhaly, dosud zuřila. Díval se jí na ruce a dělalo mu starost, že dostala předvolání tady, v jejich revíru, obviněná z ničeho menšího než z přestupku.

„Cos jí udělala, tý ženský?“ zeptal se slovy a prsty zároveň.

Co jsem jí udělala? odpověděla. Proč se nezeptáš, co udělala ona mně? Potřásala hlavou, když chtěla

zdůraznit některé slovo, a podtrhla je laserovými paprsky ještě tmavších, planoucích očí.

Nemohl se ubránit úsměvu a dopustil se chyby, když slovy i prsty současně řekl: „Jsi krásná, když se

zlobíš!“ Teddy to nepřipadlo zábavné, ani v nejmenším.

Chceš to slyšet, nebo mi chceš nosit čokoládový bonbóny do vězení?

„Poslouchám,“ řekl.

Podle toho, co říkala, než stačil hlídkový vůz zareagovat na naléhavé volání April z telefonní budky

vzdálené sotva dva metry od nich, ječela ta fúrie na Teddy a nepouštěla klopy jejího kabátku, i když ji Teddy bez přestání kopala…

Měla jsem vysoký podpatky. Byla jsem ve městě na obědě s Eileen…

„Jak jí je?“ zeptal se Carel a.

Nejdřív jsem jela domů pro April a odvezla ji do baletní školy. Vysoký podpatky a ostrou špičku. Proto ta rána na noze.

A sakra, řekl si Carel a.

Ta ženská byla podle Teddy tisícikilový mamut, třásla s ní, až jí cvakaly zuby, a dokonce ji zdvihla ze země, zatímco Teddy se snažila ji znova kopnout. Ta ženská ječela tak, že si toho nakonec všiml i strážník, který klidně obcházel parkoviště…

Zabedněnec z tý naší stopětadvacítky, řekla Teddy a myslela tím jejich místní, riverheadský revír, kde nedávno zatkli šest detektivů pro krádeže peněz a drog zabavených dealerům.

Strážník jim řekl, ať toho nechají, uklidní se a dají pokoj, tak něco, a pak vyslechl líčení tý ženský, jak se Teddy zezadu nabourala do jejího buicku. Byla to lež jako věž a ten pitomec, ten strážník, vážně a slavnostně poslouchal a překvapeně, dokonce užasle přitakával. Malá April se mu snažila vysvětlit, že to vůbec není pravda, že ta tlustá paní vrazila do jejich auta, načež ten hlupák, ten strážník, pravil, ať laskavě nechá mluvit svou matku. April mu pak musela vysvětlit, že její matka je hluchoněmá a vyjadřuje se pouze znakovou řečí, copak jí snad ten nemožňák, ten strážník, rozumí? Přiznal, že ne, ale podíval se na Teddy, jako by přemýšlel, jestli je nebo není zákonem dovoleno, aby hluchoněmý člověk řídil auto.

Mezitím si ta obézní almara vykasala sukni a ukázala nohy jako sloupy; jedna krvácela z ranky,

nepochybně způsobené Teddyiným prvním kopnutím do kolena. Na Teddy však nebylo vidět žádné stopy

po zranění nebo ublížení na těle, i když ta ženská s ní třásla tak dlouho, až se jí beznadějně zamotaly všechny vnitřnosti. Strážník, ten idiot, se rozhodoval, jestli má nařídit oběma sokyním, ať se dohodnou o pojištění, potřesou si rukama a má úcta, když ta tlustá baba začala vřeštět, že ta ženská, co ji napadla, je manželka detektiva, že všichni policajti v tomhle městě jsou jeden za osmnáct a druhej bez dvou za dvacet, a jak může člověk očekávat spravedlnost od chlupatejch, který chráněj svý lidi, a já žádám, abyste mi řek svoje jméno a číslo odznaku a já s tím pudu k Nejvyššímu soudu, abyste věděl! Takže ten imbecil, asi při vzpomínce na nedávnou rvačku v Groverově parku a nechuti mít rozbroje na svém dosud klidném úseku na obchodní třídě, rozhodl šalamounsky, že bude mnohem snazší, když odvede tu němou na revír,

kde s ní někdo sepíše předvolání. Doslova prý řekl „Ať o tom rozhodne soud“

„ ten zbabělec!

Teddy se třásla hněvem, když ukazovala Carel ovi předvolání.

Předvoláváme vás tímto, abyste se dostavil/a k okresnímu trestnímu soudu v Riverheadu a zodpovídal/a

se z trestního obvinění proti vám.

Obvinění: Ublížení na zdraví 3. stupně

Soud: Trestní v Riverheadu

Adresa: Coolidgeova třída 1142, Riverhead

Hodina: 9. 30

Dne: 24. dubna

Obviněný/á je povinen/povinna se dostavit v určený den a hodinu a vykázat se soudnímu úředníkovi tímto předvoláním.

Pokud by se obviněný/á z výše uvedeného přestupku nedostavil/a ani po předložení zatykače

vystaveného na jeho/její jméno, může být dále obviněn/a z porušení trestního zákona. V případě, že toto obvinění bude soudem potvrzeno, může být obviněný/a pokutován/a a uvězněn/a nebo obojí. Nadto, neuposlechne-li uvedených nařízení, propadne mu/jí kauce v jakékoli výši.

Další nařízení: 0

Spoluviníci: ano –—–—–-ne –—–—–—–-

V kladném případě uveďte jména.

Vyjádření obviněného/obviněné:

Níže podepsaný/á potvrzuje, že přijal/a toto předvolání, jež mu/jí bylo doručeno do vlastních rukou, a dostaví se k soudu, jak stanoveno.

Podpis obviněného/obviněné:

„Vidím, žes to podepsala,“ řekl Carel a.

Teddy přikývla.

„Co se stalo s tou ženskou?“

Šla s námi na policejní stanici. Stála s rukama v bok a mračila se, když detektiv psal to předvolání.

„Říkáš, že na tebe ječela…“

Ano.

„Lomcovala s tebou…“

Ano.

„Ji neobvinili z ničeho?“

Ne.

„Ty hovada ji nechali odejít?“

Ano.

Carel a se podíval, který detektiv sepsal předvolání. To jméno neznal.

„Vidím, že ti taky vzali otisky prstů,“ řekl. Přikývla.

„Vyfotili tě…“

Znova přikývla. Hněv už ji přešel. Vypadala jen velice ustaraně.

Zavrtěl hlavou a znova se podíval na datum na předvolání. „Máš dva týdny,“ řekl. „Tvůj obhájce bude

chtít…“

Můj obhájce!

„Milenko, tady jde o přestupek,“ řekl. „Můžeš za něj sedět rok. Vezmeme si nějakýho skvělýho právníka, který požádá o úplný zproštění, a jestli bude okresní státní zástupce žádat, aby se v řízení pokračovalo, podáme protižalobu – za omezování osobní svobody v každým případě. Dokonce by z toho mohl být i pokus o ublížení na zdraví. Nedělej si starosti, milenko,“ řekl, „vážně,“ a přitiskl ji k sobě a políbil ji na vlasy.

Ležela mu v náručí úplně bez hlesu.

„Tohle nemělo nikdy dojít tak daleko,“ řekl. „Ten strážník to měl vyřešit na místě jako dopravní nehodu, nic víc. Zřejmě tam mají plný kalhoty kvůli těm detektivům, co je vyrazili.“ Neříkala nic. Skrz tenkou noční košili cítil, jak je napjatá.

„Pusť to z hlavy,“ řekl. „Rozumnej státní zástupce to beze všeho zamítne.“

Přisvědčila.

„Ten, co tě zatkl,“ řekl, „byl běloch?“

Ano.

„A ten, co psal předvolání? Endicott. Taky běloch?“

Ano.

„A co ta tlustá ženská?“

Černá.

Carel a těžce vzdychl.

Ale já opravdu nevím, v čem je rozdíl, namítla Teddy.

„Neměl by být,“ řekl.

Na hodinkách na nočním stolku bylo deset minut po desáté.

Napřáhl ruku přes ni a zhasl lampičku, která na něm stála.

Přitiskl si její ruku ke rtům.

„Dobrou noc, milenko,“ řekl jí do prstů.

Přesně o hodinu a deset minut později vyletěl otevřeným oknem bytu na Severní River Street v centru

Isoly nahý muž. Otáčel se ve vzduchu, až dopadl z devátého patra na chodník.

Jmenoval se Chuck Madden.

11

Marvin Morgenstern zavolal druhý den ráno a řekl Carel ovi, že inspicient jeho divadla skočil předešlý večer z okna.

Carel a se to dozvěděl teprve od něho.

Stalo se to dole ve městě, v 21. revíru, a žádný z tamních detektivů nespojil hned tu zdánlivou

sebevraždu, kterou zjistili, s vraždou, o které se toho v posledních čtyřech dnech tolik namluvilo a

napsalo.

„Jak mohli být tak zabedněný?“ ptal se Morgenstern v telefonu, i když je třeba spravedlivě říct, že

detektivové z jednadvacítky, kteří dostali hlášku, nevěděli, že oběť pracuje v divadle, kde hrála nedávno zabitá herečka, dokud při důkladné prohlídce bytu nenašli desky s papíry, kam si zemřelý zapisoval jména, adresy, telefonní čísla a pracovní rozvrhy všech lidí spojených s představením. Tak také získali Morgensternovo číslo.

„Stává se z toho epidemie,“ řekl Morgenstern Carel ovi.

Carel a měl chuť souhlasit.

Šestého útok nožem.

Sedmého vražda.

Sebevražda, nebo něco, co tak vypadá, desátého.

Do třetice všeho dobrého!

Důvod, proč detektivové z jednadvacítky pohotově usoudili, že jde o sebevraždu, byl dopis zasunutý do

psacího stroje na Maddenově stole. Stálo na něm:

PANE BOŽE, PROSÍM, ODPUSŤ MI,

CO JSEM UDĚLAL MICHELLE

Nevěděli, že Michel e je Michel e Cassidyová, dokud v papírech v deskách nenašli pod hlavičkou HERCI

její jméno.

Morgenstern to všechno vylíčil Carel ovi jakožto detektivovi, i když Madden neskočil z okna nikde poblíž areálu sedmaosmdesátky. Carel a nezáviděl nikomu, kdo bude muset v téhle věci rozhodnout. Prozatím řekl Morgensternovi, že půjde na místo činu promluvit si s detektivy z jednadvacítky.

Když tam Carel a s Klingem jedenáctého v půl desáté přišli, jejich kolegové tam ještě byli. A taky

Monoghan a Monroe z oddělení vražd.

„To se podívejme, co nám tu spadlo z nebe!“ řekl Monoghan.

„No to se podívejme,“ opakoval Monroe.

Oba byli v černém, jak se slušelo na jejich postavení a povolání. Protože počasí bylo celkem příjemné, měli oba černé obleky z lehké látky, bílé košile z kvalitní bavlny, černé kravaty, černé boty a ponožky a fešácky nasazené černé klobouky s úzkou krempou. Věřili, že jsou elegantní. Ve skutečnosti se podobali dvěma důstojným funebrákům se zlozvykem strkat si palce do kapsy u saka. Oba se culili, jako by je příchod Carel y a Klinga těšil.

„Co přivádí sedumavosumdesátku k týhle morbidnosti?“ zeptal se Monoghan.

„Do komnaty smrti a zániku,“ řekl Monroe. Usmíval se od ucha k uchu a otevřel široce náruč, aby obsáhl celý byt.

Na druhém konci místnosti, byl to zřejmě obývák, sypal technik prášek na okno, z něhož pravděpodobně

Madden vyskočil. Bylo ještě otevřené a záclony po obou stranách šustily v mírném vánku. Byla nápadně

krásná dubnová sobota.

„Co je to tady?“ zeptal se velký a statný černoch, který náhle přišel z vedlejší místnosti. Měl křiklavě kostkované sportovní sako a hnědé kalhoty, bílé přízové rukavice. Potřeboval oholit a to bylo neklamné znamení, že je to policista, který přijal hlášku.

„Vy to tu máte na starosti?“ zeptal se Carel a.

„Mám to tady na starosti,“ řekl muž.

„Ne, na starosti to tu máme my,“ řekl Monoghan.

Carel a si ho nevšímal.

„Carel a,“ představil se. „Sedmaosmdesátá pátrací skupina.“

„Aha, jo,“ řekl ten muž věcně. „Já jsem Biggs z jednadvacítky. Kolega je v ložnici.“ Nenapadlo je podat si ruce, policisté ve službě to dělají zřídka, snad proto, že nikdy neskrývají v rukávě dýku. „Myslel jsem si, že se dřív nebo později objevíte. Kvůli možný spojitosti.“

„Jaký spojitosti?“ zeptal se Monroe.

„Vona existuje nějaká spojitost?“ zeptal se Monoghan.

„S čím?“ řekl Monroe.

Oba najednou zneklidněli, jako by jim ta možná spojitost, ať už je jaká chce, mohla přidělat práci.

Přítomnost policistů z oddělení vražd byla povinná, ale při každé vraždě dováděli případ do konce

detektivové z revíru, který dostal první hlášku. Oddělení vražd mělo ve většině případů pouze dohled,

někteří skeptikové by řekli zbytečný. Pánové z oddělení vražd měli v oblibě hledat chyby a v ještě větší přisvojovat si zásluhy, takže je příslušníci jiných částí policie zrovna nemilovali, zejména ne ti, kteří stáli při vyšetřování v prvních řadách fronty. Biggsův kulatý a otevřený obličej vyjadřoval nechuť, Carel ův výraz k tomu neměl daleko. Kling se prostě otočil a odešel.

„S Michel e Cassidyovou,“ řekl Carel a.

„S tou herečkou, co jí je plná televize,“ řekl Biggs, aby jim to vrazil pěkně po lopatě.

„To souvisí s tímhle?“ řekl Monroe.

„Tohle souvisí s tamtím?“ řekl Monoghan.

„Je tu možná spojitost,“ řekl Biggs. „Vidíš tenhle dopis, Carel o?“ Všichni přistoupili k psacímu stroji, který stál na stole proti témuž oknu, z něhož Madden pravděpodobně vyskočil. Až na Klinga – ten byl v ložnici a mluvil s Biggsovým kolegou, taky černochem – se všichni naklonili nad strojem a četli dopis: PANE BOŽE, PROSÍM, ODPUSŤ MI,

CO JSEM UDĚLAL MICHELLE

„Právě to, co řek, že tam stojí,“ podotkl Carel a.

„Co řek kdo?“ zeptal se Monroe.

„Morgenstern.“

„Jakej Morgenstern? Co je to zač?“ zeptal se Monoghan.

„Přečetl jsem mu to do telefonu,“ řekl Biggs.

„Komu?“

„Morgensternovi.“

„Proč?“

„Protože je producent,“ řekl Biggs a pokrčil rameny. „Co uděláme, Carel o? Čí je to případ?“

„Já mám dojem, že se to vrací k nám,“ řekl Carel a. „Ale dělejme na tom spolu, dokud nahoře

nerozhodnou.“

„Tady rozhodujeme my,“ řekl Monroe.

„Neřekl bych,“ namítl Carel a.

„Já taky ne,“ řekl Biggs.

„My jsme z oddělení vražd,“ řekl Monoghan a zatvářil se uraženě.

Biggs si ho nevšímal.

„Měls vidět, jak vypadal na chodníku,“ řekl Carel ovi.

„Jsem tu po snídani jenom já?“ zeptal se Monoghan.

„Kde je teď?“ zeptal se Carel a.

„Ve Všeobecné v Parksidu. To, co z něj zbylo. Museli ho z chodníku seškrábat.“

„Hele, chlapi,“ řekl Monoghan.

„Z toho psacího stroje už sundali otisky?“ zeptal se Monroe.

„Ne,“ technici dorazili teprve před chvílí.“

„A z dopisu?“

„Taky ne.“

„Bude dobře, když pošlete oboje do laboratoře,“ navrhl Monoghan.

„Děkujem za radu,“ řekl Biggs.

„Henry? Pojd sem na moment!“

Otočili se ke dveřím. Stál v nich Biggsův kolega s Klingem. Měl na sobě džíny, mokasíny, modrý bavlněný rolák a bílé přízové rukavice. Jmenoval se Akir Jabeem. Představil se Carel ovi a detektivům z oddělení vražd a pak se otočil ke Klingovi, jako by byl na vahách, kdo z nich to má říct ostatním. Spolu už o tom zřejmě mluvili. Kling přikývl.

„Nejsme si jistý, že ten chlapík tu opravdu bydlel,“ řekl Jabeem.

„A kdo tu teda bydlel, když ne von?“ zeptal se Monoghan.

„My si myslíme,“ řekl Jabeem, „že to vypadá, jako by tu nebydlel vůbec nikdo.“

„Já furt nekapíruju, co to tu vykládáš,“ řekl Monoghan.

„Podívejte se do skříně,“ řekl Kling.

Šli se všichni podívat do skříně. Kling s Jabeem už zotvírali zásuvky. Podívali se dovnitř. Dvě spodní zásuvky byly prázdné. V úplně horní byly krátké spodky, tři páry ponožek, tři kapesníky a jedna modrá džínová košile.

Po obou stranách postele stály noční stolky. Na tom, co byl blíž oknu, stála prázdná sklenice. Ta na druhé straně byla do poloviny plná. Jabeem ji vzal do ruky v rukavici, přidržel si ji u nosu a čichal, pak ji přistrčil pod nos Carel ovi.

„Skotská?“ zeptal se Carel a. „Nebo něco moc podobnýho.“

Na podlaze vedle postele ležela hromádka šatů: jedny krátké spodky, jedny ponožky, modráky, pracovní

šněrovací boty, modrý vlněný kulich. Dalo se soudit, že Madden měl tohle všechno na sobě, než se svlékl do naha a vyskočil z okna. Okno v tomto pokoji se kvůli klimatizačnímu zařízení nedalo otevřít. Asi proto šel Madden do vedlejší místnosti a provedl svůj skok vysoký odtamtud.

„Pojďme se podívat vedle,“ řekl Monroe.

Inteligentnější poznámku ten den nepronesl.

Druhá místnost Maddenovi zřejmě sloužila jako obývák spojený s dílnou. Nebyla o moc větší než ložnice

a byl v ní jenom psací stůl se židlí, černě a bíle kostkovaná pohovka, stejně potažená lenoška a skříň bez dveří s policemi, na které stála lampa se stínítkem. Na jedné polici byly čtyři hrnky a láhev skotské značky Black & White, ze tří čtvrtin prázdná.

„Tady je,“ řekl Jabeem.

V horní zásuvce stolu stojícího u okna našli sešívačku a krabičku sponek, několik tužek, krabičku

kancelářských svorek a kroužkový blok, jaký Madden používal pro své inspicientské záznamy. Dvě

zásuvky po obou stranách prostoru pro nohy byly prázdné. V dolní zásuvce byla krabice od papírů do

psacího stroje. Biggs ji otevřel. Uvnitř bylo dvacet stránek strojopisu. Byla to hra a na titulní stránce stálo: TA HOLKA JE MRTVÁ

Hra o dvou dějstvích. Napsali

CHARLES WILLIAM MADDEN

GERALD GREENBAUM

Písmena zřejmě odpovídala těm, jimiž byl napsán dopis.

„To druhý jméno ti něco říká?“ zeptal se Biggs.

„Je v tý hře, co ji zkoušejí,“ řekl Carel a.

„Hraje pár menších roliček,“ řekl Kling.

