Poprava a jiné povídky

Ed McBAIN

První záznam v rejstříku

Seděl v policejní dodávce, límec kožené bundy měl ohrnutý a stříbrné cvočky zapínání jasně zářily oproti monotónní černi. Bylo mu sedmnáct a vlasy si zastřihával do vysokého černého ježka. Bradu držel schválně zvednutou a stále v jedné poloze, neboť věděl, že má zajímavý profil. Ústa měl pevně sevřená,

jako zavírací nůž, který vystřelí při sebemenší provokaci, ruce zastrčené hluboko v kapsách a šedýma

očima pozoroval stěny dodávky. V těch očích se zračilo vzrušení, přímo sváteční vzrušení. Pokoušel se

vsugerovat si, že je v bryndě, nějak tomu ale nemohl pořádně uvěřit. Do hlubin nevýslovného úžasu

sestupoval po spirále divoce se vinoucí barevnou paletou emocí, až mu z toho šla hlava kolem. Nejdříve

tu byla ona krátká chvíle hrůzy, poté, co na něm spočinul kužel policistovy baterky, pak bezbřehý, panický strach, když se dal na útěk, vztek, jak jej silná paže strážce zákona uchopila za límec bundy, potom náhlý pocit odevzdanosti, když jej strčili do dodávky městské policie, a nakonec drzý vzdor v okamžiku, kdy s ním na okrsku sepisovali protokol.

Seržant, který měl službu, se na něj krátce zahleděl a v jeho irských očích se na chvíli objevila směs

zájmu a pobavenosti.

„Co je, špekoune?“ zeptal se.

Seržant jej zdrtil pohledem. „Strčte ho do chládku,“ přikázal.

Noc strávil v cele přímo na okrsku, a když se probudil, třásla jeho hubeným tělem podivná horečka,

přesně ona horečka, která předtím vyvolala onen úžas. Je v bryndě, kruci! V bryndě byl už párkrát

předtím, nikdy to ale nebyla brynda podobných rozměrů. Tohle bylo něco jiného. Tohle byl průser jako

mraky. V něčem se to podobalo zasvěcení do jakéhosi tajného spolku. Opovržení, které vůči policistům

cítil, vzrostlo ve chvíli, kdy mu nedovolili, aby se po snídani oholil. Bylo mu sedmnáct, měl už ale docela slušný vous, a muži, jakým byl, mělo být u všech čertů dovoleno, aby se po snídani oholil! Avšak i jeho vousy se nakonec adaptovaly na onu bizarní situaci, v níž se ocitl, učinily jej – alespoň v jeho očích – ještě strašnějším, zlověstnějším. Věděl, že je v bryndě, tahle brynda jej však čímsi fascinovala, a on sám ji obklopil pavučinou lži, která se stává fikcí. Prožíval příběh jako z románu. Teď byl někdo. Chytli ho a zabásli, on ale namísto strachu cítil jen příjemné vzrušení.

V dodávce s ním byl ještě jeden člověk, a ten také strávil noc na okrsku. Na první pohled to byl pěkný

pobuda a dech mu páchl po levném vínu, on měl však přinejmenším někoho, s kým si mohl pohovořit.

„Hej!“ řekl.

Pobuda vzhlédl. „To mluvíš ke mně?“

„Jo. Kam nás vezou?“

„Na identifikačku,“ řekl pobuda. „Tohle je poprvé, co tě lízli?“

„Tohle je poprvé, co mě lízli,“ odpověděl vzpurně.

„Na identifikačku jdeš, pokuds proved něco kapitálního,“ poučil ho pobuda. „A taky za některé speciální přečiny. Tys něco takového proved?“

„Jo,“ řekl a doufal, že to zní stejně nenucené jako z úst opravdového zločince. Proč ale chytli tohohle vandráka? Protože spal na lavičce někde v parku?

„Tak kvůli tomu tě teď vezou na identifikačku. Teď si tě prohlídnou detektivové z jednotlivých oddělení. To aby si tě zapamatovali, až zase něco vyvedeš. Postaví tě na rampu, přečtou ti obvinění a hlavní polda tě zasype otázkami. Jak se jmenuješ, chlapče?“

„Co je vám do toho?“

„Na nic si nehraj, smrkáči, nebo ti přerazím ruku,“ řekl pobuda.

Pozorně si ho prohlédl. Byl to kus chlapa, měl mohutný plnovous a široká ramena.

„Jmenuju se Stevie,“ řekl.

„Já jsem Jim Skinner,“ řekl pobuda. „Když ti někdo chce poradit, nebuď drzej.“

„Dobrá, tak co mi radíte?“ řekl, protože nechtěl jen tak stáhnout ocas mezi nohy.

„Když se tě budou vyptávat, nemusíš na nic odpovídat. Spustí kulometnou palbu, ty ale nemusíš

odpovídat. Přiznals jim už něco?“

„Ne,“ odpověděl.

„Dobrá. Tak jim nic nepřiznávej ani teď. Nemohou tě nutit. Jenom drž hubu a neříkej nic.“

„Nebojím se. Vědí i tak všecko,“ řekl Stevie.

Pobuda pokrčil rameny a zahalil se do hávu vševědoucího mrzouta. Stevie seděl v dodávce s

našpulenými rty a poslouchal, jak pod ním na vozovce sviští pneumatiky a jak se za tímhle zvukem ozývá

pulz jeho vlastní krve. Hřálo ho vědomí vlastní důležitosti a vzdorně si pohvizdoval, šťasten až do morku kostí. Vedle něj se Jim Skinner nerušené opíral o stěnu dodávky.

Když přijeli na hlavní stanici na Centre Street, strčili je do vazebních cel, kde čekali až do devíti na identifikaci. Za deset minut devět ho vyvedli z cely a policista, který ho zatkl, jej přivedl k výtahu, kterým vozili zadržené k výslechu.

„Jaké to je, dělat hotelového poslíčka?“ zeptal se ho.

Policista neodpověděl. Vyjeli nahoru a vstoupili do veliké místnosti, kde probíhaly identifikace zatčených.

Jeden z detektivů před nimi si právě připnul odznak a on zamířil s policistou k němu. Prošli místností, připomínající velikostí tělocvičnu, kolem mužů sedících na skládacích židlích před vyvýšeným stupínkem.

„Prima obecenstvo, co?“ řekl Stevie.

„Užs někdy hrál v burlesce?“ odvětil policista.

Žaluzie v oknech ještě nebyly zataženy a Stevie viděl vše v místnosti zcela zřetelně. Viděl vyvýšenou

rampu s mikrofonem připevněným k tenkému kovovému stojánku a vzadu na široké bílé stěně černé

značky udávající tělesnou výšku čtyř, pěti a šesti stop. Muži na židlích, jak pochopil, byli detektivové a pocit vlastní důležitosti, který se ho předtím zmocnil, vzplál nanovo, když si uvědomil, že tihle se sem sjeli z celého města jenom proto, aby si ho prohlédli. Za nimi byl další stupínek s čímsi, co vypadalo jako řečnický pultík. Na pultíku byl připevněn mikrofon a za ním stála židle, a on pochopil, že právě odtud mu bude vrchní detektiv klást otázky. Všude po místnosti postávali uniformovaní policisté a před rampou seděl za psacím stolem muž v civilu.

„Kdo je to?“ zeptal se Stevie policisty.

„Policejní zapisovatel. Zapisuje všechno, co budeš říkat, aby to mohli později použít proti tobě.“

Odkráčeli do prostory za rampou a Stevie se díval, jak se k nim připojují další zatčení, které pochytali všude ve městě. Byla mezi nimi jediná žena. Pečlivě si prohlédl všechny tváře v naději, že z jejich výrazu vyčte nějaký tajný trik, jak se chovat v téhle situaci. Žádný příjemný pohled to nebyl. Vypadal rozhodně lépe než většina z nich a tohle zjištění mu způsobilo náramné potěšení. Bude hvězdou téhle sleziny.

Policista, který ho přivedl, poodešel, aby si pohovořil s otylou osobou, z níž se vyklubala policistka.

Rozhlédl se a spatřil Jima Skinnera. Šel okamžitě k němu.

„Co bude teď?“ zeptal se.

„Za pár minut zatáhnou žaluzie,“ řekl Skinner. „Pak rozsvítí bodáky a začnou identifikačku. Bodáky tě

neoslepí, nebudeš ale schopen vidět do obličeje žádného z těch poldů naproti.“

„Kdo by se taky chtěl koukat do ksichtu těmhle blbcům,“ řekl Stevie.

Skinner pokrčil rameny. „Když oznámí tvůj případ, polda, který tě přived, si stoupne k hlavounovi pro

případ, že by od něj potřeboval nějakou šťávu. Hlavoun přečte tvé jméno a název městské části, kde tě

lízli. Za každým bude následovat číslo. Řekne kupříkladu Manhattan jedna nebo Manhattan dvě. To je

číslo případu v té které městské čtvrti. Kdyžs byl první, koho v ní lízli, dostaneš číslo jedna, chápeš?“

„Jo,“ řekl Stevie.

„Řekne poldům, při čem tě chytli a pak řekne buď Výpověď nebo Bez výpovědi. Pokuds už vypovídal, máš

šanci, že ti nebudou klást moc otázek, protože nechtějí, aby si to, co jim člověk už řek, nějak protiřečilo.

Pokuds neřek nic, spustí hotovou kulometnou palbu. Na žádnou otázku ale odpovídat nemusíš.“

„A potom?“

„Když skončí, jdeš dolů, kde si tě nafotí a vemou ti otisky. Pak tě odvezou do budovy soudu, kde proti tobě vznesou obvinění.“

„Oni mě budou fotit?“ zeptal se Stevie.

„Jo.“

„Myslíš, že tu jsou nějací novináři?“

„Cože?“

„Jsou tu novináři?“

„Ach tak. Možná. Inkousti vysedávají v místnosti přes ulici, v budově, odkud vyjíždějí policejní dodávky.

Mají tam rádio a dostávají šťávu z první ruky, hned, jak se něco stane, pro případ, že by to chtěli válcovat.

Možná ale, že pár inkoustů je taky tady.“ Skinner se na chvíli odmlčel. „Proč to chceš vědět? Cos proved?“

„Není toho zas tolik,“ řekl Stevie. „Jenom mě zajímalo, jestli se dostaneme do novin.“

Skinner se na něj pozorně zahleděl. „Nepřeháníš to trochu?“

„Ale houby. Myslíš si, že nevím, že jsem v průseru?“

„Možná akorát nevíš, v jak velkém průseru.“

„O čem to k sakru mluvíš?“

„Tohle není až zas taková sranda, jak si myslíš, chlapče. Na to vem jed.“

„Ty to musíš vědět.“

„V tomhle se náhodou vyznám,“ řekl Skinner chladně.

„Jo, lavičky v parku máš zmáklé po celé zemi. Já vím, že jsem v průseru, neboj se.“

„Někohos zabil?“

„Ne,“ řekl Stevie.

„Někohos přepad?“

Stevie neodpověděl.

„Ať užs udělal cokoli,“ řekl Stevie. „A ať užs to předtím, než tě chytli, dělal celou věčnost, dělej, že to bylo poprvé. Řekni jim, žes to udělal, a pak jim řekni, že nevíš, pročs to udělal, řekni jim ale, že už to neuděláš nikdy. Může ti to pomoct, chlapče. Můžeš z toho vylézt s podmínkou.“

„Jo?“

„Jasně. A pak si dávej pozor, abys znovu do něčeho nespad a budeš od nich mít pokoj.“

„Mám si dávat pozor, abych zase do něčeho nespad. Dovol, abych se zasmál, kamaráde.“

Skinner uchopil Stevieho pevně za paži. „Chlapče, nebuď blázen. Pokud se můžeš dostat ven teď, tak to

udělej! Já už to moh udělat stokrát a nesved jsem to. Tohle není žádný piknik. Vypadni dřív, než do toho zabředneš po krk.“

Stevie setřásl jeho paži. „Ale, prosím tě,“ řekl znechuceně.

„Nechtě toho, jo?“ řekl policista. „Hned začneme.“

„Podívej se na ty lidi vedle sebe,“ zašeptal Skinner. „Pořádně se na ně podívej. A pak se snaž dostat ven, dokud můžeš.“

Stevie udělal obličej a odvrátil se na stranu. Skinner si ho ale natočil k sobě a na jeho neoholené tváři, v jeho očích se zarudlými koutky, se ještě předtím, než znovu promluvil, objevila němá, zoufalá prosba.

„Poslouchej mě, chlapče,“ řekl. „Nech si poradit. Už sem tu…“

„Nechtě toho!“ pohrozil jim policista ještě jednou.

Zničehonic si uvědomil, že stáhli žaluzie a že místnost potemněla. Kolem se rozhostilo ticho a on doufal, že ho vezmou ze všech nejdřív. Vzrušení v něm stoupalo každou vteřinou a třásl se jako v horečce, a jen čekal, až jej pozvou na rampu. O čem to ale pořád mluvil Skinner? „Pořádně se podívej na ty lidi kolem, chlapče.“ Tomu chudákovi asi měkne mozek. Proč se poldové vůbec zabývají těmihle starými ožralky?

Policista v uniformě předvedl jednoho ze zadržených na rampu a Stevie pokročil kousek doleva, tak, aby

na ni dohlédl. Doufal, že jej poldové nepostrčí zase zpět do míst, odkud by nic neviděl. Policista, který jej přivedl, stále mluvil s obryní v uniformě a žádný z nich mu nevěnoval sebemenší pozornost. Usmál se, neuvědomil si ale, že jeho úsměv vyzněl jako samolibý škleb, a pak sledoval, jak první z mužů stoupá po schůdcích na rampu.

Mužovy oči byly drobné a zadržený ustavičně pomrkával víčky. Na temeni měl lysinu a na sobě

námořnický kabát a tmavé tvídové kalhoty. Oči měl zarudlé a vypadal ospale. Měřítko na zdi za ním

ukázalo pět stop a šest palců a on se zadíval na policisty před sebou. Stále pomrkával.

„Assisi,“ řekl vrchní detektiv. „Augustus, Manhattan jedna. Věk třiatřicet let. Zadržen v baru na rohu

Třiačtyřicáté ulice a Broadwaye s automatickým koltem ráže pětačtyřicet. Bez výpovědi. Tak co nám k

tomu řekneš, Gusi?“

„Co řeknu k čemu?“ zeptal se Assisi.

„Měls u sebe zbraň?“

„Ano, měl jsem u sebe zbraň.“ Assisi si uvědomil, že mu náhle poklesla ramena. Vypjal je dozadu a

postavil se zpříma.

„Kdes ji měl, Gusi?“

„V kapse.“

„Co jsi s ní dělal, Gusi?“

„Jenom jsem ji tam měl.“

„Proč?“

„Poslouchejte, nemám v úmyslu odpovídat na žádné otázky,“ řekl Assisi. „Jestli chcete spustit křížový

výslech, nebudu na nic odpovídat. Chci právníka.“

„Budeš mít spoustu příležitostí odpovídat v přítomnosti právníka,“ řekl vrchní detektiv. „A nikdo nemá v úmyslu spustit křížový výslech. Chceme jenom vědět, k čemu nosíš tu bouchačku. Víš, že je to nezákonné?“

„Mám na tu bouchačku povolení,“ řekl Assisi.

„Ověřovali jsme si to a v úředních záznamech nic není. Tohle je zbraň od námořnictva, že?“

„Jo.“

„Cože?“

„Řekl jsem, že jo, je to zbraň od námořnictva.“

„K čemu ji máš? Proč ji s sebou taháš?“

„Líbí se mi bouchačky.“

„Proč?“

„Co jako? Proč se mi líbí bouchačky? Protože…“

„Proč ji s sebou taháš?“

„Nevím.“

„Myslím, že musíš mít nějaký důvod, proč s sebou taháš nabitou pětačtyřicítku. Ta zbraň byla nabitá, že ano?“

„Jo, byla nabitá.“

„Máš ještě nějaké bouchačky?“

„Ne.“

„V tvém pokoji jsme našli osmatřicítku. Jak je to s touhle bouchačkou?“

„Není moc dobrá.“

„Cože?“

„Ta osmatřicítka.“

„Jak to myslíš, není moc dobrá?“

„Spouštěcí mechanismus je odrovnaný.“

„A ty máš rád bouchačky, které fungujou, že?“

„To jsem neřek.“

„Řekls, že ta osmatřicítka není dobrá, protože nestřílí, neřekls to?“

„Dobrá, k čemu je bouchačka, která nestřílí?“

„K čemu potřebuješ bouchačku, která střílí?“

„Jenom jsem ji nosil s sebou. Nikoho jsem nezastřelil, nebo snad ano?“

„Ne, nezastřelil. Plánoval jsi ale, že někoho zastřelíš.“

„To jo,“ řekl Assisi. „Jenom jsem to ale plánoval.“

„Kdo to byl?“

„Nevím,“ řekl Assisi sarkasticky. „Někdo. Řekněme, že by to byl první chlápek, na kterého bych natrefil.

Úplně každý. Plánoval jsem hromadnou vraždu.“

„Možná ne vraždu, ale jenom takovou malou loupež, co říkáš?“

„Hromadnou vraždu,“ trval na svém Assisi. „Měl jsem v úmyslu postřílet půlku města. Dobrá? Teď jste

spokojenej?“

„Odkud máš tu bouchačku?“

„Od námořnictva.“

„Odkud?“

„Z lodi, na které jsem sloužil.“

„Je kradená?“

„Ne, našel jsem ji.“

„Takže tys ukrad majetek vlády Spojených států, že?“

„Našel jsem ji.“

„Kdys opustil námořnictvo?“

„Před třemi měsíci.“

„Pracovals od té doby někde?“

„Ne.“

„Kde tě propustili ze služby?“

„V Pensacole.“

„Tams ukrad tu bouchačku?“

„Neukrad jsem ji.“

„Pročs opustil námořnictvo?“

Assisi několik minut přemýšlel.

„Pročs opustil námořnictvo?“ opakoval vrchní detektiv svou otázku.

„Vykopli mě!“ vyštěkl Assisi.

„Proč?“

Assisi neodpověděl.

„Proč tě vykopli?“

V potemnělé místnosti bylo ticho. Stevie pozoroval Assisiho tvář, jeho kroutící se ústa, pomrkávající víčka.

„Další případ,“ řekl vrchní detektiv.

Stevie sledoval, jak Assisi opouští na druhé straně rampu a sestupuje dolů po schůdcích, kde na něj

čekali uniformovaní policisté. Držel se dobře, tenhle Assisi. Ke konci mu trochu vyprášili kožich, ale jinak odvedl dobrou práci. Tenhle chlápek s sebou nosil bouchačku, no a co? Na tom nebylo nic špatného. Po nikom nestřílel, k čemu proto celý tenhle povyk? Tihle poldové! Nemají co na práci, tak sbírají na ulici chlápky, co s sebou nosí bouchačky. Ten chudák je ke všemu vysloužilec od námořnictva, tímhle tomu nasadili korunu. Odvedl ale dobrou práci, ačkoliv byl trochu nervózní. To bylo hned vidět, jak je nervózní.

Na rampu vystoupila nějaká dvojice. Muž byl velmi vysoký, sahal ke značce šesti stop. Žena byla menší,

odbarvená blondýna, které se začínaly dělat faldy.

„Sebrali je spolu,“ zašeptal za ním Skinner. „Tak je teď společně předvádějí. Myslí si, že pár bude vždycky fungovat jako pár, klasika.“

„Jak se ti líbil tenhle Assisi?“ zašeptal Stevie přes rameno. „Pěkně ty poldy odpálkoval, ne?“

Skinner neodpověděl. Vrchní detektiv si odkašlal.

„Peter MacGregor, věk pětačtyřicet, a Andersonová Marcia, věk dvaačtyřicet, Bronx jedna. Zadrženi v

zaparkovaném autě na Grand Concourse. Na zadním sedadle vozu byla spousta věcí včetně kufru,

psacího stroje, přenosného šicího stroje a kožichu. Bez výpovědi. K čemu všechny tyhle krámy, Pete?“

„Jsou moje.“

„Ten kožich taky?“

„Ne, ten je Marcie.“

„Vy nejste oddáni, že ne?“

„Ne.“

„Žijete spolu?“

„Však víte,“ řekl Pete.

„K čemu tyhle krámy?“ otázal se vrchní detektiv znovu.

„Už sem vám to řek. Jsou naše.“

„Co dělaly v tom autě?“

„Ach. No, my jsme… hm…“ Muž se na několik dlouhých vteřin odmlčel. „Chystali jsme se na výlet.“

„Na výlet kam?“

„Kam? Ach. Do… hm…“

Muž se znovu odmlčel a vraštil přitom čelo, a Stevie se usmál. Co je tohle za klauna? Tenhle chlápek byl lepší, než cokoli, co dávali v druhořadých varieté na Coney Islandu. Tenhle chlápek nedokázal z úst vypustit lež, aniž nad ní předtím nepřemýšlel hodinu. A pohled na tu baculatou couru, co byla s ním, taky stál za to. Tenhle výstup rozhodně stál za vstupné.

„Hm…“ řekl Pete a vážil jednotlivá slova. „Hm… jeli jsme do… hm… Denveru.“

„Kvůli čemu?“

„Ach, jenom na takový výlet, za zábavou, víte?“ řekl a pokusil se na ústech vyloudit úsměv.

„Kolik peněz jste měli u sebe, když jsme vás sebrali?“

„Čtyřicet dolarů.“

„Jeli jste do Denveru se čtyřiceti dolary?“

„Dobrá, bylo to dohromady padesát dolarů. Možná to bylo něco přes padesát dolarů.“

„No tak, Pete, a k čemu jste měli všechny ty krámy ve voze?“

„Už jsem vám to řek. Chystali jsme se na výlet.“

„S šicím strojem? To pořád jenom šiješ, Pete, že?“

„To Marcia.“

„Je to tak, Marcio?“

Blondýna spustila vysoko posazeným, mečivým hlasem: „Jo, pořád jenom šiju.“

„Co ten kožich, Marcio? Ten je tvůj?“

„Jasně.“

„Na podšívce je zkratka G.D. Tohle nejsou tvoje iniciály, Marcio, že ne?“

„Ne.“

„Čí jsou?“

„Vím já? Koupili jsme ten kožich ve frcu.“

„Kde?“

„Na Myrtle Avenue v Brooklynu. Víte, kde to je?“

„Ano, vím, kde to je. A co ten kufr? Na něm jsou iniciály taky. A nejsou ani tvoje ani Peteho. Co nám

řekneš k tomu?“

„Máme ho z toho frcu taky.“

„A ten psací stroj?“

„Ten je od Peteho.“

„Pracuješ jako sekretářka, Pete?“

„No, trochu se snažím, víte.“

„Ověříme si, jestli tyhle věci nejsou na seznamu odcizených předmětů, je vám to jasné, že ano?“

„Tohle všechno jsme koupili ve frcu. V několika,“ řekl Pete. „Pokud jsou ty věci kradené, nic o tom

nevíme.“

„Chystala ses s ním do Denveru, Marcio?“

„Ach, ano.“

„Kdy jste se rozhodli, že tam pojedete? Několik minut předtím, než vás sebrali?“

„Někdy minulý týden.“

„Chystali jste se do Denveru z Grand Concourse?“

„Cože?“ řekl Pete.

„Váš vůz byl zaparkován na Grand Concourse. Co jste tam dělali s autem plným kradených věcí?“

„Nebyly kradené,“ řekl Pete.

„Byli jsme na cestě do Yonkers,“ řekla žena.

„Myslel jsem, že jste jeli do Denveru.“

„Jo, museli jsme ale s autem nejdřív do servisu. Porouchal se nám…“ Zarazila se a otočila se ke svému

společníkovi. „Co to bylo, Pete? To, co se nám porouchalo?“

Než odpověděl, Pete se na několik minut zamyslel. „Hm… byl to… jo, setrvačník. Slyšeli jsme, že v

Yonkers je garáž a tam takové věci spravujou moc dobře. Myslím setrvačníky.“

„Když jste se chystali do Yonkers, proč jste parkovali na Grand Concourse?“

„No, měli jsme takovou hádku.“

„Jakou hádku?“

„Nebyla to ve skutečnosti hádka, spíše taková diskuse.“

„O čem jste diskutovali?“

„O tom, co si dáme k večeři.“

„Cože?!“

„Diskutovali jsme o tom, co si dáme k večeři. Chtěl jsem jít k Číňanům, ale Marcia měla chuť na sklenici mléka a kousek závinu. Tak jsme přemýšleli, jestli půjdem k Číňanům nebo do mléčného baru. Proto jsme parkovali na Grand Concourse.“

„V tvém kabátu jsme našli peněženku, Pete. Není tvoje, viď že ne?“

„Ne.“

„Čípak je?“

„Nevím.“ Pete chvíli váhal a pak vyhrkl: „Nebyly v ní žádné peníze.“

„Ne, nebyly, byla v ní zato průkazka. Na jméno Simon Granger. Kdes k ní přišel, Pete?“

„Našel jsem ji v podzemce. Nebyly v ní žádné peníze.“

„Všechny ty ostatní krámy jsi taky našel v podzemce?“

„Ne, pane, ty jsem koupil.“ Pete chvíli mlčel. „Měl jsem v úmyslu tu peněženku vrátit, zapomněl jsem ji ale mezi poštou.“

„Měls moc naspěch, jaks plánoval ten výlet do Denveru, že?“

„Ano, myslím, že to tak bylo.“

„Kdy to bylo naposled, cos vydělal poctivou prací jeden jediný dolar, Pete?“

Pete se zaculil. „Myslím, že to bylo tak před dvěma, třemi lety.“

„Tady je jejich záznam,“ řekl vrchní detektiv. „Marcia, 1938, trestána na základě Sul ivanova zákona, 1939, znovu nedovolené držení zbraně, 1940, přechovávání narkotik – ještě si pořád dáváš, Marcio?“

„Ne.“

„1942, podmínečně propuštěna, 1943, znovu narkotika, 1947 – stačí, Marcio?“

Marcia neodpověděla.

„Pete,“ řekl vrchní detektiv. „1940, pokus o znásilnění, 1941, odepírání vojenské služby, 1942, propuštěn na podmínku, 1943, pokus o vloupání, 1945, organizování prostituce, 1947, přepadení s ublížením na zdraví. Tohle ti vyneslo dva roky v Ossiningu.“

„Nikdy jsem neseděl ani minutu,“ řekl Pete.

„Podle našich záznamů ano.“

„Nikdy jsem neseděl ani minutu,“ trval na svém Pete.

„1950,“ pokračoval hlavní detektiv. „Pohlavní zneužití dítěte.“ Zarazil se. „Chceš nám o tom něco říct, Pete?“

„Já… hm…“ Pete rychle polykal. „Nemám, co bych k tomu řekl.“

„Za některé věci se tedy stydíš, že?“

Pete neodpověděl.

„Odveďte je,“ řekl vrchní detektiv.

„Všiml sis, jak dlouho je tam smažil?“ zašeptal Skinner. „Ví moc dobře, co jsou zač, chtěl jenom, aby je všichni poldové ve městě poznali, když…“

„Jdeme,“ řekl policista a chytl ho za loket.

Stevie sledoval, jak Skinner vystupuje po schůdcích na rampu. Tohle byla teda opravdu podařená dvojka.

Na první pohled by člověk neřekl, že jsou to takoví taškáři. Nikdy by to do nich neřekl…

„Skinner, James, Manhattan dvě. Věk jedenapadesát let. Prohodil popelnici skleněným výkladem obchodu

s oděvy na Třetí avenue. Policista, který ho zatkl, jej našel uvnitř obchodu s náručí plnou kabátů. Bez výpovědi. Je to tak, Jamesi?“

„Nevzpomínám si,“ řekl Skinner.

„Je to tak nebo to tak není?“

„Jediné, na co si vzpomenu, je, že jsem se dnes ráno probudil ve vězení.“

„Nevzpomínáš si, že bys prohodil popelnici výkladní skříní?“

„Ne, pane.“

„A nevzpomínáš si, že bys sbíral do náruče nějaké kabáty?“

„Ne, pane.“

„Tys je ale musel sbírat. Policista mimo službu tě našel uvnitř krámu a v náruči jsi měl hromadu

převlečníků.“

„To tvrdí on.“

„A na to, co tvrdí, já dám. Zejména, když tě našel uvnitř krámu s náručí plnou zboží.“

„Nevzpomínám si na to, pane.“

„Už jsi tady někdy byl, viď?“

„Nevzpomínám si, pane.“

„Čím se živíš, Jamesi?“

„Jsem nezaměstnaný, pane.“

„Kdy to bylo naposled, cos pracoval?“

„Nevzpomínám si, pane.“

„Nevzpomínáš si na spoustu věcí, že ano?“

„Mám velmi slabou paměť, pane.“

„Tu budou mít naše záznamy lepší, Jamesi,“ řekl vrchní detektiv.

„Možná ano, pane. Nevím.“

„Vůbec nevím, kde bych měl začít, Jamesi. Nejsi zrovna prototyp vzorného občana.“

„Opravdu, pane?“

„Tady to stojí černé na bílém. 1948, přepadení a loupež, 1949, exibicionismus, 1951, vloupání, 1952, opět přepadení a loupež. Ty jsi fakt šikula, Jamesi.“

„Když to říkáte, pane, tak to asi bude pravda.“

„Říkám. A teď, jak to bylo s tím krámem?“

„Nevzpomínám si na nic, co by se týkalo krámu, pane.“

„Proč ses do něj vloupal?“

„Nevzpomínám si, že bych se vloupal do nějakého krámu, pane.“

„Ale, copak je tohle?“ řekl náhle vrchní detektiv.

„Ano, pane?“

„Možná, že bychom měli začít trochu dříve, co říkáš, Jamesi? Máš to v záznamu. 1938, odsouzen pro

kvalifikovanou vraždu k trestu smrti.“

Policisté na sedačkách nakláněli hlavy k sobě a něco si šeptali. Stevie se nedočkavě nahnul kupředu, aby lépe viděl na pobudu, který mu předtím chtěl posloužit radou.

„Co se tam přihodilo, Jamesi?“

„Co se přihodilo kde, pane?“

„Odsoudili tě k trestu smrti? Jak to, že jsi stále mezi námi?“

„Rozsudek byl zrušen.“

„A soud se případem už nikdy potom nezabýval?“

„Ne, pane.“

„To seš šťastnej jako blecha, co?“

„Jsem velmi nešťastnej, pane, když na to přijde.“

„Je to tak? Obalamutil jsi soud a nazýváš to neštěstím? Zákon si tě tentokrát najde.“

„O zákonech nic nevím, pane.“

„Opravdu?“

„Ne, pane. Vím jen, že když chce člověk přimět policejní stanici k činu, stačí si koupit láhev levného vína a potichounku ji vypít a ničeho si nevšímat.“

„A přesně tohle jsi udělal, Jamesi, že ano?“

„Přesně tohle jsem udělal, pane.“

„A nevzpomínáš si, že by ses vloupal do toho obchodu.“

„Nevzpomínám si na nic, pane.“

„Dobrá, další případ.“

Skinner pomalu otočil hlavu a jeho oči se upřeně zadívaly na Stevieho. Byla v nich opět ona němá,

úpěnlivá prosba, a pak hlavou znovu trhl na stranu, odkolébal se z rampy a dolů po schůdcích a zmizel ve tmě.

Policistova ruka sevřela Stevieho biceps. V prvním okamžiku nevěděl, co se děje, pak si ale uvědomil, že na řadě je jeho případ. Setřásl policistovu ruku, vypjal ramena, zvedl bradu a začal stoupat nahoru po schůdcích.

Připadal si zničehonic vyšší, než byl. Jako herec, který odpovídá na předchozí repliku. Rampa i potemnělá místnost, v níž seděli poldové, vypadaly jako z jiného světa.

Vrchní detektiv přečetl základní informace o jeho osobě, on je však neposlouchal. Neustále se díval do

bodových reflektorů, které ve skutečnosti vůbec nebyly tak ostré, jak tvrdil Skinner, nijak ho neoslepovaly.

Cožpak nemají vydatnější světla? Nemohli by ho nasvítit líp, když teď bude vyprávět svůj příběh?

Snažil se vybavit si tváře policistů, neviděl do nich ale dobře. Uvědomoval si, že vrchní detektiv něco drmolí, neslyšel ovšem co, doléhal k němu pouze zvuk jeho hlasu. Ohlédl se přes rameno, aby zjistil, jakou výšku udává značka na zdi, a znovu vypjal ramena a přistoupil k mikrofonu, aby se ujistil, že jej budou všichni dobře slyšet, až začne hovořit.

„Bez výpovědi,“ uzavřel svá slova vrchní detektiv. Následovala dlouhá pomlka. Stevie vyčkával se

zatajeným dechem. „Jsi tu poprvé, Steve?“ zeptal se hlavní detektiv.

„To nevíte?“ odpověděl Stevie.

„Na to se ptám já tebe.“

„Ano, jsem tu poprvé.“

„Chceš nám všechno povědět hezky sám?“

„Nemám, co bych vám řekl. Vy stejně všechno víte.“

„Jistě, nechceš nám to ale povědět sám?“

„A co jako?“

„Pověz nám to, Steve.“

„Proč děláte z mizerné vloupačky případ pro federály? Nevíte co s časem?“

„Času máme hodně, Steve.“

„A já spěchám.“

„Nemusíš spěchat. Pěkně nám všechno pověz.“

„Co bych vám měl povědět? Vloupal jsem se do obchodu s cukrovinkami.“

„Vloupal ses do něj?“

„To bych měl asi vědět. Vy byste zase měli přijít na to, jak to všechno bylo.“

„My víme, že jsi to udělal.“

„Když to víte, tak mi nedávejte žádné stupidní otázky.“

„Proč jsi to udělal?“

„Došly mi prachy.“

„No tak, chlapče.“

„Udělal jsem to, protože jsem to chtěl udělat.“

„Proč?“

„Podívejte se, nachytali jste mě, tak to urychleme, ano? Proč se mnou ztrácíte čas?“

„Chceme slyšet, co nám k tomu můžeš říct. Proč sis vybral zrovna tenhle obchod?“

„Prostě jsem si ho vybral. Strčil jsem do klobouku papírky s čísly a vytáh si tenhle.“

„To jsi přece neudělal, Steve, že ne?“

„Ne, to jsem opravdu neudělal. Vybral jsem si ten krám, protože ho vede takový starý padavka a já si řek, že to bude hračka.“

„V kolik hodin jsi vlezl do toho krámu, Steve?“

„Ten chlápek vám to už snad řek, ne? Podívejte se, vylezl jsem nahoru, abyste si mě mohli dobře

prohlídnout. Tak si mě prohlídněte a skončeme to.“

„Kolik bylo hodin, Steve?“

„To vám nemusím říkat.“

„Leda že bychom to věděli.“

„Tak proč to chcete slyšet znovu? V deset, dobrá? Hodí se vám to?“

„Nebylo to o trochu později?“

„Co takhle jedenáct? Zkuste, jestli se vám bude hodit tohle.“

„Řekněme, že to bylo ve dvanáct a dostaneme se tím o kousek dál.“

„Napište si tam, co chcete,“ řekl Stevie, potěšen tím, jak si počíná. Všechno přece vědí, celé je to jenom komedie, nenechá je ale, aby s ním zametali jako s malým klukem.

„Takže jsi do toho obchodu vešel ve dvanáct, správně?“

„Když to říkáte, šéfe?“

„Měl jsi revolver?“

„Ne.“

„Co tedy?“

„Nic.“

„Dočista nic?“

„Zle jsem se na toho starého páprdu podíval, to je všechno.“

„Měl jsi vystřelovací nůž, že ano?“

„Našli jste ho u mě. Tak proč se ptáte?“

„Použil jsi ten nůž?“

„Ne.“

„Neřekl jsi tomu starému muži, ať otevře pokladnu, jinak ho podřízneš? Neřekl jsi mu tohle?“

„Co jsem mu říkal, jsem na pásek nenahrával.“

„Pohrozil jsi mu ale nožem. Přinutil jsi ho otevřít pokladnu a ten nůž jsi mu přiložil k tělu.“

„Myslím, že ano.“

„Kolik peněz jsi mu vzal?“

„Máte ty prachy? Proč je nespočítáte?“

„Máme je. Dvanáct dolarů, je to tak?“

„Neměl jsem čas je spočítat. Přijela lítačka.“

„Kdy přijela lítačka?“

„Když jsem odcházel. Zeptejte se toho poldy, co mě líznul. Ví dobře, kdy to bylo.“

„Než jsi odešel, se nicméně něco stalo.“

„Nestalo se nic. Vybral jsem pokladnu, a pak se začal dekovat. Tečka.“

„Na tvém noži byla krev.“

„Jo? Včera večer jsem podřezával kuřata.“

„Pobodal jsi majitele toho obchodu, že ano?“

„Já? V životě jsem nikoho nepobodal.“

„Proč jsi ho pobodal?“

„Nebodal jsem ho.“

„Kde jsi ho bodl?“

„Nebodl jsem ho.“

„Začal křičet?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Pobodal jsi ho, Steve. Víme to.“

„To jsou kecy.“

„Jenom se nevykrucuj.“

„Nestačí vám, co jsem řekl? Co k čertu ještě chcete?“

„Chceme, abys nám pověděl, proč jsi pobodal majitele toho obchodu.“

„A já vám říkám, že jsem ho nepobodal.“

„Včera večer ho odvezli do nemocnice se šesti bodnými ranami. Byl zasažen do hrudi a do břicha. Co

nám k tomu řekneš, Steve?“

„Nechtě si tyhle otázky na pozdějc. Už neřeknu ani slovo.“

„Měl jsi ty peníze. Proč jsi ho pobodal?“

Stevie neodpovídal.

„Polekal ses?“

„Čeho bych se měl polekat?“ odpověděl Stevie vzpurně.

„Nevím. Toho, že řekne, kdo ho přepad. Že zničehonic začne křičet. Čeho ses polekal, chlapče?“

„Ničeho jsem se nepolekal. Řekl jsem tomu starému pitomci, ať drží hubu. Neposlechl mě.“

„Nedržel hubu?“

„Zeptejte se jeho.“

„Já se ale ptám tebe!“

„Ne, nedržel hubu. Začal ječet. Jen co jsem vybral pokladnu. Ten mizera, začal vřískat pro všivých

dvanáct dolarů.“

„Co jsi udělal?“

„Řekl jsem mu, aby sklapnul.“

„A on nesklapnul.“

„Ne, nesklapnul. Tak jsem ho praštil, on ale pořád ječel. Tak jsem ho bodnul nožem.“

„Šestkrát?“

„Nevím kolikrát. Jednoduše jsem ho bodnul. Neměl ječet. Můžete se ho zeptat, jestli jsem mu předtím

ublížil. Jen jděte a on vám to řekne. Ani jsem se ho nedotk, dokud nezačal ječet. Jeďte do té nemocnice a zeptejte se ho, jestli jsem se ho dotk. Jděte a zeptejte se ho.“

„To nemůžeme, Steve.“

„Pro…“

„Dnes ráno zemřel.“

„On…“ Steve se po několik dlouhých okamžiků nedokázal soustředit. Zemřel? Přesně tohle řekl? V

místnosti se rozhostilo podivné ticho. Podivné, napjaté ticho v ní panovalo už předtím, tohle ale bylo něco jiného, něco odlišného, tohle ticho jej děsilo, a rychle se podíval dolů na své střevíce.

„Nechtěl jsem… nechtěl jsem, aby zhebnul,“ zamumlal.

Policejní zapisovatel vzhlédl. „Co nechtěl?“

„Aby zhebnul,“ opakoval uniformovaný policista šeptem.

„Cože?“ zeptal se zapisovatel ještě jednou.

„Nechtěl, aby zhebnul!“ zakřičel policista.

Jeho hlas se ozvěnou rozlehl po místnosti. Zapisovatel se předklonil a začal rychle čmárat do bloku.

„Další případ,“ řekl vrchní detektiv.

Stevie kráčel pryč z rampy, v hlavě měl prázdno a nohy měl jako z olova. Následoval policistu ke dveřím, a pak s ním odešel k výtahu. Když se dveře výtahu za nimi zavřely, oba mlčeli.

„To sis na poprvé vybral kapitální věc,“ řekl policista.

„Neměl mi zemřít,“ odpověděl Stevie.

„Neměl jsi ho bodnout,“ řekl policista.

Zkoušel si vzpomenout, co mu Skinner radil před identifikací, v uších mu ale zněl hluk rychle klesajícího výtahu a nedokázal se pořádně soustředit. Vzpomněl si pouze na slova „ti vedle tebe“. Přesně ve chvíli, kdy výtah dorazil do přízemí, kde už čekali ostatní.

Kuličky strýčka Jimba

Minulé léto uvalili na náš tábor karanténu dva týdny poté, co jsme do něj dorazili.

Strýček Marvin svolal nás rádce jedné červencové noci do jídelny a stručně nám oznámil, že v sousedním

táboře bylo v souvislosti s případem dětské obrny vyhlášeno nebezpečí nákazy. Nezapomněl hned

zdůraznit, že ačkoliv každý z našich táborníků prodělal očkování, je v zájmu veřejného zdraví, abychom o vlastní vůli souhlasili s tím, že tábor neopustíme, dokud hrozba nákazy nepomine. Výraz „v zájmu veřejného zdraví“ pocházel z jeho vlastní hlavy. Byl ředitelem vyšší chlapecké školy v Bronxu a čirou

náhodou mu patřil také tábor, který právě z toho důvodu nesl jeho jméno a nejmenoval se třeba tábor

Čipevajů, tábor Manetoga nebo Hiawathův tábor. Mohl jej taky pojmenovat Levinův tábor, protože Levin

bylo jeho příjmení, cítil jsem ale, že si jméno Marvin zvolil po zralé úvaze. K táboru se tohle jméno hodilo už z toho důvodu, že jeho majitel používal výrazy jako „v zájmu veřejného zdraví“. Hodilo se k němu ale především proto, že strýčkem Marvinem se jeho majitel stával v letních měsících.

Já byl toho léta strýčkem Donem.

Chlapci, které jsem měl na starosti, nikdy neslyšeli v rádiu o strýčku Donovi, a tak si z mého jména nikdy netropili žerty. Abych řekl pravdu, já sám jsem o něm slyšel jenom jednou. Byla to moc milá parta kluků, se kterou jsem si skvěle rozuměl až do chvíle, kdy Marvin v zájmu veřejného zdraví vyhlásil karanténu, a všechno začalo jít šejdrem a vyústilo v jistý druh hysterie.

Marvinova žena se jmenovala Lýdie, a tak se také dívčí tábor na druhé straně jezera jmenoval po ní. Celý komplex pak nesl jména téhle dvojice, čímž se zrodil nejdojemnější název v histori dětských táborů ve Spojených státech. To léto jsem byl strýčkem Donem a bylo mi devatenáct let. V táboře na druhé straně

jezera pobývala dívka, které děti říkaly tetička Rebeka, bylo jí taky devatenáct a já do ní byl blázen. Když vyhlásili karanténu, začal jsem jí psát krátké vzkazy a ty jsem pašoval přes jezero přivázané k rukojetím konví na mléko. Miluji tě, tetičko Rebeko, stálo na mých vzkazech. A hleděl jsem přes tiché vody jezera a snažil jsem se představit si, jak před sebou Becky rozkládá lístky s mými vzkazy a sklání k nim své oči černé jako uhel a na její zrudlé tváři se náhle objevuje úsměv. Představoval jsem si, jak v těch okamžicích vždy rychle vzhlédne, udělá pár rychlých kroků, zacílí zrak přes jezero, koutky úst se jí ještě více rozšíří do stran, bude hledět do dálky na borovice strmící nad sruby, ve kterých přespávali mí chlapci a možná se jí i rozbuší srdce a možná i potichu zašeptá, já tě taky miluju, strýčku Done.

Nenáviděl jsem tábor Marvin.

Řeknu vám ale, co jsem miloval.

Miloval jsem Rebeku Goldblattovou, to je všechno. Miloval jsem ji dávno předtím, než jsme se poprvé

setkali. Abych to upřesnil, miloval jsem ji ode dne, kdy jsem ve věku dvanácti let dostal ve veřejné

knihovně povolení navštívit oddělení pro dospělé. Onoho zářivého říjnového dne jsem s čtenářským

průkazem pevně sevřeným v dlani a s políčky toho průkazu panensky čistými procházel mezi regály. V

knihovně bylo velmi teplo, teplo a ticho, a jak jsem chodil kolem velikých oken, zcela zřetelně jsem slyšel vítr zvenku. Viděl jsem vysoké stromy před budovou, které při každém poryvu větru ztrácely listí, a za nimi, na druhé straně ulice, menší stromy už bez listí, jak se ve větru lehce naklánějí na jednu stranu.

Venku bylo velmi zima, když jsem ale s úsměvem na rtech a průkazkou v ruce kráčel chodbičkami mezi

regály, bylo mi teplo, a ptal jsem se v duchu sám sebe, zda teď každý konečně uzná, že jsem dospělý, jak to stojí na té průkazce.

Tu knihu jsem našel na jednom z volných regálů. Obálka byla rudá, prokládaná zlatem. Její titul zněl

Ivanhoe.

A toho večera jsem se zamiloval do Rebeky, ne do Rebeky Goldblattové, nýbrž do té dívky v té knize. A

když pak podle knihy natočili film, zamiloval jsem se znovu, ne ovšem do Elisabeth Taylorové, ale do

Rebeky, dívky z té knihy. Stále si pamatuji jednu repliku z toho filmu. Nemá nic do činění ani s

Ivanhoeovou Rebekou, ani s Rebekou Goldblattovou, nikdy však nezapomenu, jak zněla. Patřila ke

scéně, kdy Robert Taylor spadl z koně a přišel o štít a pokouší se odrážet mocné rány normanského

rytíře, který na něj útočí ze sedla. A onen soudce či rozhodčí, nebo jak toho člověka tehdy nazývali, se podívá na Roberta Taylora, který svým mečem málem zasáhl rytířova koně a zvolá: „Pozor, Sase, ať nezasáhneš koně!“ Taková tehdy panovala pravidla, víte. Nesměli jste zasáhnout koně.

Ach, jak jsem miloval Rebeku Goldblattovou!

Miloval jsem na ní všechno, její oči, její nos, její ústa, hlavně pak ale její oči. Byly černé. Znám spoustu dívek, jež tvrdí, že jejich oči jsou černé, Rebeka ale byla jedinou osobou s opravdu černýma a ne pouze temně hnědýma očima, kterou jsem v životě potkal. Někdy, když měla mrzutou náladu, objevil se v nich velice tajuplný a přímo výhružný výraz, jenž mě často vyděsil až k smrti. Dívčí oči na mě mají vždy tenhle účinek. Tehdy se totiž jejich majitelky dostanou do oné vyhroceně poustevnické nálady, v níž přemítají nad základními tajemstvími ženského pokolení. Její oči však byly zpravidla plné jasu a zářily jako černé skleněnky. Asi bych neměl vůbec hovořit o kuličkách na hraní, které toho léta stály na počátku všech

potíží, její oči ale vypadaly přesně tak, jako černé skleněnky, když je člověk drží proti slunci.

Miloval jsem její oči a miloval jsem její úsměv, který vždy přicházel velmi rychle, široký a trochu tajuplný, jako by se delší dobu něčím v duchu zabývala a náhle se rozhodla, že té věci dá průchod na svých rtech.

A miloval jsem její postavu, velmi štíhlou, měla malá ňadra a velice dlouhé nohy, které ji nesly, jako by byla neustále v plavném poklusu, zejména, když na sobě měla pršiplášť, neptejte se mě proč. Miloval jsem její jméno a to, jak vypadala. Miloval jsem její chůzi, a také jsem miloval způsob, jakým hovořila, směs nářečí používaného středostavovskými židovskými dívkami z Bronxu s přídechem studentského slangu z New York City Col ege, na kterou chodila a kde jsem ji také potkal.

Myslím, že bych vám měl říct, že mí rodiče jsou Italové.

A proto jsem se ocitl v táboře Marvin ve Stockbridge, stát Massachusetts, ve společnosti dívky jménem

Rebeka Goldblattová z tábora Lýdie na druhé straně jezera.

Vím, že dneska existují jinačí problémy, když teď máme všechny ty národy bažící po svobodě, federální

armádu potloukající se po americkém Jihu a diskriminaci všeho druhu. Existují závažnější problémy –

pokud se ovšem nestane, že vám je devatenáct a spadnete do toho, ani nevíte jak, protože pak je z toho

najednou obrovský problém. Jsem příliš mladý na to, abych mohl vidět Abieho irskou růži, fakt si ale

nemyslím, že kdy pochopím, co bylo tak směšného na téhle situaci, věřte mi. Nemyslel jsem si, že je to

nějak směšné loni v létě, a stále si to nemyslím. To, co se ale stalo s kuličkami strýčka Jimba s tím má podle všeho cosi společného. Fakt to nevím. Vím akorát s určitostí, že člověk může spadnout do něčeho, v čem se absolutně nevyzná. A ta prostá věc mezi mnou a Becky byla, že jsme milovali jeden druhého.

Zbytek byla obyčejná hysterie, jak je tomu zpravidla, když jde o tak velkou věc, jako jsou kuličky.

Musím vám říct, že se mi do tábora Marvin nejdříve vůbec jet nechtělo. Ten nápad se zrodil v hlavě Becky a ona s ním přišla s takovým tím poctivým a smrtelně vážným výrazem, který se jí vždy objeví na tváři, když hovoří kupříkladu o nezbytnosti poslat hladovějícím Číňanům jídlo, o odzbrojení či neblahých

účincích ťhalidomidu a prostředků na hubení hmyzu. Zavrtá se do toho vždycky tak, že mám chuť ji

políbit. Byl to ale její nápad, jak jsem řekl, a vůbec se mi nelíbil, protože mi to celé připadalo, jako bychom se jenom před něčím schovávali.

„Neschováváme se před ničím,“ řekla Becky.

„A co podle tebe děláme, když se neschováváme?“ odpověděl jsem. „Nechce se mi tohle léto dělat rádce.

Chci se válet někde na pláži, poslouchat písničky a držet tě za ruku.“

„V táboře Marvin je pláž,“ řekla Becky

„Nelíbí se mi jméno toho tábora.“

„Proč ne?“

„Není v tom ani kousek fantazie. Ten, kdo nějaké místo nazve tábor Marvin, je člověkem zcela bez

fantazie.“

„Je to ředitel vyšší chlapecké školy,“ řekla Becky.

„To jenom potvrzuje to, co jsem řekl.“ Zadívala se na mě s oním smrtelně vážným výrazem, který se jí

objevoval na tváři, když jsme diskutovali o politické situaci na Kubě. „Řekni mi jeden jediný důvod pro to, abychom jeli do Stockbridge v Massachusetts, do tábora jménem Marvin, buď té lásky, ano?“

„Ano.“

„Tak spusť.“

„Budeme spolu celé léto,“ řekla Becky klidně. „A nebudeme se muset schovávat před mým tátou.“

„To je ta nejbláznivější věc, jakou jsem v životě slyšel,“ řekl jsem. „Chceš zdrhnout, schovat se před ním a tvářit se, jako bychom se vůbec před nikým schovávat nemuseli.“

„Přesně to jsem chtěla říct,“ prohlásila Becky.

„Co je to potom jiného než schovávání se?“

„Já za to nemůžu, že je to bigotní cvok!“ vyhrkla Becky zlostně. Až do té chvíle jsem si neuvědomoval, co to pro ni všechno znamená. V očích se jí zničehonic objevily slzy. Nikdy jsem pořádně nevěděl, co mám dělat, když přede mnou začne nějaké děvče plakat, tím spíš, když jsem do ní celý blázen.

„Becky,“ řekl jsem. „Když tohle léto utečeme, jenom tím potvrdíme jeho…“

„Vůbec tě nezná, Donalde,“ řekla. „Neví, jaký jsi milý chlapec.“

„Ano, když se ale před ním schováme…“

„Stačí, když se s tebou setká, stačí, když si spolu promluvíte…“

„Ano, když ale před ním utečeme, jenom ho tím utvrdíme v jeho potřeštěnosti, miláčku. Tohle nechceš

vidět?“

„Můj táta není žádný potřeštěnec,“ řekla Becky. „Můj táta je zubař a hlupák s předsudky, není to ale žádný potřeštěnec. A mimoto bys měl mít na paměti, že jeho otec ještě zažil pogromy v Rusku.“

„Dobrá, tady ale nejsme v Rusku,“ řekl jsem.

„Já vím.“

„A já navíc nemám v úmyslu rozjet se do města a znásilnit tam všechny ženské a povraždit všechny muže

co potkávám.“

„Ty ani neumíš řídit,“ řekla Becky.

„To je pravda,“ řekl jsem. „I kdybych ale uměl řídit, neudělal bych to.“

„Jsi takový miláček, já vím,“ řekla Becky.

„Dobrá. Když si ale tvůj táta myslí, že jsem šílený vrahoun mávající kolem sebe dýkou, je to všechno

jenom věc jeho bujné fantazie, nemyslíš, Becky? A když se s tebou tohle léto někam vypařím, jenom se

stanu jeho komplicem, stejným potřeštěncem jako je on. Jak po mně můžeš chtít něco takového?“

„Můžu, protože tě miluju a chci s tebou být někde sama, aniž bych se musela někam vypařit a ukrývat se

tam. To není fér.“

„Proč to není fér?“

„Není fér se někam vypařit a celý čas se někde ukrývat.“

„To je pravda.“

„Když já tě ale tolik miluju.“

„Já tě taky miluju, Becky,“ řekl jsem. „Jenomže…“

„Když mě tolik miluješ, pak je pro tebe strašně jednoduché slíbit, že se mnou pojedeš do toho tábora.“

Neříkal jsem nic.

„Donalde?“ řekla Becky.

„Děláme chybu,“ řekl jsem a potřásl hlavou.

„Budeme tam sami.“

„Bude tam s námi osm tisíc vřískajících děcek.“

„Děti chodí brzy spát.“

„Budeme se muset skrývat, budeme…“

„Budeme tam sami.“

„K čertu, Becky, někdy…“

„Pojedeš tam se mnou, Donalde?“

„Co mám dělat? Nechat tě jet samotnou?“

„Myslím, že právě tohohle se děsí můj táta,“ řekla Becky, na tváři se jí objevil úsměv a její černé oči se rozzářily štěstím.

„O čem to mluvíš?“

„O tvé prudké italské povaze.“

„Ach jděte mi k čertu, ty i tvůj táta,“ zasmál jsem se a políbil ji, protože co člověk může dělat s takovým děvčetem, do kterého je navíc blázen?

A z toho důvodu jsme se minulé léto ocitli v tom táboře.

Karanténa v sobě zahrnovala spoustu sarkasmu ve stylu O’Henryho, chtěli jsme jet do tábora spolu, víte, a když strýček Marvin přišel s tímhle skvělým nápadem, měl skutečně na mysli karanténu, a to znamenalo, že děvčata zůstanou společně s děvčaty a chlapci s chlapci. A tak se Rebeka ocitla na jedné

straně jezera a já na druhé společně s partou rádců, kteří se jmenovali strýček Bud a strýček Jimbo a

strýček Dave a strýček Ronnie a jeden se dokonce jmenoval strýček Emil a byl učitelem tělocviku na

střední škole Benjamina Franklina na Manhattanu. První týden vzali, myslím, všichni strýčkové karanténu nesmírně vážně. Musím připustit, že já sám jsem shledal do jisté míry velmi dobrodružným přivazovat milostné vzkazy k držadlu konví na mléko. Ani jedinkrát jsem nezpochybnil oprávněnost vyhlášení zákazu, díky kterému byly konve na mléko převáženy z jednoho břehu jezera na druhý. Abych řekl pravdu, nebýt těch konví na mléko, asi bych se dočista pomátl. Ve skutečnosti jsem se málem pomátl, to ale až mnohem

později. V tom čase byl ale každý z nás tak trochu cvok.

Myslím, že za tím vším byla ta děcka v táboře. Děcka jsou vždycky za vším. Jednou jsem četl povídku

Raye Bradburyho, která se jmenovala „Invaze“ nebo tak nějak, o těchhle Martanech, nebo bytostech z

nějaké planety, už ani nevím z jaké, co plánují invazi na Zemi a použijou k tomu děti. Panebože, ten

příběh mě pěkně vyděsil, to vám řeknu, protože mám malého bratříčka, kterému se tu a tam v očích

objevuje přesně taková podivná záře. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se z něj vyklubal Marťan.

Tohle začalo těmi kuličkami. Dneska si každý kluk, který jede na tábor, s sebou bere kuličky. Říká se tomu Volná zábava nebo taky Sportovní odpoledne, to když kluci hrají ping-pong, nejrůznější míčové hry nebo kuličky. Ty byly v táboře Marvin velmi oblíbené, zejména poté, co vyhlásili karanténu, i když si nejsem pořád zcela jist, jestli měla skutečně co do činění s celou tou hysterií, která tu propukla. Možná to bylo jenom tím, že toho léta se v táboře Marvin vyrojilo nezvykle vysoké množství kuliček, nevím.

Přinejmenším to nakonec vypadalo, jako by tam byla spousta kuliček. Nejvíce kuliček, co jsem kdy spatřil, bylo na Manhattanu, když mi bylo osm, krátce předtím, než jsme se odstěhovali do Bronxu. Můj otec s matkou mi dali k narozeninám stovku kuliček, a dali mi taky kožený pytlík se zdrhovadlem, do kterého

jsem si je mohl dát. Šel jsem na dvůr s tou stovkou kuliček a všechny jsem je prohrál během dvou hodin.

Málem jsem přišel i o pytlík, protože jeden kluk z našeho bloku mi za něj nabízel čtyřicet plastových

kuliček a jednu olověnku, já měl ale tolik rozumu, že jsem tuhle nabídku odmítl. Nikdy nezapomenu na to, jaký výraz se objevil na tváři mé matky, když jsem jí oznamoval, že mě obrali do poslední kuličky.

„Tys přišel o všechny?“ zeptala se nevěřícně.

„Ano, o všechny.“

„Jak to?“

„Hráli jsme o ně,“ řekl jsem.

V táboře Marvin se nehrálo s plastovými kuličkami, nýbrž se skleněnkami. Na zemi se nakreslil kruh a

každý chlapec do něj vložil pět či šest skleněnek a ty se pak snažil z kruhu vyrazit další kuličkou. Nevím, jak se hraje se skleněnkami, protože když jsem byl kluk, hráli jsme s plastovými kuličkami někde u obrubníku. Nejlépe se s nimi hrálo po dešti, protože všude na ulici zůstaly louže a člověk nikdy nevěděl, kam zaletěly kuličky soupeře. Člověk jenom cvrnkal a modlil se, a pak s roztaženýma rukama hledal kuličky v blátivé vodě. Byla to legrace, když jsem byl kluk. Městská ulice je něco jako letní tábor, ovšem člověk si na ní může hrát po celý rok. Kolem každého bloku poletuje tisícovka malých kluků a člověk si snadno vybere ze stovky her: z pálkované, schodů, čáry, koníka, plechovky, soch, čapky, Černíků a

zlodějů, je jich neuvěřitelné množství. Občas jsem se ptal, proč Herald Tribune organizuje pobytové tábory pro malé kluky z předměstských slumů. Někdy by měl zkusit poslat venkovské kluky do měst. V každém případě, když propukla ta hysterie kolem skleněnek v táboře Marvin, bylo to velmi podobné tomu, když ve městě vypukne jakákoli mánie, kupříkladu, když se jednoho dne na ulici objeví kluk s kolečkovými bruslemi, máte zaručeno, že na druhý den začne bruslařská sezóna. Se skleněnkami v táboře Marvin to

bylo něco podobného. Pár kluků s nimi začalo hrát, a než si toho kdokoli z nás pořádně všiml, po celém

táboře se hrály kuličky.

Všechno by bylo v pořádku, pokud by se tahle mánie omezila na ty kluky. Musíte mít na paměti, že jsme

se ocitli v karanténě, což znamená, že jsme se chlapcům věnovali celý den a že jsme z tábora nesměli

odejít ani večer, když jsme měli volno. S dětmi je legrace a vůbec, a já doufám, že jednoho dne jich sám budu mít celé hejno, toho léta bylo ale velmi důležité moci si od nich občas odpočinout. Myslím tím, že bylo důležité se od nich fyzicky, ale také zeměpisně vzdálit. Bylo důležité mít také jiné zájmy. Bylo důležité dopřát si oddech, emocionální i intelektuální. Kupříkladu moci držet Becky v náručí a líbat ji – to ale Marvin se svou stupidní karanténou znemožnil. Podivné na tom bylo to, že svou vlastní ženu sám nepostrádal. Možná to bylo tím, že už spolu byli čtrnáct let. Většinu z nás začalo duševní vypětí spojené s karanténou zmáhat již na konci druhého týdne a myslím, že to bylo právě tehdy, co se strýček Jimbo rozhodl poprvé hrát kuličky.

Jimba, tak jako většinu z nás, začala soužit nečinnost. Byl to velmi vysoký muž, který učil fyzikální vědy na kterési střední škole v Brooklynu. Ve skutečnosti se jmenoval James McFarland, v rámci rodinných struktur tábora Marvin se ale rychle stal strýčkem Jimem. A pak, jelikož je naprosto fatální mít v kterémkoli táboře přezdívku Jim, stal se přes noc Jimbem. Vypadal velmi seriózně, tenhle Jimbo, bylo mu osmatřicet let a doma měl ženu a dvě děti. Nosil brýle a měl vlasy pískové barvy, které mu ustavičně padaly do čela.

Čelo neustále vraštil, dokonce i když hrál kuličky, jako by se celý čas snažil přijít na nějaký Einsteinův vzorec. Pořád nosil tenisky a bermudy, které vyrobil tak, že odstřihl nad koleny staré montérky. Když začala karanténa, jeden z kluků v jeho oddíle namaloval na jeho bermudy dvojici obrovských písmen PW,

což mělo znamenat prisoner of war, válečný zajatec – Jimbo ten žert ale nepovažoval za zvlášť podařený.

Dokázal jsem se vžít do jeho kůže. Nebyl jsem ženatý, jistěže, věděl jsem ale, co je to být odloučen od někoho, koho milujete, a Jimbova žena a děti byly tisíc mil daleko kdesi v Brooklynu, zatímco my jsme trčeli ve Stockbridge.

Byl jsem tam i toho dne, kdy se přidal ke hře v kuličky a zahájil tím celé to šílenství. Poblíž tenisového kurtu totiž našel jednu skleněnku a když mu skončila služba, vydal se hledat další a vrátil se s půltuctem kuliček. Bylo krátce po večeři a před mou chatou cvrnkali skleněnky tři kluci a Jimbo se jich zničehonic zeptal, zda se k nim může připojit. Pokud děti dokážou bezpečně rozeznat něco na vzdálenost padesáti kroků, pak je to kavka, která se dá oškubat během několika minut. Kluci se podívali na vysokého učitele fyziky z Brooklynu a pak se mu doslova pověsili na krk, aby jej vtáhli do hry. Žádný z nich se toho večera už nikomu na krk věšet nemusel. Jimbo měl sedm skleněnek. Šest z nich vložil do kruhu načrtnutého na zemi a největší z nich si ponechal. Chlapci mu zdvořile dovolili cvrnkat jako první. Jimbo se postavil deset kroků od kruhu, pečlivě zamířil a vystřelil z dlaně kuličku. Vyletěla z jeho ruky rychlostí zvuku, trefila skleněnku uprostřed kruhu, málem ji roztříštila na tisíc kousků a pak ji vyhodila velikým obloukem ven.

Na kluky to neudělalo sebemenší dojem, protože byli v obraze a dobře věděli, jaké štěstí mívají v téhle hře začátečníci. To, že mají co do činění s profíkem, si uvědomili až ve chvíli, kdy Jimbo poklekl na jedno koleno a na pět pokusů dostal z kruhu pět zbývajících skleněnek, hezky jednu po druhé. A jelikož největší kavka je ta, co si myslí, že v soupeři právě jednu odhalila, kluci, přesvědčení o tom, že Jimba dříve nebo později převálcují, strávili zbytek večera tím, že tenhle předpoklad postavili zcela na hlavu a nechali ho, aby je obral o všechny kuličky, které měli u sebe. Jimbo mi později prozradil, že vyrůstal v Plainfieldu v New Jersey a když byl kluk, kuličky hrál každý den. Malí táborníci tohle ale tehdy ještě nevěděli, a tak první večer vyhrál Jimbo možná dvě stovky skleněnek.

Nebyl jsem si jist, zda schvaluji to, co Jimbo provedl. Byl koneckonců dospělým mužem a věděl, co dělá a přesto se nestyděl hrát proti malým chlapcům. Jeden z těch, které porazil, ke všemu patřil do mého oddílu. Pozoroval jsem toho kluka, jak kráčí pryč poté, co Jimbo sesbíral ze země všechny kuličky.

Jmenoval se Max, což je mimochodem velmi legrační jméno pro malého chlapce, a kráčel pryč se

svěšenou hlavou a rukama zastrčenýma do kapes krátkých kalhot a teniskami šoupal po zemi.

„Co je, Maxi?“ zeptal jsem se ho.

„Nic,“ odpověděl.

„Pojď sem a posaď se,“ řekl jsem. Přišel ke mně a posadil se na schůdky chaty. Věděl jsem, že teď

nesmím mluvit o kuličkách, o které právě přišel. A tak jsem mluvil o basebal u, který se hrál to odpoledne, a turnaji ve volejbalu – ačkoliv jsem celý čas myslel na onu stovku kuliček, které jsem dostal k osmým narozeninám, na kožený váček a pohled, jímž mě tehdy obdařila matka, když jsem vylezl do třetího

poschodí a řekl jí, že jsem všechny prohrál. Začalo se stmívat a já řekl Maxovi: „Za několik minut se

přihodí něco hrozně důležitého, Maxi. Víš, o čem mluvím?“

„Ne,“ řekl Max.

„Nechceš hádat?“

„Já nevím. Je to večerní zápas v boxu?“ zeptal se.

„Ne, tohle bude ještě před boxem.“

„Co je to?“ zeptal se.

„Nastává to každý večer touhle dobou,“ řekl jsem. „A my si toho sotva všimnem.“ Max ke mně obrátil

udivenou tvářičku. „Podívej se tamhle, Maxi,“ řekl jsem. „Podívej se na druhou stranu jezera.“

A pak jsme společně s Maxem nerušené pozorovali západ slunce.

Šílenství propuklo následujícího dne.

Začalo, když strýček Emil, učitel tělocviku ze střední školy Benjamina Franklina, usoudil, že kuličky

představují hru, která je především záležitostí tělesné zdatnosti. Jelikož byl učitelem tělocviku a ke všemu osobou, jež měla v táboře na starosti sportovní program, dospěl přirozeně k závěru, že pokud chce dostát své cti i postavení, musí v kuličkách porazit strýčka Jimba. A tak jednoduše přikráčel během poledního klidu k němu a řekl: „Hej, Jimbo, nechceš si cvrnknout kuličky?“

Jimbo na něj vrhl onen pomalý, upřený pohled, kterým se vyznačují obávaní pistolníci, a pak řekl: „Jasně.

Proč ne.“ Líně zašel do dveří své chaty a za několik minut se vrátil s krabicí na doutníky, v níž chrastily skleněnky, které vyhrál předešlého večera. V prachu na zemi načrtli kruh a každý z nich do něj umístil dvanáct kuliček. Psal jsem zrovna jeden ze vzkazů Becky a jelikož rozhodli, že se nezabývám ničím

podstatným, učinili ze mne sudího. Jimbo měl na sobě žlutou sportovní košili s krátkými rukávy a ony

přistřižené bermudy. Emil si oblékl nažehlené bílé kraťasy a stejně tak nažehlené bílé tričko, jako by jej čekal zápas Davisova poháru – ať již ve Wimbledonu či kdekoli jinde. Hodili si mincí, aby rozhodli, kdo začne jako první. Emil vyhrál.

Postavil se za čáru, kterou narýsovali asi deset stop od kruhu, vztáhl před sebe dlaň s kuličkou a pozorně zamířil. Jimbo stál opodál a na tváři mu pohrával pobavený úsměv. Vzhlédl jsem od dopisu, neboť se ode mne očekávalo, že se budu chovat jako sudí, ačkoliv jsem právě psal Becky, že ji miluji, což bylo přesně to, co jsem jí sděloval, kdykoliv jsem k tomu dostal příležitost. Emil si jazykem olízl rty, opřel palec o velikou skleněnku ve své dlani, a pak ji vystřelil vpřed. Kulička vyletěla z jeho ruky po lini narýsované jako podle pravítka a otáčejíc se kolem své osy nezadržitelně zamířila doprostřed kruhu. Narazila s třeskem do jedné z kuliček a ta vyrazila z kruhu jinou, jež uvedla do pohybu další dvě, přičemž se jedna střetla s třetí tak, že kruh opustilo celkem šest skleněnek. Musel jsem přiznat, že mi po zádech přeběhl štěstím mráz. A vzpomínám si, že jsem si v duchu říkal, výborně, Jimbo, tentokrát nehraješ s malými kluky. Vzpomínám si ale také, že když jsem se podíval na Jimba, nezdálo se, že by jej úspěch soupeře nějak zneklidnil, naopak, měl na tváři pořád týž pobavený úsměv.

Emil zamířil ke kruhu, roztáhl ústa do širokého úsměvu, otočil se k Jimbovi a řekl: „Nechceš to vzdát?“

„Pokračuj,“ řekl Jimbo.

Emil se znovu zeširoka usmál, poklekl do prachu, vytáhl velikou skleněnku a vystřelil ji do kruhu. Vyrazil ven další dvě kuličky a třetí minul jenom o vlas a tím skončil. Skončil, protože Jimbo následně vyrazil z kruhu všechny zbývající kuličky. A jelikož vyhrál, přišla řada na něj. Při prvním pokusu vyrazil z kruhu čtyři kuličky a pak kruh bez potíží vyčistil. A jelikož vyhrál opět, mohl znovu začít jako první, a tuhle proceduru opakoval tak dlouho, dokud strýčka Emila nepřipravil o všech pětasedmdesát kuliček, co měl.

Zatímco strýček Emil mumlal cosi o revma, které se mu uchytilo v prstech a mělo tedy na svědomí onu

potupnou prohru, Jimbo se soucitným výrazem přidával pětasedmdesát nově získaných skleněnek ke své

sbírce v krabici na doutníky. Toho odpoledne se Emil vrátil se stovkou kuliček, o něž obral své chlapce, a Jimbo je na něm vyhrál během pouhé půlhodiny. Večer zašel Jimbo do jídelny pro lepenkovou krabici, aby měl dost místa na skleněnky, které vyhrál. Toho večera se stal někým.

Myslím, že jsem byl jediným mužem či chlapcem v táboře, který nestál o to, aby v hektických týdnech,

které následovaly, porazil strýčka Jimba v kuličkách. Musím připustit, že nejsem zrovna soutěživý typ, a mimoto umím hrát pouze s plastovými kuličkami, ne však se skleněnkami. Skleněnky, jak mi vysvětlil Jimbo, vyžadují trénovaný palec a bystré oko. Můj palec byl příliš slabý a mé oči unavené, jak jsem

ustavičně hleděl přes jezero, abych alespoň na vteřinu zahlédl siluetu postavy, kterou bych mohl

identifikovat jako Becky. V táboře však každý, jak se alespoň zdálo, vlastnil dobře vytrénovaný palec a oči s dálkovým hledím dvacet na dvacet, a všichni přímo dychtili po tom, aby mohli tyto trumfy nasadit do hry proti šampiónovi. Když se nad tím ostatně zamyslím, šampióni jsou tu výhradně od toho, aby je někdo vyzýval na souboj. Vyzyvatelem byl ale v tomto případě každý obyvatel tábora, a každý k tomu měl svůj

důvod.

Strýček Ronnie byl rádcem, jemuž všichni, včetně dětí, říkali Horizontální Ronnie, protože každá ze dvou nejoblíbenějších činností, které v životě provozoval, vyžadovala postel a horizontální pozici. Jimba chtěl porazit z toho důvodu, že ho karanténa zbavila potěšení, jež měl ve společnosti dívky jménem Laura z tábora Lýdie. Jimbo jej během hodiny obral o dvě stě skleněnek.

Strýček Dave vyučoval matematiku na Střední škole Evandera Childse a domníval se, že přišel na

naprosto dokonalý systém, který chtěl samozřejmě vyzkoušet v praxi. Systém fungoval asi čtvrt hodiny,

pak jej ovšem Jimbo rozebral do posledního kolečka a hru opustil s dalšími sto padesáti vyhranými

kuličkami.

Také strýček Marvin měl důvod, aby se pokusil porazit Jimba. Když si ještě předtím, než začala letní

sezóna, pro tábor vybíral rádce, nabídl Jimbovi za tuhle práci dvanáct stovek. Jimbo ji však ocenil na

třináct set dolarů, a ty se mu nakonec Marvin neochotně uvolil zaplatit. Ta stovka navíc jej ale hnětla a on byl pevně rozhodnut získat ji za každou cenu zpět.

Shledáte to možná podivným, že chtěl oněch sto dolarů kompenzovat kuličkami vyhranými na Jimbovi.

Skleněnky jsou přece skleněnky a peníze jsou peníze. Druhý týden všeobecného šílenství se však

přihodila podivná věc. Kuličky, které až do té chvíle byly pouze zaoblenými kousky barevného skla, se

zničehonic staly nejžádanějším platidlem v rozsáhlém a mimořádně komplikovaném systému táborového

obchodování. Tím byly do té doby deseťáky, z toho prostého důvodu, že automat na coca-colu ve srubu

rádců přijímal pouze deseticenty. Dětem nebylo dovoleno vstupovat do srubu rádců, ani nesměly pít coca-colu, takže pro ně bylo otázkou života a smrti vlastnit desetníky, s nimiž se mohly vkrádat do našeho

příbytku a nalévat se tam zakázaným nápojem. Téměř každý dopis, který chlapci posílali domů, začínal,

alespoň před skleněnkovou horečkou, slovy: „Ahoj mami a tati, daří se mi skvěle. Pošlete mi pár

desetníků.“ Jelikož ale Jimbo vyhrával skleněnky neuvěřitelně rychle, staly se kuličky v táboře náhle

nedostatkovým zbožím. Přeměnily se v žádanou komoditu, jako je zlato či stříbro, staly se základem

táborové ekonomiky. Pokud měl člověk skleněnky, mohl je vyhandlovat za jakékoli množství deseťáků.

Člověk mohl mít opravdu cokoli, pokud měl kuličky. Strýček Jimbo jich měl spousty. Měl plný kufr

skleněnek, a ten držel pod zámkem na polici nad svým lůžkem. Byl bez nejmenších pochyb nejbohatším

mužem v táboře.

Stal se ještě bohatším onoho odpoledne, kdy hrál proti strýčkovi Marvinovi, kterého obral o pět set

skleněnek, což byla rána, ze které se Marvin už nikdy nevzpamatoval. V tom čase se stalo obsesí pokusit se porazit Jimba. Jimbo se stal hlavním a posléze jediným námětem táborových diskusí, zastínil blížící se rasové nepokoje či návštěvu slavného hráče amerického fotbalu, který vysvětloval, jakým způsobem lze obejít forvarda, aniž mu někdo naslouchal. Rádce, děti, dokonce i táborového doktora nezajímalo nic

jiného než to, jak nahromadit co největší množství kuliček, aby mohl čelit Jimbovu nezadržitelně se

rozrůstajícímu impériu. Všichni probírali cvrnkací techniky či to, zda je lepší hrát se sluncem v zádech či se naopak schovat za chatu. Diskutovali o potenciálních výhodách či nevýhodách taktiky, při níž se člověk snaží jedním cvrnknutím zasáhnout co největší množství skleněnek –na rozdíl od postupné eliminace jedné kuličky po druhé, kdy hráč používá přesně cílené zásahy. Diskutovali o různých druzích velkých

kuliček, kterými člověk vystřeloval ty, které umístil do kruhu, stejně jako o legálnosti používání olověnek či výši stávajícího směnného kurzu černých skleněnek. Děti milovaly každý aspekt diskusí o kuličkách.

Každé ráno se chlapci probouzeli plni skvělých plánů, jak přivodit Jimbův definitivní pád. Porazit jej bylo pro ně důležité výhradně z toho důvodu, že tak mohli dokázat, proč jsou dospělí, zejména pak dospělí rádcové, jenom banda budižkničemů.

V pondělí třetího týdne kuličkové mánie se ve skleněnkovém byznysu vyskytl nový fenomén – systém ber

nebo dej a celá zábava začínala nabývat rysů hazardu.

Ještě předtím, v neděli večer, jsem však porušil základní nařízení karantény.

Jsem občanem dodržujícím zákony a karanténu bych nikdy neporušil nebýt Horizontálního Ronnieho,

který, jak jsem si později uvědomil, měl velmi konkrétní zločinecké sklony.

„Hele, co abychom si vzali jednu z těch kánoí a přepádlovali to na druhou stranu jezera?“ navrhl.

„A co ta obrna?“ řekl jsem.

„Nechceš vidět tu – jak se jenom jmenuje?“

„Rebeka.“

„Jo, nechceš ji vidět?“

„Jistěže chci.“

„Nebylo každé děcko v táboře Lýdie, jak Marvin sám přiznal, očkováno proti obrně?“

„To bylo,“ řekl jsem.

„Můžeš mi pak vysvětlit, jak tam může hrozit, že se jí někdo nakazí?“

„Nevím,“ řekl jsem.

„Prima. Počkám na tebe na molu v devět večer. Zařídím, aby se to holky už nějak dověděly.“

Abych se přiznal, moc jsem mu nevěřil, protože jsem se postaral, aby Becky toho odpoledne dostala

zprávu o tom, co chystáme, samozřejmě s pomocí lístku připevněného k prázdné konvi na mléko. Toho

večera jsme se s Ronniem přesně v devět setkali na molu a potichu strčili do vody jednu z kánoí.

Nepromluvili jsme spolu ani slovo, dokud jsme nebyli uprostřed jezera, kde Ronnie řekl: „Budeme zpátky

kolem jedenácti. Stačí ti to?“

„Jistě,“ řekl jsem.

„Tahle Laura, člověče, to je něco,“ řekl a znovu se odmlčel, a podle všeho myslel na to, co ho čeká. Laura, kterou jsem předtím viděl pouze jednou či dvakrát, byla velmi hezká blondýna, jež nosila bílé svetříky a úzké bílé šortky. Používala navíc parfém, který člověku vždy nějak pronikl do nosu, a vzpomínám si, že jsem ji předtím viděl ve srubu rádců, kde neustále dokola hrála na piano Malaguenu. Byla to velmi tajuplná dívka, s těmi svetříky a šortkami a parfémem a Malaguenou. Bylo jí osmnáct.

„Myslím, že vím, jak ho porazit,“ řekl náhle Ronnie.

„Cože?“

„Jimba. Myslím, že vím, jak toho bastarda porazit.“

„Jak?“ zeptal jsem se.

„To je jedno,“ řekl Ronnie a opět zmlkl, zdálo se mi však, že pádluje o něco zuřivěji.

S Rebekou jsem se setkal pod borovicemi na břehu jezera. Vzala si černé kalhoty a černý tlustý svetr,

vrhla se mi do náruče a po strašně dlouhou dobu nic neříkala a jenom se ke mně tiskla. Pak zvedla hlavu a zadívala se mi do obličeje a na tváři se jí objevil onen bleskurychlý úsměv, letmo mě políbila, odtáhla se a znovu se na mě podívala.

Procházeli jsme se po okraji borovicového lesa, noc byla tichá a já cítil její ruku pevně zaklesnutou v mé dlani. Posadili jsme se a opřeli se zády o jeden z balvanů nad jezerem, já ji držel v náručí a vyprávěl jí, jak je mi bez ní mizerně, a ona mě líbala na zavřené oči – zatímco jsem hovořil, zasypávala mě drobnými krátkými polibky, ze kterých mě jímala závrať.

Noc byla velmi tmavá. Někde na druhé straně jezera se rozštěkal pes, pak štěkot náhle ustal a všude bylo opět ticho.

„Sotva tě v té tmě vidím,“ zašeptal jsem.