„V jaký hře?“ zeptal se Monoghan.

„V Romanci.“

„Ta mrtvá v ní hrála hlavní roli.“

„Děte s tim do hajzlu, já furt nechápu, voč de,“ řekl Monoghan.

„Podívejme se do kuchyně,“ řekl Monroe.

To byla toho dne jeho druhá inteligentní poznámka.

V malé ledničce v kuchyni nebylo nic, jen krabice zkyslého mléka, zvadlá hlávka salátu, hnijící půlka

rajčete, láhev sodovky a neotevřený balíček krájeného bílého chleba. V mrazáku byly tři tácky na kostky ledu, dva byly prázdné, kostky ve třetím se už hodně zmenšily.

„Kdo tomu tady šéfuje?“ zahulákal někdo ode dveří a do bytu vrazil Ol ie Weeks.

„Já,“ řekl Biggs a podíval se mu na štítek na klopě. „Co nám sem leze osmaosmdesátka?“

„My jsme dostali první hlášku,“ řekl Ol ie a vlídně se usmál.

„Jak to, první?“

„Michel e Cassidyovou.“

„Vy taky?“ řekl Biggs.

„Jo, tak von už je někdo před náma?“ zeptal se Ol ie jakoby nic. „Někdo jinej už dostal hlášku vo tý

zamordovaný holce? To teda slyším poprvé.“

„To napadení nožem patří tady Carel ovi.“

„Houby s voctem,“ řekl Ol ie. „Todle je úplně jasnej případ podle pépé.“

Odvolával se na článek 893.7 pravidel a předpisů týkajících se vnitřních záležitostí policie tohoto města.

Pépé se po domácku říkalo pravidlu práva prvního; šlo v něm o konflikty kolem prvenství a jurisdikce a dopodrobna se uváděly okolnosti a situace, v nichž policista, který vyšetřuje jeden trestný čin, má právo vyšetřovat i ten, který po něm následuje, byť přímá souvislost s prvním nebyla dosud prokázána.

„Koukni, Ol ie…,“ začal Carel a.

„Já už s váma vo tom mluvil, s tebou a tady s tím cucákem,“ řekl Ol ie. „Už vám nemám co říct. Abyste

věděli, nestojím vo to, aby mi každej, s kým vo tomdle případu mluvím, řek No né, pane Weeks, už tady

byl Carel a, už tady byl Kling. Moji vraždu nemáte co vyšetřovat, tak laskavě…“

„Zkus se zeptat Nel ie a jejích lidí, šli za…“

„Vlez mi do…,“ řekl Ol ie a obscénním gestem naznačil, kam. Pokynem hlavy jim dal najevo, že je

propouští, a otočil se k Biggsovi. „Ty můžeš jít taky domů.“

„Nepovídej,“ řekl Biggs.

„Jo, Henry,“ řekl Ol ie; křestní jméno si přečetl na štítku připíchnutém na kapse Biggsova saka. „Ten chlap, co voddělal tu holku, je už v base, takže vaše služby jsou zbytečný. Ať je to tady co…“

„Viděls, co je zastrčený v psacím stroji?“ zeptal se Biggs.

„Ne, co je v psacím stroji?“

„Koukni se.“

Ol ie se podíval.

PANE BOŽE, PROSÍM, ODPUSŤ MI,

CO JSEM UDĚLAL MICHELLE.

„To je na hovno,“ řekl Ol ie.

„Nezdá se ti, že v tom případě by v tom Milton moh být nevinně?“ řekl Carel a mile.

„Kdo je Milton?“ zeptal se Monoghan.

„Básník,“ řekl Monroe.

„Cože?“

„Anglickej básník.“

„Jakživ sem vo něm neslyšel.“

„Napsal Pád ráje.“

„To je ta svině, ten agent, co ji zamordoval,“ řekl Ol ie už méně vlídně.

„A co ten dopis, Ol ie?“ zeptal se Carel a.

„Co s nim má bejt? Ani neni podepsanej! Jak můžu vědět, kdo ho naklepal?“

„Milton zaručeně ne. Nezapomeň, že sedí.“

„To moh napsat každej. Moh ho napsat Miltonův kámoš! Jeho kámoš moh vyšoupnout tohodle chlapíka z

vokna a pak napsat falešnej dopis, jako že spáchal sebevraždu. Aby z toho Miltona dostal. Ten dopis je na hovno.“

„To si myslíš ty…“

„Ne, v tomdle se nemejlim.“

„… jen proto, abys slíznul…“

„Já poznám, když někdo něco proved.“

„… případ, kterýho je plná televize.“

„Já chci jen mít jistotu, že chlápek, kerej to udělal…“

„Chceš mít jistotu, že budeš slavnej.“

„Dejte pokoj,“ řekl Biggs, „jde o vraždu.“

„A proto tady rozhodujeme my,“ řekl Monoghan.

„Právě,“ řekl Monroe.

„Protože vražda to je,“ řekl Monoghan.

„Dvě vraždy, když počítáš tu buchtu, co ji někdo vodkrouh,“ řekl Monroe.

„Ba ne, proto tady rozhoduju já,“ řekl Ol ie. „Protože tu buchtu vodkrouhnul nejdřív. Ty si tu eště, Henry?“

zeptal se a to jméno znělo jako rasistická nadávka. „Seber svýho kolegu a děte domů. Je todle tvůj

kolega, že jo?“ ukázal na Jabeema, který stál a mračil se na něho. „Fakt vypadá, že by moh bejt tvůj

kolega.“

„Jestli chceš vědět, komu ten případ patří,“ řekl Biggs klidně a vrhl na Jabeema pohled, který jasně říkal Klídek, „jdeš do města a promluvíš si se šéfem detektivů. A zatímco si povídáte, vyskočí někdo z okna tady v jednadvacítce a to dává právo vyšetřit, co se stalo, nám…“

„Ten dopis ve stroji…“

„Ale jaks říkal…“

„… se zmiňuje o tý holce…“

„Ano, ale…“

„… kerou voddělali v mým revíru!“

„Jenže ten dopis je podle tebe na hovno, nepamatuješ?“

„Uvidíme, co řekne šéf.“

„Výborně, jdi a promluv si s ním.“

„Taky že to udělám. Už sem tam,“ řekl Ol ie.

„Výborně,“ souhlasil Biggs. „Mazej!“

„My dem s tebou,“ řekl Monoghan.

„Vyznat se v tomdle bordelu,“ řekl Monroe.

„Výborně, běžte,“ řekl Biggs. „Všichni tři.“

Všichni tři vypluli z bytu.

„A my si promluvíme znova s domovníkem, co říkáš?“ zeptal se Carel a.

Domovník stál na chodníku před domem s rukama opřenýma v bok a sledoval dva stěhováky, kteří

namáhavě sundávali obrovské kanape z nákladního auta zaparkovaného u obrubníku. Byl to prošedivělý

mužík v modrých polyesterových kalhotách a modré sportovní košili s vykasanými rukávy.

Předtím už informoval Biggse, že se jmenuje Siegfried Seifert a přišel do Ameriky z rodného Stuttgartu asi před dvaceti lety. S dosud znatelnou německou výslovností říkal stěhovákům, aby použili výtah vlevo, připravený na jejich příchod. Kling si všiml, že oba stěhováci jsou černoši, kdežto pan Seifert je bílý.

„Stojím tady na chodníku,“ řekl detektivům, z nichž dva byli bílí a dva čení, „když najednou seshora letí on,“ ukázal hlavou nahoru na deváté poschodí. „Div mi nespad na hlavu,“ řekl nevěřícně a se strachem si ji ohmatal. Jeho výslovnost přestala být tak nápadná – snad tím, že se mu už ulevilo, když vysvětloval, jaký to byl šok, když viděl toho příjemného mladého muže rozplácnutého tady na chodníku. „A byl nahej,“

dodal, jako by na něj tahle okolnost udělala větší dojem než samotný pád z okna. Dále líčil, jak toho

člověka poznal, sotva k němu přiběhl; jeho výslovnost připomínala čím dál tím víc oxfordského profesora anglické literatury (tady vidíte, jak výhodná je znalost cizího jazyka, milé děti). „Podle obličeje,“ dodal, protože jinak by si detektivové mohli myslet, že prohlížel jiné anatomické části toho nešťastníka, které by stejně nepoznal, protože ho nikdy předtím neviděl svlečeného.

Detektivové chtěli vědět, jestli Madden žil v tom bytě trvale.

„Protože tam toho moc nemá,“ řekl Jabeem a použil totéž gesto jako Seifert, když jim ukazoval deváté

patro. Nebo desáté, počítáte-li přízemí za první. V některých zdejších domech byly byty v přízemí

označené jen písmeny A, B, C atakdále, nikoli čísly.

„Čeho jako?“ zeptal se Seifert.

„Oblečení,“ vysvětlil Jabeem a začal si zase myslet, že tenhle zatracenej nacista snad ani nerozumí

anglicky. „V almaře, v šuplatech.“

„Že měl málo šatů, málo věcí na sebe,“ přeložil Biggs.

„Já ho viděl vždycky v tom jednom,“ řekl Seifert a pokrčil rameny. „Modráky, šněrovací boty, modrou

vlněnou čepici. Žádnou košili.“

„A co v zimě?“ zeptal se Carel a.

„Bydlel tu teprve od ledna.“

„To je v zimě,“ řekl Kling.

„No, někdy měl na sobě bundu. Hnědou koženou bundu.“

„Viděls nahoře něco takovýho?“ zeptal se Jabeem Klinga. Kling zavrtěl hlavou.

„V čem jiném jste ho viděl?“ zeptal se Carel a.

„Já tak moc nekoukal, co má na sobě.“

„V posledních čtyřech měsících,“ řekl Biggs.

„Třech a půl,“ opravil ho Seifert.

„V těch měsících byla někdy pořádná zima,“ řekl Carel a. „Viděl jste ho někdy v zimníku?“

„Byl mladej a zdravej,“ řekl Seifert a vrtěl hlavou.

„I mladí a zdraví můžou dostat zápal plic,“ řekl Jabeem.

Stěhováci chodili kolem nich s kusy nábytku. Nějaká paní, obyvatelka domu, vyšla ven na sluníčko, kde

stáli, a stěžovala si Seifertovi, že musela čekat deset minut na výtah. Řekla mu, že buď se lidi stěhujou pořád sem a tam anebo některý z těch nemožných výtahů nefunguje. Řekla mu, že si bude stěžovat majitelům domu. Seifert trpělivě poslouchal, účastně pomlaskával a vysvětloval, že je to starý barák a výtahy nefungujou tak, jak by měly.

„Viděl jste ho někdy, že by se odtud stěhoval?“ zeptal se Biggs. Carel a se ho chtěl při tom ruchu kolem zeptat na totéž.

„No, on moc nábytku neměl, ani když se přistěhoval,“ řekl Seifert.

„Já měl na mysli šaty,“ řekl Biggs. „Viděl jste ho někdy, že by odcházel s kufrem? Nebo jiným

zavazadlem? Že by ho dával do taxíku? Něco podobného?“

Carel ovy myšlenky se ubíraly stejným směrem. Že by někdo prodělal krutou zimu jen v šatech, co má na

sobě, a s pár věcičkama v zásuvce?

„Nikdy jsem neviděl, že by něco stěhoval,“ řekl Seifert.

„Měli jste tu v domě v poslední době nějaké zloděje?“ zeptal se Kling.

Napadlo ho, že třeba někdo Maddena vykradl.

„Vloni v září naposled,“ řekl Seifert. „Tenhle barák je zvláštní,“ dodal, „nemá vrátnýho.“

Detektivové s ním souhlasili.

„V kolik asi hodin přicházel a odcházel?“ zeptal se Jabeem.

„Pořád chodil domů a zase ven,“ řekl Seifert. „Byl zaměstnanej u divadla, a to víte, to není jako pořádný zaměstnání.“

Carel a se usmál.

Ostatní detektivové se k němu nepřipojili. Možná že souhlasili se Seifertem.

„Viděl jste někdy někoho z těch lidí, s kterýma pracoval?“

„Přišel sem někdy někdo z nich?“

„Muži a ženy, s kterýma pracoval? Viděl jste je někdy?“

„Já nevím, s kým pracoval,“ řekl Seifert.

„Kdybysme vám ukázali fotky, mohl byste říct, jestli tu někdo z nich byl včera večer?“

„Já jsem tu včera večer nebyl,“ řekl Seifert.

Detektivové se na něj podívali.

„Já myslel, že jste řekl…“

„Byl jsem v kině.“

„Řekl jste, že jste stál tady na chodníku…“

„To jo. Potom.“

„Po čem?“

„Po kině.“

„Tak jak to vlastně…“

„Vrátil jsem se domů z kina a stál jsem na chodníku, abych se nadejchal čerstvýho vzduchu, když pan

Madden spadnul.“

„Kolik hodin bylo?“

„Za pět minut půl dvanáctý.“

„Jak to…“

„Podíval jsem se na hodinky.“

„Vypadl z okna a padal…“

„Jak ho pámbu stvořil.“

„Málem vám spadl…“

„Málem. Ale spad vedle.“

„Bylo za pět minut půl dvanácté.“

„Přesně.“

„Podíval jste se na hodinky.“

„Ano.“

„V kolik jste odešel do kina?“

„Začíná v devět.“

„Takže od devíti do…“

„Ne, odešli jsme před devátou. Abysme tam byli včas. Kino je támhle za rohem. Odešli jsme kolem

třičtvrtě na devět. Já a moje žena.“

„V kolik jste se vrátili?“

„Asi tak ve čtvrt na dvanáct.“

„Právě včas, aby vám málem spadl na hlavu.“

„No, trošku dřív. Žena šla dovnitř a já jsem zůstal ještě chvilku na vzduchu.“

„Takže od třičtvrtě na devět do čtvrt na dvanáct jste nemohl vidět nikoho, jak jde do domu nebo z něho vychází?“

„Tak tak.“

K čemu jsi nám teda, chlape, dobrej, říkal si Jabeem.

„A co potom?“ zeptal se Carel a. „Neviděl jste, že by někdo vycházel z domu po pádu pana Maddena?“

„Byl tady blázinec. Policie, sanitka…“

„Před tím blázincem,“ řekl Carel a. „Co jste udělal hned po pádu pana Maddena?“

„Šel jsem dovnitř zavolat policii.“

„Devětsetjedenáctka přijala telefonát v jedenáct třicet,“ řekl Biggs Carel ovi.

„A co pak? ů

„Šel jsem zase ven a čekal na ně.ů

„Strážníci tu byli v 11.37,“ řekl Biggs Carel ovi. „My jsme přišli deset minut po nich.“

„Takže vy jste nebyl tady venku dobrých sedm až osm minut,“ řekl Carel a.

„Tak nějak.“

„A během té doby jste nemohl vidět, jestli někdo opouští budovu?“

„Správně.“

Tak k čemu jsi nám, chlape, dobrej, řekl si Jabeem v duchu znova.

„Ale byli tu jiný,“ řekl Seifert. „Když jsem zase vyšel, byla tu už hromada lidí.“

Všichni civěli na ten sajrajt na chodníku, myslel si Jabeem, a nikdo si nevšim, jestli někdo vychází z budovy. Detektivové chvíli mlčeli.

Carel a přemýšlel, proč se asi Madden svlíkl do naha, než skočil.

Biggs myslel na totéž.

Kling přemýšlel, jestli Maddena někdo odtáhl do obýváku, pak ho vyvlekl na okenní rám a vystrčil z okna.

Jabeem přemýšlel – tentokrát jen teoreticky –, jestli by ten, kdo vyhodil Maddena z okna, klidně vyšel z budovy hlavním vchodem?

„Dá se z domu vyjít jinudy?“ zeptal se.

„Dá,“ řekl Seifert.

„Kudy?“

„V suterénu jsou dveře. Vedle prádelny.“

„Kam vedou?“

„Na zadní dvorek.“

A rovnou do toho velikýho, zlýho města, řekl si Jabeem.

Když se vrátili nahoru, pracovali v bytě dva technici z mobilní vyšetřovací jednotky. Na prostěradlech našli zaschlé skvrny a jeden z nich vystřihoval kousky, které odešlou do laboratoře k analýze. Biggs se zeptal, jestli by to mohly být skvrny od semene.

„Možný to je, kdoví,“ řekl jeden technik.

Druhý technik lezl po čtyřech a prohledával každý centimetr podlahy. „Spousta chlapů si narychlo šoustne, než se odeberou na věčnost,“ řekl.

„Proč to?“ zeptal se jeho parťák.

„Narychlo si šoustnout je přece vždycky bezva.“

„Podle těch dvou sklenic tu s ním možná byla ženská,“ řekl Biggs.

„Ty s sebou berem taky,“ řekl první technik.

Druhý technik, pořád ještě na všech čtyřech, se blížil k posteli.

„Někdy ani nepotřebuješ ženskou, stačí ti ruka,“ řekl Jabeem.

„Budou testovat taky ty fleky, jestli náhodou nejsou od ní?“ zeptal se Biggs.

„Pokud tu nějaká byla,“ trval na svém Jabeem.

„No jo, fleky od ženský, jako obvykle,“ řekl druhý technik a strčil hlavu pod postel.

„Třeba proto neměl nic na sobě,“ napadlo Klinga. „Měl tu ženskou.“

„To by vysvětlilo sklenice po obou stranách postele,“ řekl Biggs.

„Možná že tu měli minulej tejden mecheche,“ řekl Jabeem pesimisticky.

„Páni, no to se podívejme!“ ozval se druhý technik zpod postele.

Vycouval ven a všichni se k němu otočili.

V pravé ruce v rukavici držel rubínově rudou náušnici, která se leskla jako oko vlkodlaka.

Inspicientův asistent, mladý černoch, který se představil jako Kirby Rawlings, jim řekl, že jediní lidé, kteří tu teď jsou, je on a alternující herci, se kterými prochází druhé jednání. V divadle zřejmě běželo všechno jako obvykle – i když inspicient skočil v noci z okna.

„Máme teď ale přestávku na oběd,“ řekl Rawlings.

„Kdy přijde Josie Bealesová?“ zeptal se Carel a.

„Až ve dvě.“

„Nevíte, kde bych našel pana Greenbauma?“

„Myslím, že si skočil vedle pro sendvič.“

„Mám čas si zatelefonovat?“

„To se rozumí, běž,“ řekl Carel a.

Kling zavolal Sharyn z aparátu vedle zadního vchodu do divadla. Někdejší boxer, Torey Andrews, ho

pozoroval ze své vysoké židle. Sharyn měla být ten den ve své ordinaci v Diamondbacku. Žena, která

vzala telefon, řekla, že tam má pacienta.

„Tady je detektiv Kling,“ řekl a otočil se zády k Toreymu.

„Něco policejního?“

„Ne, soukromá věc.“

Soukromá věc! Líbilo se mu, že to řekl.

„Okamžik, prosím.“

Sharyn se ozvala hned nato.

„Ahoj,“ řekla.

„My si tady teď musíme s někým promluvit,“ řekl, „ale pak bych pro vás přišel, jestli máte čas jít na oběd.“

„Musela bych si pospíšit. Mám tu dneska nabito.“

„Já taky musím být zpátky ve dvě.“

„Budu vás čekat,“ řekla.