Přitiskl jsem ji těsně k sobě a cítil její štíhlé tělo. Byla to Becky a chvěla se, znamenala štěstí i smutek zároveň, a obojí ve mně znělo tisící ozvěnou. Pokud bych ji k sobě tiskl o něco déle, mé srdce by určitě puklo a vychrlilo do tmy před námi vodopád jisker. Přesto jsem ji ale k sobě tiskl, chtělo se mi plakat štěstím, vůně jejích vlasů mě omamovala, v ten zářný okamžik zbavený jakéhokoli rozměru času jsem v ní miloval vše, i když jsem věděl, že mi pukne srdce, miloval jsem její zavřené oči a lehounké, motýlí doteky jejích řas, hrubou, surovou vlnu jejího svetru a sotva znatelné doteky jejích dlaní na mé tváři. Políbil jsem ji, a pak umřel, usmál se a naslouchal hromu, protože, můj Bože, přesně takový účinek měl polibek mého děvčete, Rebeky Goldblattové, polibek dívky, při kterém se člověku zastavovalo srdce.

Všude kolem byla tma a ticho.

„Miluju tě,“ řekla.

„Miluju tě,“ řekl jsem.

A ona roztáhla paže a objala mě kolem krku a přitiskla ke mně svou tvář, tak pevně, že jsem cítil její čelist, jak se dotýká mé čelisti, a pak se zničehonic rozplakala.

„Hej,“ řekl jsem. „Co je, miláčku?“

„Ach, Donalde,“ řekla. „Co s tím uděláme? Tak hrozně tě miluju.“

„Myslím, že bychom mu to měli říct,“ řekl jsem. „Až se vrátíme.“

„Jak bychom mu to mohli říct?“ zeptala se Becky.

„Můžu za ním zajít. Můžu mu říct, že se milujeme.“

„Ach ano, ano,“ řekla Becky. „Já tě strašně miluju, Donalde.“

„Přesně tohle uděláme.“

„On ale…“ Becky potřásla ve tmě hlavou. Věděl jsem, že má v očích znovu onen smrtelně vážný výraz,

ačkoliv jsem jej v té tmě nemohl zahlédnout. „Nebude tě poslouchat,“ řekla Becky. „Pokusí se to zničit.“

„Tohle nikdo nemůže zničit,“ řekl jsem. „Nikdy.“

„Co mu chceš říct?“

„Že se milujeme. Že se vezmeme, až dokončíme školu.“

„Nedovolí nám to.“

„Ať jde k čertu.“

„Nezná tě. Myslí si, že Italové jsou prostě hrozní.“

„Ať si myslí, co chce,“ řekl jsem.

„Donalde…“ Na okamžik se zarazila. Znovu potřásla hlavou a ucítil jsem, jak se mi opět začala chvět v

náručí. „Donalde, to nemůžeš udělat.“

„Proč bych nemohl?“

„Protože on je o tom všem přesvědčen, nechápeš to? On si opravdu myslí, že jsi nějaký… darebák.“

„Já vím, to ale nic nemění na tom, jak to je s námi doopravdy. Ačkoliv on si myslí zrovna tohle, neexistuje žádný důvod chovat se tak, jako bych si to myslel taky.“ Potřásl jsem ve tmě bradou. Byl jsem pevně přesvědčen o tom, co jsem říkal, zároveň jsem byl ale k smrti vyděšen představou, že bych se měl setkat s jejím otcem. „Řeknu mu všechno, až se vrátíme,“ řekl jsem.

Becky několik dlouhých minut mlčela.

Pak řekla: „Kdybych tak já byla Italka.“

Držel jsem ji pevně kolem těla a jemně ji líbal na temeno hlavy. V tom okamžiku jsem cítil, že všechno

dobře dopadne. Cítil jsem to, protože Becky řekla: „Kdybych tak byla Italka.“ I když stejně tak mohla říct:

„Kdybys tak ty byl Žid.“

Horizontální Ronnie se dal do práce hned následujícího dne.

Té noci, když jsme se vraceli z druhého břehu jezera, byl nezvykle mlčenlivý, a já se ho nesnažil vyrušit z jeho myšlenek, protože jsem věděl, že právě vypracovává systém, na jehož základě je možné zničit Jimba. A pak, přemýšlel jsem, co řeknu otci Becky, až se vrátíme do města.

Systém, který Ronnie vypracoval, byl skutečně jediným, jenž skýtal alespoň jakousi šanci porazit Jimba a zlikvidovat jeho impérium. Ronnie dospěl ke správnému závěru, že co se týče kuliček, je Jimbo nepochybně nejlepším hráčem v táboře, pokud ne nejlepším hráčem na světě. Dospěl také k dalšímu

správnému závěru, že je zcela nemožné porazit jej jeho vlastními zbraněmi. A když tedy šmahem odmítl

um a dovednost, rozhodl se vsadit na uskok. A tak, když se toho pondělního rána chlapci seřadili k

nástupu, objevil se před nimi Ronnie s rukou zaťatou v pěst. Natáhl paži směrem k jednomu ze starších

chlapců a řekl: „Sudá nebo lichá?“

„Co?“ řekl chlapec. Musím přiznat, že starší chlapci v táboře Marvin nebyli zrovna z nejbystřejších. Mladší o nich dokonce napsali písničku, v níž se zpívalo cosi jako „Viděli jsme vás, hoši v koši, matláci, viděli jsme vás, hoši v koši, hlupáci!“ A pak, bylo přesně osm hodin ráno, a v ten čas nemůžete očekávat od nikoho, komu někdo pod nos strčí sevřenou dlaň a zeptá se „Sudá nebo lichá?“, že řekne něco jiného než

„Co?“.

„Mám v ruce kuličky,“ vysvětlil Ronnie.

„Jo?“ řekl chlapec. Zmínka o skleněnkách měla za následek, že se zcela probudil. Oči mu zazářily.

„Mám v ruce buď sudý nebo lichý počet kuliček,“ pokračoval Ronnie. „Můžeš hádat. Když uhodneš, dám ti

všechny kuličky, které mám v ruce. Když ne, dáš mi přesně tolik, kolik jich tam mám.“

„Chceš říct, že když neuhodnu, dám ti stejný počet kuliček, jaký máš v ruce?“

„Přesně tak.“

Chlapec se dlouze zamyslel, a pak řekl: „Lichá.“

Ronnie otevřel dlaň. V ruce měl čtyři kuličky.

„Platíš,“ řekl a tím zahájil lasvegaskou fázi skleněnkového šílenství.

Pokud si strýček Marvin vůbec všiml, co se děje, nijak to nekomentoval. Všeobecně se o něm soudilo, že

se stále těžce vzpamatovává ze ztráty pěti set kuliček, o které ho připravil Jimbo, a záměrně se vyhýbá společnosti táborníků. Lze navíc úspěšně pochybovat o tom, že by se mu podařilo zarazit kuličkové šílenství, i kdyby nakrásně chtěl. Děti, konfrontované s novou a vzrušující aktivitou, jí okamžitě propadly.

Tady měly zábavu, ke které člověk nepotřeboval vůbec žádnou zručnost. Hru slibující a umožňující

okamžitou akci: sevřená pěst, prostá otázka, chvíle přemýšlení a rychlé rozuzlení. Chlapci, kteří byli

beznadějní břídilové, když se ocitli na basebal ovém čtyřúhelníku, před sebou náhle měli sport, v němž

mohli vyniknout. Děti, jež nedokázaly odzpívat v táborovém sboru jedinou notu, radostně naslouchaly, jak se jim země chvěje pod nohama, když vykřikují: „Sudá nebo lichá?“ Obrovská zásilka skleněnek, kterou obdržel chlapec jménem Irwin z chaty číslo devět, pouze zvýšila horečnaté tempo herních aktivit. Nová

hra začínala po budíčku každého nového dne, jen co se chodidla chlapců dotkla dřevěné podlahy chat.

Neskončila nikdy před setměním a dokonce i poté mohli rádcové v táboře všude zaznamenat důvěrný

šepot a navýsost podezřelé blikání baterek.

Strýček Jimbo, ohromen posledním vývojem, se první dny zarputile vyhýbal nové hře. Ronnie, jenž zručně

využíval svůj hráčský instinkt, mezitím vyhrával plné hrsti kuliček od kteréhokoli chlapce, jehož vyzval ke hře. Nakonec neznal vůbec žádných skrupulí a do dlaně si pokaždé vecpal tolik kuliček, kolik jenom dokázala skrýt. Zanedlouho se stalo nezbytným zavést nový systém sázení, v rámci kterého zapisovali

rádci i táborníci na malé lístky čísla, lístky pak přeložili a čekali, až soupeř vyjeví svůj úsudek, aniž by museli v dlani ukrývat kuličky. Ten památný týden Ronnie neomylně shraboval výhry sahající od tří do sto dvaapadesáti kuliček. Záhy se stalo zřejmým, že pokud chce Jimbo obhájit svou pozici šampióna, musí se dříve či později zapojit do hry. V opačném případě hrozilo, že z ní bude jednou provždy vyřazen

kontumačně.

Měl jsem pocit, že si právě v té době začal na svém titulu velice zakládat. Ať již to ale bylo jakkoli, nemohl si dovolit vypadnout ze soutěže jen tak. Pečlivě proto prostudoval nová pravidla a naučil se je. Byla opravdu velmi jednoduchá. Pokud vás někdo vyzval ke hře, mohli jste to přijmout či naopak odmítnout.

Když však člověk výzvu přijal a jeho soupeř vyřkl známou otázku „Sudá nebo lichá?“, musel okamžitě

odpovědět, jinak prohrával kontumačně.

Zpočátku neponechával Jimbo nic náhodě. Vybíral si pouze ty táborníky, kterým se na paty lepila smůla.

Sázel se o malý počet kuliček, o čtyři, sedm, nanejvýš o tucet. Pokud vyhrál, strčil si skleněnky, s nimiž začal sázet, do kapsy, a dál pokračoval pouze s vlastní výhrou. Posléze – jelikož se pokládal za šampióna-zabijáka, bažícího po krvi – začal sázet mnohem odvážněji, vyzýval ke hře každého, na koho v

táboře narazil, malé chlapce stejně jako rádce. Nakonec se vytasil s tiketem znějícím na pět set sedm

kuliček a ty vyhrál na chlapci z chaty číslo sedm, kterého tím jednou provždy eliminoval. Jimbovo štěstí ve hře se ukázalo být téměř navlas tak neuvěřitelným jako se předtím ukázala být jeho zručnost. Příležitostně prohrával, to ano, jeho výhry však neustále narůstaly a do zamčeného kufru na polici nad jeho postelí putovala jedna skleněnka za druhou. Téměř každému v táboře – s výjimkou strýčka Marvina, který pořád

nechápal, co se vlastně děje – se stávalo zřejmým, že se schyluje k závěrečné play-off, ve které jsou

vedle nezpochybnitelného šampióna Jimba hlavními favority Ronnie a chlapec z chaty číslo devět, jenž se zařadil do kasty nouveau riche, neboť dodávku kuliček z domova chytrým sázením mezitím rozšířil ve slušné jmění.

Chlapec z chaty číslo devět bylo skvrně, kterému každý říkal Ničema Irwin. Nosil brýle, vždy měl nudli u nosu a kupříkladu chuť do hry. Ronnie, jenž dospěl ke správnému závěru, že před závěrečným utkáním s Jimbem, bude muset sesbírat všechny kuličky, které jsou v táboře k maní, přišel jednoho odpoledne do

chaty číslo devět a Ničemu Irwina neodkladně vyzval k souboji. Počet kuliček, který byl tehdy v sázce

během jedné jediné hry, dosáhl astronomické výše. Po táboře se šířila šuškanda, že Irwin vlastní tisíc

sedm set padesát skleněnek. Ronnie, který byl v tom čase majitelem devíti set čtyř kuliček, si sedl na kraj Irwinovy postele a na útržek papíru napsal číslici 903.

Lístek papíru pak přeložil a podíval se Irwinovi upřeně do očí.

„Sudá nebo lichá?“ řekl.

Irwin krátce zamrkal za skly brýlí, zlomyslně se usmál, olízl si jazykem rty a řekl: „Lichá.“

Ronnie ztěžka polknul. „Cože?“ zeptal se.

„Lichá,“ opakoval Irwin.

„Jo,“ řekl Ronnie. Rozbalil lístek, a pak s ním odkráčel ke své truhle, kde mu předal kuličky. „Pár

skleněnek mi zbylo,“ zalhal. Zůstala mu jedna jediná. „Chceš si ještě zahrát?“

Irwin se na něj upřeně zahleděl a pak, jak mu kázal jeho naturel, pronesl: „Najdi si jiného blbce, ňoumo.“

Ronnie sledoval Irwina, jak odchází z chaty obtěžkán výhrou. V oné útlé postavičce, jež se vlekla napříč prostranstvím, musel spatřovat ztělesnění všech svých frustrací, karantény, která ho oddělovala od tajemné Laury, nezdaru systému, s jehož pomocí chtěl porazit Jimba. Bylo pozdní odpoledne a z

basebal ového hřiště a plácku na košíkovou zněly hlasy chlapců, kteří měli volný program. Muselo to být právě v okamžiku, kdy Ronnie pozoroval malého Irwina, jak v hnědé krabici z lepenky odnáší pryč zborcené sny a naděje, jimiž se tak dlouho živil, právě tehdy učinil mladý muž zjevně finální rozhodnutí, rozhodnutí, které přivedlo kuličkovou máni na vrchol šílenství.

Vracel jsem se z tenisového kurtu, kde jsem pomáhal Maxovi zlepšit jeho backhand, když jsem zahlédl

Ronnieho, jak kráčí přes tábor k Jimbově chatě. Nesl starý odřený kufr a v jeho chůzi bylo cosi zvláštního, nějaký skrytý záměr, kroky vyměřoval zlostně a zároveň pokradmu. Zvědavě jsem za ním hleděl a pozoroval, jak kráčí kolem vlajkového stožáru a vstupuje do Jimbovy chaty. Stál jsem chvíli před ní a

přemýšlel, a pak jsem potichu vystoupil po schůdcích nahoru.

Ronnie se právě pokoušel násilím otevřít Jimbův kufr. Když jsem vstoupil dovnitř, ohlédl se přes rameno, a pak nerušené pokračoval v předchozí činnosti.

„Co to děláš?“ řekl jsem.

„Co si myslíš, že dělám?“ opáčil.

„Zdá se, že se snažíš vloupat se do Jimbova kufru.“

„Správně,“ řekl Ronnie a v tom okamžiku zlomil zámek a otevřel víko kufru. „Strč sem ruku,“ řekl.

„Ne.“

„Nebuď hlupák.“

„Kradeš jeho kuličky,“ řekl jsem.

„Přesně to dělám. Je to jenom legrace. Pojď a strč sem ruku.“

V následujících několika vteřinách jsem podle všeho nebyl zcela při smyslech, neboť jsem řekl – opravdu jsem sám sebe slyšel, jak říkám: „Za tohle můžeš jít do vězení!“ Jako bych uvěřil tomu, že v kufru je poklad a ne jenom hromada barevného skla.

„Za to, že kradu kuličky?“ zeptal se Ronnie nevěřícně. „Nebuď osel.“

Jeho odpověď způsobila, že jsem se trochu vzpamatoval, zároveň mi ale nasadila do hlavy nového

brouka. Byl to přece dospělý muž, bylo mu dvacet let a tvrdil, že tohle jsou pouze kuličky, ačkoliv byl sám zapletený do tohohle maniackého podniku natolik, že v Jimbově chatě teď kradl jeho kuličky, o nichž při plném vědomí tvrdil, že jsou pouze kuličkami. Otevřel svůj kufr, a když zjistil, že na něj zírám s přitroublým výrazem a nemám nijak v úmyslu mu pomoci, zvedl Jimbovu pokladnici a naklonil ji na stranu. Kuličky začaly přeskakovat z jednoho kufru do druhého, zářivé, blyštící se kuličky, žluté a červené a pruhované a černé a zelené a průzračné, skleněnky, olověnky, kuličky všech velikostí a druhů, tisíce a tisíce kuliček, padající v neskutečném, oslnivém vodopádu.

Potřásl jsem hlavou a řekl: „Jste všichni cvoci.“ A pak jsem vyšel ven. Ronnie sestoupil za chvíli ze

schůdků chaty s kufrem a ohýbal se pod jeho tíhou na jednu stranu. Pozoroval jsem ho, jak ztěžka kráčí k vlajkovému stožáru tyčícímu se uprostřed tábora. Složil kufr u svých nohou, pak přiložil obě dlaně k ústům a zakřičel: „Kde je Jimbo McFarland?“

Neozvala se žádná odpověď.

„Kde je Jimbo McFarland?“ zakřičel znovu.

„Přestaň řvát,“ zavolal jsem na něj ze schůdků chaty. „Je na házenkářském hřišti.“

„Jimbo McFarlande!“ zaječel Ronnie. „Jimbo McFarlande!“ A táborový telegraf uchopil to jméno a nesl jej od úst k ústům, napříč prostranstvím mezi chatami a sportovišti až k jezeru, kde několik chlapců provádělo zdravotnické zkoušky, a pak do okolních svahů a na kosodélník basebal ového hřiště a k hřišti na volejbal až do míst, kde si Jimbo a jeden z rádců přehazovali házenkářský míč.

Jimbo zamířil do tábora. Kráčel dolů se svahu jako obávaný pistolník, jímž ostatně také byl, zády ke

slunci, kráčel napříč prostranstvím k závěrečnému střetnutí a zastavil se dvacet kroků od stožáru, u

kterého stál Ronnie.

„Volal jsi mě?“ zeptal se.

„Chceš si zahrát kuličky?“ odvětil Ronnie.

„Ty ještě nějaké máš?“ opáčil Jimbo.

„Vsadíš, kolik ti řeknu?“

Jimbo na okamžik zaváhal, bleskurychle ohodnotil své možnosti, a pak sázku přijal. „Jasně,“ řekl.

„O cokoli, co je v tom kufru?“ zeptal se Ronnie.

Jimbo znovu chvíli přemýšlel. Kolem se začal shromažďovat hlouček malých táborníků, z nichž někteří

následovali Jimba dolů z kopce od házenkářského hřiště. Vzduch kolem přímo jiskřil napětím a všichni

zřetelně cítili, že nastal okamžik pravdy. Chlapci obstoupili v kruhu stožár a čekali, až Jimbo rozhodne.

Rukavice už ležela pohozená v prachu, výzva byla jasně zformulována a teď jen čekali, zda nikým

nezpochybňovaný šampión bude či nebude obhajovat svůj titul. Jimbo přikývl.

„Ať už chceš vsadit cokoli, jdu do toho,“ řekl pomalu. A tím neodvolatelně přijal výzvu. Teď musel rychle hádat nebo prohrát kontumačně.

„Dobrá,“ řekl Ronnie. Poklekl vedle svého kufru. Pomalu, nenucené uvolnil západky uzávěrů víka, jednu

dlaň položil zlehka na kufr, podíval se na Jimba, zasmál se a potichu řekl: „Sudá nebo lichá, Jimbo?“ A otevřel víko kufru.

Z místa, kde jsem seděl, bylo dobře vidět, jak Jimbova tvář bledne jako stěna. Nevím, co se mu honilo

hlavou v těch dlouhých vteřinách, kdy zíral na tisíce a tisíce kuliček. Ani nevím, zda se alespoň pokusil odhadnout, kolik jich v kufru může být. Vím jen, že se zapotácel, ustoupil o krok a čelist mu zůstala viset.

Chlapci jej beze slova pozorovali. Ronnie dál dřepěl vedle kufru s dlaní na víku, zatímco kuličky odrážely sluneční paprsky.

„Tak co, Jimbo?“ řekl. „Sudá nebo lichá?“

„Já…“ začal Jimbo.

„Sudá nebo lichá?“

Jimbo se v oněch dech beroucích vteřinách možná pokoušel v duchu spočítat, kolik kuliček může v kufru

být. Možná si uvědomoval, že vkročil do pasti, z níž není úniku: buď se strefí a stane se skleněnkovým

králem všehomíra, nebo odpoví špatně či vůbec a přijde o své jmění a věhlas.

„Sudá nebo lichá?“ naléhal Ronnie.

Sudá nebo lichá, jak to ale poznat? Kolik tisícovek kuliček bylo v kufru a jaký je v tom vůbec rozdíl, když jedna jediná kulička rozhoduje o tom, zda jejich počet je sudý či lichý, stačí se zmýlit o jednu kuličku a celé impérium se zhroutí. Jimbo se zhluboka nadechl. Na tváři mu vyrazil pot, jeho oči se začaly nepřirozeně blyštět. Chlapci stáli mlčky okolo stožáru a čekali na jeho odpověď. Ronnie dřepěl vedle kufru s rukou položenou na víku.

„Sudá nebo lichá?“ zeptal se znovu.

Jimbo pokrčil rameny. Bylo to naprosto upřímné gesto, protože on opravdu nevěděl, co má říct. „Já… já

nevím,“ prohlásil.

„Slyšeli jste ho?“ řekl rychle Rormie. „Prohrál kontumačně.“

„Počkej chvíli…“

„Nechceš hádat. Řekl jsi, že nevíš. Vyhrávám kontumačně!“ řekl Rormie a přibouchl víko kufru, zaklapl

západky zámků a kufr zvedl ze země.

Udělal asi pět kroků od stožáru, zničehonic se otočil, postavil kufr znovu na zem, zašklebil se a řekl: „Ty osle! Byly to tvé vlastní kuličky!“

Jeho slova chvíli visela ve vzduchu prosyceném prachem. Jimbo zamžikal, jako by mu nejdříve

nerozuměl. Chlapci stáli mlčky v kruhu kolem stožáru a nevěděli co říct. Ronnie kufr opětovně zvedl a

pustil se s ním ke své chatě. Na tváři mu pohrával vítězoslavný úsměv. Teprve pak se to, co právě řekl, projevilo v celé šíři na Jimbově tváři. Nejdříve v jeho očích, v nichž vzplály zlobné plamínky. Potom zareagoval Jimbův nos – jeho chřípí se rozšířilo do stran. Nakonec Jimbo ohrnul rty a vycenil zuby a z

jeho hrdla se vydral řev raněného zvířete. „Ty zloději!“ vykřikl.

Tahle dvě slova zůstala viset v tichu, které se rozhostilo kolem, a potom se jeden z chlapců zeptal: „Ukradl ti je, strýčku Jimbo?“

A další zakřičel: „Je to podvodník!“ Pak jeden ze starších chlapců zvolal: „Zloděj!“ a další to po něm

zopakoval a za chvíli celý tábor zněl unisono ozvěnou: „Zloděj! Zloděj!“ Malí táborníci se proměnili v

krvežíznivou smečku, chlapec, který přišel z basebal ového hřiště zvedl nad hlavu svou pálku a rozeběhl se za Ronniem, další uchopil spadlou větev a přidal se k němu. Ronnie pustil kufr na zem a otočil se tváří k nim s bledou tváří a křivým úsměvem na rtech. „Počkejte,“ začal, jeho hlas byl ale přehlušen jekotem desítek chlapců, kteří se v čele s Jimbem hnali k němu. Ronnie se pokusil uniknout do své chaty, Jimbo jej ale chytl zezadu za límec a strhl k zemi. Viděl jsem, jak se chlapec s basebal ovou pálkou napřahuje k úderu, vyskočil jsem ze schůdků a zakřičel: „Nechte toho, zatraceně!“

Pálka se zastavila ve vzduchu. Všichni otočili hlavy a podívali se na mě.

„Jsou to přece jenom kuličky,“ řekl jsem.

Tábor ztichl.

„Jsou to jenom kuličky,“ opakoval jsem. „Nevidíte?“

A pak, jelikož jsem se vmísil do něčeho, co bylo jen fantasmagorií postrádající jakékoli rysy reality, nechali všichni Ronnieho ležícího na zemi a rozběhli se s divokým křikem ke mně. Jimbo mi zasadil ránu pěstí a když jsem spadl na zem, chlapci se seběhli kolem mne a začali do mě kopat a mlátit mě pěstmi. V jejich

nadávkách a sevřených pěstích, které dopadaly na mou hlavu a záda, bylo víc než jenom iracionální zloba davu. Měli potřebu vypořádat se s nevěřícím, který se nechtěl nechat přesvědčit. Cítil jsem každou ránu, každé kopnutí, nemohli mě ale zviklat, protože jsem věděl, že za vším jsou jenom kuličky.

Opustil jsem tábor Marvin následujícího dne brzy zrána. Ne ale kvůli tomu výprasku. Ten nebyl důležitý.

Odnesl jsem své dva kufry na druhou stranu jezera do tábora Lýdie. Pršelo a já promokl až na kůži. Čekal jsem u brány, zatímco jedno z děvčat běželo pro Rebeku. Přišla v proudech deště v ušpiněném pršáku, nachýlená na stranu, jako to uměla jenom ona, vlasy měla mokré a lepily se jí k obličeji.

„Pojď, Becky,“ řekl jsem. „Pojedeme domů.“

Několik dlouhých okamžiků na mne mlčky hleděla, prohlížela si mou tvář svýma černýma očima a měla v

nich onen smrtelně vážný výraz, zatímco všude kolem nás padal déšť. Věděl jsem, že zpráva o výprasku

se rychle donesla na druhou stranu jezera, nebylo mi ale jasné, zda na mé tváři hledá modřiny a stopy po kopancích.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Ano. Jsem v pořádku,“ řekl jsem. „Becky, sbal si, prosím, své věci.“ A když se otočila, aby mě poslechla, řekl jsem: „Becky?“

Zůstala stát uprostřed cesty, déšť jí stékal po tváři. Zvedla obočí a zadívala se na mne a čekala, co řeknu.

„Jen co se vrátíme,“ řekl jsem. „Hned dnes odpoledne půjdu za tvým otcem.“

Ještě chvíli na mne hleděla a v očích měla ten smrtelně vážný výraz, pak lehce přikývla a na tváři se jí objevil úsměv, ne ten, co vždycky přicházel tak rychle a zničehonic, byl to pomalý, dlouhý úsměv, velmi smutný a moudrý, ačkoliv jí bylo pouze devatenáct.

„Dobrá, Donalde,“ řekla.

Toho odpoledne jsem navštívil jejího otce v zubní ordinaci na Fordham Road v Bronxu. Stále pršelo. Když se dověděl, kdo ho chce navštívit, řekl sestře, že mě nechce vidět, já jsem ale vešel dovnitř a stoupl si v ordinaci ke křeslu, v němž seděl pacient, kterého právě ošetřoval, a řekl: „Doktore Goldblatte, uděláte lépe, když si se mnou promluvíte, protože v příštích letech se mnou budete mluvit poměrně často.“

Nechtěl vyvolávat žádný poprask, protože jeho pacient seděl v křesle s ústy otevřenými dokořán. A tak jen přistoupil k sestře a požádal ji, ať zavolá policii, já ale zůstal stát v ordinaci a tvářil se velmi klidně.

Nevěděl, jakému výstavnímu výlevu davové hysterie jsem byl v táboře vystaven. Nevěděl tudíž, že jeho

chování mě vůbec nemůže vyvést z míry. Když si uvědomil, že nemám v úmyslu odejít, znovu poodešel

od pacienta sedícího v křesle a řekl sestře, že to s tou policií může chvíli počkat a zavedl mě do své

pracovny, kde jsme se posadili na opačných koncích stolu.

Podíval se na mne svýma černýma očima, téměř tak černýma jako byly ty Rebečiny, a se stejným

smrtelně vážným výrazem ve tváři řekl: „Co ode mne k čertu chcete?“

„Doktore Goldblatte,“ řekl jsem. „Od vás nechci nic.“

„Až na mou dceru,“ dodal kysele.

„Ano, to je ale všechno.“

„Ne,“ řekl dr. Goldblatt.

„Doktore Goldblatte,“ oslovil jsem ho zdvořile. „Nepřišel jsem, abych vás žádal o dovolení vidět vaši dceru.

Přišel jsem, abych vám oznámil, že se zasnoubíme a jen co dostudujeme, budeme se brát.“

„Ne,“ řekl dr. Goldblatt. „Vy jste křesťan a ona je židovka. Tohle nikdy nemůže fungovat. Víte, do jakých problémů se dostanete? Rozdílná náboženství, rozdílné kultury, jak chcete vychovávat své děti, co chcete…?“

„Doktore Goldblatte,“ řekl jsem. „Tohle jsou jenom kuličky.“

„Cože?“

„Řekl jsem, tohle jsou jenom kuličky.“

V pracovně se náhle rozhostilo ticho, asi jako v okamžiku, když jsem tahle slova zakřičel před celým

táborem. Doktor Goldblatt se na mě dlouze zadíval a jeho tvář byla zcela bez výrazu. A pak pronesl jen:

„Kuličky.“

„Ano,“ řekl jsem. „Kuličky. Doktore Goldblatte, vyzvednu Becky dnes večer doma v osm hodin. U vás

doma, doktore Goldblatte. Nebudu už na ni čekat někde ve tmě ulice.“

Dr. Goldblatt neříkal nic.

„Na dívku, jako je ona, se nečeká někde ve tmě ulice,“ pokračoval jsem. „A potom, já ji miluju.“

Dr. Goldblatt stále nic neříkal.

„Jsem rád, že jsem s vámi mohl hovořit,“ řekl jsem.

Vstal jsem a natáhl k němu paži, on mi ale odmítl stisknout ruku. Pokrčil jsem rameny a zamířil ke dveřím.

Když jsem zmáčkl kliku, uslyšel jsem za sebou jeho hlas: „Kuličky. Tohle si vybrala má dcera. Kuličky.“

Neotočil jsem se, aby nezahlédl můj úsměv. Vyšel jsem po schodech na ulici. Déšť se přeměnil v drobné

mžení. Kanály přetékaly vodou a u okrajů obrubníku se tvořily veliké kaluže. Vzpomněl jsem si, jak jsem do nich strkal ruce, když jsem byl malý chlapec a když ztráta stovky kuliček pro mne znamenala tak moc.

Zatelefonoval jsem Becky z drugstoru na rohu ulice. Plakala, hlupáček.

Zbořit zeď

Když chtěl Richard Dadier vstoupit do místnosti číslo 206, aby zahájil pátou vyučovací hodinu angličtiny toho dne, zjistil, že dveře jsou zamčené. Marně otáčel hladkou mosaznou koulí, marně nahlížel dovnitř skleněným okénkem, Serubi, sedící v lavici hned vedle dveří, na jeho zuřivá gesta jen krčil rameny jako neviňátko a uculoval se. Richard pocítil stejnou směsici nevole a strachu, jakou cítil před každou vyučovací hodinou.

Jak snadné, prohodil v duchu. Bylo to přece tak snadné.

Sáhl do kapsy, vytáhl odtamtud veliký klíč a zastrčil jej do klíčové dírky. Otevřel dveře dokořán tak, že třískly do věšáků trčících ze zdi, a pak energicky zamířil ke své židli.

V místnosti, kdesi vzadu, se ozval pisklavý hlásek: „Daddy-jé!“ Richard začal listovat v Delaneyho

učebnici, aniž by vzhlédl od stolu. Připomněl se mu první den nového školního roku, kdy žákům řekl své

jméno.

„Dadier,“ prohlásil tehdy a dal si hodně záležet na tom, aby své jméno vyslovil co nejsrozumitelněji. Jeden z chlapců vypískl: „Daddy-jé!“ a třída zařvala nadšením. Tatínek. To přízvisko už mu zůstalo.

Rychle se rozhlédl po místnosti a uchopil třídní knihu, aby zapsal docházku. Polovina žáků jako obvykle chyběla. V hloubi duše tomu byl jenom rád. Dali se zvládnout lépe, když jich bylo míň.

Obrátil poslední list a čekal, až se uklidní. Neuklidnili se nikdy, to věděl z předchozích hodin.

Sáhl do příručního kufříku, vytáhl těžkou učebnici a podložil ji dlaní. Bez sebemenšího varování dlaň

převrátil a uhodil knihou o stůl.

„Ticho!“ vykřikl.

Hluk v třídě postupně utichl. Ten výbuch zlosti je ohromil.

A teď už to vydržím, za chvíli jdu domů. Okamžik překvapení plus chvilková výhoda plus využití chvilkové výhody. Jako ve válce. Po celý den vedu válku. Někdy je to legrace.

„Úkoly pro zítřejší den,“ řekl Richard energicky.

Třída ze sebe vydala sborové zaúpění. Gregory Mil er, vysoký sedmnáctiletý hoch s čupřinou černých

vlasů, líným sardonickým úsměvem a tvrdýma, divoce se blyštícíma očima, řekl: „Berete to moc hrr, pane

Daddy-jé.“

„Ticho, Mul ere,“ řekl Richard a se škodolibou radostí vyslovil chlapcovo jméno tak, jako by obsahovalo přehlásku. „Úkoly na zítřejší den. V Nových horizontech…“

„Kde?“ zeptal se Ganigan.

Měl jsem s tím počítat, uvědomil si Richard. Tu knihu používáme teprve druhý měsíc. Nemohu od nich

očekávat, že si její titul zapamatují. Kdepak.

„V Nových horizontech,“ opakoval netrpělivě. „V té knize v modré obálce, kterou celý čas používáme.“

Chvíli čekal, až nad sebou zase získá kontrolu. „V té knize v modré obálce,“ pokračoval měkce. „Přečtěte si stránky nadepsané Armádní mravenci v džungli.“

„Tady ve třídě?“ zeptal se Hennesy.

„Ne. Doma.“

„Panebože,“ zamumlal Hennesy.

„Strana dvě stě sedmdesát pět,“ řekl Richard.

„Jaká strana?“ vykřikl Antoro.

„Dvě stě sedmdesát pět.“

„Co za stranu?“ zeptal se Levy.

„Dvě stě sedmdesát pět,“ řekl Richard. „Panebože, co je to s vámi?“ Rychle se otočil a velikými číslicemi napsal na tabuli číslo stránky a pro jistotu je ještě nahlas a důrazně zopakoval. „Dvě stě sedmdesát pět.“

Uslyšel, jak se chlapci za jeho zády pochechtávají a bleskově se otočil. Celá třída nasadila kamenné

obličeje.

„Zítra si z toho napíšeme krátký test,“ oznámil jim zachmuřeně.

„Už zas?“ zeptal se Mil er lenivě.

„Ano, Mailere,“ řekl Richard. „Už zas.“ Zadíval se mu zuřivě do obličeje, Miller ale v odpověď jen roztáhl ústa do širokého úsměvu.

„A nyní,“ pokračoval Richard. „Test, který jsem vám slíbil včera.“

Ve třídě to nespokojeně zahučelo.

Rychle, řekl si Richard v duchu. Využij výhody, kterou máš. Útoč znova a znova. Nečekej, až sami

začnou. Buď vždy o krok před nimi. Přecházej rychle od jednoho tématu k druhému. Zaměstnej je, aby

neměli čas na vylomeniny.

Richard začal psát křídou na tabuli. Otočil hlavu a vyštěkl přes rameno: „Všechny učebnice pryč. Finley, dej mi ten papír.“

Přesně takhle musí postupovat. Nakonec jsem na to přišel. Jediný způsob, jak tahle monstra držet v

nějakých mezích, je dávat jim každý den jeden test. Aby se upsali k smrti.

„Začněte okamžitě,“ řekl Richard úředním tónem. „Nezapomeňte na záhlaví.“

„Co je to záhlaví?“ zeptal se Busco.

„Jméno, třída, předmět, jméno učitele pro daný předmět,“ odříkával unaveně.

Dvaasedmdesátkrát. Už jsem jim to řekl dvaasedmdesátkrát od chvíle, kdy jsem tu přede dvěma měsíci

začal učit. Dvaasedmdesátkrát.

„Kdo je učitel pro daný předmět?“ zeptal se Busco. Jeho obličej vyjadřoval totální neznalost věci.

„Pan Daddy-jé,“ řekl Vota tak, aby to slyšela celá třída. Vota byl velký chlapec, svalnatý, s těžkými kostmi a dlouhýma nohama, bylo mu sedmnáct. Rovné, blonďaté vlasy mu padaly do uhrovitého čela. V jeho očích bylo cosi zlověstného, jako v očích dospělého muže, měl zato chlapecky nevinný úsměv. A byl to

Mil erův přítel. Richard to měl vždy dobře na paměti.

„Učitelem pro daný předmět je pan Dadier,“ odpověděl Buscovi. „A jen tak mimochodem, Vito,“ upozornil

se zářivým úsměvem Vota, „každý, kdo v záhlaví špatně napíše mé jméno, ztrácí deset bodů.“

„Cože!“ vykřikl Vota rozhořčeně.

„Slyšel jsi, co jsem řekl, Voto,“ odsekl Richard.

„No jo, jak se ale píše Daddy-jé?“ zeptal se Vota a na rtech znovu vykouzlil onen nevinný úsměv.

„Na to musíš přijít sám, Voto. Já těch deset bodů nepotřebuju.“

Richard vztekle zaryl křídu do tabule. Rozlomila se na dva kousky a on vzal ze žlábku pod tabulí jinou.

Křídou, která divoce skřípala po desce, napsal zbytek zadání testu.

„A bez řečí!“ přikázal. Sedl si za stůl a napjatě sledoval třídu před sebou.

Mil er svraštil rozpaky čelo. „Nerozumím prvnímu úkolu, učiteli.“

Richard se opřel o opěradlo židle a zaklonil hlavu. „Na tabuli je deset slov. Některá jsou napsána správně, některá ne. Ta, co jsou správně, nechtě být, ostatní opravte.“

„Jo ták,“ řekl Miller, jako by se mu rozsvítilo a zakoulel očima. „Jak vyslovujete druhé slovo?“

Richard znovu zaklonil hlavu, podíval se na druhé slovo v pořadí a začal: „D-I-S…“ Uvědomil si, co se po něm žádá a ostře se na Mil era podíval. „Napište to, jak uznáte za vhodné. Vy píšete ten test, ne já.“

Mil er se zeširoka usmál. „To mě vůbec nenapadlo, učiteli.“

„Napadne tě to, až uvidíš svou známku, Mil ere.“

Richard vynadal v duchu sám sobě, neboť chlapcovo příjmení vyslovil správně. Usadil se pohodlně za

stolem a rozhlédl se po třídě.

Di Pasco bude opisovat, pomyslil si. Bude opisovat a já na to nepřijdu. Co se tohohle týče, je přímo

ďábelsky mazaný. Jak bych si přál dopadnout ho při opisování. Jak to dělá? Má ten tahák za manžetou

košile? Patrně si jej strčil do ucha. Mám ho prohledat? Ne, k čemu by to bylo? Podvedl by svou vlastní

matku. Darebák od narození. Všivý lump.

Obyčejná veš, pomyslil si Richard. Jsou to všechno jenom mizerní, všiví lumpové. Musím říct Helen, že

jsem prohrál. Nebo s tím mám počkat, až se narodí dítě? Bude asi lepší, když ji teď nebudu ničím

zneklidňovat. Myslím, že bude lepší, když jí ponechám iluzi, že se je snažím zvládnout. Co to bylo, co říkal Sol y Klein?

„Tohle je popelnice vzdělávacího systému v naší zemi.“

Stál v učitelské jídelně, poblíž nástěnky, a svým vyzáblým ukazováčkem mířil na Richarda.

„A tvým úkolem je sedět na víku té popelnice a zaručit, aby odpadky nevypadly na ulici.“

Richard se tehdy jen pousmál. Byl tu nový a stále si myslel, že tyhle chlapce může něčemu naučit, myslel si, že tahle hlína je stále ještě tvárná.

Lou Savoldi, který vyučoval elektrické obvody, se usmál také a řekl: „Sol y, náš malý filozof.“

„Jo, jo, filozof,“ zasmál se Sol y. „Jediné, co vím, je, že mám po dvanáct let na starosti mechanickou dílnu a za celý ten čas jsem pouze jedinkrát našel mezi vším tím smetím něco cenného.“ Energicky pokýval hlavou. „Nikdy nikdo vědomě nestrčí nic cenného mezi tohle smetí.“

Proč bych si proto měl dělat nějaké starosti? Zeptal se Richard sám sebe v duchu. Proč bych je měl

něčemu učit? Proč bych se měl pokoušet uhnat si žaludeční vředy?

„Koukej se do svého testu, Busco,“ pronesl výhružně.

Všichni jsou to podvodníci, potenciální lumpové. Sol y měl pravdu. Musíme se je snažit udržet mimo ulici.

Škola by měla najmout policistu. Bylo by to legrační, pokud by to všechno nebylo tak vážné. Jak dlouho se může člověk zaobírat odpadky, aniž sám začne smrdět? A já už smrdím.

„Dobrá, Busco, přines mi svůj test,“ prohlásil Richard. „Strhávám ti pět bodů.“

„Proč? Co jsem k čertu udělal?“

„Přines mi svůj test.“

Busco se neochotně odšoural dopředu a hodil test na stůl. Stál před tabulí s prsty vetknutými do poutek bermud, zatímco Richard připisoval jasně červeným inkoustem na okraj jeho testu veliké –5.

„Za co jsem to dostal?“ zeptal se Busco.

„Oči ti jdou příliš šejdrem.“

Busco popadl papír a zamračeně si jej prohlédl. Na tváři vykouzlil divoký škleb a pomalu kráčel ke své

lavici.

Když šel kolem Mil era, Mil er se zahleděl směrem k tabuli a vykřikl: „Posero!“

„Cože?“ zeptal se Richard.

Mil er udiveně vzhlédl. „Mluvíte ke mně, učiteli?“

„Ano, Millere. Cos to právě řekl?“

„Neřekl jsem nic, učiteli.“ Miller se usmál.

„Přines mi svůj test, Mil ere.“

„Proč?“

„Přines mi ho!“

„A já se ptám proč.“

„Slyšel jsem, co jsi vykřikl, Mil ere. A teď říkám, přines mi svůj test. Teď hned. Okamžitě.“

„Nevím, proč bych to měl udělat,“ trval na svém Mil er. Úsměv se začal z jeho tváře vytrácet.

„Protože jsem řekl, abys mi ho přinesl, proto.“

Mil er svou odpověď dlouho vážil, a pak ji pronesl s patřičným důrazem. „A když nebudu chtít?“ Čelo se

mu zkrabatilo vzdornými vráskami.

Okamžitě tím vzbudil pozornost ostatních chlapců ve třídě. Obličeje, které se až do té chvíle skláněly nad testy položenými na lavicích, nyní hleděly kupředu. Richard cítil, že všechny oči ve třídě jsou upřeny na něj.

Všichni fandili Mil erovi, samozřejmě. Chtěli, aby vyhrál on. Chtěli, aby se mu Miller otevřeně postavil.

Tohle neměl dopustit.

Rázně prošel chodbičkou a zastavil se vedle Mil era. Všichni chlapci se na něj podívali.

„Vstaň,“ řekl Richard a snažil se ovládnout tón svého hlasu.

Hlas se mi chvěje, uvědomil si. Cítím, jak se chvěje. A on si toho je dobře vědom. Vysmívá se mi těma

svýma pichlavýma očima. Musím ovládnout svůj hlas. To je vskutku směšné. Třese se mi hlas.

„Vstaň, Mil ere.“

„Nevím, proč bych měl, pane Daddy-jé,“ odpověděl Miller. Velmi pečlivě slabikoval jeho příjmení.

„Vstaň, Mil ere. Vstaň a vyslov mé jméno správně.“

„Neznáte své vlastní jméno, pane Daddy-jé?“

Richardova ruka vyletěla vzhůru a uchopila límec Mil erovy košile. Přinutil jej vstát a málem mu přitom utrhl límec. Miller byl jen o několik centimetrů menší než Richard. Pokoušel se vykroutit ze železného sevření. Richardova ruka uchopila límec jeho košile ještě pevněji. Slyšel, jak se látka trhá. Zahleděl se pevně do Mil erových očí zúžených nenávistí a řekl: „Vyslov mé jméno správně, Millere.“

Ve třídě se rozhostilo strašlivé ticho. Nikde se neozval ani hlásek. Richard slyšel pouze vlastní dech

ztěžka procházející průdušnicí. Měl bych ho pustit, pomyslil si. Co z toho může vzejít dobrého? Kam až

bych měl zajít? Pusť ho!

„Chcete, abych vyslovil vaše jméno, pane?“ zeptal se Miller.

„Slyšel jsi mne.“

„Jděte k čertu, pane Daddy…“

Richardova pěst vyletěla vzhůru a zasáhla chlapce tvrdě přes ústa. Cítil, jak kotníky jeho prstů narazily na chlapcovy zuby a spatřil, jak mu ze rtů vyrazil úzký pramínek rudé krve, zahlédl, jak se jeho oči roztáhly překvapením do stran a pak se zase zúžily do nenávistných čárek. A potom se ve vzduchu zničehonic objevila otevřená čepel nože. Dlouhá, lesklá, hrozící, zachytila na sobě bledé paprsky slunce, které

padalo úzkými okny do třídy. Richard proti své vůli ustoupil o krok a pozorně se na ostří nože před sebou zadíval.

Co teď? Popelnice se teď přemění v rakev? Smetí se vysype ven. Budu ležet na podlaze třídy a tenhle

ničema mě bude bodat do žeber. Právě teď.

„Co s tím hodláš učinit, Mil ere?“

Můj hlas je výjimečně klidný, uvědomil si. Zdá se mi, že mám strach, můj hlas je ale klidný. Výjimečně

klidný.

„Jen přistupte kousek blíž a uvidíte,“ vyštěkl Mil er, zuby měl celé od krve.

„Dej mi ten nůž, Millere.“

Dělám si legraci, řekl jakýsi hlas kdesi hluboko v jeho duši. Určitě si dělám legraci. Tohle všechno je jeden velikánský, nepovedený, rozverný žert. Zemřu v ranních hodinách se smíchem na rtech. Zemřu…

„Pojď a vem si ho, Daddy-jé!“

Richard postoupil o krok blíže k Mil erovi a sledoval jeho paži, která s nožem opisovala jeden veliký

hrozivý kruh. Mil erovy oči byly tvrdé a nesmlouvavé.

Koutkem oka za sebou Richard náhle zahlédl barevnou skvrnu. Někdo je za ním! Bleskurychle se otočil a

jeho pěst zasáhla čísi žaludek. Když chlapec upadl na zem, Richard si uvědomil, že to je Mil erův přítel Vota. Chlapec se stočil do malého, sevřeného klubka, které sténalo a svíjelo se na podlaze, a Richard věděl, že nebezpečí, jež pro něj Vota představoval, pominulo. Otočil se k Mil erovi a spokojeně se usmál.

„Dej mi ten nůž, Millere, a dej mi ho hned.“

Zahleděl se chlapci upřeně do očí. Mil er stále budil dojem, že je nesmírně vysoký a nebezpečný. Na čele mu vystoupil pot. Rychle, přerývaně oddechoval. „Dej mi ho teď, Mil ere, nebo ti ho seberu sám a zmlátím tě, že budeš celý modrý.“

Pomalu se blížil k chlapci.

„Dej mi to, Mil ere. Odevzdej mi ten nůž.“ Snažil se jej obalamutit hlasem plným skrytých hrozeb.

Zdálo se, že třída ani nedýchá. Nikdo se nepohnul, aby pomohl Votovi, který ležel zkroucený na podlaze a rukama se držel za břicho. Přerývaně sténal a křečovitě sebou trhal. Nikdo se ale ani nepohnul, aby mu pomohl.

Nesmím ho spustit z očí, pomyslel si Richard. Možná, že to všechno jenom hraje. Musím být opatrný.

„Dej mi ten nůž Mil ere. Dej mi ho.“

Mil er před ním přestal couvat, neboť si uvědomil, že je to on, kdo v ruce drží vystřelovací nůž. Udělal krátký výpad a opsal čepelí ve vzduchu veliký půlkruh. Nahrbil záda jako kočka, hlavu schoval mezi ramena a začal pomalu postupovat kupředu, s nožem opisujícím rozmáchlé křivky. Richard zůstal na

místě a čekal. Mil er se pomalu blížil k němu, s očima upřenýma na Richardův krk, čepel nože stále

opisovala ve vzduchu onu vrahounskou křivku. Ústa měl roztažená do strašlivého šklebu, rty ve tváři,

bledé jako stěna, potřísněné krví.

Židle, vzpomněl si náhle Richard. Je tu židle. Chytnu ji za opěradlo a praštím ho. Někam pod bradu. Ne.

Do hrudi. Hodně rychle. Musím být velmi rychlý, musí to být jeden jediný pohyb. Počkej. Ještě ne, počkej.

Tak pojď, Millere. No pojď. Pojď!

Mil er se zarazil a snažil se zachytit výraz Richardovy tváře. Znovu se široce zašklebil a jak postupoval kupředu, rty se mu začaly samovolně pohybovat, téměř šeptal, zdálo se, že přemýšlí nahlas.

„Vidíš ten nůž, pane Daddy-jé? Vidíš ten nádherný nůž? Tak tím ti podříznu krk, pěkně ti rozetnu krček, pane Daddy-jé. Rozsekám tě na maděru, že tě nikdo jaktěživ nepozná, pane Daddy-jé.“

A neustále postupoval kupředu s nožem opisujícím dlouhé, rozmáchlé křivky.

„Užs měl někdy v sobě kudlu, pane Daddy-jé? Už tě někdy někdo porcoval na kousky? Tenhle nůž je

pěkně ostrý, pane Daddy-jé, a já tě rozsekám, že budeš koukat. Rozsekám tě na kousíčky a ty nás už

nikdy nebudeš otravovat. Už nikdy.“

Richard ustoupil o krok dozadu.

Mozkem mu proletěla série bleskových impulzů. Vyvolám v něm dojem, že před ním couvám. Nafouknu

jeho sebedůvěru, co to jenom půjde. Prázdná židle v třetí řadě. Vedle Ganigana. Zavedu ho až k ní.

Doufám, že je prázdná. Myslím, že na ní nikdo neseděl, když jsem kontroloval docházku. Nemohu se

otočit přes rameno, sáhnu na ni zlehka rukou. Je třeba zachovat kamennou tvář. Tvář hráče pokeru. Tak

pojď, Mil ere, jenom pojď hezky za mnou. Následuj mě, ať mohu tu tvou mizernou lebku rozseknout na

dvě půlky. Pojď, ty mizerný, všivý darebáku. Jeden z nás to odnese, Mil ere. A já to nebudu.

„Kdepak, pane Daddy-jé, už se s tebou nebudeme muset otravovat. Už žádné testy, už žádný vřískot. A

tvůj ksicht, pane Daddy-jé, ten rozsekám tak, že se na něj nikdo nebude chtít dívat.“

Ještě jedna řada lavic, počítal Richard v duchu. Ještě o jednu řadu lavic zpět. Sáhneš dozadu. Uchopíš tu židli za opěradlo. Ještě. Jedna. Rada.

Třída sledovala se zatajeným dechem dvě postavy, které pomalu postupovaly chodbičkou mezi lavicemi k

tabuli. Mil er udržoval od Richarda pořád stejnou vzdálenost, našlapoval opatrně na paty, krok za krokem, a čekal, až jej zády přišpendlí k desce. Vota se na podlaze překulil a znovu zasténal.

Richard počítal kroky. Ještě dva, tři. Ještě několik málo…

„Tos neudělal dobře, pane Daddy-jé. Neměls mě praštit,“ řekl Miller výsměšně. „To není od učitelů hezké, takhle mlátit žáky, pane Daddy-jé. Kdepak, pane, tohle není hezké…“

Židle vyletěla proti Mil erovu hrudníku a vyrazila mu dech. Úder byl rychlý a prudký a měl stejný účinek, jako když na člověka zaútočí had. Richard se k Millerovi nejdříve otočil zády, jako by se chtěl dát na útěk, pak ale pevně uchopil opěradlo židle a mocně jí máchnul, až roz-čísla vzduch, a Miller si instinktivně zakryl tvář. Židle jej zasáhla do hrudníku a srazila ho k zemi. Překvapením a bolestí vykřikl a Richard přeskočil židli a těžce dopadl na něj. Přitiskl Mil erova ramena k podlaze a nemilosrdně jej začal bít pěstmi do tváře.

„Tady máš, Millere, a tady máš další, a ještě jednu a ještě jednu,“ cedil mezi zuby. Mil er pohazoval hlavou ze strany na stranu, aby unikl vodopádu ran, které mu dopadaly do obličeje.

Nůž, vzpomněl si Richard zničehonic. Kde je nůž? Co udělal s…

Sluneční paprsky zachytily studený třpyt ocele a Richard bleskově vzhlédl. Vota stál nad ním, nůž držel pevně v dlani. Na rtech mu pohrával onen chlapecký úsměv a v hubené, uhrovité tváři svítily zkažené zuby. Mocně plivl po Richardovi, a pak všechno zmizelo v jednom klubku barev, modrá ocel čepele a žluť

Votových vlasů, krev na Mil erových rtech, hnědá parketová podlaha a šeď Richardova tvídového saka.

Někde ve třídě zazněl výkřik a z Mil erových rtů vyšlo tiché zasyčení.

Richard vykopl nohu proti Votovi a ucítil, jak špice těžkého koženého střevíce zasáhla chlapcovu holeň.

Mil er byl zase na nohou a snažil se ho chytit za paži. Ramenem Richardovi náhle projela ostrá bolest, a pak pokračovala dolů a sledovala klikatou dráhu po celé délce jeho paže. Rukáv se roztrhl, uslyšel táhlý praskavý zvuk, a na šedém tvídu saka vytryskl jasně červený proud krve.

Ze země Richard zahlédl, jak se ve Votově dlani znovu zablýskla čepel nože připravená bodnout. Viděl

Mil erovy ruce zaťaté v pěst, zvířecí výraz ve Votově tváři a opět nůž, hrozivě se blyštící, jeho ostří nyní potřísněné krví, která kanula na hnědou, studenou dřevěnou podlahu.

Křik zesílil a Richardovi vyskočil před očima obraz římské arény, pokusil se vstát, cítil, jak mu paží projela znovu ostrá bolest, když se o ni opřel. Bodl mě, uvědomil si s hrůzou. Vota mě bodl. Křik dosáhl nejvyššího stupně crescenda, paže kolem něj se začaly hrozivě míhat, v očích plála nenávist, těla se

svíjela a zloba pohltila vše v jediném upoceném, zmateném, všeobjímajícím klubku.

Takhle je to, pomyslil si Richard. Přesně takhle.

„Nech ho, ty pomatený blázne,“ zakřičel Serubi.

Koho má nechat, ptal se Richard v duchu. Koho? Já přece…

„Ty mizerný všiváku!“ ječel Levy. „Ty zasraný, mizerný všiváku!“

Prosím, říkal si Richard v duchu. Prosím.

Levy chytil Mil era kolem těla a mrštil jím dozadu proti lavici. Richard ho omámeně pozoroval, jeho pravá paže hořela bolestí. Viděl Busca skrze klubko zápasících těl. Viděl Busca, kterého přistihl při opisování, jak udeřil Votovu ruku třímající nůž učebnicí. Nůž spadl na podlahu se zvláštním chrastivým zvukem. Vota po něm hmátl, Di Pasco ale přišlápl čepel botou. Nůž zmizel uprostřed hejna chňapají-cích rukou, Vota už jej ale neměl v moci. Richard zíral na prázdné místo na podlaze, kde předtím nůž ležel.

Kdo se teď chopí nabízející se příležitosti? Kdo bude chtít podříznout učiteli krk?

Mil er se pokusil vyprostit se ze sevření, Levy jej ale dále tiskl k tabuli. Černoch s tváří hnědou jako čokoláda. Mocně se napřáhl a zasáhl Mil erův nos. Od tlačil hlavu silnějšího chlapce od sebe a zasadil mu další úder.

Pramínek světla pronikl do Richardovy pomatené mysli. S úžasem pozoroval dění kolem sebe.

Vota se zvedl ze země. Vrhl se na něj. Před ním ale náhle vyrostla mohutná zeď, když se mu Serubi s

Gomezem postavili do cesty a odstrčili jej, až se zapotácel. Uchopili ho za ruce a napřáhli proti němu

pěsti.

Postavili se za mne! Ne, přemítal horečně Richard, tak to není. Ale ano, je, bojují na mé straně. Proti Mil erovi. Proti Votovi. Bojují za mě. Panebože.

Nervózně zamrkal a zvedal se ze země.

„Odvedeme… odvedeme je k řediteli,“ řekl, a ztišil hlas.

Antoro přistoupil k němu a oči se mu roztáhly do stran, když si prohlédl dlouhý krvavý šrám po délce

Richardovy paže.

„To je rána, můj ty pane,“ řekl.

Richard se poraněné paže opatrně dotkl levou rukou. Ucítil vlhko, sako a košile mokvaly krví, rudou,

podivně nahnědlou.

„Mého bratra takhle taky jednou pobodali,“ vzpomněl si Ganigan.

Druzí chlapci stále drželi Mil era a Votu za ruce, zdálo se, že jim už ale nevěnují takovou pozornost jako předtím.

Na okamžik se Richarda zmocnil nával strachu. V tom krátkém, strašlivém okamžiku měl pocit, že mu

chlapci nepřispěchali na pomoc, pouze jednoduše využili příležitosti a zamíchali se do rvačky. Zaplašil tu myšlenku a přemýšlel, co by řekl.

„Myslím… myslím, že bude lépe, když je odvedeme dolů k panu Stemplarovi,“ řekl. Zahleděl se na

chlapce a snažil se vyčíst z jejich tváří cokoli, co by mu prozradilo, že je získal na svou stranu, že prolomil onu zeď, která je dělila. Nedokázal ze sebe vypravit jediné slovo. Jejich tváře byly bez výrazu, v očích spatřil jen lhostejnost.

Přemýšlel, zda by jim neměl poděkovat. Kéž by to dokázal. Kdyby tak dokázal pronést těch několik

správných slov, která by všechno stvrdila.

„Vezmu… vezmu je dolů. Myslím… myslím, že byste teď měli jít všichni na oběd.“

„Tohle je fakt děsná rána,“ řekl Julian.

„Jo, to je,“ souhlasil Ganigan.

„Můžete jít všichni na oběd,“ řekl Richard. „Chci odvést Mil era a Voru…“

Chlapci se nehýbali. Stáli tam s vážnými tvářemi a bez hnutí hleděli Richardovi do tváře.

„Zatraceně zlá rána,“ řekl Gomez.

Busco si pečlivě promyslel, co řekne a pak pomalu promluvil: „Možná bychom mohli na ředitele

zapomenout, ne? Možná bychom teď prostě mohli jít všichni jen tak na oběd.“

Richard si všiml, že se na Mil erově tváři objevil úsměv a hrdlo se mu opětovně sevřelo smutkem.

Nedělal si nárok na to, aby tomu všemu náležitě porozuměl. Věděl jen, že se postavili na jeho stranu a že se teď, na základě jejich vlastního, druhými nerozluštitelného kodexu, opět obrátili proti němu. Věděl ale, co se stalo a doufal, že nakonec pochopí, proč jednal tak, jak jednal. „Dobrá,“ řekl tvrdě. „Skončeme to.

Tyhle dva teď odvedu dolů.“ Postrčil Mil era a Votu a čekal, že se mu znovu postaví na odpor nějaká zeď, zeď těl, která se nechtějí podvolit. Namísto toho se chlapci rozestoupili, aby mohl projít a on mezi nimi také prošel se vztyčenou hlavou. Ještě před několika minutami si málem myslel, že se mu tu zeď podařilo zbořit. To ale bylo před několika minutami.

A tak jej vůbec nepřekvapilo, když za sebou uslyšel pisklavý hlásek: „Ó Daddy-jé, náš hrr-di-na!“

Krátký příběh

V březnu loňského roku jsem do redakce Vašeho časopisu poslal dopis, který jste následně otiskli v

měsíci květnu. Nejspíš si vzpomenete, že jsem popsal sám sebe jako plešatého, nicméně virilního

šestasedmdesátiletého muže s mrožím knírem a slabostí pro dobře vyvinuté zrzavé liliputy (ženského

pohlaví). V tom dopise jsem Vám vyprávěl o jediné sexuální zkušenosti, kterou jsem kdy s nějakou

zrzavou liliputkou učinil, a popsal jsem v něm eufori , která se mě po té kratinké, prchavé příhodě

zmocnila. Vysvětlil jsem Vám, že ačkoliv jsem si následně vzal velmi vysokou blondýnu (měří sto

pětašedesát centimetrů), nikdy jsem nezapomněl na onu efemérní záležitost, jež se udala před mnoha

lety, a i nadále nedokážu potlačit žádost, jež se mne zmocňuje při pohledu na ony roztomilé, křehké

drobečky, zejména pokud je krášlí hříva rudých vlasů. I když nekonečně obdivuji všechny ženy vysokého

vzrůstu a tím i zcela nepopiratelné grácie, které pravidelně zkrášlují stránky Vašeho časopisu, dovoluji si Vám položit otázku, zda máte v plánu v některém čísle uveřejnit – jako vkládanou přílohu – fotografi nahé liliputky s nazrzle kaštanovou kšticí. A ptám se Vás, zda i jiní Vaši čtenáři sdílejí mé nadšení pro miniaturní krásky pyšnící se ohnivými loknami.

Jistěže jsem nemohl předvídat onu záplavu dopisů uveřejněnou v červnovém čísle Vašeho časopisu.

Většina z nich odrážela pobouřené reakce, které u Vašich čtenářů vyvolaly mé poznámky adresované

oněm něžným rudovlasým drobečkům a které podle nich nebyly ničím jiným než výrazem nejprimitivnější

formy mužského šovinismu. Nepřipadlo mi ani v nejmenším, a stále mi to tak nepřipadá, že by touha,

která se mě zmocňuje při pohledu na rudovlásky kapesních rozměrů, měla co do činění se sexismem, a

vskutku mě upřímně udivila a zneklidnila ona obvinění, zejména názor jednoho z Vašich čtenářů (doktora

J. M. ze Seattlu, stát Washington), podle něhož moje „úchylka“ (jak to sám nazval) je pouze projevem

záměny identit vyvolané syndromem Sněhurky, tedy zálibou v sexuálních partnerech náležejících svým

vzrůstem mezi liliputy. Jeho diagnóza mě i nadále silně zneklidňuje. Sexuální skotačení se stádem

trpaslíků mužského pohlaví přece není totéž jako ve všem dokonaný pohlavní styk uskutečněný v posteli

královských rozměrů s malou ženou pyšnící se naprosto dokonalými proporcemi. Rád bych obrátil

pozornost onoho milého psychiatra k definici liliputána, jak ji alespoň poskytuje Odkazový slovník

americké angličtiny: „Osoba mimořádně malého vzrůstu, která je jinak proporčně zcela normálně

vyvinuta.“

Je zbytečné připomínat, že ona záplava protestů mne silně vyvedla z míry. Až do té chvíle mi dopisní

rubrika Vašeho časopisu skýtala nesmírné potěšení, shledával jsem ji duchaplnou a volnomyšlenkářskou

a mimoto vykazující vysoké literární kvality. Dialog na úrovni, jakou se tato rubrika pyšní, je podle mého názoru zcela nezbytný pro rozvoj svobodné společnosti, v níž sexuální akt, dříve pokládaný za cosi podivného, bizarního, zvrhlého či přímo monstrózního, se naopak stává něčím zcela přirozeným a

normálním, pokud je alespoň předmětem otevřené výměny názorů mezi dospělými, vzájemně si

vyhovujícími bytostmi. Velmi mě kupříkladu zaujalo, když jsem se dověděl, jak vysoké procento mužů

sexuálně přitahují ženy s bolestmi zad, zejména ty, jež nosí korzet. Nikdy by mě rovněž nenapadlo, že

jistý typ žen přímo neodolatelně přitahují muži, kteří prodělali operaci, při níž jim byla vyňata kolenní chrupavka. (Za poučení, jakkoli pozdní, bych rád poděkoval mladé dámě z Dal asu ve státě Texas, která svůj dopis podepsala skromnými iniciálami M. S.) Byl jsem přímo ohromen zjištěním, kolik párů používá

jogurt s ovocnou příchutí, aby obohatilo svůj pohlavní život, ať již v posteli či mimo ní. Averze, kterou sám pociťuji vůči jogurtu, zůstává nezmenšena, porozumění potřebám druhých, stejně jako díky vyslovované jejich ústy však nesmírně přispívají k tomu, abych porozuměl sám sobě.

Abych se ale vrátil k ústřednímu tématu mého dopisu, zlostné a hysterické reakce v listech, které jste

uveřejnili, týkající se námětu, jenž je podle všeho tabu, totiž pohlavního styku mezi ženskými liliputány a osobou mužského pohlaví vykazující normální tělesnou výšku (já sám měřím sto pětapadesát centimetrů), mě přímo šokovaly a vyděsily a zapříčinily, že jsem se s velkou lítostí rozhodl přehodnotit svůj názor na korektní, jakkoli převážně puritánské, způsoby našeho velikého národa. Skutečné problémy mi nastaly nicméně až poté, co jste vydali srpnové číslo Vašeho časopisu.

Vzpomínáte si jistě, že jste můj dopis uveřejnili v květnu loňského roku pod (řekl bych poněkud

zavádějícím) titulkem MALÝ ZÁZRAK a připsali pod něj, že si pisatel nepřeje, aby byly otištěny jakékoliv informace o jeho osobě. V poznámce pod čarou si může každý přečíst upozornění, podle kterého Dopisy určené ke zveřejnění musí být opatřeny jménem a adresou – velkými tiskacími písmeny, prosím – tyto

údaje vydavatel nicméně na požádání zatají. Jelikož jsem se domníval, že se jedná o úzus (jiný důvod za tím nestojí), požádal jsem Vás, abyste mé jméno a adresu nezveřejňovali. Učinila tak kupříkladu i většina gurmánů, kteří popisovali své praktiky za použití jogurtů s ovocnou příchutí, ačkoliv nevím proč. Abych byl zcela upřímný, přiznám se, že jsem se po jistý čas domníval, že Vaši redaktoři sami vymýšlejí obsah těchto nepodepsaných dopisů. To bylo ještě předtím, než jste v květnu zveřejnili můj dopis, o němž vím, že byl skutečně napsán, neboť jsem jeho autorem. Dospěl jsem také k závěru, že hromobití, jež se sneslo na mou hlavu po červencovém vydání Vašeho časopisu, opravdu pocházelo z pera Vašich čtenářů a pevně jsem věřil, že v daném čísle byl zveřejněn také poslední z dopisů napsaných za tímto účelem – namísto toho se ale další objevil hned v srpnovém čísle. Posílám Vám jej v plném a doslovném znění

včetně titulku, který – jak jsem alespoň přesvědčen – je dílem téhož redaktora, jenž se stejného úkolu

zhostil v případě mého příspěvku.

TRPASLIČÍ EXTÁZE

jako dvaadvacetiletá rudovlasá (virilní) liliputka musím říci, že jsem se ocitla přímo ve stavu extáze, když jsem si přečetla dopis onoho plešatého, kníratého sexisty, který Vám napsal, že dává před nadrozměrnými ženštinami přednost trpaslicím. Pokud se někdy rozhodnete na jeho naléhání uveřejnit – jako vkládanou přílohu – fotografi nahé liliputky, nabízím Vám za tímto účelem svou tvář i tělo. Mé

proporce, pokud Vás tedy opravdu zajímají, jsou vskutku velkolepé a činí 60-50-62,5, a jelikož příloha, kterou uveřejňujete, má po rozložení na výšku téměř šedesát centimetrů, a já sama měřím bez pěti čísel rovný metr, objevím se na aktu takřka v životní velikosti. Přemýšlejte o tom a pokud se rozhodnete

přijmout moji nabídku, co abyste za mnou zkusili poslat toho chlápka s mrožím knírem, aby osobně pořídil inkriminované fotografie? Budu nesmírně šťastna, pokud mu budu moci vyhovět všemi myslitelnými způsoby. L. L., Oaken Bow, Severní Karolína.

Má první reakce na dopis L. E. byla, abych to vyjádřil přesně, anatomická. Již sama představa, že bych

mohl fotografovat pětadevadesát centimetrů její výšky bez kouska oděvu ve mně vyvolala bolestné

vzpomínky na mé první (a zatím jediné) setkání s rudovlasou miniaturní kráskou, k němuž došlo před

padesáti lety. Bylo by opravdu možné, aby Váš časopis uveřejnil fotografi nahé liliputky, a to jako

vloženou přílohu? Bylo by též možné, abyste oním rozkošným úkolem, totiž pořídit fotografi slečny L. E. z Oaken Bow v Severní Karolíně (jaká smělost z mé strany), pověřili mou maličkost?

Pak mnou ale začaly zmítat pochybnosti.

Byl onen dopis psán vskutku bona fide nebo měl za cíl vyvolat ze strany čtenářů další lavinu zlostných

odpovědí? Okamžitě jsem vzkřísil svou někdejší teori , podle které jsou všechny nepodepsané dopisy

dílem Vašich redaktorů a dospěl k závěru, že tento sepsal jistý Louis Edwards, jehož jméno se objevuje v tiráži Vašeho časopisu – a který byl zjevně natolik líný, že příspěvek imaginárního čtenáře podepsal vlastními iniciálami. Pochyboval jsem dokonce o tom, že vůbec existuje nějaké Oaken Bow v Severní

Karolíně, dokud jsem se téhož dne večer nepodíval do zeměpisného atlasu – a tehdy se můj náhled na

celou věc radikálně změnil.

Oaken Bow skutečně existuje. Jedná se o městečko v okrese McDowel , má sedm set osmdesát sedm

obyvatel a lze jej nalézt pouze na mapě Severní Karolíny na straně 109 pod lokací D4 v Blue Ridge

Mountains, nějakých třicet kilometrů na jih od Ashevil e. Nedokáži Vám ani popsat, jakou radost ve mně

vyvolal fakt, že se mi městečko Oaken Bow podařilo nalézt na mapě Severní Karolíny. Pokud existoval

Oaken Bow, bylo veskrze dobře možné, že existuje také slečna L. E., že je ve skutečnosti jedním z oněch sedmi set sedmaosmdesáti obyvatel tohoto městečka, a že mě tato dvaadvacetiletá (virilní) liliputka skutečně závazně pozvala (bylo to závazné pozvání?), abych pořídil její akt pro vloženou přílohu Vašeho časopisu! Zaklapl jsem atlas a spatřil svou ženu, jak mi hledí zkoumavě do obličeje. Zamumlal jsem něco v tom smyslu, že jsem nikdy netušil, že se Tasmánie nachází tak blízko Nového Zélandu, a pak jsem zbytek noci strávil v toužebném očekávání rána.

S rozbřeskem dne jsem vstal, osprchoval se, oholil se, oblékl se a o půl osmé opustil náš byt. Místo toho ale, abych zamířil do své kanceláře na Východní Čtyřicáté ulici, zamířil jsem na Grand Central Station, kde jsem tak dlouho hledal v telefonních seznamech, až jsem našel okres McDowel včetně Garden City, Glenwoodu, Providence, Oaken Bow, Marionu, Old Fořtu a Servieru. Srdce se mi divoce rozbušilo, když

jsem projížděl příjmení začínající písmenem E, a můj ukazováček se zastavil téměř ve stejném okamžiku

jako mé srdce – objevil jsem totiž ženu jménem Lil ian Eatonová! Bylo to jediné jméno v Oaken Bow s

iniciálami L. E. a ještě předtím, než jsem vytočil ono telefonní číslo, byl jsem si jist, že jsem našel svou liliputku pyšnící se vlasy jako oheň.

Hlas ženy, která na druhé straně linky zvedla sluchátko, mi nicméně připadl senilní.

Zeptal jsem se jí, zda bych mohl mluvit s Lil ian Eatonovou a žena odpověděla, že Lil ian Eatonová je ona.

Zeptal jsem se jí, zda s ní v domě nepřebývá nějaká mladší Lil ian Eatonová, její dcera či snad vnučka, a ona mi řekla, že je jedinou Lil ian Eatonovou nejenom v tom domě, nýbrž i v celém okrese McDowel .

Byla navíc poněkud nedoslýchavá. Když jsem se jí zeptal, zda náhodou není menšího vzrůstu,

odpověděla, že srůsty trpí již po léta. Dospěl jsem k závěru, že skutečně není dámou, která poslala do

redakce Vašeho časopisu onen dopis. (Bylo mimochodem velmi zajímavé dovědět se, jak vysoké

procento mužů sexuálně přitahují devadesátileté ženy, jak o tom alespoň vypovídal článek s názvem Sex

ve stáří, uveřejněný v únorovém čísle Vašeho časopisu.)

Pokleslý na duchu a v pramizerné náladě jsem se odloudal do své kanceláře, nalézající se o dva bloky

dále, velmi dobře si vědom toho, že nenajdu klid, dokud nenasednu na vlak a neprohledám Oaken Blow

dům od domu, abych nalezl svou tajemnou lásku, u níž jsem si byl jist jediným – monogramem jejího

jména. (Ano – láska! Už jsem o ní přemýšlel v těchto intencích, ačkoliv jsem ještě neměl možnost spatřit ji koutkem oka.) Po většinu srpna mnou zmítala touha a nekonečný smutek. Pracuji u velké účetní firmy a jen málokdy město opouštím pracovně. Myšlenka, že naleznu L. E., která byla připravena „vyhovět mi

všemi myslitelnými způsoby“, rozhodnutí zažít téměř padesát let po první oblažující příhodě další tohoto druhu mě přiměly, abych vynalezl důvod, jak se vzdálit z New Yorku. Řekl jsem své ženě, že nábytkářská firma v Old Forthu, stát Severní Karolína, jejíž knihy vedu, vyhořela do základů, a že tam musím odjet, abych se pokusil zachránit to, co zbylo z jejího účetnictví. Lež měla pravdivý základ ve čtyři roky starém požáru ve Schenectady, kterému padla za oběť jiná nábytkářská firma, jejíž účetní knihy se tehdy pokoušel obnovit jiný ze zaměstnanců naší společnosti. Pátého září, v pátek večer jsem pak odletěl z

letiště v Newarku, stát New Jersey, do Ashevil e-Hendersonvillu v Severní Karolíně a tam jsem si pronajal vůz a odjel do Oaken Blow. V sobotu ráno šestého září jsem začal systematicky hledat L. E.

Nemohl jsem ji najít.

Hledal jsem ji v Oaken Bow celou sobotu a část neděle. V neděli odpoledne jsem pročesal okolní vesnice, nikdo z lidí, s nimiž jsem mluvil, však nevěděl nic o rudovlasé liliputce, jejíž jméno a příjmení skládají dohromady iniciály L. E. Po setmění jsem se vrátil do jediného hotelu ve městě a ke svému zděšení se dověděl, že v okrese McDowel se po večerech nenalévá alkohol a že koloniály v okolí mají v neděli

zavřeno. Zbaven útěchy, kterou poskytuje alkohol (běžně nepiji, neschopnost nalézt L. E. mě však

dohnala až na pokraj zoufalství), jsem si sedl do hotelové haly a dal se do rozhovoru s jednorukým

chlapíkem, jenž se dříve živil tím, že rozdával karty při oku. Zmínil se mi o tom, že v nějakém pánském časopise (nemyslím si, že by to byl Váš) četl článek o tom, že jistý druh žen shledává jednoruké muže sexuálně mimořádně atraktivními.

Pak jsme začali probírat mou slabost pro rudovlasé liliputky a on mi řekl, že bych tam měl přijet v červnu, když ve městě postaví svůj stan kočovný cirkus. Tvrdil, že ve městě musí být alespoň šest nebo sedm dobře vyhlížejících liliputek, a že v případě jedné z nich by si sám dal říct, ačkoliv zpravidla jej lákají ženy vyššího vzrůstu.

Zeptal jsem se ho, zda někde nezahlédl rudovlasou trpaslici, dívku starou dvaadvacet let, a on řekl, že je možné, že tu někde pobíhá liliputka s ohnivými vlasy, že to však nemůže říct s jistotou, protože kromě toho, že mu chybí jedna paže je také barvoslepý (Jak mi ale prozradil, přečetl si v témže pánském časopise, že mnoho žen shledává sexuálně vzrušujícím jít do postele s barvoslepým mužem.) Řekl jsem

mu, že iniciály jména této specifické liliputky jsou L. E., a on se mě zeptal, zda nemám na myslí El ie Carpenterovou, což je trpaslice, která sem přijela s cirkusem v červnu, a která občas chodila sem do hotelu zkoušet štěstí, poněvadž vedle toho, že působila v cirkusovém varieté, živila se jako šlapka. Byla tu přede dvěma týdny, když cirkus pobýval ve městě, a když odjel, zmizela taky.

V letadle cestou zpět jsem přemýšlel nad tím, co mi řekl. Bylo možné, aby El ie Carpenterová, ona

rudovlasá liliputka, četla můj dopis v červnovém čísle Vašeho časopisu, když pobývala s cirkusem v

Oaken Bow (odtud ta adresa) a rozhodla se na něj odpovědět, přičemž požádala, aby její dopis byl

podepsán homofonem v podobě iniciál E. L. – zastupujícím jméno El ie? V listopadu, kdy jsem své ženě

řekl, že popelem tentokrát lehl obchod s nábytkem v Sarasotě, jsem odletěl na jih znovu, tentokrát proto, abych se pokusil nalézt El ie Carpenterovou, neboť její cirkus se právě vracel na své zimoviště. Muž, s nímž jsem tehdy hovořil, putoval s cirkusy po většinu svého života, jak mi ale řekl, jediná rudovlasá liliputka, kterou v posledních letech zaměstnával, byla žena jménem Else Kopcheková, které bylo

dvaadvacet let, byla to Polka a pocházela z Filadelfie, stát Pensylvánie. Opustila však cirkus, jen co

skončila sezóna, přičemž prohodila něco v tom smyslu, že jinde se dají vydělat větší peníze. Ani v

nejmenším neprozradila, co myslela slovem „jinde“.

Zdá se mi být docela dobře možným, že Else Kopcheková používala jméno El ie Carpenterová, zatímco si

přivydělávala v tom hotelu v Oaken Bow, a stejně tak je docela dobře možné, že se nevrátila domů do

Filadelfie, stát Pensylvánie, protože je všeobecně dobře známo, že nikdo se nikdy nevrátí do

pensylvánské Filadelfie. (Velmi doufám, že tato okrajová poznámka nevyvolá další záplavu zvířeckých

dopisů, pokud mi dovolíte toto přirovnání. Můj první dopis mi zapříčinil více než dost potíží.) Samotná představa toho, že budu moci oživit onu uchvacující mladickou zkušenost s pomocí nové, zcela odlišné partnerky – avšak téměř identické s tou předchozí co do tělesné výšky a barvy vlasů – stačila k tomu,

abych se následující víkend vydal letecky do Filadelfie v naději, že již záhy budu moci svléknout

skřítkovskou El ie ze šatů, stáhnout z ní její rozkošné prádélko, sáhnout si na ony překrásné a podle

všeho stále pubescentní kopečky, miniaturní Venušin pahorek, na liliputské labiae a ostatní náležitosti stejných, trpasličích rozměrů – promiňte, postarší muž by nejspíš neměl pokračovat v dalším výkladu, alespoň ne takto veřejně.

Jak jsem řekl, odletěl jsem do Filadelfie.

Našel jsem tam muže jménem Karl Kopchek, který mi prozradil, že jeho dcera je skutečně rudovláska, je

to dvaadvacetiletá liliputka a jmenuje se Else Kopcheková. Karl měřil sto jedenadevadesát centimetrů a

měl vlasy černé jako uhel. Řekl mi, že svou dceru viděl naposledy, když se vrátil domů na Vánoce. Sdělila mu tehdy, že působí jako sociální pracovnice v San Juanu na Portoriku, od té doby o ní ale neslyšel a nevěděl ani, kde se nalézá a co dělá.

Ani já to nevím.

A proto Vám nyní píši znovu.

Je El ie Carpenterová (narozená jako Else Kopcheková) vskutku onou L. E., která mi prostřednictvím

Vašeho časopisu zaslala ono laskavé pozvání? Pokud ano, budu samozřejmě pokračovat v pátrání po její

osobě, dokud budu dýchat, a také ji jednoho dne najdu, vím, že ji najdu, a pak třeste se milenci dob dávno minulých! Vystoupíme spolu na výšiny Parnasu a otřeseme všemi legendami a mýty! Avšak, pánové, je to opravdu má L. E.? To mi můžete říci pouze Vy, protože pouze Vy máte její původní dopis, napsaný v

Oaken Bow minulého června a opatřený podle všeho jejím skutečným jménem a adresou (velkými

tiskacími písmeny), jak požadujete ve Vaší rubrice. Žádám Vás proto nyní jako životem protřelé muže o

radu. Mám přerušit pátrání po mé lakonické, božsky zaoblené trpaslici pyšnící se karmínovými loknami, o které se domnívám, že je onou L. E., jež Vám poslala výše citovaný krátký dopis? Zkrátka je můj miniaturní zázrak pouze přeludem či skutečnou liliputkou z masa a kostí, kterou tudíž stojí za to hledat?