Jerryho Greenbauma našli opřeného o bíle omítnutou cihlovou zeď v uličce, kde Michel e tenkrát někdo

bodl nožem. Seděl, ukusoval ze sendviče koupeného naproti divadlu a zapíjel ho pepsicolou, kterou srkal brčkem. Když se přiblížili, vzhlédl; ostražité hnědé oči v úzkém obličeji, kudrnaté černé vlasy. Vypadal jako tmavý cherub. Řekli mu, že našli rukopis hry nazvaný…

„Ta holka, jo,“ řekl.

„Vlastně Ta holka je…“

„Mrtvá, jo. To napsal Marlowe.“

„Ten detektiv, Philip?“ zeptal se Kling.

„Christopher,“ řekl Jerry, a citoval: „Ale to bylo v jiné zemi a ta holka je stejně mrtvá. Žid z Malty, anglickej spisovatel, rok 1589.“

„Podle titulní stránky jsme usoudili…“

„Jo. Psali jsme to s Chuckem společně.“

„Jak k tomu došlo?“

„Jednou při zkoušce jsme si začali vyměňovat nápady a rozhodli jsme se, že bysme měli napsat hru,“ řekl Jerry a pokrčil rameny. „Když se může hrát ta Freddieho sračka, tak se může hrát všechno.“

„Kdy to bylo?“

„Kdy jsme se rozhodli? Je to pár týdnů.“

„A od té doby jste napsali dvacet stránek?“

„Jo, klidně. Nic to není.“

„Kde jste pracovali?“ zeptal se Kling.

„Většinou u Chucka.“

„V bytě v ulici North River?“

„Tam.“

„Byl jste v tom bytě včera večer?“

„Nebyl.“

„Kdy jste tam byl naposledy?“

„Ve středu večer, aspoň myslím.“

„Tuhle středu?“

„Ano.“

„To bylo osmého, že?“

„Snad jo.“

Jeden z těch málo večerů minulý týden, kdy nikdo nikoho nebodal nebo nevyhazoval z okna, myslel si

Kling.

„Bydlel Madden v tom bytě?“

„Myslím, že ne.“

„Řekl vám to?“

„Ne, měl jsem ten dojem.“

„Proč jste měl ten dojem?“

„Lednička byla skoro prázdná.“

„Vy jste si toho všiml?“

„Bodejť by ne. Víte, já jsem se vždycky divil, proč mi nic nenabídne, a pak jsem si uvědomil, že prakticky nemá co. K jídlu ani k pití. Bylo to tam jak u snědenýho krámu.“

„Máte tušení, kde skutečně bydlel?“

„Myslím, že s nějakou ženskou.“

„Proč myslíte?“

„Šel tam jednou večer.“

„Šel kam?“

„Já vlastně nevím.“

„Tak jak víte, že šel…?“

„Řekl, že to musíme brzo sbalit, protože na něj doma čeká jeho stará.“

„Přesně takhle to řekl? Jeho stará?“

„Přesně tak.“

„Nemyslíte, že mluvil o své matce, to asi ne?“

„To si teda vážně nemyslím, pánové.“

„A řekl, že na něj čeká doma?“

„Čeká doma, ano.“

„Použil slova doma?“

„Jo. Doma.“

„Nezeptal jste se ho, kde to doma může být?“

„Kdepak. Nic mi do toho nebylo.“

„Kde jinde jste pracovali? Řekl jste, že většinou…“

„Dvakrát u mě.“

„Telefonoval někdy? Ze svého bytu nebo od vás?“

„Řekl bych, že asi tak dvakrát.“

„Té své staré, o které se zmínil?“

„To teda nevím.“

„Věděl byste, komu volal?“

„Většinou hercům. Týkalo se to divadla, víte. Změny zkoušek, nový stránky, takový věci, já jsem opravdu moc neposlouchal.“

„Věděl byste, jestli někdy volal Josii Bealesové?“

„Ano, to určitě.“

„Jak ji oslovoval?“

„Oslovoval?“

„Nějakým důvěrným jménem?“

„Ne, to ne. Říkal jí Josie, aspoň myslím.“

„Mluvil s ní jen o divadle?“

„Měl jsem ten dojem, ano.“

„Neříkal jí někdy miláčku, zlato moje nebo tak nějak?“

„Já to neslyšel.“

„Pracovali jste na té své hře pravidelně?“

„Ne. Jen tak, jak se nám to oběma hodilo.“

„Nic stálého? Například pondělí, středa a pátek, nebo úterý a čtvrtek…“

„Nic takovýho.“

„Pracovali jste spolu v úterý večer?“

Úterý večer. Ten večer, co někdo ubodal Michel e.

„Tohle úterý?“ přeptal se Jerry. „Ne.“

„Nemluvil jste s ním náhodou ten večer?“

„Nemluvil.“

„Netušíte, kde ten večer mohl být?“

„Nemám tuchu.“

„A kde jste byl včera večer vy, pane Greenbaume?“ zeptal se Kling.

„Kolem půl dvanácté,“ řekl Carel a.

„Doma a spal jsem.“

„Sám?“ zeptal se Kling.

„Bohužel.“

„Pane Greenbaume, jakmile bude laboratoř hotová s tím vaším rukopisem…“

„Laboratoř?“

„Ano, budou zjišťovat otisky prstů, skvrny od krve a všechno…“

„Propána!“

„Ano, pane Greenbaume. V každém případě si pořídíme kopie…“

„Proč? Chcete tu hru dávat?“

„Chceme vidět, co je v ní.“

„V ní?“

„jestli tam není něco, co nemáme vidět.“

„Jako například?“

„To nám povězte vy.“

„Jako že někdo má v úmyslu vystrčit někoho jiného oknem z devátýho patra?“ zeptal se Jerry.

„Máte tam takové postavy?“

„Nemáme,“ řekl Jerry. „Jediná zavražděná je tam ženská. Ta holka je mrtvá, jak víte.“

„Ten chlap je taky mrtvý,“ připomněl mu Carel a.

Někdejší tavicí kotel už neexistoval, v tom byla ta tragédie. Očekávalo se, že je všechny přijmeme s

otevřenou náručí, přivineme je k sobě jako nejdražší přátele, budeme je opatrovat jako oko v hlavě, z

tisíců kmenů vykoveme jediný, silný a energický. Jeden národ. Jeden dobrý a slušný, statečný a čestný

kmen.

Jenže někde cestou se ta myšlenka pokazila. Vydržela déle, než v Americe vydrží většina jiných

myšlenek, v Americe, kde se všechno neustále mění. V Americe je vždycky buď nový prezident nebo nová

válka nebo nový televizní seriál či film, diskusní pořad či nový módní autor. Vzhledem k záplavě nápadů, kterými Amerika hýří ve dne a v noci, v noci a ve dne a pořád, nepřekvapí, že někoho taky napadlo, že to míchání všech těch rozličných barev a jazyků a kultur není podle mínění některých lidí to pravé.

Pravděpodobně tehdy se začal žhavý plamen, který tak jasně jasně plápolal pod gigantickým kotlem

představujícím vstupní bránu, zmenšovat, až se scvrkl natolik, že přestal být účinný.

Současnou módní myšlenkou se stalo, že je třeba zachovat každé cizí zemi a každému cizímu jazyku

jeho dědictví. Tyto poklady nemají ovšem obohatit společný kmen, tento majetek se nemá sdílet s

ostatními členy velkého kmene, nýbrž má být chráněn před ostatními hordami a udržen jednou provždy

oddělený.

Tam, kde byla myšlenka „jiný, ale rovnocenný“ kdysi odmítána, pokládá se teď za něco, oč by měl usilovat celý národ. Jasně, kámo, jinej, to beru, ale rovnocennej? Tam, kde kdysi ušlechtilá představa „duhové koalice“ vyvolávala obraz různobarevných pruhů klenoucích se na obloze v jediném pastelovém oblouku a

směřujících ke společnému hrnci zlata, vyvolává nový okleštěný výraz „skvostná mozaika“ omezený obraz

maličkých barevných střípků oddělených od sebe hranicemi, každý takový kousek je těsně uzavřený ve

vlastní nádheře a kráse, aniž by přispíval k velkolepější koncepci společného a pozoruhodného celku.

Tam, kde se lidé kdysi dožadovali stejné příležitosti a volali: „Zapomeňte, že jsme černí, zapomeňte, že jsme Hispánci, zapomeňte, že jsme z Asie,“ volají teď titíž lidé: „Nezapomeňte, že jsme černí, nezapomeňte, že jsme Hispánci; nezapomeňte, že jsme z Asie!“ Namísto naděje stát se Američany – být

jimi přinášelo čest, hrdost a důstojnost – existuje teď jen zoufalství nad tím, co se z Ameriky stalo. Není divu, že přistěhovalci vzpomínají na rodnou zem jako na důstojnější a pro ně bezpečnější, než skutečně byla. Není divu, že raději lpí na etnické totožnosti, která se jim zdá neměnná, než aby propadli žvástům o jediném nedělitelném národě se svobodou a spravedlností pro každého.

Město, pro něž Bert Kling pracoval, bylo městem kmenových enkláv balancujících na pokraji etnických

válek, podobných těm, které propukají na celém světě. Sobotní rvačku v Groverově parku vyprovokoval

zločinný úmysl získat z plánované rozmíšky osobní prospěch. Ale takový plán by neměl úspěch, kdyby

město nebylo už rozdělené podle etnického původu.

Etnikum.

Nejostudnější slovo ve všech jazycích.

Ordinace Sharyn Cookové byla v Diamondbacku, kde každý, ale skutečně úplně každý člověk byl černý.

Kling si uvědomil, že ještě nikdy neviděl černošského lékaře ošetřovat bílého pacienta.

Sharynina recepční byla taky černá.

„Detektiv Kling,“ řekl jí a koutkem oka zahlédl, jak se otáčejí hlavy a oči. Všichni pacienti si představovali, že bílý polda v ordinaci je tu jen proto, že někde byl zastřelen černý bratr nebo černá sestra. „Jsem objednaný,“ řekl. Objednal se na oběd, ale o tom se nezmínil.

Sharyn vyšla za chviličku.

Přes tmavou sukni měla bílý plášť. Z kapsy jí vykukoval stetoskop. Na nohou měla bílé tenisky. Měl chuť ji políbit.

„Za vteřinku jsem hotová,“ řekla. „Posaďte se. Čtěte si něco.“

Usmál se jako školák.

Obědvali nedaleko Colbyovy. Ostatní hosté byli všichni černí. Srdce Diamondbacku! Připomněl jí, že musí být zpátky ve dvě hodiny, musí mluvit se ženou, která by mohla mít něco společného s tím včerejším rozruchem.

„Nějaký chlapík vyskočil z okna,“ řekl jí.

„Nebo ho někdo shodil,“ řekla znalecky.

„Nebo ho někdo shodil,“ přisvědčil.

„Kdo dělá pitvu?“

„Odvezli ho do nemocnice v Parksidu.“

„Tak to bude Dwyer. Umí.“

„Jak dlouho už tu máte praxi?“ zeptal se.

„Odjakživa,“ odpověděla a pokrčila rameny.

Zaváhal a pak řekl: „Máte taky bílý pacienty?“

„Ne. Vlastně v nemocnici ano, bílí policajti chodí pořád. Ale tady ne.“

„Měla jste už někdy bílýho pacienta?“

„V soukromý praxi? Ne. Proč?“

„Tak mě to napadlo.“

„Byl jste vy někdy u černýho doktora?“

„Nebyl.“

„Tak tím to končí,“ řekla a usmála se.

„S kým máte schůzku dneska večer?“ zeptal se.

„Do toho vám nic není.“

„Když mi někdo řekne, že se se mnou nemůže sejít, protože má jiný plány…“

„Správně.“

„… tak mi do toho je.“

„Vůbec ne.“

„Co oběd zítra?“

„Něco mám.“

„Co?“

„Potřebuje mě maminka.“

„Nemůžete hned dvakrát za sebou říct, že nemáte čas. Proč bych se nemohl připojit k vám a k vaší

mamince?“

„Nezdá se mi to dobrý nápad.“

„Proč?“

„Protože maminka nevidí ráda, když černá holka hraje na cizí saxofony.“

„Co to znamená?“

„Maminka neví, že jste běloch, chápejte.“

„Nemyslíte, že je na čase, aby se to dověděla?“

„Sešli jsme se třikrát a už se budeme brát?“

„S dneškem čtyřikrát.“

„Pravda, čtyřikrát.“

„A vždycky to bylo báječný.“

„Poprvé ne.“

„Poprvé neplatí. S kým jdete dneska večer?“

„Řekla jsem, že vám do toho…“

„Je to vaše první rande s ním?“

„Nikoli.“

„Je černoch?“

„Jak jinak, proč se ptát, bílej massa?“

„Maminka ho zná?“

„Zná.“

„Jeho saxofon maminka schvaluje?“

„Maminka si myslí, že jsem ještě panna, maminka mi nedovoluje hrát na žádný saxofony.“

„Výborná maminka.“ Kling zamrkal v předstíraném údivu. „Chcete snad říct, že jste ještě panna?“

„Zneuctěná skrz naskrz,“ řekla.

„Dobře, tak kdy se můžeme sejít?“

„Právě jsme se sešli.“

„Ano, ale Artie vás chce poznat…“

„Jaký Artie?“

„Brown. Ten, co navrhl Barneyho restauraci, pama –“

„Pamatuju. Jeho babička byla otrokyně.“

„Jeho prababička. Chce, abysme šli na večeři s ním a s jeho ženou.“

„Dobrá. Ráda.“

„Skvělý. Ale vy jste pořád tak strašně zaměstnaná.“

„Pořád ne.“

„Dneska večer nemůžete, nebudete moct zítra…“

„Dnešní schůzku mám domluvenou už dávno.“

„A co zítra večer?“

„S radostí.“

„Vážně?“

„Vážně.“

„Skvělý. Řeknu to Artiemu. Čína vám bude chutnat?“

„Bude a moc.“

„S kým jdete dneska večer?“

„Do toho vám nic…“

„Sharyn?“

Hluboký a sytý hlas. Ozval se vedle Klingova lokte a způsobil, že se Kling překvapeně otočil. Muž, který tam stál, byl vysoký a černý a elegantní v obleku o několik odstínů světlejším než barva jeho pleti. Pokud se Kling nemýlil, tak klíč, který měl pověšený na řetízku u vesty, byl klíčem prestižního univerzitního klubu, a pokud se dále nemýlil, byla na umělohmotném štítku na klopě jeho saka natištěna slova Nemocnice Mount Pleasant.

„Ahoj, Jamie,“ řekla a hned na to: „Berte, tohle je Jamie Hudson…“

„Jak se…“

„Bert Kling,“ dodala.

„Těší mě.“

Muži si potřásli rukama. Kling, byl přece nějaký detektiv, si zatím stačil prohlédnout identifikační štítek toho člověka a zjistil, že fešák tyčící se nad stolem je MUDr. James Melvin Hudson a že jeho oborem v nemocnici Mount Pleasant je onkologie.

„Posaď se na chvilku,“ řekla Sharyn.

Hudson – MUDr. James Melvin Hudson, onkolog – se bez okolků posadil vedle Sharyn, jak si Kling všiml,

ne, vedle něho. Hned se s Sharyn živě rozhovořili o nějakém pacientovi, o němž Sharyn mluvila s

Hudsonem – MUDr: Jamesem Melvinem Hudsonem – před několika měsíci, a kterého řízením osudu

včera večer někdo zastřelil.

„Bert je detektiv,“ řekla Sharyn.

„Skutečně?“ řekl Hudson.

Kling nechápal, proč pokládala za nutné zmínit se o tom, že je detektiv, když nepokládala za nutné sdělit mu, že Hudson je lékař. Třeba chtěla informovat Hudsona, že její styky s Klingem jsou služební, jsou přece oba u policie, že ano? Proč tedy v tom případě neinformovala Klinga, že její styky s Hudsonem jsou služební, když jsou oba doktoři, že ano? Najednou ho napadlo, jestli MUDr. James Melvin není ten, s kým má Sharyn dnes večer schůzku. Najednou dostal chuť ho pod stolem kopnout.

„Je to ironie, že ten člověk stejně umíral na rakovinu,“ řekl Hudson. „Zbývaly mu nanejvejš dva tři měsíce.“

„A byl to tak vynikající…“

„Poštovní doručovatel, že?“

„Poctivec skrz naskrz.“

„Dvě rány do hlavy.“

„Z jedoucího auta?“

„Ne, ke všemu se mu to stalo doma, v posteli! Ti dva mizerové vešli dovnitř a odpráskli ho, když spal.“

„Jak se ví, že byli dva?“

„Domácí je viděla, když odcházeli.“

„Zabili ho omylem?“

„Vypadá to tak. Ten barák, kde bydlel, je plnej obchodníků s drogama.“

„To je smůla, co?“

„Příšerná. Já musím běžet,“ řekl Hudson, znova si potřásl rukou s Klingem, řekl „Těšilo mě“ a pak se

obrátil k Sharyn. „Tak v šest,“ řekl.

„V osm, Jamie,“ upřesnila a zamávala mu, když rychle odcházel.

Chviličku oba mlčeli.

„Společný pacient,“ řekla.

„Ano,“ řekl Kling.

Cítil, že proti MUDr. Jamesi Melvinu Hudsonovi je úplný břídil.

„A další věc, kterou u doktorů nesnáším,“ řekl.

Stáli s Carel ou pod plátěnou stříškou před vchodem, do divadla a čekali, až přijde Josie Bealesová.

Hodíny na nevábném hotýlku přes ulici ukazovaly za deset minut dvě, Carel ovy hodinky za osm. Tak či

onak, stejně tu ještě nebyla.

„… je, když si myslí, že jejich čas má větší cenu než čas ostatních lidí,“ řekl Kling. „Všiml sis, že když jdeš do nemocnice kvůli sebemenší prkotině, tak tě vždycky objednají o dvě hodiny dřív? Aby pan doktor neztrácel svůj drahocennej čas, skončil jednu lobotomi a hned pádil vedle udělat další! A ty zatím čekáš od dvanácti do dvou, aby ti odstranili nežit na zadku…“

„Ty už jsi měl nežit na zadku?“ zeptal se Carel a.

„Ne, jednou na ruce. O co jde? Od včerejška jsi nevzal nic do huby, i když se to dělá jen s lokálním

umrtvením, a oni tě sem táhnou o dvě hodiny dřív, abys tu čučel a čekal, až se to panu doktorovi uráčí hodit. Je jim putna, kdo jsi, jestli náhodou nejsi důležitej. Jak se jednou octneš v ordinaci nebo ve špitále, je pan doktor pánem. Můžeš dělat na případu, kde šílenej vrah pomlátil čtrnáct lidí krumpáčem a právě zpracovává patnáctýho, ale čas pana doktora je důležitější než ten tvůj, ty tam jen hezky dřep, kamaráde, a čti si loňský časopisy, dokud se ti pan doktor neuráčí věnovat. Nemůžu doktory ani cítit!“

„Panečku!“ řekl Carel a.

„Ošetřovatelky taky nesnáším. Přijdu do ordinace a sestra mi, jako by se nechumelilo, řekne Berte. V

životě jsem se s ní nesetkal a už si říkáme křestním jménem. Přijde do ordinace prezident Spojenejch

států a ona mu řekne „Posaďte se, Bil e, pan doktor přijde hned?“ Já používám křestní jméno, jen když

někoho znám nebo když je zloděj. Sestry říkají křestním jménem každýmu, kdo se objeví v ordinaci.