Povězte mi to, pánové. Je Else Kopcheková onou L. E., která Vám psala v červnu? Prohlédněte Váš

archív, zapřísahám Vás, a pošlete na mou adresu odpověď v přiložené obálce opatřené mou adresou a

známkou. Nadosmrti Vám budu vděčen, pokud mi urychleně odpovíte.

Mé jméno i adresa nechť zůstanou utajeny.

Poprava

Placené předváděčky začaly den před Velikonocemi.

Strávil jsem víkend s rodinou na venkově, v pondělí odpoledne si sbalil věci a odjel do apartmá na

Západní Desáté ulici ve Vil age, jež mi blahosklonně půjčila dvojice přátel, která velikonoční svátky trávila v Chicagu. Byt byl malý a útulný, byla v něm ložnice, malá kuchyň s oknem do uzavřeného dvora a obývací pokoj s opravdovým krbem na dřevo. V ložnici, ze které se pro změnu otevíral výhled na Desátou

ulici, byla obrovská manželská postel s mosaznými pelestmi a opulentním přehozem z rudého brokátu. Na

stěně nad postelí visela lampička na čtení, na nočním stolku stál budík s přepínáním na rádio a na jednom z polštářů byl špendlíkem připíchnut vzkaz od Dotty: Milý Gene, prostěradla jsem vyměnila včera a pokud budeš potřebovat čisté povlaky, jsou ve vestavěné

skříni vedle kuchyně. Vem si cokoli budeš chtít z ledničky a baru, použij bez problémů rezervní holicí

strojek od Mika i můj psací stroj, který najdeš v ložnici na stole u okna. Papír a guma je v druhém šupleti vlevo. Ve čtvrtek mi sem přichází uklízet ženská z Jižní Karolíny, co se jmenuje Eudice, už jsem jí řekla, že jsem Ti půjčila náš byt. Užij si ty předváděčky, přijedem do města na premiéru.

Líbá Tě Dotty

Přečetl jsem si lístek a vybalil si všechny věci. Abych řekl pravdu, nebylo toho zase tolik, protože jsem vzal s sebou jenom jednu tašku s půltuctem čistých košil, pulovr, ponožky, pyžamo, zubní kartáček a elektrický holicí strojek. Cítil jsem se hodně nezvykle v tom newyorském apartmá. S Natálií jsme se přestěhovali na venkov krátce po narození našeho prvního dítěte. Petemu bylo deset, když se má hra začala zkoušet, což znamenalo, že na Cape Codu s jeho šedivými doškovými střechami jsme bydleli téměř jedenáct let. Na

domě byl ochoz a já si pamatuji, jak jednoho dne, když jsme stále vyjednávali o autorských právech a já se díky nepřebernému množství martini trochu zdržel ve městě, stála Natálie ve druhém poschodí se sepnutýma rukama v tradičním postoji námořníkovy ženy – se vztyčenou hlavou, rameny vystrčenými

dozadu a zapadajícím sluncem v zádech.

Tu první noc, kterou jsem ve městě strávil sám, jsem ji velice postrádal. Ulice dole zněla ustavičným

hlomozem aut. Ve tři ráno jsem zaslechl smích jakési dívky a po několik bláznivých vteřin si myslel, že Natálie je se mnou v ložnici. Vstal jsem z postele a přistoupil k oknu. Dívka, která se smála, měla na sobě zelené šaty. Byla to blondýnka, jednu paži měla ochable zavěšenou okolo krku muže, který ji doprovázel, a prohýbala se smíchy. Vrátil jsem se zpět do postele a za chvíli usnul. Budík mě vzbudil v devět hodin.

Zkouška měla začít v deset.

V poledne jsem věděl, co je zapotřebí udělat.

Myslím, že bych zde měl vysvětlit, že ti, kdo se věnují zkoušení nějaké hry, dříve či později upadnou do podivného hypnotického stavu, jenž si ovšem zpravidla navodí sami. Psaní dramat je osamělá činnost, vlastní produkce hry ale vyžaduje skupinové úsilí. Za jedinou čistou produkci hry jsem dříve považoval

situaci, kdy člověk nějakou hru píše a zároveň si v hlavě promítá konkrétní obrazy toho, jak by se celý děj měl odvíjet na jevišti. Nehrozilo, že se do takovéto produkce vloudí chyba způsobená lidským faktorem, žádný herec nemohl danou postavu zničit svým neuměním či nesprávnou interpretací, žádný režisér do ní

nemohl propašovat emoce, kterými ji neobdařil autor, žádný scénograf nemohl vymyslet výpravu, jež by

odporovala autorovým představám. Naopak v dramatikově hlavě vznikala nádherná, jedinečná bytost,

novorozenec, který jako zázrakem nebyl plodem něčí spolupráce, a který svému jedinému rodiči připadal

přímo neskutečně krásným (ačkoliv ve skutečnosti to mohla být zrůda). Míval jsem pocit, že hra je na

psacím stroji nejenom psána, nýbrž zároveň i předváděna před obecenstvem, které produkci odměňuje

nehynoucím potleskem.

Teď už vím, že hra zůstává pouze rukopisem – pokud ji tedy někdo neuvede na jeviště. Teprve pak začíná

žít a tento život je mnohdy zcela jiný – a vykazuje velmi často diametrálně odlišné kvality – než ten, na jaký drama aspirovalo na papíře.

Zkoušeli jsme hru už pátý týden a před sebou jsme stále měli devět dní předváděček, přičemž dvě

zkoušky měly být ve středu a dvě v sobotu. Přepsal jsem samozřejmě řadu scén ještě předtím, než jsme

začali s předváděčkami, a později předělal také polovinu druhého aktu. Pozoroval jsem šestičlenný

soubor, jak se seznamuje s jednotlivými rolemi, jak se vžívá do postav, které měl ztvárnit, jak před

premiérou vybrušuje svůj výkon na jevišti. Sledoval jsem režiséra, jak se potýká s některými obtížnými

aspekty dramatu, jak se herce snaží přimět k co nejlepšímu výkonu balamucením a lichotkami, jak se

zoufale snaží odhalit katarzi hry, onen jediný faktor, jenž jí dokáže dodat zdání reality, iluzi, že postavy v ní vystupující jsou bytosti z masa a kostí. Měl jsem za sebou snídani, oběd i večeři a každé z těchto jídel jsem strávil ve společnosti některého z těch, kdo se na realizaci hry podíleli, ať už všech či jen některých, naslouchal jsem jejich stížnostem a malicherným hádkám, musel jsem dokonce čelit flagrantnímu pokusu být sveden jednou z ženských postav, která se rozhodla „dostat se blíže k prameni“, jak to alespoň sama vyjádřila. S výjimkou jediné zkoušky (pobíhal jsem tehdy po městě s jedním člověkem z Timesů, který o mně psal článek) jsem se zúčastnil všech, a byl jsem do hloubi duše přesvědčen, že vše je na dobré

cestě, že společně pracujeme na tom, aby má hra měla úspěch.

A pak náhle přišlo onoho úterního rána to procitnutí, asi jako když hypnotizér luskne člověku prsty před obličejem a přiměje ho otevřít oči. Zhlédl jsem celou hru, poprvé od zahájení zkoušek jsem ji zhlédl celou, takovou, jaká byla. Viděl jsem ji od začátku do konce a chtělo se mi brečet. Opustil jsem divadlo ve chvíli, kdy Danny, náš režisér, začal hercům rozdávat lístky s poznámkami, které si napsal k jejich výkonům.

Prošel jsem se po Broadwayi a přemýšlel, co mám dělat, a pak jsem se rozhodl, že zavolám Natáli . Právě odjížděla do jeslí, aby vyzvedla Sharon, naši čtyřletou dceru.

„Naty,“ řekl jsem. „Jsme v průseru.“

„Co se děje?“

„Ta hra je jedna jediná hrůza.“

„Nesmysl,“ řekla Natálie.

„Miláčku, sledoval jsem ji od začátku do konce a je to hrůza. Vůbec nevím, co mám dělat.“

„Co chceš dělat?“

„Nevím.“

„Ale víš, Gene.“

„Ano, vím. Musím se nějak zbavit Dannyho.“

„Přesně tak.“

„Myslím, že jsem o tom uvažoval celou dobu.“

„Vím, žes o tom uvažoval.“

„Já ho ale, miláčku, mám rád.“

„Škodí nějak té hře?“ zeptala se Natálie.

„Ano.“

„Pak ho nahraď někým jiným, dokud je čas.“

„Miláčku…“

„Strávil jsi na té hře celý rok, miláčku,“ řekla Natálie. „Chceš se jen tak dívat, jak jde ke dnu?“

„Ne, ale…“

„Pak to udělej. Vyměň ho.“

Oba jsme několik dlouhých vteřin neříkali nic. Díval jsem se z telefonní budky, jak na křižovatce dvou ulic přede mnou vzniká zácpa. Řidiči hlasitě troubili a policista, divoce mávající pažemi, se rychle blížil ke kadilaku, který celý ten zmatek způsobil.

„Dobrá,“ řekl jsem nakonec.

„Musím jít pro Sharon.“

„Tak jo.“

„Gene?“

„Ano?“

„Miluji tě. Zavolej mi později, ano?“

„Samozřejmě.“

„Jaký je ten byt?“

„Je hezký.“

„Dobrá, popovídáme si později.“

„Tak jo,“ řekl jsem a zavěsil.

Večeřel jsem v Automatu a pak se vrátil na odpolední zkoušku. Sedl jsem si na balkón a snažil se hru

posuzovat objektivně. Říkal jsem si, že šok z dnešního rána možná zapříčinila předpremiérová nervozita, a snažil jsem se tomu, co se přede mnou odehrávalo na jevišti, vdechnout silou vůle život. Bylo to ale marné. Herci hru jen tak prochodili, scénu za scénou, a apaticky odříkávali své role, bylo to všechno

falešné a otravné pod psa. Nikým nepozorován jsem naslouchal, jak Danny ohlásil přestávku a baví se s

herci. Scény, které byly všem do posledního detailu jasné, jim náhle činily potíže, kladly příliš mnoho otázek souboru, jejž za týden čekala premiéra. A co bylo horší, Danny nevěděl, jak na ně odpovídat.

Pokud by hře řádně porozuměl, netápal by tak jako teď. Naslouchal jsem, jak se zmateně snaží vysvětlit

zádrhele vztahu otce a syna ve scéně, nad kterou jsem se potil dlouhé měsíce, a málem jsem vykřikl

zoufalstvím, když jsem si uvědomil, že to celé jenom zamotává tak, že tomu už nikdo neporozumí. Pokud

jsem ještě měl nějaké pochybnosti, zmizely právě v tomhle okamžiku.

Šel jsem nahoru ke kancelářím managementu a zeptal se Phil ipa, generálního ředitele divadla, kde bych

našel Beth. Řekl mi, že je patrně u Ho Tanga na druhé straně ulice. Beth byla má producentka,

osmačtyřicetiletá, dvakrát rozvedená, bezdětná žena. Před devětatřiceti lety vystoupila poprvé na jeviště newyorského divadla jako dětská herečka a někteří z jejích přátel o ní stále hovořili jako o Malé Beth, ačkoliv její modré oči byly nyní tvrdé jako pazourek a kolem úst se jí vytvořily dvě přísné vrásky. Seděla v baru restaurace s Edwardem, naším intendantem. Podnik se specializoval na čínskou a korejskou kuchyni a ačkoliv jsme zde nikdy neokusili jediné jídlo, každý z nás prohlašoval, že je vynikající. Bar sloužil jako velitelský můstek, na kterém jsme se scházeli, abychom při skleničce diskutovali o jednotlivých představeních, což podle všeho dělali Beth s Edwardem ve chvíli, kdy jsem se blížil k jejich stolku. Edward byl v mém věku, bylo mu třiačtyřicet, vypadal ale o něco starší, možná kvůli tomu, že nosil brýle s kostěnou obroučkou. Vždy měl na sobě trenčkot, ve dne v noci a za jakéhokoli počasí, venku i uvnitř.

Budil dojem člověka, který každou chvíli očekává telefonický hovor, jenž ho přinutí kamsi bleskově

odběhnout.

„Tak tady máme Geneho,“ řekl.

Beth odsunula sousední židli. Přejela mou tvář zkoumavým pohledem a hned se zeptala: „Je něco v

nepořádku?“

„Ano,“ řekl jsem. „Myslím, že se hra Dannymu vymkla z rukou, a že by měl být nahrazen někým jiným.“

U stolu se na okamžik rozhostilo ticho. Beth se podívala na Edwarda. Zdálo se mi, že neznatelně přikývla, její brada se ale možná pohnula směrem dolů jenom proto, že porozuměla tomu, co jsem řekl, ne proto, že by s tím souhlasila.

„Právě jsme o tomhle mluvili,“ řekla Beth.

„Souhlasíš se mnou?“

„To pořádně nevím. Musím si prohlédnout večerní předváděčku.“

„To ano,“ řekl jsem.

Neměl jsem příležitost promluvit s ní hned po předváděčce, protože Danny šel s námi na tradiční drink a znaleckou diskusi k Ho Tangovi. Po dvou představeních naplněných křečovitými výkony, při nichž si nemohl nepovšimnout do očí bijící letargie obecenstva, byl vyčerpán. A to, jak byl opotřebován, se také zračilo v jeho tváři. Byl to vysoký muž, bylo mu padesát, měl prošedivělé vlasy a na temeni hlavy malou lysinu. Měl temně hnědé oči, které neklidně pomžikávaly a byly neustále ve střehu, jako by čekaly, že se každou chvíli někde vynoří Veliký inkvizitor. Když na něco poukazoval, používal k tomu celou hlavu, a tou v okamžiku, kdy kladl nějakou otázku, trhl kupředu. Jeho nos byl příliš špičatý a nehodil se k jinak oblým rysům tváře a jen podtrhoval pohyb jeho hlavy. Měl oblá ústa, jejichž koutky mířily vzhůru, takže budil dojem, že se neustále dobře baví. Počkal jsem, až odejde k hrací skříni, aby pustil skladbu s názvem One More Time, která běžela v uplynulých pěti týdnech tak často, že se téměř stala hudebním mottem celého představení. Jakmile se zvedl od stolu, řekl jsem: „Tak co?“ Beth ale jenom šeptla: „Později.“

One More Time explodovalo v baru se stěnami a nábytkem stylizujícím bambusovou džungli podmanivým

rytmem navozujícím atmosféru asijských tropů a hypnoticky se opakujícím refrénem. Danny se vrátil ke

stolu a zahájili jsme tradiční post mortem, podrobnou diskusi o představení, dialozích, rytmu hry,

jednotlivých detailech, jenom ne o tom, co na ní bylo zásadně špatné: Dannym.

O půl jedné jsme opustili restauraci Ho Tang a strčili Beth do taxíku. Stále jsem neměl možnost s ní

promluvit. Přivolal jsem si rovněž taxík a do bytu na Desáté ulici dorazil ve tři čtvrtě na jednu. Když jsem vyťukal číslo Beth, linka byla obsazena. Zkusil jsem to o pět minut později a ona zvedla sluchátko hned při druhém zazvonění.

„Gene?“ zeptala se.

„Ano, to jsem já.“

„Právě jsem mluvila s Edwardem.“

„Co říkal?“

„Myslíme si, že máš pravdu,“ řekla. „Dannyho vyměníme.“

„Jak to provedem?“

„Ještě nevím,“ řekla.

„Koho vezmeme?“

„Nevím.“

„Beth, musíme se rozhodnout velmi…“

„Zítra je marine,“ řekla nevzrušeně. „Vymyslím si něco, abych na ně nemusela. Počkej na mě před Plazou

o půl třetí. Na něco už přijdeme.“

„Takže souhlasíš, abychom…“

„Ano, myslím, že se mu to vymklo z ruky,“ řekla Beth a vzdychla. „Drahoušku, jsem hodně unavená,

probereme to zítra.“

„Tak jo,“ řekl jsem. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc, Gene.“

Zavěsil jsem, a pak zavolal Natáli , abych jí oznámil, na čem jsme se s Beth dohodli. Pozorně mě

vyslechla, a pak řekla, že jsme udělali správně. Zhasl jsem a pokoušel jsem se usnout. Poslouchal jsem, zda na ulici znovu neuslyším dívku v zelených šatech, té noci se ale žádný smích neozval.

Newyorské ulice byly díky univerzitním prázdninám přecpané studenty. Když jsem kráčel vzhůru po Páté

avenue, záviděl jsem každému z nich. Zdálo se, že se všichni smějí nebo alespoň usmívají, vystavovali na odiv své zbrusu nové oblečení, zakoupené u příležitosti Velikonoc, užívali si vlahého jarního počasí, prohlíželi si výklady a vesele švitořili.

Beth seděla sama na kraji fontány a vyhřívala se na slunci. Vzala si modrý kostýmek, rukama svírala

kabelku položenou v klíně, tvář měla mírně předkloněnu a sluneční paprsky jí hladily krátké světlé vlasy.

Když s ní můj agent před půl rokem ukončil jednání, okamžitě mi zavolal a řekl: „Malá Beth, můj ty Bože, byla nadšením celá pryč.“ Během necelého měsíce sehnala osmdesát tisíc dolarů, během dalších čtrnácti dnů dala dohromady soubor a režiséra, pronajala divadelní sál, zařídila propagaci v tisku a reklamu – neznala přitom oddechu a zařídila to všechno velmi profesionálně, a to v branži, kterou šla fáma, že

dobrými producenty mohou být pouze osoby mužského pohlaví. Byla to nádherná, pracovitá, houževnatá

žena. Nikdy mi ale nepřipadla tak ztracená a zranitelná jako toho odpoledne před Plazou, kde se hřála na slunci na okraji fontány.

Než jsem k ní přistoupil, chvíli jsem ji pozoroval. Zdálo se mi, že se právě oddává onomu intenzivnímu a veskrze soukromému snění, které je hříchem jakkoli rušit. Nakonec jsem se k ní ale vydal a můj stín padl na překřížené ruce svírající kabelku v jejím klíně, a já řekl: „Nenastal přece konec světa, má drahá.“

Vzhlédla, obdařila mě prchavým úsměvem, krátce přikývla a poklepala na hranu fontány vedle sebe.

Posadil jsem se s rukama sepnutýma mezi koleny a tváří otočenou k Beth. Připadal jsem si najednou

velice starý, jako nějaký životem unavený pobuda pozorující holuby.

„Takže,“ řekl jsem. „Co podnikneme?“

„Angažujeme jiného režiséra, samozřejmě,“ řekla Beth.

„Není příliš pozdě?“

„Ne, to nemyslím. Máme před sebou celý týden, premiéra je až příští středu. Zažila jsem představení,

která se podařilo zachránit i za kratší dobu.“

„Co abychom mu ale nedávali padáka?“

„Myslím, že by nás zabili.“ Potřásla hlavou. „Herci cítí, co se děje. Nemají už v něho důvěru.“ Ještě jednou potřásla hlavou. „Je to všechno zatracená ostuda, ale už se stalo a buď mu dáme padáka nebo položíme hlavu na špalek s ním.“ Její oči se setkaly s mými, zářící a jasně modré ve slunečním svitu a stejně tak chladné a tvrdé. „Nemyslím si, že bys pro Dannyho byl ochoten položit hlavu na špalek nebo snad ano?“

Chvíli jsem přemýšlel. Pak jsem řekl: „Ne, nechci pro něj dávat hlavu na špalek.“

„Já také ne,“ řekla Beth. Vzala mé ruce do svých. Mohli jsme v těch slunečních paprscích vypadat jako

milenci, až na to, že jsme se bavili o popravě jednoho režiséra. „Napsal jsi dobrou hru, Gene,“ řekla.

„Udělala jsem až dosud vše, co jsem pro ni mohla udělat a teď už to musím dotáhnout až do konce.

Musím Dannymu dát padáka a musím to udělat velmi rychle, protože čas je nyní velkým přepychem, a my

si nemůžeme dovolit jím plýtvat.“

„Nemůžeme posunout premiéru?“

„Ano. To ale stojí peníze. Rozpočet máme už tak velmi napjatý.“ Ztěžka si povzdechla. „Ani nevíš, jak je mi to všechno proti srsti,“ řekla. „Znám Dannyho velmi dlouho. Tohle není první představení, které spolu děláme, víš?“

„Ano, vím.“

„Posledních pět let zažíval těžké časy. Nechci mu ublížit.“

„Ani já ne.“ Chvíli jsem přemýšlel, a pak řekl: „Možná že bychom to měli nechat být. Zkusíme jak to

dopadne, a pak uvidíme.“

„Ne,“ řekla.

„Jedná se jen o divadelní hru, Beth.“

„Jedná se jen o divadelní hru, Gene?“ Neodpověděl jsem. Unaveně pokývala hlavou. „Uděláme to, co

udělat musíme,“ řekla. „Jediné, co mě…“

„Ano?“

„Chci, aby s tím přišel sám. Chci, aby si uvědomil, že to představení za nic nestojí. Chci, aby nám sám navrhl, ať zkusíme vzít jiného režiséra.“

„Koho máš na mysli?“

„Už jsem mluvila s Terrym Brownem. Řekl, že ho ta věc zajímá.“

„Kdy jsi s ním mluvila?“

„Dnes ráno. Jsi pro, abychom ho vzali?

„Samozřejmě že jsem pro.“

„Tak dobře,“ řekla a znovu přikývla.

Několik dlouhých vteřin jsme seděli mlčky. A pak, protože jsme měli za sebou tu obtížnější část našeho

rozhovoru, během níž se rozhodlo, že jsme ochotni obětovat Dannyho pro blaho naší hry, jsme přistoupili k té druhé, mnohem snadnější debatě o tom, jakým způsobem onu popravu provedeme.

„Kdy to uskutečníme?“

„Dnes večer,“ řekla Beth. „Po představení.“

„Kde?“

„U Ho Tanga. Pokusíme se Dannyho přimět, aby sám pochopil, že hře škodí, postupně rozebereme, co je

na ní špatného.“

„A pak?“

„Když nám navrhne, ať zkusíme jiného režiséra, budu předstírat, že mě právě v tom okamžiku napadl

Terry.“

„Proč celá tahle komedie?“ řekl jsem. „Nemůžeme mu říct všechno na rovinu?“

„Už jsem ti to řekla. Nechci mu ublížit.“

„A co když to sám nenavrhne…“

„Myslela jsem na to,“ řekla Beth.

„Chci říct, co když ho vůbec nenapadne, že bychom taky mohli vzít jiného režiséra?“

„V tom případě mu řeknu, co chceme udělat,“ prohlásila Beth a vzdychla. „Na rovinu.“

I já jsem si nahlas povzdechl.

Potřásli jsme si rukama a ohlédli se oba přes rameno jako spiklenci – kterými jsme ostatně byli. Beth

zamířila k Central Park South, já šel po Páté avenue k Šestačtyřicáté ulici, a pak zamířil nejkratší cestou k divadlu.

Matiné ještě neskončilo.

Stál jsem na chodníku a díval se na plakát představení visící nad vchodem.

Nový název hry navrhl sám Danny týden předtím, než jsme ji začali nacvičovat. Pokaždé, když jsem se na

plakát díval nebo slyšel, jak někdo vyslovuje nový titul hry, cítil jsem, jak mě hryžou výčitky svědomí, jako bych svému dítěti dal jméno Max a později dobrovolně souhlasil s tím, aby se jmenovalo Percy. Nad titulem hry se skvěla jména hlavních představitelů – jak bylo určeno hereckými smlouvami, na něž ostatně brali mimořádný ohled také ti, kdo sestavovali divadelní plakáty a programy a podíleli se na reklamě v tisku – všechna byla vyvedena stejně velikými písmeny, stejným typem i barvou písma, dokonce i pozadí

bylo stejné jako u názvu představení. Pod nimi, jak už jsem řekl, byl titul hry (znovu jsem pocítil výčitky svědomí), pak jméno autora (písmo bylo ve srovnání s titulem čtvrtinové), jména představitelů vedlejších rolí (písmo bylo tentokrát poloviční) a pak jméno Dannyho (písmena stejné velikosti vzhledem k úspěchu představení, které režíroval s Beth jako produkční před pěti lety). Hleděl jsem na plakát a zmocňovalo se mě zoufalství, ne ale z toho důvodu, že mé jméno bylo vyvedeno vůbec nejmenším písmem, nýbrž proto, že jsem si přál, aby na poutači stálo ještě menším písmem, nejlépe tak, aby bylo nečitelné, aby je znali pouze autorovi nejbližší, jeho matka a žena, aby zůstalo skryto před nepřátelským světem plným zloby.

Ještě chvíli jsem zíral na plakát, a pak se dal dolů po Šesté avenue, kde jsem zalezl do jednoho baru.

Zavolal jsem Natálii až těsně před večeří, oznámil jí, na čem jsme se s Beth dohodli, a pak jí řekl, že se do rána možná zastřelím.

„Nestřílej se,“ řekla vážně.

„Jmenuj mi jeden jediný důvod, proč bych to neměl udělat.“

„Jmenuji ti čtyři důvody,“ odpověděla. „Jsem to já, Sharon, Peter a pes.“

„K čertu s tím zatraceným psem,“ řekl jsem.

„Nepil jsi náhodou maličko, miláčku?“ zeptala se sladce.

„Nepil jsem maličko, pil jsem pořádně,“ řekl jsem. „Mám pocit, že než tenhle den skončí, budu v sobě mít víc alkoholu, než jsem vypil za celý svůj dosavadní život.“

„Miláčku,“ řekla. „Vrať se do toho apartmá a dej si sprchu.“

„Dobrá, zlatíčko. Dám si sprchu.“

„Výborně.“ Pár vteřin přemýšlela. „Dej si hodně studenou sprchu.“

„Správně,“ řekl jsem. „Hodně studenou sprchu. Sbohem, miláčku. Zavolám ti později.“

„Zavolej mi kdykoli,“ řekla. „Hodně štěstí.“

Sprchu jsem si nedal. Namísto toho jsem z Šestačtyřicáté ulice odkráčel na Čtyřiatřicátou, tam si vzal na křižovatku Čtyřiačtyřicáté a Šesté avenue taxík, snědl čtyři hotdogy s kysaným zelím u stánku na rohu, a pak šel na Columbus Circle, posadil se vedle Objevitelovy sochy a přemýšlel, kam se vždycky podějí holubi, když se setmí. Potom jsem seděl u Ho Tanga a čekal, až přijdou Danny a Beth. Když se objevili,

všiml jsem si, že jim jde v patách Edward. Danny odkráčel zvesela k hrací skříni a korejským šerem baru za chvíli zazněly divoké rytmy One More Time.

„Gene!“ zakřičel na mě. „Kde jsi k čertu byl? Přišel jsi o nejlepší předváděčku, jakou jsme kdy měli!“

„Měl jsem schůzku s…“

„Bylo to úžasné,“ řekl, když se vrátil ke stolu. „Jedním slovem úžasné!“

„… se svým agentem,“ zamumlal jsem. „Musel jsem se s ním sejít.“ Hledal jsem očima Beth, která si v tu

chvíli sundávala kabátek z per-ziánu. Ten pak přehodila přes opěradlo židle, na níž jsem seděl. Z její tváře jsem nedokázal vyčíst absolutně nic.

„Obecenstvo bylo nadšením bez sebe!“ řekl Danny. Zaplul na lavici do boxu tak, že měl Beth i mě přímo

proti sobě. Edward seděl po jeho pravé ruce a po levici měl výklenek vyplněný zrcadlovou stěnou.

Vypadalo to, jako bychom ho obklíčili ze všech stran a on před námi neměl úniku. „Smáli se přesně tam,

kde se měli smát,“ řekl. „Byli zticha, když měli být a plakali, když… Beth, všimla sis, jak bylo v hledišti ticho při té ústřední scéně?“

„Ano,“ řekla. „Bylo tam ticho jako v kostele.“ Její hlas zněl velmi nezúčastněně. Stále jsem nevěděl, jak to dopadlo.

Objednali jsme si rundu a Danny mi vyprávěl, o co jsem přišel, připomněl každou repliku, nad kterou

obecenstvo řičelo smíchy, vysvětlil mi, že závěrečná scéna, v níž otec hovoří se svým synem, byla tak

vydařená, že to všem přímo utrhlo srdce a prozradil mi, že po druhé přestávce přistihl v hale jednu starší dámu, jak usedavě pláče. Poslouchal jsem a uznale kýval hlavou a čekal, až mi Beth hodí udičku.

Zvládneme to nebo ne? Nebo po dnešním představení změnila svůj názor?

„Je tam stále spousta nepodařených věcí,“ řekla konečně a já se na ni rychle podíval. Takže se do toho

dáme. Přikývl jsem a zvedl si brýle na čelo.

„Ach, jistě,“ řekl Danny. „Spousta maličkostí, které se trochu nepovedly, ale nic takového, že bychom to během následujícího týdne nedokázali vylepšit. Řeknu ti, že jsem si nikdy za celý svůj život nebyl žádným představením tak jist jako tentokrát. Ještě před několika dny bych tohle netvrdil, dnes večer se ale podařilo všechny ty věci nějak skloubit dohromady.“

Šťastně se usmál, oním podmanivým chlapeckým úsměvem, jeho oči zářily nadšením. Zvedl ke rtům

skleničku, a v tu chvíli Beth řekla: „Jsem ráda, že uznáváš, že to vyžaduje ještě hodně práce, Danny.“

„Samozřejmě,“ řekl Danny a napil se. „Měl jsi ale přesto u toho dnes večer být, Gene. Byl bys nadšen.“

„No, já to viděl včera večer,“ řekl jsem. „A viděl jsem taky předváděčku předevčírem.“

„To se nedá srovnat,“ řekl Danny a znovu pozvedl skleničku ke rtům. „Nemám pravdu, Beth? Byla to dvě

úplně rozdílná představení.“

„Ze dne na den nelze očekávat žádné zázraky,“ řekl jsem.

„To říkáš mně? Ze dne na den nelze očekávat vůbec nic,“ řekl Danny. „V tom představení je teď zahrnuta

spousta tvrdé práce.“

„Já mluvil o té předváděčce předevčírem…“

„Na tu zapomeň. Počkej, co ti předvedeme zítra. A mimochodem, co jsi to vlastně za autora? Jak můžeš

bojkotovat vlastní hru týden před premiérou? Je prostě přepracovaný, to je všechno,“ řekl Danny, zasmál se a strčil loktem do Edwarda. Edward se zády opíral o zeď, límec trenčkotu měl ohrnutý a v brýlích s kostěnými obroučkami vypadal jako mafiánský zabiják. Zatím neřekl ani slovo.

„Měl jsem pocit, že jsi tu scénu mezi otcem a synem pojal ze špatného úhlu,“ řekl jsem. Bylo mi hned

jasné, že příliš spěchám. V očích Beth vzplál varovný plamínek.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Danny.

„Včera. Na té předváděčce. Měl jsem dojem, že herci jsou z toho všeho…“ Několik vteřin jsem počkal.

„Dost zmatení,“ řekl jsem pak.

„Jo?“ Danny pokrčil rameny. Pak uchopil skleničku a vyprázdnil ji do dna. „Dnes večer bys ten dojem

neměl. Pokud byl někdo na jevišti zmatený…“

„Myslím, že Gene má tak trochu pravdu,“ řekla Beth opatrně. „Stále si nejsem jista, že ta scéna vypadá

přesvědčivě.“

„Cože?“ řekl Danny. Zamával na číšníka a naklonil se kupředu. „V čem je teda chyba, Beth?“ zeptal se. Z

jeho hlasu bylo cítit zájem, obavy i respekt. Neustále sledoval obličej Beth. Číšník přistoupil ke stolu, a tak ji zbavil povinnosti okamžitě odpovědět. Objednali jsme si další rundu. Z hrací skříně se znovu ozvalo One More Time.

„Beth?“ řekl Danny.

„Nevím, jak bych začala,“ odpověděla.

„No tak, přestaň,“ řekl Danny a zasmál se. „Ta scéna přece nemůže být tak špatná.“

„Jenomže je,“ řekl Edward zničehonic. Kategoričnost toho, co řekl, nás všechny šokovala. Danny se na

něj podíval, jako by právě dostal ránu pěstí.

„Ta scéna mezi otcem a synem?“ zeptal se nevěřícně.

„Ano,“ řekl Edward a přikývl.

„Ach jé, já…“ Danny se odmlčel. „Řekni mi, co je na ní špatného?“

„Spousta věcí,“ zamumlal jsem.

„Cože?“

„Řekl jsem, že…“

„Špatných je na ní spousta věcí,“ řekla Beth.

„Co třeba?“ řekl Danny a sáhl do kapsy pro poznámkový blok. Vytáhl propisovací pero, otevřel blok na

desce stolu a zabořil špičku pera do vzduchu těsně nad čistou stránkou. „Dobrá, pusťme se do toho,“ řekl a trhl hlavou kupředu. „Začněme, od toho jsme přece tady.“

„Herci nechápou, co mají hrát,“ řekl jsem.

„Vysvětlil jsem jim to tolikrát, že to musí stačit,“ řekl Danny.

„Oni tomu ale přesto nerozumí.“

„Pak jim to budu muset vysvětlit ještě jednou,“ řekl a přikývl. Zničehonic se na mě zahleděl a jeho hlava vystřelila znovu kupředu. „Já tomu ale rozumím, nebo snad ne? Chci říct, já jsem to neinterpretoval špatně, že ne? Jestli jsem něco pochopil, pak je to poselství tvé hry, Gene,“ řekl a krátce se zasmál.

„Zdá se ale, že herci nevědí, co vlastně hrají,“ řekl jsem a naježil se.

„Podíváme se na tu scénu, neboj se,“ řekl. „Bude to první věc, kterou si zítra vezmu na starost.“

„Nejde jenom o tuhle scénu,“ řekla Beth. „Zdá se, že herci vůbec nechápou, co vlastně předvádějí.

Všeobecně.“

„V té hře, chceš říct?“ zeptal se Danny.

„Ano.“

„V celé té hře?“

„Ano.“

Číšník přistoupil ke stolu s našimi drinky. Danny zíral na Beth sedící proti němu. Její oči před jeho

pohledem neuhnuly ani o milimetr.

„Nevím, jestli rozumím, co mi chceš říct,“ řekl.

„Chci říct,“ prohlásila Beth, „že herci potřebují více režijních pokynů.“

„Více režijních pokynů?“

„Ano.“

„Chceš říci, že potřebují více stimulů?“

„Ne, více režijních pokynů,“ řekla Beth.

„Podívej se, o stimulaci jsem s nimi mluvil tolikrát, až mi z toho dřevěněl…“

„Řekla jsem více pokynů.“ Na chvíli se zarazila. Její oči byly světle modré a tvrdé a chladné a blyštěly se.

Zdálo se, že je Danny přišpendlen ke zdi, obklíčen ze všech stran a nemůže uniknout pronikavému

pohledu těch očí. „Více pokynů,“ opakovala. „Ze strany režiséra.“

V Dannyho tváři se objevil první náznak paniky. Chvíli upřeně zíral do očí Beth, jako by se ji pokoušel hypnotizovat, pak otočil hlavu a podíval se na Edwarda a poté zabořil svůj pohled do mé tváře.

„Myslíte, že bych na ně měl být přísnější, to mi chcete říct?“ zeptal se.

„Danny,“ řekl jsem. „Zdá se nám, že…“

„Danny,“ řekl Edward. „Prostě to nefunguje, opravdu ne. Možná, že se příliš držíš tématu hry, možná…“

„Nedržím se ho o nic víc než vy,“ odvětil Danny. „Myslel jsem, že to dnes dopadlo dobře. Když se premiéra vydaří jako dnešní představení…“

„Dnes to bylo úplně stejné jako předevčírem,“ řekla Beth ostře.

„Měl jsem dojem, že…“

„Je jedno, jaký jsi měl dojem,“ řekla Beth. „Herci neví, co předvádějí a tys jim nebyl schopen říct, co je na tom všem špatně.“

„Tak dobrá, zlatíčko, když myslíš, že víš, co je na tom špatného, rád bych se s tebou podělil o tohle

tajemství,“ řekl Danny a zvedl hlas. „Jenom mi řekni, v čem to k čertu je a já to už nějak zařídím.“

„Nemyslíme si, že to dokážeš,“ řekla Beth.

Pronesla ta slova měkce, asi tak jako by se snažila odlehčit obzvláště silnou scénu předváděnou na

jevišti, s tím rozdílem, že nic nepředvá-děla. Zatímco hovořila k Dannymu, otočila ke mně hlavu, aby se vyhnula jeho očím a bradu přitom opřela o své pravé rameno.

„Nerozumím ti,“ řekl Danny, já ale věděl, že všechno konečně pochopil, věděl jsem, že nyní už bylo

všechno jasné, všechno už bylo řečeno, a on to pochopil a teď už jen zbývalo uštědřit mu onu poslední

ránu z milosti.

Nevím, kde se ve mně vzala ta odvaha. Myslím, že to způsobila Beth, která stále seděla s bradou

položenou na rameni a nevěděla, jak do toho. „Chceme tě nahradit někým jiným,“ řekl jsem a u žaludku se mi zničehonic udělalo mdlo.

„Tak proč to neřeknete hned?“ vyštěkl Danny.

„Prostě to celé nefunguje,“ řekl jsem.

„Samozřejmě.“

„Máme ještě týden,“ řekl Edward. „Snad se nám podaří tu věc zachránit.“

„Jistěže.“

„Danny, pochop to, prosím tě,“ řekla Beth.

„Tohle mi už neříkej!“ vykřikl Danny a u stolu se rozhostilo ticho. Podíval se dolů před sebe na svou

skleničku. Zdálo se, že je najednou v rozpacích, jako by jeho neschopnost pochopit všechno hned a s

nadhledem byla něčím zahanbujícím, jako by pouze to, že nám celou tu věc nedokázal ulehčit – a nic

jiného – mělo nyní za následek fakt, že se málem rozplakal. Byl na něj žalostný pohled, já ale nedokázal odtrhnout oči od tváře, která se přede mnou bortila jako hrad z písku. „Mohli jste si celý ten tyátr odpustit, to přece víte,“ řekl. „Nejsem žádný začátečník. Jestli chcete zkusit někoho jiného, tak to udělejte. Nejsem žádný amatér.“

„Danny,“ začala Beth a natáhla přes stůl paži, aby ho chytla za ruku.

„Ano, chceme zkusit jiného režiséra,“ řekl jsem ostře, zděšen myšlenkou, že by všechno ještě dokázala

nakonec zhatit tím, že jej chytne za ruku a ztratí rozhodnost, kterou vykazovala až do této chvíle, a dovolí soucitu a věrnosti vůči starému kamarádovi, aby zabránily vykonat to, co je nezbytné a co už téměř bylo vykonáno.

„Chceme zkusit jiného režiséra?“ zeptal se Danny. „Nebo to chceš jenom ty, Gene?“

Naše pohledy se ostře střetly a on pak pomalu obrátil tvář k Beth. Její ruka se zastavila na půli cesty, dlaň Beth byla ale stále otevřená, jako by jej chtěla uchopit za zápěstí. Něco mezi nimi proběhlo, série neviditelných impulzů, něco, co jsem nedokázal přesně definovat, bylo to stejně průzračné jako vzduch,

pevně zaklesnuté v křížové palbě jejich pohledů. Trvalo to neúnosně dlouho, byla v tom bolest, hrobové

ticho, věčnost. Pak Beth stáhla ruku zpět, položila si ji do klína a řekla: „Já to chci taky, Danny. Všichni to chceme.“

„Dobrá,“ řekl, krátce přikývl a zahleděl se na hrací skříň, jako by se obával, že i skladba, kterou pustil, zničehonic skončí. Ještě jednou přikývl.

„Kdo to bude?“ řekl.