Posaďte se, Jacku, Posaďte se, Helen. Říká křestním jménem taky doktorovi? Zmáčkne bzučák a řekne

‚Jacku, je tu Bert?‘ Ne. Řekne hezky ‚Pan doktor přijde hned, Berte.‘ Doktory a sestry nesnáším.“

„Ale co si o nich myslíš doopravdy?“

„Ten chlap, co dělá pitvu, prej umí,“ řekl Kling. „Dwyer.“

„Jak to víš?“

„Sharyn mi to řekla.“

„Kdo je… Aha, Sharyn. Jak to ví ona?“

„Je doktorka.“

„Já myslel, že o ní mluvíš jako o policajtce?“

„Je policejní lékařka.“

„Neříkals, že doktory nemůžeš ani cítit?“

„O Sharyn to neplatí.“

„Ty jsi složitej člověk, Berte,“ řekl Carel a. „Jestli ti smím říkat Berte.“

K chodníku přijížděl žlutý taxík. Protože se mu od okének odráželo slunce, nerozeznávali, kdo uvnitř platí řidiči. Pozorovali a vyčkávali. Dvířka se otevřela, Josie Bealesová se otočila na sedadle a jednou nohou šlápla na chodník. Měla na sobě džíny, mandarinkově oranžovou bavlněnou košili a hnědé sandály.

Neměla podprsenku. Světle zrzavé vlasy měla v týle svázané do ohonu hnědou stužkou v barvě svých

očí, přes rameno přehozenou hnědou plátěnou kabelu, ze které vyčuhoval modrý výtisk Romance. Když

vylézala z vozu, podívala se na hodinky, vzhlédla a spatřila, jak se k ní blíží Carel a a Kling. Na chviličku vypadala překvapeně. Slunce se odráželo od jediné rubínové náušnice v jejím levém uchu.

„Haló,“ řekla a usmála se.

Z toho, jak se usmála, a ze způsobu, jímž vyslovila to jediné slovo, už věděli, jak na ni.

„Rádi bychom vám položili pár otázek,“ řekl Carel a.

„Ve dvě začíná zkouška,“ namítla a znova mrkla na hodinky.

„Hned jsme hotovi.“

„Jste tu kvůli Chuckovi včera večer?“

„Jo a ještě kvůli několika věcem.“

„Proč by udělal něco takovýho?“ zeptala se, zavrtěla hlavou a zhluboka vzdychla. Carel a měl pocit, že to už někdy udělala v nějaké hře. Možná, že v několika hrách.

„Tohle je dopis, který po sobě nechal,“ řekl a vytáhl z kapsy přeložený papírek, na který si opsal dopis z Maddenova stroje:

„Nerozumím,“ řekla.

„Já myslela, že už máte…“

„Ano, my jsme si to taky mysleli,“ řekl Carel a.

Nebo aspoň Ol ie si to myslel a Nel ie Brandová si to myslela a dokonce si to myslel i poručík Byrnes. Ale oni právě našli dvojče Josiiny rubínově rudé náušnice pod Maddenovou postelí v jeho bytě.

„To by vypadalo…, no…, že jí něco udělal on.“

Carel a si myslel, že se někdy vyplatí otevřít někomu dvířka do zahrádky a pak ho vodit pěšinkami.

„Vypadá to, že ji zabil, skutečně,“ řekl.

„No…, ano. Ale já myslela…“

Podívala se ještě jednou na papír.

„Jak víte, že to napsal on? Není tam podpis.“

„Našli jsme to zastrčené v jeho psacím stroji.“

„To ani není jeho písmo.“

„Správně, písmo je moje,“ řekl Carel a. „Opsal jsem to…“

„Jak víte, jaké má písmo?“ zeptal se Kling.

„Byl náš inspicient. Inspicienti si dělají poznámky, kdy bude zkouška, kdy se zkouší na jevišti, kdy

přinesou kostýmy a tak podobně. V divadle zná Chuckovo písmo každý. Znal. Viděl ho. Je to hrozný, že

se zabil.“

„Co říkáte tomu, že zabil Michel e?“ zeptal se Kling.

„Pokud to udělal.“

„On přece neříká, že udělal právě to…“

„Ne.“

„Tý věci se dá rozumět několika způsoby.“

„Věci?“

„Tomu dopisu. Tomu, co v něm říká. Jestli to je jeho dopis. Vy fakticky nevíte jistě, jestli to psal on, že ne?“

„Ne, nevíme,“ připustil Carel a. „Ale jestli ano…“

„Pak se zdá, že zabil Michel e,“ řekla Josie a znova vrtěla hlavou a vzdychala.

„Jak dobře ji znal?“ zeptal se Carel a.

„Myslím, že skoro vůbec ne. Žila přece se svým agentem a tak mě nenapadlo…, proč by ji měl Chuck

zabíjet? Co s ní moh mít společnýho?“

„Je to zvláštní, viďte?“

Hezky tiše dál po pěšince.

„Chci říct, že ji podle všeho znal jen povrchně,“ řekla Josie. „Nemůžu věřit, že bylo mezi nima…“

„Jak dobře znal vás, slečno Bealesová?“

„Mě?“

„Ano.“

„Proč?“ zeptala se a najednou zpozorněla.

„Řekla jste, že Michel e znal jen povrchně…“

„Ano“

„Tak jak dobře znal vás?“

„Já ho vídala jen tady v divadle, nikde jinde,“ řekla a ukázala palcem k plátěné stříšce.

„Víte, kde bydlel?“ zeptal se Kling.

„Nevím.“

„Nikdy se nezmínil, kde bydlí?“ řekl Carel a.

„Mně ne.“

„Byla jste někdy u něj v bytě?“

„Nikdy. Právě jsem vám řekla, že jsem ho vídala jen tady v tom zatraceným divadle,“ odpověděla a zase

hodila hlavou směrem ke stříšce. Tentokrát prudce.

„Jak dlouho jste ho znala?“

„Dva měsíce, víc ne.“

„Kdy jste se s ním setkala poprvé?“

„Když jsem hrála na angažmá.“

„Kdy to bylo?“

„Začátkem března.“

„Kde?“

„Tady.“

„Kde jste byla včera v noci v půl dvanácté?“

„Cože?“

„Kde jste…“

„Já jsem vás slyšela. Budu potřebovat právníka?“

„Proč byste potřebovala právníka? My jen vyšetřujeme sebevraždu.“

„A proč vůbec vyšetřujete sebevraždu? Chlap se zblázní, vyskočí z okna…“

„Vraždy a sebevraždy se vyšetřujou naprosto stejně.“

„Jenže tady jde o vraždu, nebo ne? Ukážete mi dopis, o kterým tvrdíte, že ho napsal Chuck…“

„Správně.“

„A v něm stojí, že Chuck něco provedl Michel e. To, co jí někdo provedl, je, že ji zabil. To snad je vražda, ne? Vy mě chcete sprostě namočit do vraždy! Někdo napíše dopis, vy ani nevíte, jestli ho napsal sám Chuck, a tak si automaticky řeknete, hurá, už jsme ho dopadli, toho šílenýho vraha s kudlou! A protože roli po Michel e zdědila ona, je to přirozeně ona, kdo přemluvil Chucka, aby Michel e zabil!“

„O tom se v dopise nic neříká, slečno Bealesová.“

„V dopise ne, ale vy jste si to usmysleli, ve vaší hlavě se to říká!“ odsekla a podívala se na hodinky.

„Skončili jsme?“

„Ještě ne. Kde jste byla včera v noci v půl dvanácté?“

„Spala jsem.“

„Kde?“

„Doma.“

„Sama.“

„Dobrej titulek k filmu,“ řekla.

„Slečno Bealesová, my na tom nic komického nevidíme.“

„Já taky ne,“ utrhla se.

„Tak kde jste byla?“

„Doma v posteli. Sama.“

„V kolik jste si lehla?“

„Kolem desátý.“

„Byl s vámi někdo předtím?“

„Nebyl.“

„Mluvila jste předtím s někým po telefonu?“

„Ano.“

„S kým?“

„S Ashleym.“

„S Ashleyril Kendal em?“

„Ano.“

„V kolik hodin?“

„Kolem půl devátý.“

„O čem jste mluvili?“

„O čem si myslíte, že jsme mohli mluvit? Za pět dní máme premiéru!“

„Ještě s někým jiným jste mluvila před desátou?“

„Ne.“

„A co po desáté?“

„Už jsem vám řekla…“

„Ano, ale netelefonoval vám někdo po desáté?“

„Ne.“

„V kolik jste se probudila dneska ráno?“

„V půl devátý. Měla jsem v deset hlasovou lekci.“

„Kdy jste se dověděla, že pan Madden je mrtvý?“

„Viděla jsem to v televizi, v Dobré ráno, Ameriko.“

„Mluvila jste pak o tom s někým?“

„Ano.“

„S kým?“

„S Freddiem Corbinem. Taky to viděl v televizi.“

„Slečno Bealesová,“ řekl Carel a, „když jsme s vámi mluvili posledně…“

„Já vím. Řekla jsem, že je mi líto, co se stalo Michel e, ale že jsem ráda, pokud jde o mne. To

neznamená…“

„Ano, to jste už tehdy řekla. Ale taky jste se zmínila, že jste ztratila druhou náušnici, stejnou jako ta, kterou právě máte…“

„Moje náušnice pro štěstí, ano.“

„Poznáváte tohle?“ zeptal se a vytáhl z kapsičky saka zapečetěný igelitový sáček označený slovy DŮKAZ

a obsahující rubínově rudou náušnici, kterou našli u Maddena v bytě.

„To je ta moje?“ zeptala se.

„Vypadá to tak.“

„Já nechápu…, kde jste…?“

„Pod postelí Chucka Maddena,“ řekl Carel a.

„Nashle, pánové,“ řekla okamžitě. „Jdu zavolat svýmu advokátovi.“

12

Poručík Byrnes věděl, že pro Carel u je posledním dnem úterý 14. dubna, a ačkoli si nepřál, aby Carel a se svým názorem pohořel, neviděl v jeho počínání žádnou logiku. Proto je v tu sobotu pozdě odpoledne shromáždil všechny ve své kanceláři. Může se to osvědčit, myslel si.

Detektivové, které Byrnes povolal na tu neformální schůzku, z níž stejně asi nic nevzejde, byli Carel a a Kling, aktivně angažovaní v případu, Brown a Meyer a Hawes a Parker; ti viděli všechno, co bylo v televizi, a četli, co psaly noviny, a tak mohli klidně věřit tomu, že na případu pracujou taky. Bylo za dvanáct minut pět a Parker chtěl jít domů. Po pravdě řečeno, Parker chtěl jít domů vždycky, i když jeho směna neměla být vystřídaná za několik minut.

„Pokud tomu rozumím,“ řekl netrpělivě, „tak Nel ie Brandová uvalila na Miltona vazbu…“

„Je to tak,“ potvrdil Byrnes.

„A musí se jí do úterka říct jo nebo ne?“

„Dá se to tak vyjádřit,“ řekl Carel a.

„Řečeno jinými slovy,“ přidal se Byrnes, „neprokážeme-li my do úterka, že se mýlí, tak ho obviní z vraždy.“

„Co chceš říct tím my,“ zeptal se Parker a hledal pohledem souhlas ostatních.

Jako obvykle vypadal jako vandrák. Byl přesvědčený, že při pátrání – a on slídil pořád – je, třeba tak vypadat. Zjistil už, že tenhle posranej případ nevoní nikomu mimo Carel y a Klinga. Měl pravdu. Nikdo z ostatních si nepřál, aby se na pátračku zase snesly nějaké výtky shora. Případ je vyřešený, tak ať odpočívá v pokoji. Ale jejich osobní vztah ke Carel ovi a Klingovi měl větší váhu než podobné úvahy.

„Ví to šéf, že pořád ještě pracujete na tomhle případu?“ zeptal se Hawes.

Opíral se o Byrnesovu knihovnu a hrozilo, že ji díky své velikosti a mohutnosti převrhne. Odpolední slunce mu svítilo na rezavé vlasy a ještě zdůrazňovalo nápadný bílý pramen na levém spánku.

„Ví,“ řekl Carel a. „Nel ie to formulovala tak, že jestli ho v úterý obviní, připadne vražda Weeksovi. Jestli přijdeme s někým jiným, je naše.“

„Weeks a M&M za ním byli dneska ráno,“ řekl Byrnes.

„Za kým?“

„Za šéfem, za Fremontem.“

„Kvůli čemu?“

„Stěžovat si kvůli pépéčku,“ řekl Byrnes. „Fremont dal předtím souhlas, ať navenek říkáme, že máme

vraha, ale přitom ať pátráme dál, nemáme zájem obviňovat nevinnýho. A ráno se za ním přihnal Weeks a

vykládal, že vy dva do toho strkáte nos a hledáte pod každým kamenem někoho, kdo neexistuje. M&M si zase ohřívali vlastní polívčičku. Přečetli si pár titulků v novinách a chtějí, aby oddělení vražd dostalo celou věc na talíři i s oblohou.“

„Co jim řek šéf?“

„Aby zalehli až do úterka.“

„Takže jsme se jich zatím zbavili.“

„Všech tří.“

„Jestli chcete slyšet, co si myslím já,“ řekl Parker, „udělal to ten agent.“

„A co ten dopis v psacím stroji?“ zeptal se Carel a.

„A náušnice pod postelí?“ řekl Kling.

„Ne tak rychle,“ řekl Brown, „nechápu.“

„Nechápem nikdo,“ řekl Parker.

„Tady je ten dopis,“ řekl Carel a a položil jej na Byrnesův stůl.

Tentokrát to byla xeroxová kopie stránky, která už prošla laboratoří.

Všichni čtyři detektivové se naklonili nad stůl, aby se podívali:

MILÝ BOŽE, PROSÍM, ODPUSŤ MI,

CO JSEM UDĚLAL MICHELLE.

„Bez podpisu,“ podotkl Parker.

„To se stává, že se nepodepíšou,“ řekl Meyer.

„Jestli se do toho máme namočit, tak by měl ten dopis bejt aspoň podepsanej,“ řekl Parker.

„Pod postelí byla náušnice toho děvčete,“ řekl Kling.

„Jakýho děvčete?“

„Herečky, která převzala úlohu po tý zavražděný dívce.“

„Dneska jim říkáme ženský,“ namítl Parker.

Všichni se k němu otočili.

„Děvčata jsou, když jim je pět let nebo míň.“

„Byli milenei nebo co?“ zeptal se Hawes. „Ta herečka a ten sebevrah?“

„Podle ní nebyli.“

„Tak jak se dostala její náušnice pod jeho postel?“

„Na to se jí chci zeptat,“ řekl Carel a. „Proto chci, abysme ji předvolali.“

„Mluvils o tom s Nel ií?“

„Ještě ne.“

„Myslím o jejím zatčení.“

„Nemluvil.“

„Protože když ji předvoláme…“

„Já vím.“

„Bude ve vazbě…“

„A máme Mirandu na krku,“ řekl Parker.

„Mohli bysme ohrozit i to, co proti němu má Nel ie.“

„Jak?“

„Já nevím jak. Zeptej se Nel ie.“

„Máme už pitevní zprávu?“ zeptal se Brown.

„Ústně,“ řekl Carel a.

„Kdo ho pitval?“

„Doktor Ralph Dwyer.“

„Z Parksidu?“

„Jo.“

„Ten umí.“

„Co řek?“

„Že se Madden vyznamenal. Všechny čtyři končetiny zlomený, lebeční a obličejový kosti roztříštěný, těžce poškozenej mozek. Zřejmě dopadnul na chodník pravou stranou, žebra a pánev jsou na cimprcampr.

Pádem si roztříštil i páteř, došlo k ruptuře srdce, zkrátka líp to provést nemohl.“

„Myslí, že…?“

„Neřek, že Madden byl už…?“

„Zjistil tukovou emboli , krev v plicích a všude kolem ran hemoragie. To všechno svědčí o tom, že k

poranění došlo až při pádu. Že když dopadnul na chodník, tak ještě žil.“

„V krvi něco našli?“ zeptal se Byrnes.

„Stopy Dalmanu.“

„Dalmanu?“

„Takový množství, že stačilo, aby si Dwyer myslel, že Madden spal, když vypadnul z okna.“

„Jak můžeš vyskočit z okna ve spaní?“

„Když ti někdo pomůže,“ řekl Carel a.

„Neřekne nám nic, pokud ji nepředvoláme,“ řekl Kling.

„Má už advokáta,“ dodal Carel a.

„Myslíme si, že má nahnáno.“

„Kdybysme ji měli tady, třeba by rozvázala.“

„Pochybuju,“ řekl Parker. „Její advokát nám řekne, ať jdem od toho. Řekne nám, ať zrušíme vazbu.“

„Máme toho na obvinění dost. Spoluúčast na vraždě.“

„Spoluúčast…“

„A důkaz? Pitomá náušnice?“

„A sebevrahův dopis.“

„Ten dopis není důkaz proti ní.“

„Máme nějaký otisky?“

„Nic moc. Skoro všechno v bytě je otřený. Psací stroj, náušnice, láhev skotský, sodovka…“

„Dvě sklenice u postele, říkáš?“

„Jo.“

„V tom zřejmě vypil ten Dalmane?“

„Zřejmě ano.“

„Myslíš, že měla rukavice?“

„Když si to dávali?“

„Ne, když tam uklízela.“

„Musela to udělat, než ho vystrčila z okna. Jindy by neměla čas.“

„Utřela taky parapet na okně?“

„Utřela.“

„To dřív udělat nemohla.“

„Ne, až potom.“

„A co samotný okno?“

„Čistý.“

„A kliky?“

„Jaký kliky?“

„Ty, co se s tím otvírá okno, jak se tomu krámu říká? To, za co vemeš, aby se okno otevřelo?“

„Čistý.“

„Zatraceně důkladná ženská.“

„Čím dýl to poslouchám, tím míň se mi to líbí,“ řekl Byrnes. „Nechce se mi ji sem tahat, dokud nebudeme mít pádnější důkazy než tyhle. Zbytečný divadýlko tady nepotřebujeme.“

„Co když má Dalmane ve svý lékárničce?“

„Znáš soudce, kterej by ti povolil domovní prohlídku na základě náušnice pod postelí?“

„Kvůli takový sračičce ti to nepovolí,“ řekl Parker.

„Kdybysme ji zatkli, tak můžeme…“

„Neblbni, Steve, jak ji můžeme zatknout?“ řekl Byrnes podrážděně.

„Jediný co máš, je náušnice na místě, kde se to odehrálo. Mohla ji tam ztratit vloni, co my víme? Řekla ti přece, že tu věcičku ztratila…“

„Řekla nám taky, že neví, kde Madden bydlel,“ řekl Carel a.

„A že v jeho bytě nikdy nebyla,“ řekl Kling.

„Mně to všechno připadají zbytečný starosti,“ řekl Byrnes.

„Mně taky,“ řekl Parker.

„Řekněme si jen tak na zkoušku,“ řekl Meyer, „že ho navedla, aby zabil to děvče, tu Cassidyovou…“

„Ženskou,“ opravil ho Parker.

Všichni k němu otočili hlavy.

„Dneska se to tak říká,“ vysvětlil.

„Předpokládejme, že ho navedla, okej?“

„Pak by to byla spoluúčast na trestným činu.“

„Tak. A řekněme, že důvodem byla touha dostat roli toho děvče… tý zabitý ženský. Proto přemluví toho

debila, aby ji zabil, on to provede, ona dostane tu roli, přesně tak, jak chtěla. Tak proč…?“

„Právě,“ řekl Parker. „Proč by ho, prosím tě…“

„… proč by ho zabíjela?“ řekl Byrnes.