„Přemýšleli jsme o Terrym Brownovi.“

„Už jste s ním mluvili?“

„Ne, ještě ne,“ řekla Beth rychle.

„Je ve městě?“

„Myslím, že ano.“

„Tak dobrá, zavolejte mu.“

„Danny, chtěla bych, abys…“ začala Beth.

„Zavolej mu,“ řekl jsem.

Vzdychla, přikývla a řekla směrem k Edwardovi: „Máš deseťák?“ A pak šla k telefonní budce, aby zavolala muže, který měl zachránit mou hru.

# # #

Stáli jsme spolu, Beth a já, toho večera, kdy se konala premiéra, a před sebou jsme měli celý parter. Viděl jsem Natálii, jak sedí v šesté řadě uprostřed, mé rodiče měla po levé ruce a své zase po pravé. Měla na sobě dlouhé zelené šaty a na krku perlový náhrdelník. Vypadala nádherně, tak jako vypadala před téměř dvaceti lety, když ke mně přistoupila v tom parčíku za univerzitou v City, dala si ruce v bok a řekla: „Má přítelkyně Nancy tvrdí, že chceš znát mé jméno. Proč?“ Její obličej zářil stejně jako tehdy.

Věděli jsme samozřejmě, že za pět minut půjde opona nahoru. První replika, na kterou mělo obecenstvo

zareagovat smíchem, prošla aniž by se ozvalo jediné uchechtnutí a já cítil, jak Beth vedle mne ztuhla a rychle jsem zkřížil ukazovák a prostředník, což jsem naposledy udělal, když mi bylo sedmnáct.

Následovala další replika, po níž měl přijít opět smích, obecenstvo ale nezareagovalo a herci si apati

diváků rázem uvědomili a začali tlačit na pilu a hrát teatrálně a zcela zapomněli, o čem ta hra je a

zaměřovali se pouze na to, zda zaslechnou nějaký smích v okamžicích, kdy měl přijít, a obecenstvo si tak odcizili úplně. Ve chvíli, kdy se dostali k vážné části dramatu, někde uprostřed prvního aktu, odcizili se v sále úplně každému. Ve chvíli, kdy poprvé spadla opona, lidé v sále pokašlávali, posmrkávali a neklidně poposedávali.

Když ke mně Natálie přiběhla chodbičkou mezi sedadly, uchopil jsem ji za ruku. Tázavě se na mě

zahleděla. Přikývl jsem a řekl: „Myslím, že jsme to projeli, Naty.“ Stiskla mi dlaň a řekla jen: „Ano, Gene.“

Přestávku jsme strávili v zákulisí, kde jsme se snažili povzbudit herce, tvrdili jim, že všechno probíhá hladce, jen žádné násilí, obecenstvu se hra líbí, tohle bude trhák. A herci, zrůžovělí vzrušením po dlouhých šesti týdnech úporných zkoušek, nám všechno věřili do posledního slova, a pak vyšli na jeviště s odhodláním dotáhnout v průběhu dalších dvou aktů své vítězství až do konce.

Potkal jsem Beth opět vzadu v parteru.

„Nepotřebuješ skleničku?“ zeptala se.

„Myslím, že ano,“ řekl jsem.

Vzala mě za paži a vyšli jsme spolu ven a přešli přes ulici, kde jsme se ukryli v příjemném přítmí, jež všem nabízel Ho Tang. Hrací skříň stála mlčky v rohu. Ani jeden z nás do ní nestrčil peníze. Sedli jsme si k baru a objednali si pití. Beth na sobě měla černou róbu s diamantovou jehlicí zabodnutou těsně pod sedlem šatů. Vzal jsem si smoking a nabíranou košili s manžetovými knoflíčky, které mi Beth koupila k premiéře.

Pozvedli jsme sklenice, přiťukli si a Beth řekla: „Tak na tu příští, Gene.“

„Na tu příští,“ řekl jsem.

Pili jsme potichu ze skleniček.

„Je to zatracená ostuda,“ řekla Beth.

První recenze se objeví později večer, budeme je slyšet z telefonního sluchátka, tak, jak je připravili kritici píšící pro New York Times a News a později uslyšíme i tu, kterou přinese Washington Post, a pak si koupíme ranní noviny a přečteme si to, co jsme předtím slyšeli ve sluchátku, a budeme se navzájem

utěšovat uprostřed té ponuré noci, zatímco večírek na oslavu premiéry u Sardiho nás milosrdně spolkne a stejně milosrdně také následně vyzní do ztracena. V tom čase ale už budeme úplně otupělí a všechno nám bude jedno, a tak jsme spolu seděli v tom baru a společně prožívali smrt té hry a poprvé po dlouhé

době jsme hovořili také o jiných věcech, o mých dětech, o tom, že Sharon musíme nechat vytáhnout

mandle, jaké těžkosti má Beth s tím nalézt ženskou na uklízení, jaké šance skýtá toho roku Metropolitní a jak příjemné bylo počasí po celý minulý týden.

Oba jsme vypili víc, než jsme měli a do divadla se nevrátili ani po druhé oponě. Snažili jsme se nemyslet na to, co se děje v divadelním sále přes ulici, a to se nám nakonec podařilo. Vydaný napospas opilé sebelítosti jsem pak do hrací skříně strčil čtyři čtvrťáky a oba jsme s dojetím poslouchali hudbu, neustále přikyvovali a zachmuřeně hleděli do skleniček před sebou, chvílemi vzdychali, a pak objednávali další whisky a pustili se do nekonečného opileckého blábolení, které si budu navždy pamatovat, ačkoliv sám

jsem byl namol.

„Udělali jsme všechno, jak jsme udělat měli?“ zeptala se Beťh, položila mi ruku na rameno a opřela o mě hlavu.

„Doufám, že jo,“ řekl jsem a pokusil se zapálit si cigaretu.

„Ne, řekni,“ prohlásila Beth. „Udělali jsme tu správnou věc?“

„Nevím.“

„Bylo to těžké.“

„Bylo to moc těžké.“

„Víš jak těžké to pro mě bylo tamtoho večera?“

„Kterého večera?“

„Toho večera, co jsme mu to řekli.“

„Bylo to moc těžké,“ řekl jsem.

„Ano, víš ale, jak těžké to bylo?“

„Jak těžké to bylo?“

„Chodili jsme spolu.“

Hleděl jsem jí přímo do tváře, byla kousek ode mne, zaklesnutá mezi barem a mým ramenem, a oči se jí

prudce leskly. „Danny a já,“ řekla, krátce přikývla, a pak dodala: „Před mnoha lety.“

„Poslouchej,“ řekl jsem. „Možná bychom se měli vrátit.“

„Vrátit kam?“ zeptala se.

„Na druhou stranu ulice.“

„K čemu by to bylo?“

„Jen tak…“

„Tam se nic nezměnilo.“ Zvedla sklenici, vyprázdnila ji a postavila ji na barový pult. „S žádným chlapem jsem nikdy nebyla šťastná,“ řekla. „Nikdy. Dáš si další drink? Ještě dvakrát,“ řekla barmanovi. „S Dannym to vydrželo déle, než jsem si původně myslela,“ dodala. „Potkala jsem ale jiného, učitele z Yale, zkoušela jsem tam nové představení. Myslím v New Havenu.“

„Ano,“ řekl jsem.

„Zabouchli jsme se do sebe.“ Pokrčila rameny, podívala se na barmana, zda nám připravuje pití, a pak

řekla: „Bydleli jsme tehdy na Osmapadesáté ulici, Danny a já. V takovém malém bytečku na Osmapadesáté. Jela jsem z New Havenu tenkrát ve tři ráno. Merrittem. Víš, co je Merritt?“

„Jistěže.“

„Byl úplně prázdný. Ve tři hodiny ráno. Danny byl v posteli, když jsem se vrátila do bytu. Všude bylo

naprosté ticho. Rozhodla jsem se, že mu to řeknu. Řekla jsem si, že to bude to nejlepší, co můžu udělat.

Nechtělo se mi lhát, předstírat, že všechno je… jako dřív. Tak jsem si sedla na kraj postele, bylo tam tak ticho, nevím, bylo to jako… v celém domě bylo strašné ticho. A já řekla: Danny, je konec.“

„Suché martini a whisky s ledem,“ řekl barman.

Beth uchopila svou skleničku. Usrkla trochu whisky a pak řekla, aniž se na mne podívala: „Danny tomu

nechtěl věřit. Řekl: Ne, Beth, to není pravda. V celém domě bylo takové strašlivé ticho. Řekla jsem mu, že mám jiného chlapa, a on jenom říkal: Ne, ne, ne. Člověk mohl slyšet, jaké je všude kolem nás strašlivé ticho, jako by právě nastal konec světa. Ne, ne, ne, říkal Danny, a já říkala: Prosím tě, snaž se to

pochopit.“

„Pojďme zpátky,“ navrhl jsem. „Beth, chci vidět, jak to dopadne.“

„A minulý týden jsem mu provedla stejnou věc. A znovu mu řekla, ať se to snaží pochopit.“ Uchopila

skleničku a dopila ji do dna. „Udělala jsem to kvůli tvé hře,“ řekla.

„Já vím.“

„Nechtěla jsem ho angažovat. Dělala jsem to kvůli sobě. Chtěla jsem to nějak srovnat, napravit, jak jsem mu tenkrát dala ty kopačky. Něco mu za to dát, víš. Nějakou příležitost. Dala jsem mu padáka jen proto, abych se pokusila zachránit tvou hru. Udělala jsem to pro tebe.“ Potřásla hlavou. V očích měla slzy.

Upřeně jsem se na ni zadíval. Všechno se najednou zdálo nesmyslné. Ta hra tam v sále přes ulici byla

propadák.

„Muselo se to takhle udělat,“ řekla prudce a upřela na mě své oči, modré a tvrdé a studené. „Jistě, teď, když máme za sebou tohle fiasko, je snadné říct, že jsme mu neměli dávat padáka, že jsme to s ním měli zkusit. Řekni mi ale něco, Gene. Řekněme, že by ta hra byla trhák. Stála by za tohle všechno?“

A jelikož jsem byl opilý, nenašel jsem na tuhle otázku odpověď.

Narozeninový večírek

Byl stále velmi opilý, když někdo, pilot nebo navigátor, bylo úplně jedno, kdo to byl, řekl cosi do

reproduktorů. Překulil hlavu po opěradle na jednu stranu a zadíval se okénkem, které teď měl přesně v

úrovni pravého ramene, dolů na špendlíkové hlavičky světel vyskakujících v dálce před ním. Přemýšlel, co to vlastně bylo, to, co zaznělo z reproduktorů, když uličkou mezi sedadly přišla světlovlasá letuška, zůstala na okamžik stát a usmála se na něj.

„Připoutal byste se prosím, pane?“ požádala ho.

„To bych rád,“ odpověděl. Opětoval její úsměv a začal hledat přezku bezpečnostního pásu, nadzvedl se

na sedadle a šmátral pod sebou zoufale rukou, zatímco letuška stála nad ním a shovívavě se usmívala.

„Můžu vám pomoci?“ zeptala se.

„Buďte tak laskavá,“ řekl.

Sklonila nepatrně hlavu a proklouzla k němu kolem prázdného sedadla po jeho levici. S úsměvem

uchopila oba konce bezpečnostního pásu a zaklapla přezku, zatímco on jí zlehka a se čtveráckým

úsměvem položil prsty pravé ruky zevnitř na pravé stehno těsně nad kolenem. Vůbec na to

nezareagovala, netrhla sebou, nezaječela, neudělala vůbec nic. Pouze na něm upravila bezpečnostní

pás, ustoupila zpátky do chodbičky a řekla: „Tak to bychom měli, pane.“

Docela ho to šokovalo. Tak tohle je sebekontrola, pomyslil si, tomuhle říkám umět zachovat klid. A

přemýšlel nad tím, zda se v jeho hlavě neodehrál nějaký zkrat, když mozek poručil ruce, aby sáhla na to obnažené stehno, příkaz však nebyl vykonán. V tom případě se ale nic nestalo a dívčina neuvěřitelná chladnokrevnost a klid, schopnost zůstat tváří v tvář nebezpečí usměvavou matkou utěšitelkou

nepředstavovalo nic, co by člověk měl obdivovat. Panebože, jsem ale pořádně nalitý, pomyslel si.

Nedokázal pochopit, jak se mohl tak opít, tím spíše, že s naprostou určitostí věděl, že letecké společnosti na celém světě zachovávají železné pravidlo přikazující nenalévat kterémukoli pasažérovi během letu víc než dvě whisky. Začalo v něm nicméně klíčit podezření, že ještě předtím, než nastoupil do letadla, spořádal nepřeberné množství pití, ačkoliv si v tom okamžiku na něco podobného nedokázal vzpomenout,

zejména, když se svět kolem znenadání nahnul na jednu stranu. Zářivě rudá a zelená a bílá světla, která ještě před chvílí ubíhala v dálce, se objevila náhle v bezprostřední blízkosti za okénkem, a on si pomyslel, panebože, řítíme se k zemi.

Okamžitě si ale uvědomil, ke své nekonečné úlevě, že letoun pouze opisuje kruh při nalétávání na letiště, podle všeho to byl New York, ačkoliv si nedokázal vzpomenout, že by při nějakém letu do New Yorku viděl podobná světla, roztroušená po krajině, na míle daleko, ach bože, byl to nádherný pohled, a probudila se v něm touha, dovědět se kde je.

Ona chladnokrevná světlovlasá letuška roztáhla skládací zástěnu oddělující komfortní třídu od zbytku

kabiny, a pak zamířila ke svému sedadlu, aby se připoutala. Nesla přikrývku nebo něco podobného.

Vzpomněl si, že v letadle začnou před přistáním vždycky zničehonic uklízet, aby všechno bylo v pořádku.

Řekl: „Slečno?“, a když se zastavila v uličce mezi sedadly, všiml si, že se drží v bezpečné vzdálenosti.

„Slečno, kde to jsme? Někde přistáváme, že?“

„Ano?“

„Chci říct, kde to přistáváme?“

„V Los Angeles,“ řekla.

„Ach, bože,“ vzdychl. „Nikdy předtím jsem nebyl v Los Angeles.“ Na chvíli se odmlčel, a pak se usmál.

„Slečno?“

„Co si přejete? Musím se jít připoutat.“

„Já vím. Chtěl jsem se vás jenom na něco zeptat. Strčil jsem vám před chvílí ruku pod sukni?“

„Ano, to jste strčil.“

„Před malou chvílí?“

„Ano.“

„Děkuji,“ řekl.

„To je všechno, co jste chtěl?“

„Ano, děkuji vám.“

Letuška se usmála. „Tak dobrá,“ řekla. Chtěla odejít dopředu, pak se ale zarazila, otočila se, naklonila se k němu a zašeptala: „Máte studené ruce.“

„Děkuji,“ řekl.

„To je v pořádku,“ odpověděla, usmála se a šla dopředu.

Přitiskl čelo na sklo a pozoroval světla před sebou. Byla čím dál blíž. Už dokázal rozeznat auta, pohybující se po silnici, neónové reklamy a semafory blikající nad křižovatkami, Lionelův dětský vlak, který mu otec koupil před lety k Vánocům, domečky vyfukující kouř, sáhni dolů jako Pánbůh a zvedni ta malá autíčka, jako v tom filmu s Rolandem Youngem, ve kterém se nad hlavou hlavního hrdiny objevil hrozící ukazovák

Všemohoucího. Vše kolem něj začalo náhle ubíhat, země se přibližovala oslepující rychlostí a letištní

budovy před ním vyskočily v jediné barevné šmouze. Ucítil, jak kola letounu vibrují na povrchu ranveje, když se dotkli země.

A je to, pomyslel si.

„Právě jsme přistáli na losangeleském mezinárodním letišti,“ oznamoval hlas v reproduktoru. Tentokrát

věděl s jistotou, že nepatří pilotovi, ačkoliv dnes létají s tryskovými letadly i ženy. „Je tři čtvrtě na sedm místního času, venkovní teplota činí šestadvacet stupňů Celsia. Žádáme cestující, aby zůstali připoutáni, dokud letoun nedorazí k letištnímu terminálu a motory se nevypnou. Doufáme, že v brzké budoucnosti opět využijete služeb naší společnosti. Děkujeme vám. Posádka letadla se s vámi loučí a přeje vám

veselé Vánoce.“

„Já děkuju vám,“ řekl nahlas. „I vám veselé Vánoce.“ Rychle rozepnul přezku bezpečnostního pásu a

vstal, aby z přihrádky nad svou hlavou vytáhl plášť, který tam předtím strčil. Z reproduktoru se ještě

jednou ozval letuščin hlas a jemně ho upozornil: „Dámy a pánové, zůstaňte, prosím, sedět, dokud letoun

zcela nezastaví. Děkuji vám.“

„Já děkuju vám,“ řekl znovu. „A zapomněla jste nám popřát veselé Vánoce.“ Zůstal vztyčený, protože

letadlo muselo každou chvíli zůstat stát, ačkoliv stále ještě slyšel dunění motorů. Začal si oblékat kabát, blonďatá letuška ale přišla uličkou mezi sedadly k němu a řekla: „Posadil byste se, pane, dokud nezastavíme před letištní budovou?“

„Jistěže,“ řekl, zůstal ale stát.

„Pane, byli bychom vám velice vděčni, pokud…“

„Jste ta nejchladnokrevnější mladá dáma, jakou jsem za celý život potkal,“ řekl.

„Díky, byl byste ale…“

„Jste Švédka?“

„Ne, pane, já…“

„U nás v kanceláři máme jednu Švédku a ta je také velmi chladnokrevná. Během vánočního večírku dnes

kupříkladu neváhala vyskočit na okno.“

„Cože?“ řekla letuška. „Skočila ven?“

„Ne. Jistěže ne! Vyskočila na okno. Na parapet.“

„Ach tak,“ řekla letuška.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„Radleyová.“

„To nezní příliš švédsky,“ řekl. „Já jsem Arthur. Všichni mi říkají doktůrku.“

„Vy jste doktor?“

„Ne, jsem filmový výtvarník, všichni mi ale říkají doktůrku. Jak jste říkala, že zní vaše jméno?“

„Jsem Iris Radleyová. Slečna Iris Radleyová.“

„Páni, to je ale legrační jméno pro švédské děvče,“ řekl.

„Proč vám říkají doktůrku?“

„Protože nosím brýle.“

„Tak dobrá, doktůrku,“ řekla. „Podařilo se vám úspěšně zůstat stát po celý čas rolování po letištní ploše.“

„Děkuji vám,“ řekl.

„Bavte se v Los Angeles dobře.“

„To budu. Jsem tu poprvé.“

„Je to hezké město.“

„Jsem si jist, že je to nádherné město. Mají tu nádherná světla.“

„Víte, kam si máte jít vyzvednout zavazadla?“ zeptala se starostlivě. Kráčeli spolu uličkou k východu.

Plášť, který měl na sobě, mu zničehonic připadal velice rozměrný.

„Ne,“ řekl. „Kde se vyzvedávají zavazadla?“

„Máte zavazadlový lístek?“

„Ne,“ řekl.

„Ach, bože, ztratil jste jej?“

„Ne. Abych řekl pravdu, nemám žádná zavazadla. Cestuji jen tak nalehko.“ Vyhlédl ven, přelétl očima

pojízdné schůdky, ubíhající před ním dolů, a podíval se na budovu terminálu.

„Takže Los Angeles,“ řekl a vztáhl před sebe paži. „Sbohem, slečno Radleyová, a veselé Vánoce.“

„Veselé Vánoce,“ řekla.

Sestoupil po schůdcích dolů.

Okamžitě věděl, že udělal dobře. Vzduch byl vlahý, hladil ho po tvářích, líbal jeho líce, čechral mu vlasy.

Svlékl si plášť, a hned věděl, že udělal zatraceně dobře, bez nejmenších pochyb, ačkoliv bylo téměř

nepředstavitelné, že by udělal něco špatně po tolika skleničkách a tolika polibcích, jimiž zasypal Trudinu tvář v MacLeishově potemnělé kanceláři. Bylo nepředstavitelné, že by učinil nějaké špatné rozhodnutí, ne poté, co tolik vynášel do nebe starého Benjamina z firmy Benjaminovy kufry a zavazadla, a pak se z budovy vypařil s některým z těch děvčat z účtárny, její ruka byla tak teplá a vlhká v jeho kapse, někde divoce vyzváněly kostelní zvony a do toho se ozývaly trubky a bubny starých panen z Armády spásy. Ach tohle město o Vánocích, tenhle New York, jak by v něm mohl učinit nějaké špatné rozhodnutí, všechno

bylo v naprostém pořádku, přesně tak. Podařilo se jim přemluvit taxikáře, který už měl po službě, aby je vzal na Kennedyho letiště. Taxikář se obával, že v tomhle zatraceném městě je dnes „zatraceně velký provoz“, strčili mu ale peníze, ještě než stačil otevřít dveře, a najednou ve městě nebyl žádný provoz, najednou byl zase Štědrý den a kostelní zvony radostně vyzváněly, že to muselo být slyšet až za oceánem.

Long Island, tam, co bylo Kennedyho letiště, člověk si jen musí zapamatovat, že se už nejmenuje Idlewild, protože tím každému prozradí, že mu je jedenačtyřicet, to je moc špatné, navíc když člověku už velmi brzy bude dvaačtyřicet. Trudy bylo devatenáct, měla na sobě pruhované punčochy a velurovou minisukni a on ji políbil v MacLeishově kanceláři. A ona řekla „Proč to děláte, pane Pitte, to není hezké,“ on ji však líbal dále a ona líbala jeho. Děvčata z účtárny, a Arthur, a také Benjamin měli dost času, aby si rozmysleli tu věc s letadlem, a taxikář byl celý žhavý, aby o Vánocích prokázal někomu dobrodiní po tom pětidolarovém disku. Šlo jen o to dostat rychle Benjaminovy kufry, pardon, Benjaminova zavadla do toho letadla do Chicaga nebo kam vlastně odlétalo, Michiganské jezero se nezadržitelně sunulo k moři, někam tím

směrem. U jedné přepážky na letišti ukradli cedulku se jménem Schulz a dali ji Benjaminovi jako dárek na rozloučenou. Stroj do Chicaga odstartoval za nepředstavitelného řevu leteckých motorů. Arthur a ty dvě dívky stáli na terase terminálu a sledovali, jak stoupá na oblohu, takřka po vertikále, a pak jim mizí v mracích. Každou paží objímal jednu dívku. Všichni byli velmi opilí a když letadlo zmizelo, obě děvčata vyrazila z úst dlouhý povzdech.

„Zítra mám narozeniny,“ řekl té s rudými vlasy.

„Všechno nejlepší,“ řekla.

„Dostanu jen jeden dárek,“ řekl Arthur. „Obojí totiž připadá na jeden den. Mé narozeniny i Vánoce. Chci říct, že dostanu spoustu dárků, akorát jenom jednou. Slavíme to všechno naráz, víte, co chci říct?“

„Ne, já to nevím,“ řekla rudovláska. „Seš ale děsně mazanej. Víš, co chce říct, Alexis?“

„Já nevím, co chce říct,“ prohlásila Alexis. „Moc se mi ale stýská po panu Benjaminovi.“

„Poslouchejte, já mám nápad,“ řekl Arthur. „Poleťme do Chicaga.“

„Proč ne?“ řekla rudovláska.

„Poslyš, jak se vlastně jmenuješ?“ zeptal se.

„Rose.“

„Rose, poleť se mnou a s Alexis do Chicaga, překvapíme pana Benjamina, co tomu říkáš?“

„Výborně, proč ne,“ řekla Rose. „Nejdřív si ale dejme ještě jednoho panáka.“

„Bože, ten bude překvapenej,“ řekla Alexis a zahihňala se.

„Tak dobrá, jdeme na to,“ řekl Arthur, ačkoliv již v tom okamžiku věděl, že spolu do žádného Chicaga

nepoletí. Věděl, že si dají další skleničku a dívky začnou přemýšlet o tom, že je Štědrý den a že musí

domů ke svým rodinám a ke svým blízkým a zjistí, že je Benjamin vůbec nečeká a že ostatně ani nevědí,

kde bydlí, ani kolik hodin letu to je do Chicaga, snesou na stůl všechny tyhle blbosti, se kterými se lidé zpravidla vytasí, když někdo přijde s nějakým vzrušujícím nebo dobrodružným nápadem. Věděl, že obě z toho podniku zase vycouvají, a vůbec ho proto nepřekvapilo, když ho nakonec požádaly, ať zavolá taxík.

Tak zítra mám narozeniny, pomyslel si, když stál před budovou terminálu a díval se, jak taxík s dívkami mizí v dálce. Všechno nejlepší k narozeninám, doktůrku, je čas odebrat se k rodině a svým milovaným, je čas jet domů. Nikdo už nechce nikam letět, panebože, ani ten houf pitomoučkých nalitých hus, které se zničehonic kamsi vypařily. Podíval se na hodinky, nedokázal ale přečíst zlaté číslice na displeji, protože bylo pozdě odpoledne a všude kolem bylo ono podivné zimní světlo dopadající v tom šikmém úhlu, které způsobuje, že bílá barva je ještě bělejší a zlaté číslice se v něm rozplývají, takže jsou k nerozeznání jedna od druhé, a on je navíc nalitý. Vrátil se do letištní budovy, aby se podíval na veliké hodiny nad přepážkami leteckých společností a viděl, že je za pět minut tři čtvrtě na čtyři, k čertu s tím, pomyslil si, domů k Jamesovi, domů k veselým Vánocům a vůbec, panebože, nikdo nechce nikam letět, to je hrůza. Zaslechl, jak oznamují odlet nějakého letadla, odkolébal se k přepážce a zeptal se: „Promiňte, kapitáne, co je to za let, co jste jej právě ohlásili?“

„Letoun do Los Angeles, odlet ve čtyři hodiny,“ odpověděl kapitán, ačkoliv Arthur dobře věděl, že to žádný kapitán není, chtěl tomu člověku ale udělat radost.

„Nikdy jsem nebyl v Los Angeles,“ řekl.

„Ne?“ zeptal se kapitán zdvořile.

„Ne. Kolik to stojí?“

„Kolik stojí co?“

„Letenka do Los Angeles, do Města andělů, víte, co to slovo znamená?“

„Správně, pane. První třídu?“

„Samozřejmě že první třídu.“

„Zpáteční letenka první třídou do Los Angeles stojí tři sta jedenadvacet dolarů plus letištní poplatky.“

„Kolik dělají?“

„šestnáct dolarů a devět centů, pane.“

„To zní velmi rozumně. Přijmete šek?“

„Prosím, pane?“

„Pro ten let, který jste právě ohlásili. Osobní průkazku mám, pokud vám dělá starosti tohle.“

„Ne, pane, jenom… Ani nevím, zda je v tomhle letadle ještě místo. O Vánocích je největší…“

„Nepotřebuji místo, stačí mi sedadlo.“ Ha, ha, pomyslel si. Jak se ti líbí tohle, synáčku?

„Dobrá, musím se…“

„Ano, to bychom měli. Říkáte, že odlétá ve čtyři, ano?“

„Myslíte to vážně, pane? Opravdu chcete, abych…?“

„Jistěže to myslím vážně. Samozřejmě, že to myslím vážně. Nikomu se už nikam letět nechce!“

Věděl, že mu tohle nevyjde, chtěl se jenom trochu pobavit na účet kapitána, zítra má přece k čertu

narozeniny. Věděl, že to, co chystá, nemůže vyjít, protože starý Arthur doktůrek Pitt přece nedělá podobné vylomeniny, odletět na Vánoce od rodiny a nejbližších, jak by na to zareagovala Fran? Trefil by ji šlak, takhle by na to zareagovala. Mimochodem do tohohle jí nic není, ani jí, ani nikomu jinému. Tohle je výhradně věc doktůrka Pitta, který dobře ví, že by nikdy nic podobného neprovedl, stejně jako to

neprovedl tenkrát v Buffalu, když se ho ten chlap v té hotelové hale zeptal, jestli by nechtěl strávit noc s královnou varieté, pokud se tehdy jednalo o královnu varieté, tuhle část příběhu si možná vymyslel. V

každém případě, nemohl to udělat tenkrát a nemůže to udělat teď, nic ale nezkazí, když trochu pošpásuje s tímhle kapitánem, který právě odložil sluchátko a nasadil zářivý úsměv šťastného zaměstnance letecké společnosti.

„Máte opravdu štěstí, pane,“ řekl. „V první třídě několik pasažérů na poslední chvíli svou rezervaci zrušilo.“

Jenom jsem si dělal legraci, pomyslel si Arthur v duchu.

Pak ucítil nějaké nutkání. Věděl, že v tom byl ten alkohol, věděl, že předtím příliš mnoho pil. Věděl, že v tom bylo i to, jak líbal Trudy v MacLeishově kanceláři, to, jak jí strčil ruku pod tu velurovou sukni, byly v tom ty pruhované punčochy, to věděl, i tahle devatenáctiletá holka Trudy. A pak ta divoká jízda taxíkem na letiště s těmi dvěma dívkami z účtárny, to, jak Benjaminovo letadlo vzlétlo vzhůru do mraků, to smutné poznání, že večírek skončil ještě dříve, než pořádně začal. Věděl, že je v tom tohle všechno, měl však

takový pocit, že je v tom ještě něco jiného, a tak se podvolil vzrušení toho okamžiku, dovolil, aby jej začalo pokoušet, říkal si v duchu, tak pokračuj, udělej to, proč to nezkusit? A pak se podíval skrz brýle na odraz sebe sama na skle přepážky a říkal si, nebuď směšný, zadíval se do kapitánovy tváře plné napětí a říkal si, jediné, co teď stačí udělat, je sáhnout do kapsy, vytáhnou šekovou knížku, položit ji před sebe a vypsat šek, vždycky přece chtěl udělat něco podobného. Kapitán čekal, a v Arthurovi narůstalo každým okamžikem vzrušení, začalo to někde hluboko ve slabinách, něco, z čeho v MacLeishově kanceláři vinil

Trudy, stoupalo to vzhůru jeho hrudníkem a do krku, a pak mu to vystoupilo až do konečků prstů, cítil, jak mají chuť uchopit šekovou knížku a plesknout s ní o pult přepážky. Líbí se ti tenhle rol s-royce, chlapče?

Je tvůj.

Kapitán stále vyčkával.

„Dobrá,“ řekl Arthur, sáhl do kapsy a udeřil šekovou knížkou o pult před sebou.

„Kam to bude, člověče?“

„Do nějakého dobrého hotelu.“

„V Los Angeles je spousta dobrých hotelů.“

„Jako kupříkladu?“

„Chcete do centra, do Beverly Hil s nebo někam jinam?“

„Beverly Hil s,“ řekl. „Proč ne?“

„Do kterého hotelu v Beverly Hil s?“

„Do toho nejlepšího.“

„Všechny jsou dobré.“

„Nejlepší je pouze jeden.“

Taxikář se rozjel. „Takže do Beverly Hil s?“

„Už jsem vám řekl, že chci do Beverly Hil s.“

„Já myslím Hotel Beverly Hil s.“

„Dobrá, proč ne.“

„Děláte u filmu?“

„Dělám v reklamě.“

„Děláte reklamu čemu?“

„Benjaminovým zavazadlům,“ řekl. „A jiným vybraným výrobkům.“

„O těch jsem nikdy neslyšel.“

„A já nikdy neslyšel o Hotelu Beverly Hil s,“ řekl.

„To se divím,“ řekl taxikář a prudce přidal plyn. „Starají se o to, aby měli dobrou reklamu.“

„Tohle vypadá jako Long Island,“ řekl Arthur.

„Jenom vypadá,“ odpověděl taxikář.

„Samozřejmě že vypadá. K čemu jsou všechny tyhle stánky s hotdogy? Co tu celý čas děláte, jíte

hotdogy?“

„Ano, celý čas jenom jíme hotdogy.“

„To jsem si myslel,“ řekl Arthur. „Panebože, to je ale město. Vypadá jako Long Island. Nikdy jsem nebyl v Los Angeles.“

„To je ostuda,“ řekl taxikář.

„Máte tu pořád jenom samou zábavu, co?“ řekl.

„Jo, máme tu jenom samou zábavu,“ řekl taxikář.

„Co je to, to, po čem zrovna jedem?“

„Sandiegská spojka, jedeme na sever.“

„Tím směrem leží Beverly Hil s?“

„Správně. Asi jste trochu pil, co?“ zeptal se taxikář. To je od něj velmi rozumné, pomyslel si Arthur v duchu.

„Jo, trochu. Začal jsem pít v poledne newyorského času.“

„To znamená, že pijete od devíti rána kalifornského času.“

„Velice správně,“ řekl Arthur. „Kolik hodin je teď v Londýně?“

„Kdo to má k čertu vědět?“

„Je sedm hodin ráno, a máme Štědrý den,“ řekl Arthur, který neměl nejmenší tušení, kolik je teď zrovna v Londýně hodin, stejně jako neměl nejmenší tušení, kolik je teď hodin v Bangkoku.

„Veselé Vánoce,“ řekl taxikář a znovu se odmlčel.

„Co je zač tenhle Hotel Beverly Hil s?“ zeptal se Arthur. „Nějaký šik hotel nebo co?“

„Přesně tak.“

„V tom případě bude lepší, když mě zavezete zpět na letiště,“ řekl.

„Cože?“

„Na letiště, na losangeleské mezinárodní letiště, kde je právě tři čtvrtě na sedm kalifornského času a

teplota činí šestadvacet stupňů Celsia.“

„Cože?“

„Asi si myslíte, že jsem blázen nebo něco podobného,“ řekl. „Když jsem přiletěl z Východu do Los Angeles a nechal doma čekat svou ženu i celou rodinu.“

„Vážený pane, vy nejste blázen,“ řekl taxikář. „Vy jste jenom nalitý.“

„To si pište, že jsem nalitý,“ řekl Arthur. „Jenom jsem žertoval, co ale proboha dělám tady v Los Angeles?“

„To nevím, pane. Někdy se ale ptám, co dělám v Los Angeles já.“

„Nechci jet do Hotelu Beverly Hills,“ řekl Arthur.

„Dobrá, kam ale chcete jet?“

„Nevím.“

„Víte, co mi řekla má matka? Řekla mi, nikdy neber opilce, protože z těch ti zešedivějí vlasy a dostaneš kýlu. Já pracuju, pane, doma na mě čeká žena a děti tak, jako na vás, dnes máme Štědrý den. Rád bych svezl pár zákazníků, a pak jel domů a vystrojil stromek, víte? Tak kam to bude? Do Beverly Hil s, na letiště nebo do centra, řekněte si.“

„Kde leží Beverly Hil s?“

„Tam, co je Sunset Boulevard.“

„Ne, pane,“ řekl Arthur. „Na Sunset Boulevard ne, do žádného takového hotelu. Viděl jsem ten film.“

Potřásl hlavou. „Proč mě neodvezete na letiště, kam chci?“

„Dobrá, sjedu z dálnice na první odbočce a otočím to.“

„Odvezete mě na letiště?“

„Tam také chcete jet a já vás tam odvezu.“

„Jste posera!“ řekl Arthur.

„Cože?“

„Řekl jsem, že jste posera.“

„Podívejte se, pane, ať už jste opilý nebo ne…“

„Utíkat domů, jenom proto, abyste mohl zdobit ten váš podělanej vánoční stromek!“

„Pane…“

„Musíme jet na Sunset Boulevard? Žádné jiné hotely v tomhle městě nejsou? Myslíte, že jsem sem přijel

jenom proto, aby mě ráno našli utopeného v bazénu?“

„Chcete do Hiltonu, pane?“ řekl taxikář a povzdechl si.

„O jaký Hilton se to jedná?“

„Beverly Hilton.“

„To je velmi moudré,“ řekl Arthur. „Beverly Hilton. Vsadím poslední dolar na to, že je to v Beverly Hil s, že ano?“

„Vůbec se nemýlíte, pane.“

„Chlapče, to je velmi moudré,“ řekl Arthur. „Vy lidi tady jste moc moudří lidi.“

„To proto, že jíme tolik hotdogů,“ řekl taxikář.

„A máte taky smysl pro humor. Víte, co chci, abyste udělal? Chci, abyste sjel z téhle dálnice, spojky nebo jak tomu tady říkáte a zastavil u prvního hotelu, na který narazíte. U úplně prvního hotelu, který spatříte, právě tam chci. Neprodleně,“ řekl Arthur. „Neprodleně.“

„Panebože, takhle to dopadne, když člověk vozí opilce,“ řekl taxikář.

Když vylezl ze sprchy, cítil se střízlivý a jako znovuzrozený. V koupelně bylo přinejmenším osm zrcadel, v žádném z nich se ale neviděl, protože si sundal brýle ještě předtím, než vlezl do vany. Koupelna byla navíc plná páry poté, co naplno pustil horkou vodu. Nepochyboval ale o tom, že tohle je skvělý hotel se spoustou zrcadel v koupelnách plných horké vody, které umožní náležitě vystřízlivět nešťastníkům, kteří do nich zabloudí den před Vánoci.

Asi bych měl zavolat Fran.

Nasadil si brýle a zvedl ze stolku hodinky. Byl na nich stále newyorský čas, když vystoupil z letadla, nijak se nenamáhal s tím, aby je posunul dozadu. V New Yorku, na White Plaines, aby byl přesný –kde žil s Fran, Michelem a Pam, kde čtyři Pittové žili v domě z překládaných prken na Robin Hood Lane – bylo nyní jedenáct večer, za hodinu začínal Boží hod vánoční, a Fran už podle všeho šílela. Stále nahý si nasadil hodinky a vyšel z koupelny. Na nočním stolku vedle postele objevil telefon v barvě slonové kosti, chvíli přemýšlel, zda ji má opravdu zavolat, a pak si v duchu řekl, samozřejmě, samozřejmě že ji musí zavolat.

Zničehonic jej roztřásla zima. Přistoupil k vestavěné skříni, do které předtím liftboy pověsil jeho kašmírový převlečník, a jelikož neměl ani koupací plášť ani žádný domácí oděv, přehodil si ho přes ramena. Měl hedvábnou podšívku a on se v něm cítil příjemně. Posadil se na okraj postele, překřížil nohy a podíval se na telefonní aparát. Zaujala ho tlačítka se seznamem speciálních čísel, na něž se dalo zavolat z hotelu.

Všiml si malého červeného světélka a napadlo ho, že se nejspíš jedná o linku do vykřičené čtvrti, která se mu může té noci dobře hodit. Ještě předtím se ale bude muset ozvat Fran, aby ji nenapadlo zalarmovat policii, obvolávat nemocnice, nebo – nedej Bože – vzbudit jeho matku. To poslední, co teď potřeboval,

bylo, aby Fran zavolala své tchyni. „Co tím chceš říct, že není doma?“ začala by křičet, vždycky křičela, ať už se jednalo o cokoli. „On není na Štědrý večer doma?“

„Ano, Virginie,“ – to bylo jméno jeho matky – „on na Štědrý večer není doma.“

To je pravda, mami, pomyslel si. Já jsem tady v Los Angeles.

Udělá nejlíp, když zavolá Fran.

Znovu zaváhal, ne proto, že by se jí bál – cítil se být nezranitelným, neporazitelným, odvážným

dobrodruhem, nahým, divokým mužem v luxusním kašmírovém převlečníku – ale jen z toho důvodu, že si

nechtěl kazit tuhle povedenou oslavu. Nevěděl, co je to narozeninový večírek, jenom ale proto, že

drahoušek Virginie neměla nic jiného na práci, než otěhotnět přesně devět měsíců před Vánoci. Kdo by

chodil na něčí narozeniny, když se právě slaví ta nejdůležitější narozeninová party vůbec? Příště, říkala vždycky Virginie. Příští rok pozveme pár tvých přátel po obědě, nebo odpoledne či navečer, není nejmenší důvod slavit tvé narozeniny jenom proto, že připadají na Boží hod vánoční. Říkala Příští rok každé Vánoce, až jí zásoba oněch příštích let došla a on si vzal Fran, a to, že narozeniny vůbec neslavil, se v rodině stalo tradicí. A pak, narozeniny má člověk, když je malý chlapec a nosí brýle. Když je člověku pětatřicet a nosí brýle, stejně jako když je mu čtyřicet a nosí brýle, je mu všechno úplně jedno. Až do doby, kdy mu náhle má být dvaačtyřicet a on stále nosí brýle a chystá se slavit večírek, který se mu vymkne z rukou, proklouzne mu mezi prsty jako to neustálé příští rok, příští rok – a člověk si přitom toužebně přeje, aby to bylo letos, právě teď.

Neměl strach z Fran, měl strach z toho, že si pokazí tenhle večírek.

Zvedl sluchátko.

Namísto toho zmáčkl sedmičku, což byl hotelový sluha, jenomže mu řekli, že hotelový sluha šel domů,

protože jsou Vánoce. Zeptal se, zda šla domů také hotelová služba a bylo mu řečeno, že hotelová služba

je vždy ve službě a že dotyčnou osobu může zastihnout na čísle čtyři. Zmáčkl čtyřku a ozval se mu

ženský hlas s cizím přízvukem. Nedokázal určit, kam ten přízvuk zařadit.

„Máte žehličku?“ zeptal se.

„Žehličku? Na žehlení?“

„Správně.“

„Ano, máme žehličku. Proč nezavoláte hotelového sluhu? Ten má na starosti žehlení.“

„Šel domů. Je Štědrý večer.“

„Ach. A vy chcete něco přežehlit?“

„Ano. Chci si vyžehlit kalhoty, protože chystám večírek a ony jsou celé zmačkané z letadla. Nechce se mi pořádat večírek ve zmačkaných kalhotách.

„Jaký je to pokoj? Pošlu vám ji.“

„Sto osm,“ řekl.

„Vrátíte ji?“

„Ano, vrátím.“

„Dobrá. Posílám ji.“

„Dobře. Pošlete. Děkuji.“

Zavěsil, pak ale zvedl sluchátko znovu a zavolal do recepce a zeptal se, zda je v hotelu obchod s

alkoholem. Odpověděli mu, že mohou alkohol objednat ve výdejně léků, což bylo velmi podivné místo k

nákupu alkoholu, on ale zavěsil a požádal ústřednu, aby ho spojili s výdejnou. Když ho spojili – bylo mu zcela jedno, s kým hovoří – řekl, že chce dvě láhve skotské do pokoje číslo sto osm, připsat, prosím, na hotelový účet.

Oblek začal žehlit s pomocí přinesené žehličky až poté, co mu dodali whisky. Nalil si pořádného dvojitého panáka do sklenice, která stála na prádelníku naproti dveřím, a pak si všiml, že pod policí je strojek na led, tohle byl opravdu hotel, jak má být. Z koupelny si přinesl čistý ručník, uhladil jej na horní desce prádelníku, položil na něj kalhoty a začal je žehlit a usrkával u toho skotskou.

Šlo především o to nenechat ten večírek zkolabovat. Nevěděl, co podnikne, až si vyžehlí kalhoty a sako, věděl ale s určitostí, že má dvě láhve whisky a poslední hodinu roku, kdy mu bylo jedenačtyřicet let, proto nesmí nechat večírek zkolabovat. Mohl by zkusit zavolat ústřednu a požádat, aby ho spojili s několika pokoji v hotelu, a pak by těm lidem do telefonu jenom řekl: „Ahoj, tady je doktůrek Pitt z pokoje sto osm.

Slavím narozeniny a byl bych rád, kdybyste sem mohli přijít a přidat se ke mně. Je to hned nad bazénem, pokoj číslo sto osm.“ Možná, že to udělá, ačkoliv o tom pochyboval. Co ale s určitostí věděl, že udělá, bylo, že si vyžehlí kalhoty a sako, a možná i kravatu, a pak si dá pár drinků, opustí tenhle roztomilý hotelový pokoj a půjde se podívat, co jsou Beverly Hills vlastně zač.

Náhle zazvonil telefon.

Postavil žehličku na prádelník, přistoupil k telefonu, pak si ale řekl, že by měl být opatrnější, vrátil se k žehličce a vypnul ji a teprve potom zvedl sluchátko.

„Haló,“ řekl a přemýšlel, kdo by ho mohl shánět v Los Angeles, ve kterém s výjimkou filmových hvězd

neznal nikoho.

„Pane,“ ozval se velice kultivovaný hlas s intonací z Choate. „Velice se omlouvám, že vás obtěžuji, mohl byste ale ztišit vaše rádio?“

„Mé co?“ řekl.

„Vaše rádio, pane. Strašlivě se omlouvám, ale host v pokoji naproti vám chce spát a zdá se, že máte rádio puštěné hodně nahlas.“

„Vůbec nemám puštěné rádio,“ řekl. „Vůbec ho nemám puštěné.“

„Okamžik, pane.“

Několik okamžiků čekal.

„Pane?“

„Ano?“

„Jste pan Pitt z pokoje číslo sto osm?“

„Ano, jsem pan Arthur Pitt z pokoje sto osm, přesně tak. V tomhle se nemýlíte.“

„Pane Pitte, mohl byste ztišit vaše rádio?“

„Poslouchejte,“ řekl Arthur. „Jste si jista tím, co říkáte? Právě jsem vám řekl, že rádio nemám vůbec

puštěné. Je vypnuté. Žehlím si kalhoty a piju skotskou a rádio nemám zapnuté. Je vypnuté. Vy-pnu-té.“

„Pane, host, který si stěžoval, bydlí v posledním pokoji na vašem patře a váš pokoj je jenom o jedny dveře dále, takže to musí být vaše rádio.“

„Tohleto je vtip?“ zeptal se Arthur podezřívavě.

„Ne, pane.“

„V tom případě budete tak laskavá a zajdete sem a podíváte se a poslechnete si, že mé rádio je vypnuté.

Slyšíte hrát rádio?“

„Ne, pane, ale host z pokoje číslo sto devět…“

„Pak řekněte hostu z pokoje číslo sto devět, že mé rádio je vypnuté.“

„Pokud je tomu tak, pak to udělám, pane.“

„Děkuji. Tohle je opravdu hotel, jak má být,“ řekl a zavěsil. Panebože, co je zase tohle? Co má tohle

znamenat? Stojím tu ve slipech, hledím si svých věcí a nějaký obtloustlý obstarožní blb s doutníkem v

hubě začne mít sluchové halucinace a zavolá do recepce, aby mi vyřídili, že mám ztlumit rádio, které je přitom vypnuté. Tohle je opravdu hotel, jak se patří, to vám řeknu.

Zlostně přešel k prádelníku, zapnul žehličku, zvedl sklenici se skotskou a obrátil ji do sebe. Panebože, pomyslel si v duchu. Zaslechl, jak v sousedním pokoji zvoní telefon. To bude recepční s tou dikcí z Choate, která volá do pokoje číslo sto devět, že v pokoji sto osm není zapnuté rádio. Telefon přestal

zvonit. Obyvatel pokoje číslo sto devět nejspíš zvedl sluchátko. Arthur naslouchal se zatajeným dechem s žehličkou v ruce a snažil se zaslechnout alespoň zlomek konverzace ze sousedního pokoje. Nezaslechl ani slovo. Tohle je opravdu hotel, jak se patří. Bude opravdu lepší, když dožehlím ty kalhoty a vypadnu odsud, než znovu zavolají z recepce, že ten divoký večírek v mém pokoji musí okamžitě ustát. Několikrát ještě přejel žehličkou po kalhotech, pak si je prohlédl na světle a nakonec si je oblékl. Příjemně hřály a vyvolaly v něm pocit tepla a bezpečí. Šel ke skříni pro sako, sundal je s ramínka a prohlédl si je a rozhodl se, že vyžehlit nepotřebuje. Nalil si malého panáka whisky a jedním trhnutím jej vypil a řekl si, že vůbec neuškodí, když si dá ještě jednoho a začal whisky nalévat na led ve sklenici, když telefon znovu zazvonil.

Volá Choate, pomyslil si. Přemýšlel, zda by neměl pustit naplno rádio, než zvedne sluchátko, nakonec to ale neudělal. „Haló,“ řekl do mluvítka.

„Pan Pitt? Tady je ještě jednou recepce.“

„To je překvapení,“ řekl Arthur.

„Pane Pitte, ráda bych se vám omluvila. Mluvila jsem právě s mladou dámou z čísla sto devět a zdá se, že tu došlo k omylu. To, co slyšela byly patrně reproduktory kolem bazénu a ona si myslela, že je to rádio v sousedním pokoji. Velice se vám omlouvám, že jsem vás obtěžovala, pane.“

„To je v pořádku,“ řekl Arthur. „Nic se nestalo. Kam jste chodila do školy?“

„Prosím, pane?“

„Na jakou přípravku jste chodila?“

„Nechodila jsem na žádnou přípravku, pane. Navštěvovala jsem lyceum tady v Los Angeles.“

„Ach tak. Slyšela jste někdy o Choate?“

„Ne, pane.“

„A slyšela jste někdy o Hotelu Beverly Hills?“

„Ano, pane.“

„To je vidět,“ řekl Arthur a zavěsil. Pobaveně se usmíval. Moc dobře se baví. Takže host z pokoje číslo sto devět je nějaká mladá dáma, ano? Výborně. Možná, že by jí mohl zavolat a že by se spolu mohli zasmát nad celým tím nedorozuměním. Proč ne? Tohle bude zatraceně povedený narozeninový večírek a on si z

něj užije každou zatracenou minutu, dokud nebude po něm. Vůbec se mu nelíbila myšlenka, že by tenhle

večírek měl někdy skončit, zejména teď, když konečně začal, a tak se raději vrátil k prádelníku a nalil si dalšího panáka whisky, jak si slíbil, ačkoliv ne tak malého, jak si slíbil. Obrátil jej do sebe, udělal áááh a začal si oblékat sako, když znovu zazvonil telefon.

„Haló,“ řekl. „Okamžik, zapomněl jsem vypnout žehličku.“

Vrátil se k prádelníku, vytáhl šňůru žehličky ze zásuvky, nalil si dalšího panáka whisky a se sklenicí se vrátil k telefonnímu aparátu.

„Ano?“ řekl.

„Tady je vedoucí recepce, pane.“

„Ano, co pro vás mohu udělat?“

„Mám pro vás láhev šampaňského, pane.“

„Opravdu?“ pronesl udiveně Arthur. „Od koho je?“

„Nevím, pane. Přišla před chvílí.“

„Hm, to je moc roztomilé,“ řekl Arthur. „Strčte ji do kyblíku s ledem a pošlete ji sem, ano?“

„Ano, pane,“ řekla žena na druhé straně linky a zavěsila.

Stále poněkud vyveden z míry si Arthur sedl na okraj postele, přesvědčen o tom, že šampaňské objednalo

vedení hotelu v překotné snaze napravit tímhle způsobem předchozí nedorozumění. Darovanému koni se

nikdy nedívej na zuby. Večírek zdárně pokračuje a budeme potřebovat tolik šampaňského, kolik jen

budeme schopni vypít, vůbec nemluvě o několika saténových střevíčcích, z nichž je budeme pít.

Telefon zazvonil ještě jednou.

Nevěřícně se na něj zadíval a pomyslel si, že ředitel hotelu tentokrát zachází příliš daleko, s čím k čertu přijdou tentokrát? S truhlíkem gardénií? S košem kalifornských pomerančů? Důrazně to odmítne. Řekne: „Vřelé díky, pokud mi ale pošlete ještě nějaký dárek, budu nás pokládat za snoubence.“

S hihňáním zvedl sluchátko. „Haló?“ řekl.

„Je to pan Pitt z pokoje číslo sto osm?“

„Ano, je,“ odpověděl.

„Velice se vám omlouvám, pane Pitte.“

„To je v pořádku, nemusíte se omlouvat.“

„Tady je znovu vedoucí recepce, pane. Omlouvám se vám velice, ale ta láhev šampaňského není pro

vás.“

„Ano?“

„Je pro onu mladou dámu z pokoje číslo sto devět, pane. Spletla jsem si pokoj. Strašlivě se omlouvám.“

„To je v pořádku.“

„Je mi to velice líto, pane. Veselé Vánoce.“

„Vám také,“ řekl Arthur a zavěsil.

Ten rozhovor ho zdrtil. Pomyšlení, že šampaňské nebylo pro něj, nýbrž podle všeho pro onu mladou dámu

ze stodevítky, představa, že mu chtěli dát dárek, a pak mu jej zase zničehonic vzali, ho naplnila

zoufalstvím, které nešlo unést. Raději zavolám Fran, pomyslel si.

Zvedl sluchátko.

Studoval tlačítka před sebou a přemýšlel, které číslo ho spojí s ústřednou meziměstských hovorů, když za oknem zaslechl mohutné, hlasité plácnutí. Ze všeho nejdříve ho napadlo, že někdo spadl do bazénu, protože v hlavě měl stále newyorskou zimu a o Vánocích přece lidé neskáčou dobrovolně do vody. Položil

sluchátko a běžel rychle ke skleněným posuvným dveřím na balkón a zahleděl se k bazénu a stolkům pod

terasou. Při prvním zběžném pohledu nikoho neviděl. Z reproduktorů zněly měkké tóny smyčců. Viděl

tlumená světla, jež ozařovala palmy obklopující bazén, a obrovský vánoční strom v koutě tvořeném

rozebíhajícími se křídly hotelu – v bazénu a jeho bezprostředním okolí ale nezahlédl živáčka. Pak vodní hladinu pod ním rozrazila hlava světlovlasé dívky, která zamířila k jedné straně bazénu, vyšvihla se na mokré dlaždičky a elegantním krokem zamířila ke skákacímu prknu. Měla na sobě dvoudílné černé plavky, nebyly to bikinky, byly však velmi hluboko vystřiženy v pase a podprsenka jen stěží dokázala zakrýt plná ňadra. Pohodila hlavou na jednu stranu, její dlouhé blonďaté vlasy opsaly oblouk a vystříkla z nich voda, a dívka pak pokračovala v chůzi s onou podivnou grácií atletek a tanečnic, vykračujících si, jako by měly plochou nohu, následně si zmáčkla nos palcem a ukazováčkem a vysmrkala se a prostředníkem druhé ruky si zajela z boku pod plavky a stáhla si je zpět, přičemž z jedné strany částečně obnažila bílou kůži hýždě. Vystoupila nahoru po žebříku na skákací prkno, došla až na konec a s rukama v bok se zahleděla pod sebe dolů do vody.

Stála tam tak velice dlouho, zcela pohroužena do svých myšlenek, se skloněnou hlavou a jednou kyčlí

vystrčenou do strany. Netušil, kdo to je, protože jí neviděl pořádně do obličeje, měkká zář reflektorů nad bazénem nedokázala dívčinu tvář osvětlit. Byla však vysoká a světlovlasá a působila velmi vyrovnaným dojmem a on znal v celých Los Angeles jedinou osobu, která byla vysoká a blonďatá a vyrovnaná. Zdálo

se mu být velmi pravděpodobným, že ona dívka, ať už to byl kdokoli, přijela do tohohle hotelu po dlouhém a namáhavém letu, pokusila si zdřímnout, jenomže ji vzbudila hudba z reproduktorů nad bazénem – a tak si okamžitě objednala láhev šampaňského, samozřejmě, a rozhodla se, že si o půlnoci půjde zaplavat.

Dívka stojící na konci prkna pochopitelně nemohl být nikdo jiný než slečna Iris Radleyová, což bylo velmi podivné jméno pro švédku, jaké to milé překvapení, a ačkoliv jí stále neviděl do tváře, kdo jiný by to mohl být?

Čím dál víc byl o tom přesvědčen, a tak ji pozoroval, pohrouženou do myšlenek, tělo i hlavu bez hnutí,

světlé vlasy zářící v odlesku reflektorů nad bazénem. Dívka si potom zhluboka povzdechla, pohnula

několikrát rameny – vsadil by se, že skrze posuvné skleněné dveře zaslechl onen tajuplný povzdech – a

potom se vrátila k žebříku. Měla pevné, štíhlé, opálené tělo, zlehka plula vlahou kalifornskou nocí, pak udělala krátkou piruetu a zničehonic zamířila zpět, neběžela, neposkakovala, jen s grácií dokráčela na konec prkna, vymrštila vzhůru koleno a odrazila se s jednou nohou pokrčenou a druhou napjatou, a

zatímco prkno za ní divoce poskakovalo, visela ve vzduchu proti černi oblohy se zakloněnou hlavou, tělem prohnutým do oblouku a roztaženýma rukama, aby paže opět bleskurychle spojila, krátce předtím, než se kolmo zabořila do vody. Pozoroval ji, jak se o několik metrů dále opět vynořuje a zkušeným kraulem míří k mělkému konci bazénu, provedla plavecký obrat, kraulem pokračovala na druhou stranu, znovu provedla obrat a pak donekonečna plavala sem a tam.

S okouzlením ji sledoval ve světě, který si kolem sebe vybudovala.

Byly v něm věci, jež nikdy nepoznal, byla tam ta královna varieté, co ji tenkrát v Chicagu neměl, dárky k narozeninám, jež se smíchaly s tím, co dostal pod stromeček a zanechávaly za sebou pocit bolestné prázdnoty, láhev šampaňského, kterou mu darovali a pak sebrali.

Chtělo se mu zakřičet na ni: „Hej, jste skutečně slečna Radleyová, která mi řekla, že mám studené ruce?

Jste opravdu ta dívka z pokoje sto devět? Chtěla byste přijít na můj večírek? Jaká je voda?“

Zachvěl se a podíval se na hodinky. Na White Plains byla bez sedmi minut půlnoc. Za sedm minut mu

bude dvaačtyřicet.

Tak do toho, pomyslel si. Zavolej Fran.

Namísto toho se podíval znovu na hodinky, a pak je posunul zpět, na za sedm minut jedenáct, pak na za

sedm minut deset, pak na za sedm minut devět. Zajistil je, ozvalo se krátké, kategorické cvaknutí, pak

odsunul jedno křídlo dveří a vyhlédl ven.

Dívka právě vystupovala z vody.

Zatraceně dobře věděl, že to není slečna Radleyová a že to s největší pravděpodobností ani není dívka z pokoje sto devět. Když se však vrhl k bazénu, aby ji pozval na svůj večírek, jeho krok byl podivuhodně lehký a jeho srdce divoce tlouklo.

Filmová hvězda

Vyšla právě z kanceláře pana Mergenthalera a zamířila do oddělení cen, když ji zastavil Jerry Schneider a prohlásil: „Noro, vadilo by ti, kdybych ti něco řekl?“

„A co mi chceš říct?“ zeptala se. Dost spěchala, protože pan Mergenthaler jí přikázal, aby k cenařům

odnesla faktury, Jerry byl však roztomilý šestnáctiletý student, který přes léto pracoval pro Mergenthalera a Harrise, a ona nechtěla, aby to vypadalo, že se k němu chová přezíravě.

„Myslím, že už ti to řekli stokrát,“ řekl Jerry.

„Co jako?“

„Že vypadáš jako Kim Novaková.“

„Samozřejmě, že vypadám jako Kim Novaková.“

„Myslím to vážně.“

„Kim Novaková je blondýna.“

„Na tom nezáleží,“ řekl Jerry. „Vím, že máš tmavé vlasy, Noro, na tom ale nezáleží. Prostě vypadáš jako ona, myslím to vážně. Jde prostě o vzhled, o to, jak…“ Zvedl si ruku před obličej a udělal vágní gesto, kterým se člověk pokouší definovat cosi, čemu sám pořádně nerozumí. „Myslím tyhle partie, oči a nos a ústa.“

„Oči mám modré,“ řekla Nora. „Její jsou…“

„Já vím, ale…“

„Říká se, že její jsou levandulové nebo něco takového.“

„Nemyslel jsem barvu,“ řekl Jerry. „Ačkoliv barva tvých očí je téměř stejná s jejími. Chtěl jsem říct, že v nich máš stejný výraz. Ano, máš v očích stejně zasněný výraz jako ona. A máš úplně stejný nos, Noro, vážně. Úplně stejný.“ Na okamžik se zarazil. „A máš stejná ústa.“

„Ach, nech toho, Jerry,“ řekla Nora. „Kim Novaková je nádherné děvče.“

„Však ty taky, Noro. Mohla bys být její dvojče, opravdu.“

„Jistě.“

„Myslím to vážně.“

„Měl bys jít k očnímu lékaři,“ řekla a pokrčila rameny. „Musím si pospíšit. Nicméně děkuji.“

Usmála se a zamířila po chodbě směrem k oddělení cen. Usmívala se i v okamžiku, kdy vstupovala do

kanceláře. Marvin Krantz, který byl hlavním účetním společnosti, vzhlédl a řekl: „Proč se tak culíš?“

„Ach, tenhle Jerry Schneider,“ řekla. „Tady je pár faktur a pan Mergenthaler chtěl, abych ti je rychle

odnesla.“

„Co provedl?“

„Kdo? Ach, myslíš, Jerryho?“ Znovu se krátce usmála. „Je to hloupý kluk.“

„Ano, co ale udělal?“ zeptal se Marvin.

„Řekl, že vypadám jako Kim Novaková.“

„Však vypadáš,“ řekl Marvin bez rozmyšlení.

„Cože?“

„Jistě. To nevíš?“

„Ach, přestaň, Marvine. Přestaň si ze mne dělat legraci.“

„Každý ve firmě to říká.“

„A jak to, žes mi to ty nikdy neřekl?“

„Asi jsem si řekl, že to není tak důležité,“ odpověděl Marvin.

„No, když nějaké děvče vypadá jako Kim Novaková…“ Pokrčila rameny. „Ach, přestaň, jenom si ze mne

střílíš.“

„Noro, jsi velmi hezké děvče,“ řekl Marvin a zatvářil se smrtelně vážně.

„Kim Novaková je ale filmová hvězda.“

„Jo? A to z ní nedělá osobnost?“

„Víš, co chci říct.“

„Ne. Co chceš říct?“

„Je to hvězda. Filmová hvězda. Kim Novaková.“

„Jo? A ty jsi Nora Feldmanová. Něco ti řeknu, Noro. Myslím, že Kim Novákovou by moc potěšilo, kdyby se

dozvěděla, že vypadá jako ty.“

„Ach, jistě. To se vsadím. A mimochodem, vůbec si nejsme podobné,“ řekla a vyšla z kanceláře.

Cestou k podzemce si ten večer koupila tři filmové magazíny. Jeden z nich měl na obálce obrázek Kim

Novákové. Volné místo k sezení našla ale až poté, co vlak metra dorazil do stanice na křižovatce Sto

devětačtyřicáté ulice a Grand Concourse, a pak pečlivě prostudovala fotografi Kim Novákové na obálce,

stejně jako několik dalších uvnitř všech tří časopisů. Nora tušila, že bude stejně vysoká jako Kim

Novaková, nebo přinejmenším dokázala si představit, že by mohla být stejně vysoká jako ona, ačkoliv

žádný z magazínů neudával tělesnou výšku herečky. Nora měřila metr osmašedesát v punčochách, a

připadlo jí, že Kim Novaková je přinejmenším tak vysoká, ne-li ještě vyšší. Právě tady ale veškerá

podobnost končila. Celou cestu až na Mosholu Parkway si nicméně prohlížela obrázky Novákové.

Na lavičkách před parkem seděla stejná směsice mladíků, kteří na ni hvízdali a pokřikovali vždy, když šla kolem. Pokaždé v ní vyvolali dojem, že je beze zbytku vystavena jejich vše pronikajícím zrakům, nevěděla proč, měla ale pocit, že má průsvitné šaty. Vždy si přála, aby kolem nich dokázala nevšímavě projít se vztyčenou hlavou a zvednutým nosem. Toho večera se ale sama sebe najednou začala ptát, proč do

práce nenosí střevíčky na jehlovém podpatku. Protože jsem příliš vysoká, pomyslila si, pak si ale okamžitě uvědomila, že Kim Novaková je přinejmenším stejně vysoká jako ona. Ona je ale filmová hvězda, připomněla si Nora v duchu, a rychle prošla kolem laviček s pohledem upřeným k zemi.

Nořina babička vařila v kuchyni jejich bytu na Knox Place boršč. Nora položila magazín s fotografií

Novákové na hladkou desku kuchyňského stolu a zeptala se: „Babi, myslíš, že vypadám jako tohle

děvče?“

Její babička se otočila od sporáku, podívala se na obrázek na obálce a zeptala se: „Kdo je to?“

„Kim Novaková.“

„Kdo?“

„Kim Novaková. Jedna filmová hvězda.“

„Cože je to?“

„Filmová hvězda.“

„Připadá mi jako šiksa.“

„To taky je.“

„A takhle chceš vypadat? Jako šiksa?“

„Babi, já neříkala, že chci vypadat jako ona. Jenom jsem se ptala, jestli si myslíš, že vypadám jako ona.“

„Podle mě je to totéž.“

„Ach, bože, ty jsi nemožná,“ řekla Nora. „Zeptám se táty, až přijde domů.“

„Jasně,“ řekla babička. „Jdi a zeptej se ho, jestli vypadáš jako hol ywoodská šiksa. Na nic chytřejšího se nemůžeš zeptat otce, který přijde domů unavený po celodenní práci. Trefí ho z toho šlak.“

Když se později toho večera otce zeptala na tu věc, políbil ji na obě tváře, objal ji a řekl: „Zlatíčko, vypadáš jako Kim Novaková, Elizabeth Taylorová a Ava Gardnerová zároveň.“ Pak ztišil hlas. „Vypadáš taky tak, jako vypadala tvá drahá matka,“ řekl. „Nechť odpočívá v pokoji.“

Příští den byl pátek, což byl u Mergenthalera a Harrise vždy velmi náročný den, nejenom z toho důvodu,

že pan Harris odcházel v pátek velmi brzy do plážového klubu v New Rochel e, nýbrž také proto, že v

pátek dodávali velké množství oblečení, ačkoliv jenom sám Všemohoucí věděl, proč to dělají zrovna v

pátek, poslední den v týdnu. Ten pátek se u Mergenthalera a Harrise podobal ostatním pátkům jako vejce

vejci, s tím rozdílem, že pršelo, což znamenalo, že pan Harris nespěchal do svého klubu v New Rochel e

a naopak se všem pletl pod nohama a všemu stál v cestě, zejména pak dodávce šesti set nových oděvů,

které dorazily z krejčovské dílny ve tři hodiny odpoledne a nikdo nemyslel na nic jiného než na to, jak je co nejrychleji vytřídit a poslat do expedice. Pan Harris byl vskutku neocenitelným pomocníkem, s tím svým smradlavým cigárem a rozkazy, jež uděloval úsečným hlasem mladíkům, kteří balili a expedovali zásilku.

Uděloval tyhle rozkazy stejným tónem dokonce i krejčím, kteří stříhali látku a s vlastním procesem

odbavení zásilky neměli nic společného. Ten pátek požádal navíc Marvin Krantz Noru, zda by s ním po

práci nešla na večeři a do kina. Přijala jeho nabídku a zavolala babičce, že na jídlo nebude doma.

„Víš, že je šábes?“ zeptala se její babička.

„Ano, babi.“

„Co budeš podnikat na šábes?“

„Jdu na večeři a do kina.“

„A budeš se tam koukat na nějakou hol ywoodskou šiksu?“

„Babi, v Hol ywoodu pracuje spousta Židů,“ řekla Nora.

„Jo, čas od času je vidím,“ řekla její babička. „Na předních obálkách všech těch filmových žurnálů.“

„Babi, jedna z největších filmových hvězd v Hol ywoodu je mimochodem Židovka.“

„Kdo?“

„Elizabeth Taylorová.“

„Jistě,“ řekla její babička a zavěsila.

V průběhu večeře Marvin Noře nepřestával zdůrazňovat, že ji bere na „velmi zvláštní druh filmu“, po celý čas se tvářil nesmírně tajnůstkářsky, na druhé straně se ji ale nesnažil nijak mystifikovat. Velmi dobře ovšem věděla, co má za lubem a vůbec ji proto nepřekvapilo, když přišli k plakátu, na němž se velkými černými písmeny skvělo jméno KIM NOVAKOVÁ.

„Tak jsme tady,“ řekl Marvin. „Teď ti dokážu, že jsem měl pravdu.“

„Pravdu v čem, Marvine?“

„Že jsi krásná ženská.“

„Já ale nejsem.“

„Připouštíš ovšem, že Kim Novaková je krásná ženská, ne?“

„Samozřejmě že ano.“

„Tak dobře. Když se mi tedy podaří dokázat, že vypadáš jako ona, připustíš taky, že jsi krásná ženská?“

„Připadám si jako husa,“ řekla Nora.

„Proč?“

„Tak za prvé proto, že nevypadám jako Kim Novaková. A potom… protože pořád opakuješ, jak jsem

krásná.“

„Ty ale jsi krásná.“

„Byla bych ráda, kdybys toho nechal, Marvine.“

„Proč?“

„Tváříš se, jako bys to myslel smrtelně vážně.“

„A co když ano?“

„Je mi teprve jedenadvacet,“ řekla Nora.

„To jsi dost stará na to, abys měla tucet dětí.“

„Děkuji, já ale nechci mít tucet dětí.“

„A co chceš?“

„Nevím,“ řekla Nora a pokrčila rameny. „Všechno. Chci mít všechno, Marvine.“

„Ano,“ řekl Marvin a zatvářil se velmi vážně. „Já ti ale nemůžu dát všechno.“

„Tak proč jednoduše nejdeme na ten film?“ řekla, a oba vstoupili do sálu.

Když začal film, přihodila se podivná věc. Věděla, jak vypadá Kim Novaková, samozřejmě, nikdy předtím

se na ni takhle nedívala, nikdy ji nestudovala na plátně způsobem, jakým ji studovala nyní. Snažila se totiž přenést obraz sebe sama na plátno vedle Novákové, pokoušela se zjistit, zda jsou si skutečně podobné.

Nakonec ale dospěla k názoru, že jak Jerry Schneider, tak i Marvin Krantz se pomátli na rozumu.

Postaveny vedle sebe, obrazy Nory Feldmanové a Kim Novákové se sobě nepodobaly vůbec v ničem.

Tak za prvé, Nora byla mnohem menší než Novaková. Nora měla hnědé vlasy, zatímco Novaková byla

blondýna. Nora neměla tak plnou postavu. Její nohy nebyly tak hezké jako nohy Kim Novákové. Ani její

oči, nos či ústa se nijak nepodobaly hereččiným očím, nosu a ústům. Dokonce ani hlas neměly podobný.

Už chtěla Marvinovi říct, jaký je blázen, když se náhle stala ona zvláštní věc.

Na konci filmu přišla scéna, v níž Kim Novaková pronásleduje až kamsi na kraj útesu starou ženu v

pojízdném křesle. Bylo to vzrušující a směšné zároveň a Nora se společně s ostatními lidmi v sále hlasitě smála a cítila, jak v ní rychle narůstá vzrušení. Potom ale zničehonic ucítila, jak jí začalo divoce tlouct srdce, až měla pocit, že jí vyskočí z hrudníku.

„Hej, jen klid,“ řekl Marvin a ona si uvědomila, že mu mačká dlaň, a tak ji zase pustila a namísto toho zaklesla ruce jednu do druhé, a uvědomila si, že jsou vlhké potem. A v tom okamžiku všemu uvěřila. V

tom okamžiku získala pocit, že je to ona, kdo pronásleduje onu starou dámu v pojízdném křesle a ne Kim

Novaková. Vždyť je to pravda. Vypadáme úplně stejně.

Velice ji to poděsilo, zároveň to v ní ale vyvolalo zvláštní potěšení. Sledovala napjatě plátno a na rtech jí přitom pohrával podivný úsměv. Vždy se na sebe dívala jako na Noru Feldmanovou, teď si ale náhle uvědomila, že je velmi podobná Kim Novakové, filmové hvězdě první velikosti. Malá Nora Feldmanová z

Knox Place vypadá jako filmová hvězda.

Zakroutila nevěřícně hlavou.

Panebože, to je něco, pomyslela si.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se Marvin, když rozsvítili světla v sále.

„Já nevím,“ řekla Nora.

Toho večera, poté, co ji Marvin doprovodil domů, si odbarvila vlasy na blond.

Pokud v ní zbyl stín podezření, že nevypadá jako Kim Novaková, skutečnost, že si odbarvila vlasy, ten

pocit definitivně zaplašila. Když si v sobotu ráno kupovala v kiosku s cukrovinkami Daily News, majitel obchůdku – který se jmenoval Gregory, každý mu ale říkal Gus – jí řekl: „Chceš něco vědět, Noro?“

„Copak, Gusi?“

„S těmi vlasy teď vypadáš jako Kim Novaková.“

„Díky,“ řekla Nora.

„To je úžasné,“ řekl Gus. „Mohla bys být jejím dvojčetem.“

„Děkuji,“ řekla Nora a odnesla si noviny domů. V jedenáct se šla projít do parku a zastavilo ji celkem pět známých a každý z nich tvrdil, že s těmi vlasy vypadá jako Kim Novaková. V neděli si už každý ve čtvrti ohraničené Mosholu Parkway a Gun Hil Road zvykl na její blond vlasy a myšlenku, že vypadá jako Kim Novaková natolik, že jí to už nikdo ani neříkal. V pondělí ráno jí ale muž, který v budce u stanice

nadzemky na Mosholu Parkway prodával žetony do metra, řekl: „Slečno, zdá se mi, jako byste vypadla z

oka Kim Novákové.“ Nora mu poděkovala, přijala žeton a usmála se. Když přišla do práce, ozval se

bzučák s hlasem pana Mergenthalera, který ji pozval k sobě do kanceláře. Utíkala s poznámkovým

blokem okamžitě k němu a naslouchala, co všechno má urychleně zařídit, on ale zničehonic vzhlédl a

řekl: „Co jste to k čertu udělala se svými vlasy?“

„Odbarvila jsem si je, pane Mergenthalere.“

„Jo?“

„Ano, pane.“

„Má dcera si taky barví vlasy,“ řekl pan Mergenthaler. „Proč to vy ženské vůbec děláte?“

„Já nevím. Vypadá to hrozně, pane Mergenthalere?“

„Hrozně? Ne, je to velmi působivé. Ve skutečnosti…“ Stiskl rty a svraštil čelo a zahleděl se na ni s

mimořádně zmateným výrazem ve tváři. „To je jedno,“ řekl. „Máme dnes ráno spoustu práce.“

Krátce před polednem se bzučák ozval znovu a hlas pana Mergenthalera řekl: „Teď už vím, co to je.“

„Co je co, pane Mergenthalere?“

„Už vím, jako kdo vypadáte s těmi odbarvenými vlasy.“

„Jako kdo, pane Mergenthalere?“

„Jako ta herečka,“ řekl. „Kim Novaková. Už jste o ní někdy slyšela?“

„Ano, pane.“

„Tak mezi vámi dvěma existuje velmi zvláštní podobnost.“

„Děkuji vám, pane Mergenthalere.“

„Nechtě to být. Předala jste můj vzkaz předákovi ve střižně oděvů?“

„Ano, pane, předala.“

„Dobrá,“ řekl pan Mergenthaler a vypnul bzučák.

Když ji toho odpoledne viděl Jerry Schneider, plácnul se do čela a řekl: „Páni! Teď jsi to trefila, Noro, fakt.

Teď vypadáš úplně jako ona!“

„Opravdu, Jerry?“

„Páni, samozřejmě!“ vykřikl Jerry. „Poslouchej, Noro, když zítra přinesu do práce foťák, vyfotíš se se mnou před budovou? Během polední přestávky?“

„Proč?“

„Když se vrátím do školy, ukážu ji klukům a oni si budou myslet, že se znám s Kim Novákovou.“

Nora se usmála a řekla: „Tak dobrá.“ A nenápadně pokrčila rameny.

Do Marvinovy kanceláře zašla schválně až pozdě odpoledne. Marvin připisoval do svých kolonek číslice, a když před něj položila svazek faktur, ani neměl čas vzhlédnout od stolu.

„Ahoj, Noro,“ řekl. „Měla ses o víkendu hezky?“

„Velice hezky, Marvine.“

Zůstala stát před jeho stolem a doufala, že se na ni konečně podívá, on ale pracoval s očima upřenýma

na kolonky s čísly.

„Marvine?“ řekla pak.

„Mhm?“ odpověděl, aniž zvedl zrak od číslic.

„Podívej se na mne.“

Marvin nakonec zvedl tvář od účtů.

„Líbí se ti, když mám vlasy takhle?“

Marvin si ji chvíli pozorně prohlížel, a pak řekl: „Jsou blond. Kdy sis to udělala?“

„V pátek večer. Kdyžs mě doprovodil domů.“

„Proč?“

„Řekla jsem si, že to může být legrace.“

„Vypadáš moc hezky, Noro,“ řekl Marvin. „Ty jsi ale vždycky vypadala moc hezky.“

„Takhle se ti to líbí víc?“

„Líbí se mi to stejně jako předtím.“

„Nemyslíš si ale, že…“ Chvíli přemýšlela, a pak pokrčila rameny.

„Co si nemám myslet?“

„Nic,“ řekla a vyšla z jeho kanceláře. Když toho večera přišla domů, začala trénovat svůj hlas. Zkoušela si ho v duchu po celý čas, co jela podzemkou, takže když přišla domů, slyšela ho v hlavě velice zřetelně.

Když otec přišel po večeři do sousedního pokoje, aby se díval na televizi, Nora začala s babičkou umývat nádobí a tehdy vyzkoušela svůj nový hlas vůbec poprvé.

„Mluv nahlas,“ řekla její babička. „Neslyším tě.“

„Babi, úmyslně se snažím nekřičet nahlas jako trhovkyně.“

„Ano a namísto toho šeptáš, jako bys byla v nemocnici, Bože, odpusť.“

„Snažím se svůj hlas trochu zkultivovat.“

„Kvůli čemu?“

„Aby lépe zněl.“

„Pak mluv nahlas a bude zkultivovaný hned,“ řekla babička.

Po celé dopoledne následujícího dne trénovala svůj nový hlas, brala telefony a hovořila do mluvítka

neznělým šepotem, který mnoho zákazníků Mergenthalera a Harrise poněkud zarazil. Krátce před

obědem se jeden z nich dokonce zeptal: „Promiňte, je to Mergenthaler a Harris?“

„Ano, pane,“ řekla Nora týmž hlasem. „S kým si přejete hovořit?“

„Málem jsem kvůli vám zapomněl, s kým chci hovořit, mladá dámo,“ řekl muž a Nora se rozesmála

chrčivým smíchem, který jako by vycházel odkudsi z jejího hrtanu.

O polední přestávce dovolila Jerrymu, aby před budovou, v níž sídlila jejich firma, vyfotil ve snaze zachytit její podobu s Kim Novákovou celý film. Po obědě překvapila v telefonu svým novým hlasem pana Schwarze, který na Pensylvánském zemědělském trhu vedl malý obchůdek. A ještě o něco později

přinutila pana Harrise, že několikrát zlostně zabafal ze svého doutníku poté, co mu předvedla onen

podivný smích vycházející z hloubi jejího hrdla. Po celý zbytek týdne ustavičně trénovala svůj nový hlas i smích. Zašla si dokonce až na Čtrnáctou ulici, aby uviděla Kim Novákovou v remaku Muž se zlatou paží a koupila si tolik filmových magazínů, kolik jenom našla na pultu jednoho kiosku, přičemž hledala fotografie Kim Novakové s oním zasněným výrazem v očích, o němž hovořil Jerry Nora se ten zasněný výraz pokoušela napodobit před zrcadlem v koupelně, vypadala ale přitom buď příliš ospale či příliš přihlouple.

Nakonec ve svém úsilí jednoho večera skutečně uspěla, a to tak, že jí to málem vyrazilo dech.

Ach, panebože, podívej se na tohle, pomyslela si v duchu.

Fascinována hleděla na onu ženu v zrcadle. Pak se celá otřásla a šla si lehnout.

V úterý, týden poté, co si obarvila vlasy, se v práci objevila ve střevících s jehlovými podpatky.

„Kam jdeš?“ zeptala se babička ve chvíli, kdy opouštěla byt. „Na večírek?“

„Jdu do práce.“

„V těchhle střevících?“

„Co je s nimi?“ zeptala se Nora.

„Mluv nahlas, sotva tě slyším,“ řekla babička.

„Mluvím takhle normálně,“ zašeptala Nora.

„Zní mi to, jako bys měla zánět hrtanu.“

„Moc se omlouvám,“ řekla Nora.