„Aby to na ni neprozradil,“ řekl Carel a.

„On jedinej to na ni věděl,“ řekl Kling.

„A proč by tam nechala ten padělanej dopis na rozloučenou?“

„Aby to vypadalo jako sebevražda.“

„Proč?“ zeptal se Hawes.

„Aby se pátrání nedostalo až k ní.“

„Ale my jsme se k ní dostali.“

„Jen proto, že jsme našli tu náušnici,“ řekl Carel a; byl u konce s trpělivostí.

„Ty myslíš, že si tu náušnici sundala?“ zeptal se Byrnes. „Než ho vyhodila z okna?“

„Myslím, že si ji sundala, než si to spolu rozdali.“

„A zapomněla si ji zase vzít?“

„Jo. Když člověk právě někoho zabil…“

„Počkej, Steve,“ řekl Hawes. „Otráví toho chlapíka…“

„Ano.“

„Rozpustí mu Dalmane ve skotský, kterou právě popíjejí…“

„Na chlup tak.“

„A pak si sundá náušnici, než spolu hupnou do postele? Nemyslela by na jiný věci?“

„Například na to, jak ho vyšoupne z okna?“ řekl Parker.

„Počkejte,“ řekl Byrnes. „Já myslím, že Steve má pravdu.“

„Nemá,“ řekl Meyer.

„Spousta ženskejch si sundává náušnice; než vlezou do postele,“ řekl Brown.

„Taky hodinky,“ řekl Kling.

„Někdy dokonce i prstýnky,“ řekl Brown. „Na tom není nic neobvyklýho.“

„Obě náušnice?“ zeptal se Hawes. „Sundala si obě náušnice.“

„No… asi jo.“

„A pak si vzala jenom jednu?“

„A nevšimla si, že ta druhá je pryč?“

„Tu druhou ani nehledala?“

„Právě vyhodila chlapa z okna, uvědomí si, že ztratila náušnici, a nehledá ji?“

„Kdy sis všim ty, že nemá náušnici?“ zeptal se Byrnes.

„Co? Jak?“

„Ve svý zprávě říkáš, že má náušnici jen jednu…“

„To bylo to ve čtvrtek, Steve,“ řekl Kling.

„Kdy sis toho všim?“

„Ano. „A ona ti řekla, že ji ztratila?“

„Řekla.“

„Je to dva dny po vraždě Michel e…“

„Ano.“

„… a Josie běhá po světě jen s jednou náušnicí v uchu. Kdo myslíš, že zabil Michel e, Steve?“

„Madden.“

„Myslíš, že ho k tomu Josie přemluvila, ano?“

„Tak jest, pane poručíku.“

„Tak si musíš taky myslet, že byli milenci.“

„Myslím si to.“

„A myslíš si, že toho devátýho, když sis všiml, že jí chybí jedna náušnice, už měla naplánováno, jak ho zavraždí.“

„Myslím, že je to docela možný, ano.“

„Možný, možný,“ řekl Hawes a vrtěl hlavou.

„Říkáš, že přemluvila Maddena, aby zabil Michel e…“

„Ano.“

„… a pak začala uvažovat, že ho zavraždí?“

„Ano.“

„A proto ti řekla, že ztratila tu svou náušničku pro štěstí?“

Carel a se na něho podíval.

„Steve?“

„No…“

„Že by nechala tu náušnici pod Maddenovou postelí úmyslně?“

„No…“

„Že by chtěla, aby se vědělo, že je do tý vraždy namočená?“

V kanceláři zavládlo ticho.

„Ta to neudělala, Steve,“ řekl Byrnes mírně.

„Víte, kdo to udělal?“ zeptal se najednou Parker a uchechtl se do svého jednodenního strniště. „Já vám to povím. Udělala to osoba, která tu roli nedostala!“

Byla už sobota 11. dubna, půl šesté. Den před Velikonoční nedělí a lidé už mysleli na Boží hod

velikonoční a na Pessah, obojí připadlo toho roku na stejný den – pak ať někdo vykládá o rozdílnostech církví. A v úterý v devět hodin se Nel ie odebere před porotu.

Všichni, zvláště Parker, chtěli jít domů. Měli však to štěstí, že narazili na možné řešení případu, a tak Byrnes trval na tom, že pokračovat budou oni a nehodí to na kolegy z nočního turnusu.

Rozdělili se do tří týmů.

Samozřejmě Carel a a Kling.

Meyer a Hawes.

Parker a Brown, ten šťastlivec!

Hledali přijatelný důvod, proč vniknout do bytu Andrey Packerové. Protože Carel u a Klinga znala od

vidění a protože nechtěli, aby zničila důkazy dřív, než jim soud povolí prohlídku bytu, pokládali za

rozumné poslat k ní jiné dva detektivy.

Vrátný v Jižní Hedleyově 714 byl v domě zaměstnaný pětadvacet let a v červnu měl odejít do penze.

Hodlal se odstěhovat do domu v Portoriku, který vlastnil už deset let. Bude chodit na ryby. Procházet se po pláži. Vonět k tropickým květinám. Tady si nepřál mít nějaký malér. Hned to taky řekl Parkerovi a Brownovi. Nechce mít malér dva měsíce před tím, než tady skončí.

Parkerovi bylo toho maličkého Hispánce opravdu líto. Anglicky mluví jen taktak a teď se vrátí tam, kde mu budou padat kokosy na hlavu a kde bude popíjet piňa coladas. Dvacet pět let stojí tady ve dveřích, šťourá se v nose a teď má chudák strach, aby se do něčeho nezapletl, aby neměl ve službě malér.

„My vyšetřujeme vraždu,“ řekl Parker.

Magické slovo.

Vražda.

Lze očekávat plné kalhoty.

Ten mrňavý Hispánec na ně jen vypoulil oči.

„Znáte nájemnici, která se jmenuje Andrea Packerová?“ zeptal se Brown.

„Já jen pracovat tady,“ řekl vrátný.

„Cómo se l ama?“ zeptal se Parker; rád se pochlubil španělštinou, kterou pochytil od Cataliny Herrerové, s níž chodil. Říká si Cathy, prosím vás, jako by na tom záleželo, jak si říká? Chce si myslet, že je opravdická Američanka, jemu to neva, i když má španělskou výslovnost, která by se dala sekat mačetou, ale u ní to on docela žere.

„Slyšíte mě?“ zeptal se.

„Sí ya lo oi, no soy sordo,“ odpověděl vrátný španělsky. Zřejmě si myslel, že Parker je ve španělštině zběhlejší, než ve skutečnosti byl. Většina jeho rozhovorů se totiž až dosud odehrávala v posteli Cathy Herrerové – Cataliny, jakápak Cathy?

„Cože?“ nerozuměl Parker.

„Luis Rivera,“ řekl vrátný.

„Tak hele, Luisi,“ řekl Parker. „Nikdo se nepokouší dostat tě do průšvihu. Chcem jen vědět, jestli Andrea Packerová tu bydlí sama nebo s někým. A jestli s někým, tak kdo to je. O nic jinýho nám nejde. Ty tu stojíš celou dobu, chráníš nájemníky baráku, jseš ve dne v noci odhodlanej bránit je svým životem, jseš tu pětadvacet let, to je od tebe statečnej čin, Luisi. Ale teď jde o zabití, Luisi, o vraždu, víš co to je, homicidio tomu říkáme španělsky, a to je moc vážnej zločin. Tak nám akorát řekni, jestli žije s někým nebo ne, a to nám bude stačit, co říkáš, amigo?“ Parker na něj mrkl.

„Volám domovník,“ řekl Luis.

V nejbližším okruhu domu, kde bydlela Andrea Packerová, bylo šest lékáren. Meyer a Hawes vešli tu

sobotu večer do první deset minut po šesté. To už si všichni detektivové neodbytně uvědomovali čas.

Devět hodin ráno v úterý jim připadalo velice brzo a zítra měla být neděle, ještě k tomu ne ledajaká, ale Květná. Ve městě se o svátcích obvykle všechno zpomalovalo, dokonce i když tahle neděle byla jen předehrou ke svátku většímu – k Pessahu anebo neděli Velikonoční o týden později.

„Jsou to v každým případě jarní svátky, oboje,“ řekl Meyer bez nějaké souvislosti. „Radostná oslava

života.“

Hawes neměl tušení, o čem to mluví.

Lékárna byla jedna z řetězu neosobních velkoobchodů, které se v televizních reklamách honosí

zdvořilostí, ochotou a pozorností vůči každému zákazníkovi. Byl tam šestičlenný personál v bílých

pláštích, který pobíhal za pulty, všechno ženy; dvakrát tolik lidí čekalo ve frontě před pultem. Nade vším se vznášel pocit absolutní paniky, Meyer byl rád, že sem nepřišel s receptem. Lidé ve frontě vrhali na oba detektivy nevraživé pohledy, když přistoupili rovnou k pultu. Nějaký člověk v teplácích a tretrách chtěl Hawesovi něco říct, ale rozmyslel si to, když na něj Hawes vrhl sveřepý pohled.

„Policie,“ řekl Meyer a ukázal odznak. „Mohli bychom mluvit s vedoucím magistrem nebo s paní

magistrou, prosím?“

Paní magistra, nebo vedoucí magistra, jak se představila, byla nadobyčej vysoká žena. Jmenovala se

Felicie Mossová a měla pronikavé hnědé oči a vlasy stažené do přísného uzlu, který zdůrazňoval

nečekané krásné rysy v obličeji podobném římským sochám.

„Je mi líto,“ řekla, když jí vysvětlili, co chtějí. „To by odporovalo našim zásadám.“

„Jakým zásadám?“ zeptal se Meyer.

„Zásadám naší společnosti.“

„Proč?“ zeptal se Hawes rovnou.

„Jde o vztah důvěry mezi lékárnou a pacientem.“

„Nám o nic takového nejde,“ řekl Hawes.

„My chceme jen vědět, jestli jste v posledních dnech vydávali nějaké léky pacientce, která se jmenuje…“

„Ano, já…“

„Andrea Packerová, a jestli mezi nimi…“

„Je mi úplně jasné, oč vám jde. Odpověď…“

„Slečno Mossová, nechme žerty stranou,“ řekl Hawes. „My vyšetřujeme vraždu…“

„A já musím vydávat léky,“ řekla. „Sbohem, pánové.“

Měl se z toho vyklubat den blbec.

Domovník v domě, kde bydlila Andrea Packerová, byl statný běloch, ne tak plešatý jako někteří muži,

které Parker znal, ale stačilo to. Pleš měl červenou a loupala se mu, jako by trávil spoustu času na střeše opalováním. Oči měl modré, pichlavé a nedůvěřivé.

Brown se ho zeptal, jestli v domě bydlí někdo, kdo se jmenuje Andrea Packerová.

„Není mou, povinností podávat informace o nájemnících,“ řekl. Nepředstavil se, ani jim nepodal ruku.

Prostě se vynořil z útrob budovy, když vrátný vzal ze stolu domovní telefon a vytočil záhadné číslo.

„Jak se jmenujete, pane?“ zeptal se Parker.

Během let se přesvědčil, že jakmile se jim řekne „pane“, jsou hned celí vedle strachy.

„Howard Rank,“ řekl domovník.

„Pane Ranku,“ řekl Parker. „Nevím, proč říkáte, co je nebo není vaší povinností, když vám nikdo netvrdí, že jste povinen něco udělat. Dáváme vám jednoduchou otázku, na kterou můžeme najít odpověď, když se podíváme na poštovní schránky tady na chodbě, k tomu nepotřebujeme žádná povolení, stačí nám

odznak, který máme v kapse. Byli jsme zdvořilí a zeptali se vás, nešli jsme rovnou k těm schránkám.

Oplaťte nám to tedy a místo dlouhých řečí nám jednoduše odpovězte.“

„Ano, bydlí tady,“ řekl Rank.

„Výborně. A teď nám řekněte, v kterém bytě. Anebo se máme jít přece jen podívat na ty schránky?“

„Bydlí v bytě 4 C.“

„Děkuju,“ řekl Parker. „A teď nám řekněte, jestli tam bydlí sama nebo s někým?“

„To vám nemůžu říct.“

„Proč ne?“ zeptal se Brown přísně a zamračil se.

„Věc důvěry mezi domovníkem a nájemníkem,“ řekl Rank.

Drogerie s lékárnou na rohu Eastonovy a Hedleyovy byla na stejném místě už padesát let, jak stálo

zlatými písmeny na výloze. Když Carel a vkročil do krámu, měl pocit, že se octl v apatyce někde v

Londýně, i když v Londýně nikdy nebyl a neměl ponětí, jestli se jim tam říká apatyky nebo ne. Ale něco tu připomínalo Charlese Dickense, třeba ten zvoneček, který cinkal nad dřevěnými dveřmi; ty už samy o sobě byly raritou ve městě, kde vloupání byla na denním pořádku. Těžké zasklené skříně, tlusté dřevěné regály, bachraté skleněné láhve a karafy jako by obsahovaly vzácné oleje, masti a balzámy dovezené z nejzazších koutů světa. Na celém krámě a na sešlém stařečkovi za pultem bylo něco nevýslovně letitého

a zatuchlého. Byl to krámek, kam se má člověk uchýlit, když venku prší.

„Ano, pánové?“ zeptal se stařeček. „Čím vám mohu posloužit?“

Skutečně se podobal postavě z Dickense. Měl světle fialovou košili s dlouhými rukávy a fialovým

motýlkem, a kostkovanou vestu, přes níž od kapsy do knoflíkové dírky visel řetízek. Šilhal na ně zpod

úzkých brejliček, za nimiž zářily tmavé oči. Pleť měla barvu a kvalitu pergamenu.

„Jsme policisti,“ řekl Carel a ihned, ačkoli se vůbec nezdálo, že by je stařeček pokládal za lupiče.

„Já jsem Graham Quested,“ řekl. „Jak se vám daří?“

Na mou duši Dickens, pomyslel si Carel a.

„Pokoušíme se vystopovat jeden recept,“ řekl Kling.

„Ach, rozumím,“ řekl pan Quested.

Řekl jim, že takové žádosti od policie mívá často, obyčejně v případech, kdy se během pitvy přijde na

větší dávky předepsaných léků. Řekl jim také, že od té doby, co si drogeri otevřel v srpnu před

jednapadesáti lety, byl dvaašedesátkrát vykraden.

„A všechno v posledních dvaceti letech,“ řekl. „Příznak toho, jak se město mění, nemyslíte?“

Carel a řekl, že asi ano.

„My hledáme lék, který jste mohl vydat zákaznici jménem Andrea Packerová,“ řekl.

„To jméno neznám,“ řekl Quested. „To ovšem nic neznamená. Mohla sem prostě přijít náhodou, žádná z

mých stálých zákaznic to nebude. Kdy to asi mělo být, víte to?“

„Bohužel nevíme.“

„Recept na co?“

„Dalmane.“

„Oblíbený prostředek na spaní. Odborný název je flurazepam, je to jeden z benzodiazepinů. Víc než

patnáct až šestnáct miliónů receptů ročně. Víte, jak se jmenuje její lékař?“

„Nevíme.“

„Andrea Packerová, říkáte?“

„P-A-C-K-E-R-O-V-Á.“

„Máte její adresu?“

„Jižní Hedleyova 714.“

„Hned za rohem. Spáchala sebevraždu?“

„Ne, nespáchala.“

„Benzodiazepiny používají sebevrahové jen zřídka,“ řekl pan Quested. „Abyste se zabil, musel byste vzít deseti až dvacetinásobnou dávku. Dalmane má nejdelší poločas vylučování ze všech benzo…“

„Poločas vylučování?“

„To je doba, kterou trvá osobě, jež ho požila, aby se polovina léku vyloučila. Kdybyste například vzal desetimiligramovou pilulku něčeho s poločasem vylučování dvě hodiny, tak hodinu po požití byste měl v krvi ještě pět miligramů.“

„A jaký poločas vylučování má Dalmane?“

„Sedmačtyřicet až sto hodin,“ řekl pan Quested.

Kling zahvízdl.

„Je to tak. Osoba, která bere Dalmane, ho může mít v krvi právě tolik ve dne jako v noci. Pojďte,

podíváme se do kartotéky.“

A pak, kupodivu u člověka z Dickensových Nadějných vyhlídek nebo z Olivera Twista, je zavedl k počítači v zadní komoře, plné moždířů a paliček, a hledal nejdřív jméno Andrey Packerové, pak její adresu, potom lék jménem Dalmane, pak flurazepam a nakonec chemickou skupinu benzodiazepinů a pokaždé nenašel vůbec nic.

„Ach, pánové,“ řekl a byl upřímně sklíčený, „je mi to líto, opravdu moc líto.“

Dveře do bytu č. 4 D otevřel mladý černoch v modrých džínech, šedivém tričku s hnědým znakem

Ramseyovy university a v brýlích s rohovými obroučkami, které mu dodávaly zvědavého a nedůvěřivého

vzezření. Než jim otevřel, požádal, aby v kukátku ve dveřích ukázali odznaky, a teď si je i jejich průkazy pomalu a důkladně prohlížel. Když byl konečně spokojen, řekl: „Průšvih?“

„Žádný průšvih,“ řekl Brown.

„Jak se jmenujete, mládenče?“ zeptal se Parker vlídně.

Za všechna ta léta došel k názoru, že když použije slovo „mládenče“, mají taky plný kalhoty, zvláště když jim je devatenáct let a jsou černý, jako tenhle chlapec.

„Daryll Hinks,“ řekl chlapec.

„Znáte tu slečnu, která bydlí ve 4 C vedle vás?“

„Jen od vidění.“

„Andrea Packerová. Jmenuje se tak, ne?“ zeptal se Brown.

„Nevím, jak se jmenuje. Má dlouhý blond vlasy, může jí být devatenáct nebo dvacet, pěkná. Co provedla?“

„Nic. Vídáte ji, jak chodí do bytu a z býtu?“

„Samo.“

„Byt 4 C, ano?“

„Jo. Vedle.“

„Viděl jste někdy někoho jiného jít ven nebo dovnitř?“

„Samo.“

„Například nějakého muže?“

„Ona je štětka?“

„Proč myslíte?“

„Ptáte se na mužský, který chodí tam nebo ven…“

„Ne ne, nám jde o určitého muže.“

„Ten něco proved?“

„Ano, vyskočil z okna,“ řekl Parker.

„Těbůh!“

„Ano.“

„Kruci.“

„Takže viděl jste někdy bělocha tak metr osmdesát velkého, urostlého, hnědé vlasy, hnědé…“

„Viděl,“ řekl Hinks.

„Většinou nosí modráky, šněrovací boty…“

„Jo, viděl jsem ho. Dokonce jsem s ním mluvil ve výtahu.“

„Viděl jste ho vcházet do bytu 4 C nebo z něj vycházet?“

„Viděl.“

„Kdy?“

„To máte tak. Já odcházím do školy brzo ráno…“

„Viděl jste ho někdy vycházet odtamtud brzo ráno?“

„Jo, samo.“

„V kolik ráno?“

„Já odcházím v sedm.“

„Děkujem,“ řekl Brown.

„Co provedla?“ zeptal se znova Hicks.

Lékárník v drogeri G&R na Hedleyově znal Andreu Packerovou podle jména i od vidění. Byla jeho stálou zákaznicí. Popsal ji jako „blondýnku jako proutek“, dvacetiletou nebo tak něco, s tmavohnědýma očima a s takovým jako „výstředním“ chováním.

„Ona to bude herečka nebo tak něco,“ řekl. „Nebo manekýnka. jedno nebo druhý. Pěkně jsme si

popovídali o filmech. Viděli jste ten film Orlando? O tom jsme se povídali moc zajímavě. Je to o výměně pohlaví, tak by se to snad dalo nazvat. Moc zajímavý. Měli byste si to vypůjčit na videu. Taky jsme mluvili o Rychlosti, to je úplně jinej film, ale taky zajímavej. Oba dva stojí za…“

„Kdy tu byla naposledy?“ zeptal se Hawes.

„Ani vám nevím, je tu každou chvíli. Zubní pasta, rtěnka, deodorant…“

„A co léky na předpis?“ zeptal se Meyer.

„To se musím kouknout. Nedávno byla nastydlá, to vím, a brala nějaký antibiotikum…“

„A co prášky na spaní?“ zeptal se Hawes.

„To jo, na ty má stálej předpis.“

„Stálý předpis?“

„Každej měsíc si ho dává prodloužit.“

„Kdy to udělala naposledy?“

„Bude to čtrnáct dní, myslím. Musím to zkontrolovat v počítači.“

„Jaký je to lék?“

„Dalmane.“

POVOLENÍ K DOMOVNÍ PROHLÍDCE

K podepsanému soudci příslušného soudu se osobně dostavil detektiv 2. třídy Stephen Louis Carel a,

mně dobře známý PŘÍSLUŠNÍK POLICIE, který po povinné přísaze požádal o POVOLENÍ K OSOBNÍ

PROHLÍDCE. Na podporu své ŽÁDOSTI uvedl:

Má DŮVOD VĚŘIT A VĚŘÍ, že ZÁKONY TOHOTO STÁTU, jmenovitě

Trestní zákon § 125.25

(vražda 2. stupně)

byl porušen Andreou Packerovou, a ŽADATEL je PŘESVĚDČEN, že DŮKAZY O TOMTO TRESTNÉM

ČINU A JEHO VÝSLEDKY se v současné době nalézají na níže uvedené adrese:

Jižní Hedleyova Zřída č. 714

byt 4 C

Isola

Žadatel žádá o povolení k prohlídce zejména za účelem nalezení těchto předmětů:

Obal s lékem na předpis, vydaným drogerií G&R nalézající se na ulici Commerce č. 1123 s datem 27.

března t. r. a nadepsaným takto:

Rp. 445 358

Pacientka: Andrea Packerová bytem: Hedleyova třída

Lék: Dalmane 30 mg pil.

Dávka: 1 pilulka před spaním podle potřeby

Množství: 30 pilulek

ŽADATEL ODŮVODŇUJE SVÉ PŘESVĚDČENÍ TAKTO:

1. Dne 11. dubna t. r. ve 23.30 vyskočil nebo byl vyhozen Charles Wil iam Madden z okna v 9. poschodí

domu č. 355 na ulici North River v Isole.

2. Zpráva toxikologického oddělení policejní laboratoře sděluje, že stopy pilulek na spaní Dalmane

nalezené v krvi oběti svědčí o požití takového množství léku, které stačí přivodit spánek.

3. Oběť nemohla ve spánku způsobeném požitím léku Dalmane v žádném případě skočit z okna sama.

4. Dvě sklenice nalezené vedle lůžka oběti prozrazují požití alkoholu a naznačují, že do jednoho z nápojů mohl být přidán Dalmane.

5. Anthony Givens, lékárník v drogerii G&R, si pamatuje, že vydal výše jmenovaný lék Dalmane na

předpis sl. Packerové dne 27. března t. r.

6. Daryll Hinks, soused bydlící v bytě č. 4 D vedle bytu Andrey Packerové na Jižní Hedleyově třídě, uvádí, že vídal Charlese Wil iama Maddena přicházet do bytu sl. Packerové nebo ho opouštět v hodinách, které by mohly svědčit o tom, že s ní v době své smrti žil.

7. Na základě výše uvedených informací a žadatelových osobních znalostí existuje důvod k domněnce, že

krabička pilulek Dalmane, již vlastní Andrea Packerová, by mohla být doličným předmětem v trestném

činu vraždy.

ŽADATEL PROTO ŽÁDÁ O VYDÁNÍ POVOLENÍ K DOMOVNÍ PROHLÍDCE podle zákona a v souladu se

všemi jeho ustanoveními, aby směl buď ve dne nebo v noci nebo v den pracovního klidu, a V

ZÁVISLOSTI NA OKOLNOSTECH, provést za příslušné a nezbytné asistence DOMOVNÍ PROHLÍDKU

uvedené lokality a VZÍT ODTAMTUD jako důkaz toto:

Krabičku a v ní obsažené léky z drogerie A&H č. rp. 445 358 vydanou Andree Packerové a obsahující 30

pilulek Dalmanu po 30 mg. Rovněž další a jakékoli důkazy vztahující se k vraždě Charlese Wil iama

Maddena.

Soudce vyškrtl poslední větu Carel ovy žádosti jako povolení příliš širokého dosahu, ale s tím Carel a stejně počítal.

Jinak bylo žádosti vyhověno.

Když se ten večer v devět hodin vrátila ze zkoušky, čekali na chodbě před jejími dveřmi. Povolení k

prohlídce nezahrnovalo vstup bez klepání; stejně by bylo pošetilé o ně žádat, když v bytě 4 C nebydlel ozbrojený a nebezpečný desperát. Bydlela tam jen žena metr sedmdesát vysoká a vážící nějakých šedesát kilo, která nejdřív odtáhla omámeného muže přes pokoj, vyvlekla ho do otevřeného okna a pak

ho vystrčila na ulici o devět pater níž.

Sahala do kabelky pro klíče, když vystupovala z výtahu. Jakmile je spatřila, zaváhala, a pak šla rovnou k ním.

Vypadala dnes večer unaveně. Zkouška byla asi perná.

„Haló,“ řekla, „to je překvapení,“ a mdle se usmála.

„Slečno Packerová,“ řekl Carel a, „mám soudní povolení k prohlídce vašeho…“

„Cože máte?“

„Soudní povolení k prohlídce,“ dodal Kling. „Otevřela byste nám laskavě dveře?“

„Ani mě nenapadne,“ Andrea ucouvla. „Povolení k prohlídce? Smím vědět, co je to za nesmysl?“

„Snad abyste si to přečetla,“ řekl Carel a a podal jí papír.

Mlčky si ho přečetla.

„Chci zavolat svýmu advokátovi,“ prohlásila.

„Jistě, můžete mu zavolat při prohlídce.“

„Ne, chci mu zavolat teď hned. Než vás pustím do bytu.“

„Slečno Packerová,“ řekl Carel a, „vy jste asi nepochopila, oč jde. Tohle je rozhodnutí soudu. V případě, že odmítnete…“

„Já nic neodmítám. Chci jen, aby tu byl můj advokát, až budete…“

„Slečno Packerová,“ řekl Kling, „navrhuju vám…“

„Přestaňte si laskavě hrát na detektivy, ano?“

„Buď otevřete dveře, nebo vás budeme nuceni zatknout pro maření služební povinnosti.“

„Co je tohle za kecy?“

„Znamená to, že překážíte prohlídce nařízené soudem,“ řekl. „A budete-li na tom trvat, zatkneme vás.“

„Mluví pravdu?“ zeptala se Klinga.

„Mluví,“ potvrdil Kling.

„Kde to jsme? V nacistickým Německu?“

„Ne, v Americe,“ řekl Carel a.

„Kristovy rány,“ vykřikla a zlostně vrazila klíč do zámku. Odemkla dveře, prudce je otevřela a hnala se k telefonu na kuchyňské zdi. Detektivové ji následovali a zatímco vytáčela číslo, navlékali si bílé přízové rukavice.

„Kde máte koupelnu?“ zeptal se Kling. „Neopovažujte se použít moji koupelnu!“ zaječela.

„Vaši koupelnu používat nebudeme,“ řekl Carel a. „Povolení k prohlídce jste si přečetla a víte, co

hledáme.“

„Ne, abyste mi lezli do mých osobních… Pana Foleyho, prosím! Tady je Andrea Packerová, řekněte mu,

že je to naléhavý. Ne abyste se hrabali v něčem beze mne…“ varovala je.

„Slečno Packerová…“

„Nemůžete ksakru počkat, až přijde můj…?“

„Ne, nemůžeme,“ řekl Carel a.

„Hol y?“ řekla do telefonu. „Tady je Andrea. Mám tu dva detektivy… kam jdete?“ zařvala jim za zády.

„Hol y, prosím tě, přijď sem hned,“ řekla opět do telefonu. „Prohledávají mi byt, mají na to nějakej papír s podpisem soudce, zkrátka přijď a honem!“ křikla, praštila telefonem a běžela za nimi.

Prošli už ložnicí, kde si všimli otevřené skříně se zjevně mužským oblečením. Kdyby byl soudce výslovně neškrtl z Carel ovy žádosti slova „a všechny další důkazy“, byli by to riskli a zabavili šatstvo jako důkaz, že tu Madden bydlel. Nehledali je, jen si náhodou všimli, že tu visí „na očích“, jak se s oblibou vyjadřují policisté všech zemí, když chtějí něco zabavit. Ale s Andreou Packerovou v patách chtěli především najít to, proč sem přišli, a tak vrazili rovnou dovnitř do bleděmodře vykachlíčkované koupelny s tmavomodrými ručníky a zamířili přímo k umyvadlu, na jehož okraji si všimli pánské břitvy, ta byla taky „na očích“. Carel a rukou v rukavici prudce otevřel zrcadlová dvířka skříňky, sehnuli se s Klingem nad umyvadlo a očima prohledávali etikety na hnědooranžových plastikových lahvičkách s bílými víčky, které stály na poličkách.

Některé léky byly určené Charlesi Maddenovi – další usvědčující důkaz, že tu bydlel. Většina jich však byla napsána na Andreu: 250 miligramové kapsle amoxicil inu, kodein, 400 miligramové tablety meprobamátu, čtyřprocentní Nasalcrom ve spreji, a Donnatal a 500 miligramové kapsle tetracyklinu, krém AVC a…

„Tady je to,“ řekl Kling a sáhl do skříňky.

Zatřásl lahvičkou, aby zjistil, jestli tam něco je, a pak palcem otevřel víčko. Objevilo se přibližně tucet pilulek Dalmanu.

„Dobrá.“ Andrea se objevila ve dveřích do koupelny, „můj advokát…“

„Jste zatčená,“ řekl Carel a.

13

Zavolala znova svému právníkovi už ze služebny, sdělila mu, že je na policejní stanici, a on slíbil, že se okamžitě dostaví. Bylo už skoro deset hodin večer a pořád ještě tu nebyl. Zeptali se Andrey, jestli by nechtěla kávu nebo něco a ona jim řekla, ať jdou do Prčic. Seznámili ji už s jejími právy podle Mirandy; snad jim tentokrát rozuměla, a proto odmítala říct cokoli jiného než „Jděte do Prčic“, dokud nepřijde advokát. Řekla jim už, že se jmenuje Hol is Foley a že s sebou přivede ještě specialistu na trestní právo, jehož jméno nezná, takže můžou každou chvíli očekávat právníky dva.

„Než přijdou, tak mi dejte svatej pokoj,“ řekla, což jinými slovy znamenalo, ať jdou do Prčic.

Kling šel ke svému stolu zavolat Sharyn. Ještě byl u telefonu, když za pět minut půl jedenácté dorazili Andreini právníci, oba energičtí a věcní pánové. Ten její se Andrey hned zeptal, jestli je v pořádku. Druhý právník se detektivům představil – jmenoval se Felix Bertinotti – a zeptal se, proč byla jeho mandantka zatčena. Carel a vysvětlil, že hodlá obvinit slečnu Packerovou z vraždy 2. stupně, a právník jí hned poradil, aby neodpovídala na žádné otázky. Andrea chtěla vědět; jestli si tím nepohorší, a Bertinotti

odborně vysvětlil, že až nebo jestli přijde věc před soud, nebude její mlčení v žádném případě proti ní. Už teď měl ústa plná „nevinné mandantky“, ačkoli nikde v dohledu nebyla televizní kamera. Andrea trvala na svém: nic neprovedla a nemusí se proto policie bát, tak proč by nemohla odpovídat na otázky, které jí položí? Policisté přihlíželi a mlčeli. Rozhodnout se musí Andrea a její advokát. Jak předtím podotkl

Carel a, jsou přece v Americe.

„Mohli bychom si promluvit se slečnou Packerovou mezi čtyřma očima?“ zeptal se Bertinotti. Carel a, Kling a poručík Byrnes, který přišel, když se dozvěděl o zatčení, nato uvažovali, mají-li zavolat do úřadu okresního státního zástupce hned nebo počkat, až si budou jisti, že se trefili do černého. Rozhodli se vyčkat. Andrea a její právníci se radili až do čtvrt na dvanáct.

„Slečna Packerová se rozhodla, že bude odpovídat na vaše otázky,“ oznámil Bertinotti. Carel u to

překvapilo. Nikdy nepochopil, proč si amatéři představují, že oblafnou policii, když ostřílení kriminálníci využívají Mirandy a odmítají prozradit i to, kolik je hodin. Anebo Andrea možná vidí celou věc jako největší roli svého života a využívá příležitosti k výkonu, za nějž dostane cenu Akademie a dokáže, že je něco víc než jen hezkou tvářičkou. Kromě toho tu má dva právníky, kteří jí pomohou z eventuální bryndy, a tak si asi myslí, že nemůže nic ztratit. I když ten její právník zřejmě nemá ponětí o trestním zákoně a bude jí asi tak užitečný jako na jevišti telefon, který nezazvoní, když má.

Přečetli Andree ještě jednou její práva, ujistili se, že jim porozuměla a že je ochotna odpovědět na jejich otázky. Byla dosud v šatech, v nichž zkoušela, v modrých džínech, mokasínech a citronově žlutém tričku.

Vlasy měla svázané vzadu do ohonu a nebyla nalíčená. Carel a uvažoval, jestli jí nemají nabídnout

cukrátko.

„Slečno Packerová,“ řekl, „mohla byste nám říct, kde jste byla včera večer asi touhle dobou?“

Hodiny na stěně místnosti, kde ji vyslýchali, ukazovaly 23.18. Andrea seděla v čele dlouhého úzkého

stolu, právníci po obou stranách vedle ní. Vedle Bertinottiho seděla policejní stenografka a vedle ní Kling, proti němu Byrnes. Carel a stál. Na nohou se mu líp pracovalo. „Byla jsem doma,“ řekla Andrea.

„Doma je kde?“ zeptal se Carel a.

„Doma je tam, kam jste dneska večer vtrhli,“ odsekla a vrhla zlostný pohled nejdřív na něj a pak na Klinga.

„Měli jsme povolení k domovní prohlídce,“ řekl Carel a Bertinottimu a usmál se. „Dveře jsme nevyrazili, pane doktore.“

Bertinotti úsměv neopětoval. Místo toho pokrčil rameny, jako by Carel ovi nevěřil. Měl na sobě

tmavomodrý oblek, stejný jako druhý právník, a zdálo se, že se před příchodem sem čerstvě oholil.

Carel a se dovtípil, že očekával před domem televizní kamery, ačkoli by si člověk myslil, že při výšce metr šedesát a váze osmdesát kilo se takové publicitě bude vyhýbat.

„Já jsem se vás jen ptal na adresu, slečno Packerová,“ řekl Carel a vlídně. „Do zápisu.“

„Moji adresu přece znáte.“

„Je to…“

Vzal do ruky zatykač.

„… Jižní Hedleyova třída 714, byt 4 C?“

„Ano.“

„Děkuji. A vy jste tam včera večer byla od kdy do kdy?“

„Vrátila jsem se ze zkoušky v osm. A pak už jsem nešla ven.“

„Charles Madden na té zkoušce byl?“

„Byl. Je náš inspicient.“

„Byl váš inspicient,“ opravil ji Carel a. Aby nebyla mýlka.“

„Ano.“

„Šel s vámi domů z divadla?“

„Ne.“

„Ale žili jste spolu, že ano?“

„Ano.“

„Jak dlouho bydlel ve vašem bytě, slečno Packerová?“

„Od začátku března.“

„Od prvního března?“

„Ne, od šestýho nebo od sedmýho, nevím přesně.“

„Kde bydlel předtím?“

„Měl byt na ulici North River. Měl ho ještě, než… vždyť víte, do kdy.“

„Až do své smrti?“

Opět, aby nebyla mýlka.

„Ano,“ řekla Andrea.

„K níž došlo včera v půl dvanácté v noci.“

„Ano, jak jsem slyšela,“ řekla Andrea a podívala se dolů na ruce složené v klíně.

To je něco, co herečky dělají, všiml si Carel a. Klopí oči jako jeptišky, když chtějí vypadat ctnostně nebo nevinně. Je to velice účinný. Bude se muset v kině dívat pozorněji, všimnout si, jestli to dělají taky dobrý herečky.

„Nebyla jste náhodou v tu dobu u něj v bytě?“ zeptal se.

„Ne. já…“

„Skutečně, pánové,“ řekl Bertinotti: „Právě vám pověděla…“

„Ano, ale já bych byl rád, kdyby mi mohla vysvětlit něco, čemu tak docela nerozumím.“

„A co?“ zeptala se Andrea.

„Slečno Packerová,“ řekl Bertinotti, „nejste povinna pomáhat detektivu Carel ovi z jeho zmatků.“

Andrein druhý právník, zřejmě okouzlený touto brilantní výměnou názorů mezi provinilcem a zákonem, se

při kolegově poznámce dokonce pousmál. Bertinotti byl zřejmě potěšen, Andrea rovněž. Všichni tři se

najednou zaradovali, jako by se soud už konal a jim nebyla prokázána vina.

„Víte, já to tak nerada vidím, když se v něčem nevyzná,“ řekla Andrea s úsměvem. „Copak byste rád

věděl, pane Carel o?“

„Užíváte lék, který se jmenuje Dalmane?“ zeptal se Carel a.

„Vždyť víte, že ano,“ řekla pořád ještě s úsměvem. „Našel jste lahvičku v mý lékárničce.“

„Užíval pan Madden někdy Dalmane?“

„Nemám tušení.“

„Našli jsme totiž Dalmane v jeho krvi.“

To byla pro Andreu zřejmě novinka. Třeba nevěděla, že je možné mít vzorek krve ze skvrny na chodníku,

nebo si myslela, že policie se nebude obtěžovat se vzorky krve člověka, který očividně spadl z okna.

„Kdo my?“

„Toxikologické oddělení naší laboratoře.“

Andrea lehce pohodila hlavou na znamení, že nechápe, jak by taková informace mohla souviset s tím,

proč je tady na policejní stanici. „Předpokládám,“ řekl Bertinotti, „že máte tento…“

„Ano, pane doktore, máme úřední zprávu.“

„Smím ji vidět?“

„Ovšem.“

Carel a pokrčil rameny, aby naznačil, že učený právník jistě nemůže být tak hloupý, aby pokládal zprávu z toxikologie za výmysl. Podal mu ji, obrátil se k Andree a nedbale se zeptal: „Použil pan Madden někdy váš Dalmane?“

„Ano, možné to je,“ řekla Andrea.,Rychle se vzpamatovala. Věděla už, že našli Dalmane v Maddenově

krvi a taky v její skříňce nad umyvadlem. Carel a si představoval, jak to udělala, aby vzala Dalmane ze své koupelny a dostala ho do Maddena, aniž to Madden postřehl. „Když říkáte, že možné to je…“

„Vzpomínám si, že mě požádal… Nevzpomenu si ani, kdy to bylo…, ale myslím, že se mě jednou ptal,

jestli nemám něco na spaní.“

„Ale kdy to bylo, si nepamatujete?“

„Ne, to ne. Říkám vám čistou pravdu,“ odpověděla.

To jistě, pomyslel si Carel a.

„Myslíte, že by si byl mohl vzít včera večer Dalmane sám?“ zeptal se. „A odnést si ho k sobě domů?“

„Třeba ano, ale jistě to nevím. Věděl totiž, že Dalmane mám…“

„Tak ještě jednou. Říkáte, že po divadle nešel k vám do bytu?“

„Ne, nešel.“

„Takže jestli si vzal Dalmane od vás z koupelny, musel to udělat předtím, než odešel na celý den.“

„Vypadá to tak. Já vážně nevím, co dělal.“

„My jsme totiž v jeho bytě Dalmane nenašli. Ani prázdné lahvičky, v nichž by mohl být. Je to zvláštní, nemyslíte?“

„Já nevím, jestli je to zvláštní nebo ne. Nevím, co si včera večer vzal nebo nevzal. Nebo kdykoli jindy včera, když na to přijde.“

„Dalmane si vzal, to je zaručené. Dnes ráno ho našli v jeho krvi.“

„Já se ve zkouškách krve nevyznám.“

„Já vlastně taky ne,“ zalhal Carel a. „Je mi jen divné – divím se nahlas –, jak se Dalmane vůbec dostal…“

„Jestli se chcete mé klientky na něco zeptat, tak se prosím ptejte,“ řekl Bertinotti. „Žádné je mi divné, prosím. Divit se může Alenka v říši divů, ale vy se držte otázek.“

„Jistěže, pane doktore. Otázka, slečno Packerová. Byla jste někdy během včerejšího večera v bytě pana

Maddena?“

„Ne, nebyla.“

„Nešla jste tam s ním rovnou z divadla?“

„Nešla.“

„Nebo někdy později?“

„Nešla jsem tam vůbec. Byla jsem včera večer doma. Celý večer a celou noc.“

„Věděla jste, kde je pan Madden?“

„Ovšem. Řekl mi, že jde domů a bude dělat na svý hře.“

„To vám řekl kdy?“

„Když jsme odcházeli z divadla.“

„Po zkoušce?“

„Ano.“

„Vy jste pak odešla domů a on k sobě do bytu?“

„Ano. Používal ho jako pracovnu.“

„Aha.“

„Od doby, co se nastěhoval ke mně. Chodil tam pravidelně pracovat na svý hře. Psal hru s Jerrym

Greenbaumem.“

„Ta holka je mrtvá“ se jmenuje.“

„Christopher Marlowe,“ řekl Carel a.

Andreu to překvapilo.

„Myslíte, že tam s ním pan Greenbaum byl včera večer?“ zeptal se Carel a.

„To se musíte zeptat pana Greenbauma.“

„My už jsme se ho zeptali.“

„A byl tam?“

„Nebyl.“

„Tak nemohl vyhodit Chucka z okna, že?“ řekla Andrea a usmála se.

„Asi ne,“ řekl Carel a. „Ale někdo to udělal. Spící člověk se totiž nemůže dovléct z ložnice do vedlejšího pokoje, chápete.“

„Mohl by, kdyby jen podřimoval,“ řekla Andrea. „Třeba si vzal Dalmane, jak říkáte…“

„… který si ten den ráno vzal z vaší skříňky…“

„To já nevím, jestli ano nebo ne…“

„Ale jestli ano…“

„Řekla jsem jen, že třeba. Nechodila jsem za ním a nekoukala, jestli mi krade prášek na spaní z

lékárničky…“

„Ovšemže ne.“

„Slečno Packerová, myslím, že bych vás měl varovat,“ řekl Bertinotti.

„Já jen říkám třeba,“ řekla Andrea, „kdežto vy si myslíte, že určitě.“

„V krvi Dalmane měl,“ řekl Carel a. „Já jsem jen opakoval, co je ve zprávě z toxikologie. Ale podle vás pan Madden třeba bloudil po bytě v polospánku a čirou náhodou…“

„Právě.“

„To je něco, co mě nenapadlo,“ řekl Carel a. „Mohl spolknout pilulku…“

„Ovšem.“

„… a pak…, dejme tomu… chodil po bytě, než si šel lehnout, a najednou se mu chtělo spát a prostě

vypadl z okna.“

„Jako herečka si to dovedu představit,“ řekla Andrea.

„Prosím?“

„Takovou scénu.“

„Ach tak.“

„Dalo by se to zahrát.“

„Jak padá napůl omámený z okna?“

„Ano.“

„Slečno Packerová,“ řekl Bertinotti. Snažil se ji varovat, že ten všemi mastmi mazaný detektiv se

nebezpečně blíží k cíli, a ona by si měla dát pozor na jazyk. „Myslím…“

„My víme, že u něho byla včera večer nějaká žena,“ řekl Carel a.

„Já jsem to nebyla,“ řekla Andrea. „A jak vůbec…“

„Slečno Packerová,“ ozval se Bertinotti, tentokrát důrazněji, „myslím…, že bychom…“

„Máme poševní skvrny,“ řekl Carel a. „Z prostěradla v posteli.“

Andrea se na něho podívala.

„Já bych rád,“ řekl, „i když si myslím, že k tomu máme podle Mirandy právo i bez soudního povolení…“

„K čemu právo?“ zeptal se Bertinotti pohotově.

„Získat poševní výtěr, pane doktore.“

„A já vám radím, abyste si koukali co nejrychleji opatřit soudní povolení, než se odvážíte narušit tímhle způsobem soukromí mé mandantky.“

„Hodlám to udělat, pane doktore.“

„Prosím, tak si pospěšte. Výslech je prozatím skončený.“

„Pane doktore,“ řekl Carel a, „jestli slečna Packerová včera večer s panem Maddenem v té posteli nebyla, tak se nemá čeho obávat. Ale jestliže budou obě deoxyribonukleinové kyseliny totožné, pak víme, že tam s ním byla, než vypadl z toho okna. Třeba si s ní o tom budete chtít pohovořit mezi čtyřma očima.“

Bertinotti se na ni podíval.

„Dejte nám patnáct minut o samotě,“ řekl.

Vrátil se za deset.

„Vstoupil už do věci úřad okresního státního zástupce?“ zeptal se.

Nel ie Brandová přišla dvě minuty po půlnoci, Oficiálně byla Květná neděle, ale ona nebyla oblečená do kostela. Zastihli ji na večeři u známých; měla na sobě černou společenskou toaletu, perly a černé lakové střevíčky s vysokým podpatkem. Omluvila se za svůj nevhodný vzhled, pohovořila si s Carel ou, aby zjistila, co mají, a pak si šla promluvit s Andreiným právníkem.

Foley tam jen seděl a civěl do prázdna.

Všechno jednání vedl Bertinotti.

Nel ie věděla, že nemá mnoho důkazů, ale nebyla ochotná připustit, aby ji Bertinotti umluvil. Už sám fakt, že vůbec chtěl jednat, jí prozradil, že Packerová ten večer, kdy Madden vypadl z okna, byla v jeho bytě.

Věděla však, že nemá nic, co by Packerovou usvědčilo z vraždy Cassidyové. Přesto řekla Bertinottimu, že je ochotna přistoupit na vraždu 2. stupně v obou případech a to na základě předpokladu, že Packerová a Madden zavraždili Cassidyovou po společné dohodě. Vražda 2. stupně je trestný čin A a za ten se viník odsuzuje na doživotí.

Bertinotti řekl, že by přistoupil na vraždu 1. stupně v Maddenově případě, pokud Nel ie zcela zapomene na vraždu Cassidyové. Ona mu řekla, že to je vyloučené, protože oba případy spolu neoddělitelně souvisí, a pokud on to nechce uznat, nebude s ním vůbec jednat. Připomněl jí, že pro vraždu už někdo sedí…

„Ale ale, pane doktore,“ řekla, „chcete snad naznačit, že bych chtěla, aby seděl nevinný člověk?“

„Bůh chraň,“ řekl Bertinotti.

Foley, ten ňouma, se dokonce zašklebil.

„Já jsem jen bral v úvahu skutečnost, že hlad veřejnosti po tajemstvích, pletichách a pomstě by mohl být nasycen, i kdybyste netrvala na trestném činu A u té první vraždy…“

„Nenamáhejte se.“

„… a nahradila ho trestným činem B, tedy spoluúčastí na vraždě.“

„Osm a třetina až pětadvacet za každý,“ řekla Nel ie.

„Myslel jsem na dva až šest za společně spáchaný, trestný čin.“

„Ne. Maximum v obou případech.“

„Současně.“

„Následně,“ řekla Nel ie.

„To nemůžu přijmout.“

„Tak svou mandantku připravte na nejhorší.“

„Paní Brandová, je jí jednadvacet…“

„Pravda. Zabila dva lidi a vy chcete, aby vyšla z vězení v devětadvaceti. Hoďme si tedy panna nebo orel a nechme rozhodnout porotu. Třeba vyhrajete. Možná že nebude muset strávit zbytek života v pekle za dva trestné činy. Ale přijměte mou nabídku a je venku, nebude jí ještě ani čtyřicet.“

Bertinotti chvilku přemýšlel.

„Dobrá,“ řekl konečně. „Vezmu ty béčka. Osm a třetina až pětadvacet za každý. Následně.“

„Dojednáno.“

„Nechte mě s ní promluvit.“

„Po vás jsem na řadě já,“ řekla Nel ie.

Napadlo mě to hned potom, co někdo v divadelní uličce bodl tu noc Michel e nožem. Nejdřív jsem si

myslela, jaká škoda, že to ten někdo neudělal pořádně, protože pak by zůstala hlavní role v Romanci

neobsazená a kdo by se pro ni líp hodil než alternující herečka? Kdo líp než já? Ten večer jsme s

Chuckem v posteli žertovali, jaká je to smůla, že ten chlap tu mrchu doopravdy nezabil.

Žili jsme spolu, já a Chuck…

No ne, vážně, muselo to být už dýl než měsíc. Tak dlouho? Ale jo, aspoň myslím. Už předtím, než se

začalo zkoušet. Zabouchli jsme se do sebe na první pohled. Poznala jsem ho, když jsem se hlásila o tu

roli, inspicienti vždycky dělají partnera, když někdo hraje na angažmá. Bylo to tak romantický, nemohla jsem z něho spustit oči. Vlezla jsem s ním do postele hned tu noc, taková věc to byla, blesková záležitost, něco úžasnýho. Tak romantický a sexy a od první chvíle, chápete?

To bylo ještě předtím, než mi zavolali, že jsem tu roli dostala. Myslela jsem nejdřív, že tu hlavní, protože tu jsem hrála na angažmá, ale byla to Náhradnice, tak tomu Freddie říká v tý svý hře. Abyste věděli, já byla šťastná, že jsem dostala vůbec něco, věřte mi, byla bych klidně vzala i ty štěky, šoupala nábytek, cokoli, hrála servírku nebo reportérku, cokoli. Žralo mě, že hlavní roli dostal někdo jako Michel e, samozřejmě, ale víte, jak to chodí, někdy má štěstí i ne moc dobrá herečka a ona dobrá nebyla, to mi věřte. To vám řekne každej. Dokonce i Josie je lepší než ona, Josie Bealesová, chci říct, ta, co nakonec…

Páni, říkám vám, že to bylo něco!

Vůbec jsem to nečekala.

Mám dojem, že to začalo jako legrace. Mezi mnou a Chuckem. V posteli. Právě jsme se pomilovali,

myslím, že to bylo ten večer, kdy do Michel e někdo vrazil tu kudlu, věděli jsme už, že je v pořádku a zítra se objeví na zkoušce. Chuck mi vykládal, o kolik jsem lepší… jako herečka, to se ví. S ní nic neměl, byla bych ho zabila, o tom nemluvím, neporovnával nás jako ženský v posteli nebo něco. Čistě jako herečky.

Řek mi, že se mluvilo o tom, komu se má ta role nabídnout, ta hlavní, Herečka, oni tři o tom mluvili.

Morgenstern, Freddie a Ashley. A rozhodli se, že dají tu roli Michel e. „Asi proto, že má větší kozy,“ řekl Chuck a já jsem řekla: „Podívejme se, ty sis toho všim?“ a takhle jsme blbnuli, až on řek: „Tu roli jsi měla vlastně dostat ty, Andy,“ a tak jsme jako chvíli mlčeli a on pak povídá: „Byla bys ji dostala, kdyby se to bylo tomu chlapovi dneska povedlo.“

Pak jsme se o tom chvilku bavili.

O tom, jestli bych fakt dostala tu roli, kdyby byl Michel e doopravdy někdo ten večer zabil.

Byli jsme přesvědčený, že jo.

Byli jsme přesvědčený, že logický by bylo dát tu roli mně. Přesvědčený, že by to nepřestalo být logický, kdyby se Michel e doopravdy něco stalo. Kdyby se například ten, co se ji dneska snažil zabít, vrátil a proved to. Neměli jsme tušení, kdo ji bodnul, bylo nám to srdečně jedno, jen jsme si říkali, co kdyby se vrátil a zkusil to znova, jenže tentokrát by se mu to povedlo.

Pak bych její roli dostala já. Byli jsme si tím úplně jistý.

A ze mě by se samozřejmě stala hvězda.

Chápejte, kolem tý hry se toho už tolik namluvilo. A reklamy by bylo ještě víc, kdyby Michel e někdo

doopravdy zapíchnul.

Tak…

Rozhodli jsme se, že to uděláme.

A…

Jak bych…

Šel tam a udělal to.

Nožem.

Šel tam s nožem pod sakem a pak hodil ten nůž do kanálu. Ne blízko jejího domu. Bydlela v

Diamondbacku, věřili byste tomu? Byla bych celá pryč strachy, kdybych tam musela chodit domů večer po

zkoušce. Nevím, kde je ten nůž teď. Kam odtýkají kanály? Vím, že ne do řeky, protože to by znamenalo

znečišťování vody, že? Ale kam tedy? Ať už je to kam chce, ten nůž je tam. Nůž z mojí kuchyně. Nůž na

krájení chleba. Zabalil ho do utěrky a strčil si ho pod sako, pod to hnědý kožený sako, co má. Vrazil ho do ní, když otevřela dveře.

Mimochodem – tu roli jsem nedostala.

Dali ji místo toho Josii.

Poslyšte, ona je dobrá herečka, já jsem první, kdo to uzná. Ale to je jako srovnávat jabka a pomeranče.

Josie nemá tu školu, co já, nemá zkušenosti, není prostě stejná třída jako já.

Dovedete si něco takovýho představit? Chuck povídal, že třeba spí s Morgensternem. Jak jinak by mě

mohli opominout?

A nezapomeňte, že nejdřív uvažovali o mně, teprve pak to dali Michel e…

Mě přešli a dali tu roli tý nemožný husičce!

Druhořadej film, co?

Dát tu roli nezkušený holce jako je Josie?

Pořád ještě tomu nevěřím.

Jenže…

Pár věcí mi začalo dělat starosti. A taky jsem o lecčem začala přemýšlet. Asi bych byla nic dál

nepodnikla… Chci říct, role je jen role, vzal ji čert, o jednu roli přijdeš a čeká tě nějaká jiná. Takže vážně nemyslím, že bych byla něco dál podnikala, i když jsem se bála, že Chuck to třeba nevydrží, třeba bude mít výčitky svědomí za to, co proved, třeba půjde na policii a přizná se, co propána můžu vědět, jak se bude chovat? Říkal mi, že mě miluje, copak by zabil Michel e, kdyby mě nemiloval? Ale romance je jedna věc a vina druhá, a já viděla, jak se užírá, zvlášť když se očekávanej efekt nedostavil, zabili jsme jednu mrchu a na její místo nastoupila druhá. Tak jsem měla starost, ano, starost, jestli bude mít sílu a vydrží.

Muži dovedou bejt někdy tak slabí, i ty nejsilnější, myslím fyzicky nejsilnější, on byl opravdu kus!

A tak jsem si začala myslet, že bysme snad měli jít za Josií a udělat jí to, co jsme udělali Michel e, protože pak by mi tu roli museli dát, museli, co říkáte? Kdyby mi Josie nestála v cestě. Komu jinýmu by ji dali?

Bábě, co uklízí v divadle?

A pak jsem našla tu náušnici.

Josiinu náušnici.

Věříte na osud?

Já na něj věřím, a na sto procent.

Našla jsem ji na umyvadle na dámským záchodě. V divadle. Málem jsem jí ji vrátila. Věděla jsem, že je

její, samozřejmě. Viděla jsem ji na ní už předtím. Málem jsem ji vrátila. Málem jsem propásla to, co mi ta náušnice říkala. Náušnice mě naváděla, co mám dělat dál, chápete. Říkala mi, jak dostat tu roli, která mi patřila hned od začátku, a taky mi říkala, jak si mám přestat dělat starosti, že Chuck nevydrží a zaplete mě do vraždy, na kterou přišel on, koneckonců to byl on, kdo ji navrhnul první, věřte nebo nevěřte, mně je to jedno.

Napadlo mě, že kdybych…

Kdybych to mohla narafičit tak, aby to vypadalo, že někdo spáchal sebevraždu… Zkrátka, ano, aby to

vypadalo, že Chuck spáchal sebevraždu…

Nechat dopis na rozloučenou a tak.

Napsat ten dopis na stroji.

Aby to vypadalo jako výčitky svědomí za to, že zabil Michel e. Ale pak… A teď přijde to nejlepší.

Aby to vypadalo jako falešná sebevražda, jako že ta sebevražda je vlastně vražda, chápete? Že ho někdo zabil a snaží se, aby to vypadalo jako sebevražda. Určitě vídáte takový věci často. Hrála jsem v tuctu her, kde se to stalo. Počítala jsem, že budete pátrat po něčem podobným, po falešný sebevraždě. Počítala jsem, že najdete náušnici, kterou jsem položila pod postel, Josiinu náušnici. Počítala jsem, že budete myslet, že tam s ním byla ona, že ona se s ním milovala.

My jsme se tak báječně pomilovali ten večer!

Až ho to překvapilo.

Zaklepala jsem na dveře. Ahoj, Chucku!

Tak strašně mu to slušelo!

Tak nám to spolu šlo!

Chci se napít, řekla jsem mu potom. Ne, nevstávej, já to přinesu. Namixovala jsem dvě sklenice, do tý

jeho jsem hodila dvě tabletky Dalmanu. Na naše zdraví, lásko, na naši budoucnost! Zhasnul po deseti

minutách jako svíčka. Skulila jsem ho z postele a odtáhla k oknu v ložnici, ale to zatracený okno se nedalo otevřít kvůli klimatizaci, tak jsem ho musela dovlíct až do obýváku, byl tak strašně velikej a tolik vážil!

Nechala jsem ho ležet na podlaze pod oknem a pustila se do práce. Pořád ještě nahá. Sklenice jsem

nechala tam, kde stály, jako že tu byla ženská. Uklidit flašku skotský. Naklepat na stroji dopis, pořád jak mě pánbu stvořil. Snažila jsem se být v dopise stručná, chtěla jsem, abyste si některý věci domysleli sami.

Když bude dopis vypadat hodně nepravděpodobně, tak se dovtípíte, že nepravděpodobně vypadat má, že

se o to někdo snaží. Otřela jsem všechno, na co jsem sáhla, i tu náušnici. Chtěla jsem ji jen tak pohodit, aby byla hned vidět, ale pak se mi zdálo, že by to mohlo být nápadný, tak jsem ji strčila pod postel. Ne moc daleko, chtěla jsem, abyste ji našli. Chtěla jsem, abyste si mysleli, že ji upustila, jako Josie, a že se prostě zakutálela pod postel a zůstala tam ležet. Když jsem se oblíkala, nemohla jsem najít kalhotky, hodil je někam přes pokoj. Div jsem nezpanikařila, ale našla jsem je, visely na klice u prádelníku. Prošmejdila jsem celou podlahu a byly tam, takhle tam visely. Dovedete si představit, co to bylo za štěstí? Chuck je hodil přes pokoj a ony zůstaly viset na klice! Takový věci se stávají.

Nejtěžší bylo dostat ho z okna.

Ta tíha! Chlap jako hora.

Postavila jsem ho a opřela a položila ho rukama přes rám okna a snažila se ho zdvihnout a překotit. Byla jsem už oblečená a zpocená, tak jsem se lopotila, abych ho zvedla. Chtěla jsem odejít z bytu, jen co ho dostanu z toho okna, seběhnout po zadních schodech a dostat se z baráku ve zmatku, co nastane venku.

Ale už jsem zase začínala panikařit, protože jsem si nebyla jistá, že to zvládnu, síla mi stačila sotva na to, abych ho dostala půlkou těla do okna. A pak docela najednou jsem… nevím, co se stalo… najednou jsem měla víc síly, snad mi stoupnul adrenalin nebo co, nevím, ale najednou to šlo… a… on najednou nic

nevážil… vyklouznul mi z rukou a… byl pryč! Prostě byl pryč.

Celou cestu domů jsem se modlila, abyste našli náušnici a mysleli si, že ho zabila Josie.

Protože byste ji zatkli.

A já bych dostala tu roli.

Palmy v tom městě neuvidíte s výjimkou zoologických zahrad v Groverově parku a v Riverheadu, kde jsou

voliéry pro tropické ptactvo, a ještě v několika pavilonech v Botanické zahradě na Calm’s Pointu. To město není louka plná květin, ale o Květné neděli by si člověk mohl myslet, že palma je tady doma.

* V Americe se Květné neděli říká Palmová –

Palm Sunday. (P. př)

Polovina křesťanů, kteří nesli tu neděli do kostela palmové listy, nevěděla, že ten den se oslavuje Kristův vítězný vstup do Jeruzaléma. Věděli jen, že kněz tomu vějířovitému listu požehná a oni si ho pak odnesou domů a vyrobí z něho malý křížek, který se dá připíchnout na klopu nebo na límec. Některé ty křížky jsou na všech čtyřech koncích zdobené zoubky a vypadají docela elegantně.

Mark Carel a chtěl vědět, proč mu tatínek nevyrobil křížek, když to ostatní tátové udělali svým synkům.

Carel a vysvětlil, že už dlouho nedodržuje katolické zvyky. April, která slyšela otcovu konverzaci se svým dvojčetem, oznámila, že se chce stát rabínem, až vyroste. Carel a řekl, že proti tomu nic nemá.

Mark chtěl vědět, proč musí jít k babičce dvakrát za sebou. Půjdou tam příště, o Velikonoční neděli, tak proč musí jít taky dneska?

„Babička je teď pořád taková mrzutá,“ řekl.

Byla to pravda.

Carel a ho vzal stranou a řekl mu, že musí mít trochu trpělivosti, dokud si babička nezvykne, že dědeček je mrtev. Mark chtěl vědět, kdy to bude. Markovi bylo deset let. Jak vysvětlit desetiletému klukovi, že trvá nějaký čas, než si žena zvykne na traumatickou smrt svého manžela?

„Mně se stejská po babičce, jaká byla,“ řekl Mark.

Což byla taky pravda.

Carel u najednou napadlo, jestli si člověk, který vystřelil na jeho otce a zabil ho, uvědomil, že zabil taky jeho matku.

„Proč jí to neřekneš?“ řekl. „Že se ti po ní stejská?“

„Plakala by.“

„Třeba ne.“

„Ona teď pořád pláče.“

„Já taky pláču, ty moje zlato,“ řekl Carel a. Mark se na něj podíval.

„Pláču,“ řekl Carel a.

„Proč ho musel ten darebák zastřelit?“ řekl Mark.

Když Rosa Lee Cooková žila v Alabamě, nenašla se tam bílá restaurace, ve které by se mohli barevní

najíst. Restaurace, do které ji dnes zavedla Sharyn, byla nabitá bělochy. Ať Rosa Lee natahovala krk

sebevíc, viděla tu jen jednu další černou rodinu, černocha s poněkud světlejší manželkou a tři děti,

všechny ve svátečním. Rosa Lee měla na sobě kostým barvy své vlastní ořechové pleti, byly ho koupit se Sharyn jako dárek k narozeninám. Měla i klobouk, který si koupila sama, zdobený malinkými žlutými kytičkami. Velikonoční neděle bude až za týden, ale nemohla odolat a vzala si ho už dnes.

Neměla ve zvyku pít, sem tam si lízla sladkého vína. Ale v dnešní den vkročil Ježíš do Jeruzaléma se

vztyčenou hlavou, a tak měla pocit, že napít se na oslavu neuškodí. A když se jí Sharyn zeptala, jestli nechce před obědem koktejl, řekla, že by docela ráda jednu Bloody Mary.

Když se Sharyn narodila, bylo Rose Lee třináct, a teď – ve třiapadesáti letech – vypadaly obě ženy

skutečně spíš jako sestry než jako matka s dcerou; tu poklonu slyšely tak často, že už jí měly po krk.

Stejná barva očí, pleť stejného tónu a stejně hladká, ale Sharyn měla těsně přičesané vlasy a vlasy její matky byly lesklé a zpod střechy jejího romantického klobouku vykukovaly malé kudrnky.

Přiťukly si a napily se.

Běloch od vedlejšího stolu se netajil obdivem. Rosa Lee si toho všimla a odvrátila pohled, jak to dělávala na Jihu, když byla malá holčička. Nemá smysl prosit se o znásilnění, učili ji tenkrát, a jí ta moudrost zůstala na celý život. Žádnému bělochovi není co věřit. Černoch vidí v televizi, jak bílí poldové mlátí Rodneyho Kinga a černý řekne: „To má být něco nového? To se děje pořád, jediný rozdíl je, že to konečně někdo vyfotografoval!“ Běloch vidí v televizi, jak mlátí Rodneyho Kinga a řekne: „To je hrůza, policajti bijou černocha!“ Jako kdyby to bylo něco, co se neděje v Americe dennodenně: bílí policajti mlátí černocha.

Nebo si dovolujou na černošku. Strkají ruce čemošce za blůzu. Dělají černošce ještě horší věci, sahají tam, kam nemají právo sahat, jen proto, že ji předvedli.

„Volala jsem včera večer, víš,“ řekla. „Chtěla jsem se přesvědčit, žes říkala, že půjdem do kostela v deset.“

„Ano, našla jsem ten vzkaz,“ řekla Sharyn.

„Tak pročs nezavolala?“

„Vrátila jsem se pozdě. Volala jsem ráno, hned jak jsem se…“

„Kde jsi byla?“

„Venku.“

„S kým?“

„Neznáš ho.“

„Kam jste šli?“

„Na večeři.“

„Kde?“

„Ve Čtvrti.“

„Tam je to nebezpečný. Tam bys neměla večer chodit.“

„Do Čtvrti? Jsou tam většinou samí teplí, mami.“

„Ne všichni. Ve Čtvrti jsou místa, kde by mohli člověku ublížit.“

„Tam, kde jsme byli, ne.“

„Kde jste byli?“

„V restauraci, která se jmenuje U Petrucchia.“

„Italský?“

„Ano.“

„V italským jídle je moc česneku,“ řekla Rosa Lee. „Proč jste šli zrovna k Italům?“

„On to vybral.“

„Kdo je on?“

„Jmenuje se Jamie Hudson.“

„Toho neznám. Nebo znám?“

„Neznáš, mami.“

„Jak ses s ním seznámila?“

„V nemocnici.“

„Je doktor?“

„Ano“

„To je dobře. Jseš dnes večer doma?“

„Vlastně mám další schůzku.“

„Zejtra je pracovní den, měla bys zůstat doma a odpočinout si. Jak chceš pomáhat nemocným lidem, když

pořád někde běháš?“

„Nebudu venku dlouho,“ řekla Sharyn.

„Kam jdeš?“

„K Číňanům.“

„Čínu mám ráda. S kým? Zase s tím doktorem?“

„Ne, s někým jiným.“

„Jak ten se jmenuje?“ Sharyn zaváhala. „Bert Kling,“ řekla.

„Bert jakže?“

„Kling.“

„Co je to za jméno?“ řekla matka.

„Prostě jméno.“

„To je mi pěkný jméno, jen co je pravda. Jak se to píše?“

„S K na začátku.“

„K-L-I-N-G?“

„Ano.“

„Pěkný jméno, jen co je pravda.“

„Dobrý večer, dámy,“ řekl číšník, který se náhle objevil u jejich stolu. „Smím vám přinést jídelní lístek?“

„Ano, prosím, díky,“ řekla Rosa Lee. „Já mám najednou strašný hlad, ty ne, Shaar?“

Shaar. Najednou zatoužila říct matce, že Bert Kling je běloch.

Zamáčkla tu myšlenku jako štěnici.

Zloději vědí o shodě okolností všechno.

Vědí, že když se vloupají do rodinného obchodu smíšeným zbožím ve chvíli, kdy jede kolem modrobílý

policejní vůz, je to shoda okolností a čeká je dvacet let v lapáku.

Policajti o shodě okolností taky vědí své.

Znají nazpaměť slovníkovou definici shody okolností: „Nalézat se současně na stejném místě.“ Nebo:

„Stát se ve stejnou dobu nebo během stejné doby.“

Policajti vědí, že čtyřiadevadesát procent lidí, kteří jsou zabiti v tom našem krásném státě, jsou zabiti, protože se náhodou nalézali na stejném místě jako osoba s bouchačkou nebo nožem nebo basebal ovou pálkou. Vyjádřeno ještě jinak: nalézali se ve stejnou dobu nebo během stejné doby tam, kde se mělo udát něco strašlivého, jako dostat ránu do hlavy nebo chirurgickou cestou přijít o játra.

Policajti jsou přesvědčení, že ke každému setkání na tváři matičky země dojde shodou okolností.

Věřte nebo nevěřte, shodou okolností seděl Bert Kling ten večer ve čtvrt na deset s dvěma krásnými

černoškami v restauraci jménem Pagoda a náhodou byl s nimi chvíli sám, protože Arthur Brown se minutu

předtím omluvil a šel na pánskou toaletu.

Byla to shoda okolností, že v boxu naproti nim seděli dva běloši. Další shodou okolností bylo, že do

restaurace vešli právě v tu chvíli dva černoši a kráčeli za vrchním k boxu hned za nimi.

Další shoda okolností.

Ale to není všechno. Kling by tady neseděl s Sharyn Cookovou, kdyby policistka Georgia Mowbrayová

nebyla 29. března postřelená do oka jako rukojmí. Tato událost byla příčinou toho, že se on a Sharyn

Cooková náhodou seznámili hned příští den ráno. To, že byla Georgie postřelená, byla sama o sobě

shoda okolností: stála na chodbě a hovořila s policistkou určenou vyjednávat o propuštění rukojmí, když se dveře od bytu otevřely a muž uvnitř začal střílet.

Policajti neradi slyší o shodě okolností.

Policajti vědí, jak škaredé věci se můžou stát.

Chvíli se nic nedělo.

Vrchní usadil ty dva černochy a zeptal se, jestli si dají něco k pití; objednali si jeden skotskou s ledem a druhý Coronu s citronem a číšník odpajdal. Ten, který seděl čelem ke vchodu – a shodou okolností ke stolu, u něhož seděl Kling s oběma černoškami –, se podíval jejich směrem a řekl něco svému příteli, pak rázem povstal a kráčel ke Klingovi, který se opíral lokty o stůl a uprostřed věty se usmíval.

Říkal jim, že při výslechu Andrey Packerové měl celou dobu dojem, že si herečka myslí, že vystupuje v

nějaké roli v televizi…

„Měl jsem pocit…“

„Obtěžuje vás tenhle halama?“ zeptal se černoch.

Celé město mělo ještě plnou hlavu událostí z poslední soboty. Minulou sobotu přišlo v Groverově parku o život mnoho lidí. Vzpomínka na to byla součástí rovnice. Vzpomínka na to byla součástí shody okolností a rozrostla se úděsnou rychlostí.

„Všechno je v pořádku, nestarejte se,“ řekla Carolina.

Byla provdána za Arthura Browna už hezky dlouho a byla zvyklá na jeho rozměry a autoritu, zvyklá cítit se v jeho přítomnosti bezpečná, protože byl nejen policista, ale také milující a ohleduplný manžel. A když ten černoch přistoupil k jejích stolu, necítila se ohrožená ani v nejmenším. Naopak, představovala si, že se ten člověk pokládá za samaritána. Dvě ženy tu sedí samotné u stolu, naproti nim běloch, který jim překáží, a černý bratr se jde ujistit, že je všechno v pořádku.

Ale on se nehýbal z místa.

„Je to v pořádku, vážně,“ řekla a usmála se na rozloučenou.

„Nemáte tu dost bílejch ženskejch?“ zeptal se ten muž Klinga.

„Jsou to mé známé,“ řekl Kling.

„Slyšels, co se tě ptám?“

„Je to okej, my…“

„Hej!“ křikl jeden z bělochů v protějším boxu. „Řekl vám, že je zná. Zmizte!“

Černoch se otočil. Jeho přítel už přicházel. Začínalo to.

Kling nevěděl, kdo uhodil první. Ostatně na tom nezáleželo. Věděl jen, že ti dva bílí a ti dva černí se začali strkat, v ruce jednoho se objevila pistole – příliš moc pistolí v tom zatraceném městě, v týhle zemi, na tomhle světě – a Kling zařval: „Policie! Zahoď tu bouchačku!“ V tu chvíli spatřil Browna, který na druhém konci restaurace vycházel z pánské toalety, a jakmile si uvědomil, co se děje, rozběhl se k nim.

Sharyn byla policistka a věděla, co se má dělat v situacích, kdy se na scéně objeví nezákonně držená

pistole, dokonce dvě takové pistole, jak teď viděla, jedna v ruce bílého muže a druhá v ruce černého,

minulá sobota se jasně bude opakovat! Přelezla nízkou, zeleně nalakovanou stěnu, která oddělovala

jednotlivé boxy, dlouhé nohy se jen mihly a už byla ve vedlejším boxu, kde se jakási dvojice zrovna

pouštěla do kouřící misky čínského jídla, zamumlala „Promiňte, promiňte prosím“, přeskočila je, odrazila se od zeleného kanapíčka z umělé hmoty a dopadla do volného prostoru mezi boxy, pádila ke vchodu do restaurace a na telefonu na stěně vedle automatu na cigarety vytočila číslo 10-13.

Když Brown doběhl k boxu, viděl Carolinu, jak stojí a třímá v ruce střevíček s vysokým podpatkem,

připravená uhodit toho, kdo se k ní přiblíží, ať je černý nebo bílý. Brown vytáhl pistoli ještě dřív, než spatřil ty dvě nezákonné, ale udělal to jen proto, že viděl pistoli v Klingově ruce a věděl, že by ji Kling nevytáhl, aniž by předem uvážil, co podle předpisů smí a co ne. Oba detektivové si uvědomili, že místnost je plná lidí a že oboustranná střelba není žádoucí, jenže běloch a černoch, kteří proti sobě s bouchačkami většími, než byly ty jejich, si žádnými důsledky lámat hlavu nemuseli a vypadali, jako by doopravdy hodlali každou chvíli docela vážně spustit palbu. Brown byl větší než Kling a ti chlapi a dokázal řvát hlasitěji než kdo jiný. Vykřikl z plných plic, že je policista a že jestli vy chlapi v deseti vteřinách nezahodíte ty zatracený bouchačky, rozbije tady někomu hlavu!

Skončilo to stejně rychle, jako to začalo.

Všichni se uklidnili a situace byla už zvládnutá, když v odpověď na Sharynino zavolání zaječelo u

chodníku šest pohotovostních aut.

Shodou okolností byl bílý muž, který řekl černochovi, aby zmizel, hledán pro ozbrojené vloupání ve státě Arizona.

Tu noc v posteli se jí zeptal, co si o tom večeru myslí. „O jídle nebo o tom divadýlku?“ zeptala se.

„O společnosti,“ řekl.

„Já měla Berta vždycky ráda. A ona se mi taky moc líbí.“

„Myslíš, že jim to bude klapat?“ zeptal se Brown.

„Doufám,“ řekla Carolina.

Svlékali ve tmě jeden druhého.

Mohli být oba bílí nebo oba černí, nebo oba cokoli, protože se ve tmě neviděli. Líbali se ve tmě, stáli pár centimetrů od sebe a rozepínali knoflíky a zipy, až byli ve tmě nazí, tiskli se k sobě ve tmě, on tvrdě k ní, ona měkce k němu, dotýkali se, ohmatávali, ve tmě dočista slepí. Její pleť byla ve tmě hedvábně hladká, na dotek jako leštěný alabastr. Jeho byla ve tmě hedvábně hladká, na dotek ve tmě jako leštěný eben.

Konečně postoupili k posteli a lehli si ve tmě jeden vedle druhého, líbali se, dotýkali a objevovali ve tmě navzájem, rty proti rtům, tělo proti tělu, touha rozdmýchaná tím, co se stalo ten večer, touha hnaná zoufalou potřebou ukázat, že to může být jinak, že to nemusí být takhle, nýbrž takhle, jejich srdce tloukla ve tmě v jednom rytmu.

Vnikl do ní ve tmě a cítil, jak se kolem něho uzavírá, jak ho pohlcuje, šeptá mu něžně do úst, když do ní ve tmě vnikal něžně a stále hlouběji, stáhl se a opět do ní vstupoval s boky zdviženými při každém pohybu dovnitř, vlhký a teplý ve tmě, jeho pravidelný a pevný rytmus vyvolával pravidelnou a pevnou odpověď, až společně poznali rytmus ještě divočejší, společně našli větší svobodu, společně objevili vlnu, která se jich ve tmě zmocnila a bouřlivě je unášela ke vzdálenějšímu břehu. Tam ve tmě narazili jeden na druhého a drželi se jeden druhého jako děti.

Později, už na světle, se jeden na druhého dívali.

On byl pořád ještě bílý.

Ona byla pořád ještě černá.

„Víš co? Zkusíme to doopravdy,“ řekla.

„Zkusíme,“ řekl.

??

??

??

??

143

***

VELKOMĚSTO NA TĚCHTO STRÁNKÁCH

JE VYMYŠLENÉ.

LIDÉ A MÍSTA, TO VŠE JE FIKTIVNÍ.

POUZE POSTUP POLICIE VYCHÁZÍ

ZE ZAVEDENÉ PÁTRACÍ TECHNIKY.

Věnováno mému synovi

Marku Hunterovi a mé snaše

Lise Bloch-Mohrange Hunterové

Document Outline

ROMANCE