„Bere si do práce tyhlety střevíce,“ řekla její babička a potřásla nevěřícně hlavou.

Ty střevíčky měly opravdu možná trochu příliš vysoký podpatek, a Nora cítila po jistou část dopoledne, že jí poněkud vzrostlo sebevědomí – pouze ale do okamžiku, než si zvykla na to, že si ke své výšce prostě přidala jenom dalších pár centimetrů. Jedna z dívek v kanceláři prohlásila, že si nikdy neuvědomila, jak je vysoká a jeden z prodejců jí prozradil: „Noro, máte v sobě vznešenost sochy. Už vám někdy někdo řekl, že vypadáte jako Kim Novaková?“

„Ano, pár lidí už mi to řeklo,“ odpověděla.

„Máte i její hlas.“

„Myslíte?“ zašeptala Nora a pak se zasmála oním hrdelním smíchem a zahleděla se na něj tak, jak se na

muže dívá jen Kim Novaková.

„Ať se propadnu,“ řekl prodejce.

Toho večera kráčela domů od stanice nadzemky kolem mladíků na lavičkách v parku s hlavou vysoko

vztyčenou, podpatky hlasitě klapajícími o dlažbu a oním zasněným výrazem ve tváři. Když šla kolem,

mladíci mlčeli, že by se v nich krve nedořezal. Nikdo se neodvážil hvízdnout, nikdo nepronesl žádnou

lechtivou poznámku. Všichni na ni němě zírali a když přešla, nikdo si netroufl ani špitnout. Měla silně namalovaná oční víčka, v její tváři se nepohnul ani sval, pouze na rtech jí na okamžik zahrál vítězoslavný úsměv.

Příštího dne se začaly dít věci.

Začalo to o polední přestávce. Vydala se na Pátou avenue a rozhodla se poobědvat u Schraffta. Měla na

sobě šaty levandulové barvy, kterou si v poslední době tak oblíbila, a blonďaté vlasy si sčesala tak, že jí volně splývaly po stranách obličeje. Sebevědomě se pohupovala v bocích na vysokých jehlových podpatcích, a když vstoupila do restaurace, na chvíli se zarazila a se zasněným výrazem začala hledat

servírku.

Vůbec si nevšimla, co se kolem ní děje, protože byla velice hladová a soustředěně přemýšlela, co si dá.

Servírka ji zavedla ke stolu a Nora se na ni usmála, uchopila jídelní lístek a prohlédla si ho. Ke stolu přišla vrchní s blokem a perem zabořeným do vzduchu a trochu idiotsky se usmívala. Nora vzhlédla a oním hrdelním hlasem pronesla: „Dala bych si sýrový sendvič a šálek kávy.“

„Ano, slečno Novaková,“ řekla vrchní a znovu se zeširoka usmála a pak bleskově odešla od stolu, dříve,

než ji Nora mohla opravit.

Jen co se vrchní vzdálila, přistoupila ke stolu dívenka v tmavě modré sukni a bílé halence s perem a

čtvrtkou papíru.

„Promiňte,“ řekla. „Mohla byste se mi podepsat, slečno Novaková?“

Nora se na ni podívala a usmála se. „Lituji,“ řekla. „Já nejsem Kim Novaková.“

Dívenka se na ni udiveně zahleděla. „Nejste?“ řekla.

„Ne. Nejsem.“

„Jé, vy ale fakt vypadáte jako ona.“

„Ano, nejsem ale ona,“ řekla Nora. Dívenka na ni dál upřeně hleděla a ona si uvědomila, že jí nevěří.

„Opravdu,“ řekla. „Ráda bych se vám podepsala, kdybych byla Kim Novakovou. To já ale nejsem.“

„Tak dobře,“ řekla dívenka. „Děkuji vám.“ Chabě se usmála a vrátila se ke svému stolu. Nora zaslechla,

jak říká své matce: „Ona se mi nechce podepsat.“

Nora se zamračila. Když jí přinesli sendvič, pustila se do něj. Všude kolem bylo ticho.

„Bude to všechno, slečno Novaková?“ zeptala se vrchní.

„Já nejsem Kim Novaková,“ řekla Nora.

„Nejste?“ řekla vrchní. Podařilo se jí ale zastřít zklamání, nevěřícnost i hněv – všechno dohromady.

„Lituji,“ řekla Nora. „Opravdu ale nejsem.“

Toho odpoledne, cestou k podzemce, ji zastavil na ulici chlapec, který před sebou tlačil prázdný věšák na kolečkách, a požádal ji znovu o autogram. Nora mu řekla, že lituje, protože opravdu není Kim Novaková.

Ve čtvrtek ji u Pensylvanského nádraží pronásledovala až na ulici dívka s kufrem, kde jí sotva dechu

popadajíc řekla, že zbožňuje všechny její filmy a zda by nemohla semhle napsat Louise s přáním všeho

nejlepšího a podepsat se pod to? Nora dívce řekla, že moc lituje, že ale není Kim Novaková. V pátek

obědvala v malé italské restauraci na Osmé avenue a seděla sama u stolu v místnosti až docela vzadu.

Během toho oběda ji o autogram požádali pětkrát. A ona pokaždé odpověděla, že lituje, že ale není Kim

Novaková.

Když se jí toho večera Marvin zeptal, kam se chce jít najíst, bez rozmyšlení mu odpověděla: „K Sardimu.“

„Proč k Sardimu?“

„Proč ne? Jídlo je tam moc dobré,“ řekla Nora.

„Cože?“ vyhrkl. „Promiň, Noro, neslyším tě ale. Skoro šeptáš.“

„Řekla jsem jen, že tam mají dobré jídlo, ne?“

„To ano.“

„Tak pojďme.“

Velmi dobře si všimla, jaký způsobila rozruch, když vstoupila dovnitř. Zpozorovala, jak se hlavy u všech stolů otáčejí směrem k ní, a tak položila Marvinovi dlaň na předloktí a zašeptala cosi k obrázkům celebrit visících na stěnách, usmála se a zasněně se zahleděla do dálky. Uslyšela, jak muž u baru po její pravici říká: „Podívej se, miláčku, tamhle je Kim Novaková.“

„Neobjednávali jsme si stůl,“ řekl Marvin vrchnímu.

Vrchní se usmál, jako by jej v tu chvíli osvítil Duch svatý. „To je v pořádku, pane,“ řekl. „Podíváme se, co pro vás můžeme udělat.“

Luskl prsty a okamžitě byl pro ně nalezen stůl v přední části restaurace, poblíž dveří.

„Je velmi obtížné získat stůl v přízemí,“ řekl Marvin.

„Ano?“ zeptala se Nora.

„Jo. A tohle je velmi dobrý stůl.“

„Zdá se, že jsme neměli nejmenší problémy získat ho.“

„Ne, to jsme neměli. To je velmi neobvyklé.“

„Ano,“ řekla Nora.

„Dáš si drink?“ zeptal se Marvin.

„Ne, díky. Teď ne.“

„Bude ti vadit, když si jeden dám?“

„Vůbec ne.“

„Abych totiž řekl pravdu, já pátek vždycky přežiju, jen když si dám drink, věř mi.“

„Tak jen do toho.“

Marvin si objednal dvojitou skotskou s ledem. Číšník převzal objednávku, a pak se otočil k Noře a usmál se. „Pro vás nic, slečno Novaková?“ zeptal se.

„Teď ne, děkuji,“ řekla Nora a číšník se usmál a odkráčel od stolu.

„Jak že ti to řekl?“ zeptal se Marvin.

„Kdo?“

„Ten číšník. Neřekl ti slečno Novaková?“

„Neposlouchala jsem ho,“ řekla Nora.

„Panebože, jsem si jist, že…“

„Neslyšela jsem, co říká.“

Když se číšník vrátil, postavil před Marvina sklenici a znovu se otočil k Noře. „Slečno Novaková,“ řekl, „jste si opravdu jista, že nic nechcete? Snad trochu suchého šery?“

„Ne, děkuji,“ řekla Nora tichým hrdelním hlasem. Číšník se usmál a odešel od stolu.

„Řekl ti slečno Novaková,“ upozornil ji Marvin.

„Opravdu?“

„Neslyšela jsi ho? Řekl to zcela zřetelně.“

„Ne, neslyšela jsem ho.“

„Jak ti může uniknout něco takového? Řekl: ‚Slečno Novaková, jste si opravdu jista, že nic nechcete?‘

Neslyšela jsi, jak tohle říká?“

„Ne, já…“

„Promiňte, slečno Novaková.“

Oba se naráz otočili. Muž, který stál před nimi, držel v jedné ruce jídelní lístek a ve druhé plnicí pero. Byl to poněkud obézní člověk, trochu se potil a kulatý obličej mu zářil štěstím.

„Nerad někoho obtěžuji tímhle způsobem,“ řekl. „Jmenuji se Roger Forbes a jsem z Oregonu.“ Odmlčel

se, aby vyzkoušel, jaký to na ně udělalo dojem. „Z Eugene v Oregonu.“

Marvin se na muže udiveně zahleděl, a pak se otočil k Noře, která se shovívavě, přímo soucitně usmívala.

„Rád bych…,“ řekl muž. „Má dcera je vaší velkou obdivovatelkou, slečno Novaková. Rád bych…“

„Tohle bude nějaký o…“ začal Marvin.

„… podepsala byste se jí na tenhle jídelní lístek?“

„Ráda,“ řekla Nora.

Marvin pozvedl údivem obočí. Nora se na něj usmála, a pak vzala muži z ruky lístek.

„Jak se vaše dcera jmenuje?“ zeptala se.

„Marie.“

Nora napsala na jídelní lístek Mari , s přáním všeho nejlepšího Kim Novaková.

„Děkuji vám, slečno Novaková,“ řekl muž.

„Není za co,“ řekla Nora, a když muž odcházel od stolu, usmála se na něj.

„Pročs to udělala?“ zašeptal Marvin.

„Je to jednodušší než celý čas tvrdit, že nejsem Novaková.“

„Tohle je protizákonné,“ řekl potichu Marvin a naklonil se přes stůl.

„Nebuď směšný.“

„Předstíráš, že jsi Kim Novaková,“ zašeptal.

„Nic nepředstírám. Ten muž mě požádal o autogram a já jsem mu ho dala.“

„Požádal o autogram Kim Novakové, ne o tvůj.“

„Já za to nemůžu, že se spletl. Nemám v úmyslu strávit zbytek života tím, že budu lidem říkat, lituju, já nejsem Kim Novaková.“

„Ty ale nejsi Kim Novaková.“

„On si ale myslel, že jsem.“

„Co to k čertu na celé té věci mění?“

„Nevím, možná nic,“ řekla Nora. „Pojďme odsud.“

„Ještě jsme nepovečeřeli.“

„To je mi jedno.“ Náhle vstala a zamířila ke dveřím. U východu se jí vrchní zeptal: „Je všechno v pořádku, slečno Novaková?“ A ona odpověděla: „Ano, všechno je v pořádku.“ Vyšla na chodník. Kolem šli dva mladí chlapci, a když ji uviděli, usmáli se na ni.

„Ahoj, Kim!“ zakřičel jeden z nich.

„Hej, Kim,“ zavolal na ni druhý. „Chceš si vyrazit s mým přítelem?“ Oba se začali hlasitě smát, a pak se rozběhli směrem k Broadwayi.

Vrátný se zeširoka usmíval. „Taxi, slečno Novaková?“ zeptal se.

„Ano. Prosím.“

„Půjdeme pěšky,“ řekl Marvin, který právě vyšel ze dveří.

„Chci jet domů, Marvine,“ řekla.

„Pojedeme podzemkou.“

„Podzemkou?“

„Ano,“ řekl Marvin, chytl ji za loket a táhl ji směrem k Times Square. Zamířili k Hlavnímu nádraží a

nastoupili na Woodlawn Road Express. Marvin jako by nepozoroval tváře, které se za nimi otáčely,

natažené krky, spokojené úsměvy a vzrušený šepot cestujících, který je provázel po celou jízdu metrem.

Když vystoupili na Mosholu Parkway, odvedl Marvin Noru do parku a sedli si spolu na lavičku, tak, aby na ně nedopadalo světlo nejbližší pouliční svítilny.

„Noro,“ řekl Marvin. „Chtěl bych ti něco říct.“

„Copak?“ zeptala se.

„Noro… víš, co k tobě cítím?“

„Myslím, že jo.“

„Miluju tě,“ řekl.

„Mhm.“

„Miluju tě,“ opakoval.

„Mhm,“ řekla Nora.

„To je všechno, co mi dokážeš říct? Právě jsem ti řekl, že tě miluju. Dvakrát.“

„Co ti na to mám říct, Marvine?“

„Já nevím. Řekni, že mě taky miluješ nebo řekni, že mě nesnášíš, neříkej ale jen mhm, jako bych ti právě řekl, že je moc hezký den nebo něco podobného.“

„Marvine, ty mě nemiluješ,“ řekla Nora.

„Nemiluju, jak to?“

„Ne.“ Ztišila hlas. „Pouze miluješ Kim Novakovou.“

„Koho?“

„Slyšels, co jsem řekla.“

„Kim Novákovou? Ani nevím, kdo je Kim Novaková. Jak bych mohl…?“

„Marvine, je to proto, že jsem jí podobná a to je všechno.“

„Noro, mně je úplně jedno, jestli vypadáš jako Kim Novaková nebo jako Phyl is Dil erová, věř mi.“

„Proč jsi mě tedy vzal na ten film, ve kterém hrála?“

„Protože jsem ti chtěl říct, že si myslím, že jsi krásná, to je všechno.

Noro, co je mi do toho, jestli vypadáš jako někdo jiný? Podle mě vypadáš jako Nora Feldmanová, to je

všechno.“

„Ne, Marvine…“

„Noro, miluju tě. Miluju tě od prvního dne, kdy tě pan Mergenthaler přivedl do naší kanceláře a řekl, abych se seznámil s jeho novou sekretářkou. Oceňoval jsem právě ten nový šantung, vzpomínáš si?“

„Vzpomínám si.“

„Jak bych tedy mohl být zamilovaný do Kim Novákové? Přivedl pan Mergenthaler do mé kanceláře Kim

Novákovou?“

„Ne, ale…“

„Noro, jsem zamilovaný do tebe. Do tebe.“

„Já jsem ale kdo?“ zeptala se Nora. „Řekni mi to, Marvine.“

„Cože?“

„Kdo je vůbec Kim Novaková? Jestliže stejně vypadáme, máme stejnou chůzi, mluvíme stejným

způsobem, pak jsme možná jedna a táž osoba.“

„Ne, Noro, protože…“

„Ten muž v restauraci si myslí, že jsem Kim Novaková a já se mu jako Kim Novaková podepíšu na jídelní

lístek a on přijde domů a řekne své dceři, že pro ni má autogram Kim Novákové. Je v tom nějaký rozdíl?

Dokáže to poznat on? Dokáže to jeho dcera? Ví sama Kim Novaková, v čem je ten rozdíl?“

„Noro,“ řekl Marvin měkce. „Ty víš, v čem je ten rozdíl?“

„Ano,“ řekla. „Rozdíl je v tom, že když vejdu do restaurace, jsem někdo.“

„Když vejdeš do restaurace, jsi někdo, Noro. Pro mě jsi tím nejdůležitějším člověkem.“

„Nechápeš, co chci říct, Marvine? Někomu teď není lhostejné, zda si před obědem dám malé suché šery

nebo ne.“

„Mně to rozhodně lhostejné není. Pokud by sis chtěla dát před obědem suché šery, doplaval bych pro ně

do Španělska.“

„Nebo když na mě někdo zavolá na ulici ‚Ahoj, Kim!‘“

„Noro, já bych volal ‚Ahoj, Kim‘ z vršku nejvyšší střechy v tomhle městě. Vykřikoval bych to čtyřiadvacet hodin denně, kdybys chtěla.“

„Marvine, ty nic nechápeš. Všichni jsou zbláznění do Kim Novákové.“

„Já ne,“ řekl Marvin. „Já miluju Noru Feldmanovou.“

Odmlčeli se. Před parkem na rohu ulice si několik chlapců vyprávělo vtipy a Nora slyšela, jak se smějí.

Marvin si odkašlal.

„Na něco… na něco bych se tě chtěl zeptat, Noro,“ řekl.

„Neptej se,“ řekla.

„Noro, chceš se stát mou…“

„Neříkej to,“ přerušila ho a vstala. „Chci jít domů, Marvine. Chci teď jít domů.“

Marvin vstal z lavičky, podíval se na ni, povzdechl si a řekl: „Dobrá, Noro. Doprovodím tě domů.“

Minuli chlapce na rohu ulice, prošli kolem dlouhého domovního bloku a zamířili ke vchodu, kde bydlela

Nora. Marvin řekl Noře dobrou noc a pokusil se ji políbit, ona ale odvrátila tvář a začala hledat klíče.

Odemkla dveře a uslyšela jeho kroky, jak zní ulicí. Ve chvíli, kdy rozsvítila, její babička řekla: „Kdo je to?“

„Já,“ řekla Nora.

Otec musel zaslechnout jejich hlasy, protože zavolal ze svého pokoje: „Kdo to je?“

„To je Kim Novaková, kdo si myslíš, že by to mohl být?“ řekla babička a Nora se zasmála, zhasla v

předsíni a zamířila do svého pokoje. Svlékla se, vyprala si prádlo a pročesala si vlasy, a pak se posadila ke stolku s jedním z těch filmových magazínů. V kterémsi stálo, že Kim Novaková je levák. Nevěděla to.

Po chvíli ucítila, jak na ni jde spaní, a tak zhasla a vlezla si do postele, místo toho ale aby usnula, hleděla ke stropu a přemýšlela, proč zarazila Marvina ve chvíli, kdy jí chtěl nabídnout sňatek a proč odvrátila tvář, když ji chtěl políbit. Je to moc milý chlapec a řekl jí, že ji má rád. Dlouho ležela na zádech a myslela na Marvina a na to, jaké by to bylo, kdyby se vzali. Nakonec vstala z postele. Oknem viděla světla na nástupišti nadzemky na Jerome Avenue. Šla k psacímu stolu a rozsvítila lampičku, a pak otevřela horní

zásuvku a vytáhla dopisní papír. Uchopila do ruky pero. Chtěla začít psát, když si náhle uvědomila, co si právě přečetla v jednom z těch filmových magazínů. Vzala pero do levé ruky.

A pak se začala podepisovat: Kim Novaková, Kim Novaková, Kim Novaková…

Štěkání na motýlky

Zatracený pes, štěká na všechno, co se pohne.

Zvuky, které slyší jenom on, uprostřed nejhlubší noci. Někde se něco šustne a ten idiotský čokl začne

okamžitě štěkat.

„Hlídá nás,“ tvrdila Carrie.

Hlídá nás. Pitomý čokl vážící čtyři kila, když mokrý vyleze z vany. Maltézský psík, takhle tomu říkají, prý je připraven vypustit za člověka duši. Jmenuje se Val etta, to je hlavní město Malty. Odtamtud tahle rasa podle všeho asi pochází. Nějaký přihřátý maltézský šlechtic se rozhodl, že potřebuje ňafající psisko

připomínající bílý smetáček na prach. Malý černý čumáček. Černá tlamička. Místo očí dva černé knoflíky.

Třesoucí se uzlíček jménem Val etta. Štěká při každém prdu. Štěká, když kolem přeletí motýl. Někdo

zmáčkl tlačítko zvonku? Ten mizerný čokl se jako grizzly vrhne ke dveřím s mohutným řevem, kterým by

dokázal probudit mrtvé na všech hřbitovech po celých Státech.

„Jenom nás chce bránit,“ tvrdila Carrie.

Bránit.

Nemohu toho pitomého psa ani cítit. Zachránila mu život, neboť jej zabavila nějaké manželské dvojici,

která ho mlátila, když byl ještě malé štěně, nevím proč. Bylo to dva roky předtím, než jsme se vzali. Když začala s jeho výcvikem, myslel jsem si nejdřív, že ten čokl má jenom za ušima. Řekla kupříkladu: „Sedni, Val etta!“ a on odběhl pryč. „Zůstaň, Val etta!“ přikázala mu a on začal štěkat. Nebo mu řekla: „Pojď, Val etta!“ a on se stočil do klubíčka a uložil se ke spánku. A tak to pokračovalo půl roku. Doteďka ho

nenaučila ničemu.

Carrie ho milovala k zbláznění.

Jediná bytost na světě, kterou El Mutto miloval, byla Carrie. Dobře, když člověk někomu zachrání život, dostane se mu za to přirozeně vděku. Tohle ale přesahuje všechny meze vděčnosti. Kdykoli Carrie odchází z domu, Val etta si lehne ke dveřím a čeká, až se vrátí. Když mu dám do misky horké pastrami s

rýží a řeknu: „Pojď, Val etta, je čas k obědu!“ podívá se na mne, jako by ho právě opustila celoživotní láska a nechce se mu ani dýchat. Když na příjezdové cestě uslyší její vůz, začne pištět a močit radostí na předložku. V okamžiku, kdy Carrie zasune do zámku klíč, vymrští se do vzduchu jako akrobat na čínské hrazdě, a když dveře otevře, kňučí a poskakuje na zadních tak dlouho, dokud k němu nepoklekne,

neobejme ho a nezačne jej šišlavě konejšit: „Ano, Val etta, ano, maminka je doma, to je ale hodný

chlapeček, ano, ano, to je ale hodné štěňátko, ty náš překrásný psí chlapečku.“

Dělal jsem si legraci, že ho jednoho dne udělám k obědu.

„Sekaná z maltézáka je prý vynikající,“ tvrdil jsem Carrie. „Nejdříve ho zbavíme všech chlupů a pořádně umyjeme, pak do něj dáme nádivku a strčíme ho na hodinu do trouby. Pětačtyřicet minut bude stačit, není zas tak velký. Dáme si ho s opečenými brambory a –“

„Rozumí každému slovu, které řekneš,“ upozornila mě Carrie.

Ten mizerný čokl jen zvedne hlavu a hledí na mne. Předstírá, že neví, o co kráčí, ten prohnaný malý

bastard.

„Chtěl bys, abych z tebe udělal sekanou?“ ptám se.

Jenom zívne.

„Hezky poslouchej nebo tě prodám nějakému Filipínci.“

„On ti rozumí.“

„Co říkáš, šel bys domů s nějakým Filipíncem?“

„Proč mu říkáš takové věci?“

„Na Filipínách pojídají psy, víš to, Val etta? Psi jsou na Filipínách hrozná pochoutka. Chceš, abych tě dal nějakému Filipínci?“

„Ubližuješ mu.“

„Nadělá z tebe hromadu maltézských žebírek, co tomu říkáš, Val etta?“

„Mně ubližuješ taky.“

„Nebo obalované maltézské kotletky, Val etta. Máš chuť udělat si výlet do Manily?“

„Johne, nechej toho, prosím. Víš, jak ho miluji.“

Ten mizerný čokl se za ní vždycky vrhne do koupelny, posadí se vedle vany, zatímco se sprchuje, a když

se drhne ručníkem, olizuje jí palce u nohou. Když jde na malou, sedí ten pitomý čokl vedle ní. Vysedával by i vedle postele, v níž se milujeme. Musel jsem ji proto požádat, aby ho dala do předsíně.

„Mám pocit, jako by nás pozoroval nějaký úchyl,“ řekl jsem jí.

„To není pravda.“

„Sedí tam a zírá na nás jako úchyl.“

„Nezírá.“

„Ale ano. Vadí mi to, když vidím, jak takhle zírá na něco, co patří k mému soukromí.“

„K tvému soukromí? Od kdy pro to používáš tenhle výraz?“

„Od okamžiku, kdy na nás začal zírat tímhle způsobem.“

„Nezírá na nás.“

„Samozřejmě, že ano. Přímo na nás čumí. Nelíbí se mu, když se s tebou miluji.“

„Nebuď hloupý, Johne. Je to jenom chytré malé štěňátko.“

Jednoho dne na mě to chytré malé štěňátko začalo štěkat.

Vešel jsem dovnitř předními dveřmi a to pitomé zvíře sedělo na bobku přede mnou a vrčelo a štěkalo na

mě, jako bych byl chlápek, co chodí odčítat plynoměr.

„Co je?“ zeptal jsem se.

Psisko na mě štěkalo dál.

„To štěkáš na mě?“ řekl jsem. „Tohle je můj dům, tady bydlím já, jak se opovažuješ na mě štěkat, ty psí zmetku?“

„Co se děje, co se děje?“ zakřičela Carrie a běžela do předsíně.

„Štěká na mě,“ řekl jsem.

„Pššt, Val etta,“ řekla. „Neštěkej na Johna.“

Štěkal na mě ale dál, ten malý, dobře vycvičený bastard.

„Jak by se ti líbilo, kdybych z tebe udělal maltézský karbanátek?“ zeptal jsem se.

Štěkal na mě dál.

Nevím už, kdy jsem se rozhodl, že ho zabiju.

Možná to bylo toho večera, kdy ho Carrie s námi posadila ke stolu. Až dosud byla spokojená, když nám

seděl u nohou, jako nějaký žebrák, kterým ostatně taky byl, neboť vždycky hladově čekal, až mu hodíme

zbytky od večeře.

„Klidně si tam seď,“ řekl jsem. „Dívej se hladově na každé sousto, které si strčíme do úst. Za stolem s námi žrát nebudeš.“

„Ale no tak, Johne,“ řekla Carrie.

„Nemohu si ani vychutnat večeři, když na mě takhle zírá.“

„Nezírá na tebe.“

„A co podle tebe zrovna teď dělá? Podívej se na něj! Pokud na mě nezírá, co tedy dělá?“

„Zdá se mi, že jsi úplně posedlý myšlenkou, že ten pes na tebe ustavičně zírá.“

„Možná proto, že na mě opravdu zírá.“

„Pokud to dělá, pak jenom proto, že tě má rád.“

„Nemá mě rád, Carrie.“

„Ale ano, má.“

„Má rád tebe.“

„Tebe má rád taky, Johne.“

„Ne, má rád jen tebe. A když už chceš mluvit o posedlosti, tak tohle je posedlost. To, co k tobě tenhle podvraťák cítí, má co do činění s posedlostí.“

„Není to žádný podvraťák a není ničím posedlý. Jenom chce být součástí naší rodiny. Vidí, jak jíme, tak se k nám chce připojit. Pojď, Val etto, pojď ty můj psí chlapečku, pojď k mamince, posaď se ke své rodince,“

řekla, zvedla ho z podlahy a posadila na židli mezi nás.

„Hned dostaneš svůj talířek, ty moje štěňátko,“ řekla.

„Carrie,“ řekl jsem. „Tenhle podvraťák s námi nebude sedět u večeře.“

„Není to žádný podvraťák,“ řekla. „Je to čistokrevný pes.“

„Val etto,“ řekl jsem. „Táhni z té židle, u všech čertů, nebo tě –“

Začal na mě štěkat.

„Nesmíš mu hrozit rukou,“ řekla Carrie. „Bili ho. Myslí si, že ho chceš udeřit.“

„Udeřit ho?“ řekl jsem. „Mám chuť ho zabít!“

Pes štěkal dál.

A štěkal.

A štěkal.

Myslím, že tehdy jsem se rozhodl ho zabít.

Říjen je měsíc jako stvořený pro umírání.

„Pojď, Val etto,“ řekl jsem. „Půjdeme na procházku.“

Slyšel, že říkám „Pojď“, a tak si samozřejmě sedl na bobek a hleděl na televizi.

„Tatínek tě chce vzít na procházku?“ zeptala se Carrie.

Tatínek.

Tatínek měl v kapse bavlněného saka revolver značky Smith & Wesson. Tatínek měl v úmyslu jít s tímhle malým ničemou na procházku, nasázet mu do hlavy pár kulek, a pak jeho mrtvolu prodat nějakému Filipínci nebo Mexikánovi nebo ji jen tak hodit do řeky. Tatínek měl v úmyslu říci Carrie, že její čistokrevný mazlíček vzal nohy na ramena, když mu jeho pán přikázal, aby se s ním vrátil domů. Volal na něj několikrát, volal a volal, on ale utíkal pryč a bůhví, kde teď je. Tohle jsem chtěl říct Carrie, až se vrátím.

„Nezapomeň vodítko,“ zavolala na mě Carrie z kuchyně.

„Nezapomenu, miláčku.“

„Buď opatrný,“ řekla. „Dej pozor, ať nestoupneš na žádného hada.“

„Val etta mě bude bránit,“ řekl jsem a vydal se se psem na procházku.

Listí slavilo svůj svátek, nad hlavou zlátlo do rezata a příjemně šustilo pod nohama. Valetta se vzpíral na rudém koženém vodítku a každých pět metrů se snažil zmizet v lese, aby se mohl vrátit do domu, kde na něj toužebně čekala jeho milenka. Nepřestával jsem ho ujišťovat, že pod korunami stromů jsme v bezpečí, všude kolem nás se k zemi měkce snáší listí. „Pojď, štěňátko,“ vrkal jsem. „Pojď ty malý štěkálku, tady pod stromy ti nikdo neublíží.“

Vzduch byl čistý jako límec velebníčka.

Když jsme byli dost daleko od domu, sáhl jsem do kapsy a vytáhl revolver. „Vidíš tohle, Val etto?“ řekl jsem. „Tímhle tě zastřelím. Už na mě nikdy nebudeš štěkat, Val etto. Budeš tím nejtišším psem na zeměkouli. Rozumíš, Val etto?“

Okamžitě začal štěkat.

„Ticho!“ přikázal jsem mu.

Štěkat ale nepřestal.

„Zatraceně!“ vykřikl jsem. „Přestaň!“

Náhle mi vytrhl vodítko z ruky a vystřelil ode mne pryč, ten mazaný malý buzerant, bílá chlupatá kulička, jež uháněla po rezaté, žluté a hnědé předložce z listí jako namydlený blesk a táhla za sebou rudé vodítko, jako by to byla stružka krve vytékající z rány. Rozběhl jsem se těžkopádně přes les za ním. Dostal jsem se na pár metrů od něj, když vběhl na malou mýtinu prozářenou slunečními paprsky. Běžel jsem za ním s nataženou rukou třímající revolver. Ve chvíli, kdy jsem zmáčkl spoušť, se na mýtinu vřítila Carrie.

„Ne!“ vykřikla a vrhla se na kolena, aby ochránila svého miláčka. Výstřel otřásl mýtinou a na pár vteřin přehlušil šepot padajícího listí. Pes skočil Carrie do náruče a té z hrudi vytryskl pramének krve. Panebože, ne, pomyslel jsem si, ježíšikriste, tohle ne. Pustil jsem revolver a běžel k ní a přitiskl ji k sobě, zatímco ten zatracený pes jen štěkal a štěkal.

Od toho okamžiku nezaštěkal ani jednou.

Muselo to pro něj být, jako by odjela kamsi hodně daleko, tak daleko, že jeho malý maltézský mozeček

nebyl schopen zachytit sebemenší stopu, která by po ní zůstala. V jistém smyslu to byla pravda. Tenhle

příběh jsem ve skutečnosti vyprávěl už tolikrát a tolika lidem, že jsem mu sám začal věřit. Pověděl jsem ho její rodině stejně jako mé, všem našim přátelům, dokonce i policii, kterou na mě zavolal její mizera bratr, řekl jsem jim, že jsem jednoho dne přijel domů a ona byla pryč. Ani slůvkem mi nenaznačila, že má v úmyslu ode mne odejít. Nenechala po sobě ani dopis na rozloučenou. Všechno co nechala, byl ten pes.

Ani se nenamáhala dát mu nažrat, předtím, než odjela.

Val etta se často zaběhne do lesa a hledá ji.

Obíhá v kruzích kolem místa, kde předloňského podzimu její krev potřísnila zemi. Na tom místě dnes bují nové výhonky, on ale pobíhá v kruzích a čenichá a čenichá. Nikdy ji nenajde, samozřejmě. Je zabalená do dehtovaného plátna a pohřbená hluboko v lesích, padesát mil na sever, tam, kde jsme spolu kdysi žili, Carrie, já a pes.

Zůstali jsme jenom my dva.

Je vším, co tu zůstalo jako vzpomínka na ni.

Nikdy na mě neštěká a já na něj nikdy nemluvím.

Žere, když mu dávám jíst, pak ale odběhne, aniž by se na mě podíval a lehne si ke dveřím a čeká, až se

jeho panička vrátí.

Nemůžu říct, že ho mám raději, teď, když přestal štěkat. Někdy ale…

Někdy, když zvedne v údivu čumák a pozoruje motýlka poletujícího nad jeho hlavou, vypadá tak roztomile, že mám chuť sníst ho za živa.

Motel

Lednový vítr divoce narážel do dveří. Zastrčil klíč do zámku, který mu nic neříkal, a pak jím otočil doprava, ale jeho konání nepřineslo jakýkoli výsledek. Otočil klíčem doleva a dveře se otevřely a on do nich strčil, až se rozlétly dokořán, a pak ustoupil o krok, aby mohla vejít dovnitř. Měla na sobě krátký béžový kabát, límec si přidržovala rukou v rukavičce ohrnutý těsně u krku. Sukně, která jí vylézala zpod kabátu, byla tříslově hnědá. Obula si vysoké kožené boty, měly skoro stejnou barvu jako vlasy, jež jí splývaly na ramena. Její oči byly rovněž hnědé, o něco tmavší než ty boty, a když procházela kolem něj, sklopila je. V

její tváři se zračila plachost a nervozita.

Jak se Frank pokoušel vytáhnout klíč ze zámku, náhlý poryv větru mu málem odnesl plstěný klobouk se

zvednutým okrajem, který měl na hlavě. Druhou rukou si jej narazil do týla, ještě chvíli zápasil s klíčem v zámku, až se mu podařilo vytáhnout jej ven. Strčil klíč do kapsy převlečníku, vešel dovnitř, zavřel za sebou dveře a řekl bez rozmyšlení: „Doufám, že si to nebudeš špatně vykládat.“

„Proč bych měla?“ zeptala se.

„Lidé si motel spojují vždy se stejnou věcí. Mě ale taky nic jiného nenapadá.“

„Jsme oba dospělí lidé, Franku,“ řekla. „Nevidím, proč by si dva dospělí lidé nemohli pronajmout pokoj v motelu a…“

„Přesně tak jsem si to sám odůvodnil,“ řekl.

„Tak se, prosím, neomlouvej.“

Zůstali oba stát v předsíňce, jako by se zdráhali udělat další krok, jako by se báli učinit cokoli, co by je postrčilo dál směrem do pokoje. Po pravé straně stála dvě křesla, před okny na venkovní dvůr. Mezi ně umístili stolek s lampou. Na zdi hned po jejich levici byl prádelník se zrcadlem a další lampou na

vzdálenějším konci. V okně proti dveřím byla zabudována klimatizační jednotka. Postel zakrýval přehoz s květinovým vzorem, podobným jako na tapetách. Čelo postele se opíralo o zeď naproti prádelníku. Nad postelí visela zarámovaná reprodukce krajinky.

„Mil ie,“ řekl. „Opravdu bych chtěl, aby ses podívala na ten reklamní šot.“

„Já se na něj opravdu chci podívat,“ řekla.

„Mluvili jsme o něm ve vlaku tolikrát, že by mi to připadlo až směšné, kdybych ti ho neukázal.“

„Samozřejmě,“ řekla.

„Proto jsem o tom dnes hovořil u oběda a navrhl, abychom si někde pronajali pokoj, jen na pár minut,

možná na půl hodiny, abych ti ho mohl předvést. Také ale nechci, aby sis myslela, že jsem tě pozval na

oběd jenom proto, abych ti ho mohl ukázat.“ Zničehonic se široce usmál. „Ačkoliv jsem na něj tak pyšný.“

„Zmírám touhou prohlédnout si ho,“ řekla.

„Vrátím se za minutu, ano?“ řekl, šel ke dveřím a otevřel je. Vyšel na dvůr, na kterém se proháněl studený vítr, a dveře přitom nechal otevřené. Přemýšlela, zda by za ním neměla dveře zavřít, pak se ale rozhodla, že to neudělá. Přemýšlela také, zda si nemá sundat rukavice a i v tomto případě se rozhodla, že to neudělá. Slyšela, jak na dvoře zaklapl kufr auta. Za chvíli vstoupil dovnitř a nesl projekční přístroj.

„Přemýšlela jsem, jak to uděláš, abys mi ten šot mohl ukázat,“ řekla Mil ie.

„Mám v kufru tohle,“ řekl a postavil projektor na podlahu.

„Vozíš s sebou vždycky v kufru promítačku?“

Usmál se a řekl: „Dobrá, nebudu předstírat, že jsem neměl v úmyslu ukázat ti ten šot.“ Z kapsy kabátu

vyndal kotouč s filmem, chvíli ho podržel ve vzduchu před ní a pak jej položil na desku prádelníku. Svlékl si převlečník, šel k věšáku v rohu pokoje a pověsil jej na drátěné ramínko. Sundal si z hlavy klobouk a položil jej na polici nad věšákem. Měl na sobě tmavý, téměř černý, bezvadný oblek s jemným proužkem.

„Tvoje žena nic neříkala?“ zeptala se.

„K té promítačce? Proč by něco měla říkat?“

„Předpokládám, že nic neříkala,“ řekla Mil ie. „Spousta mužů si každé ráno bere s sebou do práce

promítačku.“

„Ve skutečnosti ji ani neviděla,“ řekl Frank. „Strčil jsem ji do auta včera večer.“ Rozhlédl se po pokoji.

„Doufal jsem, že tu budou mít bílou zeď,“ řekl. „Snad tu mají aspoň čisté ručníky.“

„Chceš se nejdříve vykoupat?“

„Ale ne,“ řekl a přistoupil ke dveřím do koupelny. „Potřebuji jen promítací plátno.“ Z koupelny se ozvalo:

„Á, výborně!“ Za okamžik se vrátil a nesl veliký bílý ručník. „Uvidíme,“ řekl. „Myslím, že bych ho mohl pověsit přes zrcadlo, ne? Ten stůl posuneme sem a postavíme na něj promítačku. Takhle.“ Mlčky ho pozorovala. Přistoupil k prádelníku a přehodil ručník přes horní okraj zrcadla tak, že je celé zakryl. Pořád stála na stejném místě v chodbičce. Otočil se k ní a řekl: „Nechceš si sundat plášť?“

„Je to… je to dlouhé?“ zeptala se.

„Má to přesně šedesát vteřin.“

„Tak dobrá,“ řekla.

Stáhla si rukavice a sundala si kabát. Měla na sobě elegantní jednoduchý kostým a světle zelenou blůzu.

Zatímco nesla kabát k věšáku, zvedl Frank ze stolu lampu, stůl posunul do středu místnosti, postavil na něj projekční přístroj a vložil do zásuvky zástrčku.

„Není šedesát vteřin trochu málo?“ zeptala se.

„Ne, to je obvyklá délka. Některé snímky jsou ještě kratší. I půl minuty.“ Podíval se na ni od stolu, kde převíjel film z plného kotouče na prázdný. „Nemusíš spěchat domů, že ne,?“

„Kdepak,“ řekla. „Stačí, když budu doma před večeří.“

„To je v kolik?“

„Obvykle večeříme o půl osmé. Musím být doma ale ještě předtím. Manžel se vrací v sedm. A rád si před

večeří dává drink. Musím proto být doma o půl sedmé, nejpozději v sedm. Nemusím se ovšem zpovídat,

co jsem dělala, nic takového, rozumíš?“

„I kdybys měla,“ řekl Frank. „Na tom, že spolu dva dospělí lidé poobědvají přece není nic špatného.“

„Pokud bych si myslela, že na tom něco špatného je, nesouhlasila bych s tím.“

„Je to absurdní, že nějaký muž a žena spolu nemohou nic podniknout jen proto, že si vzali někoho jiného

– neřeklas to přece svému muži, že ne?“

„Ne. Řekls to ty své ženě?“

„Ne,“ řekl. „Neřekl jsem jí ani, že jsem tě potkal ve vlaku.“

„Je to pěkně pitomé, že?“

„To určitě je,“ řekl. „Jak ale jistě víš, většina lidí něčemu takovému nemůže rozumět. Kdybych řekl své ženě… nebo komukoli, když na to přijde… že jsem tě vzal na oběd…“

„A pak do motelu…“

„Abych ti ukázal reklamní šot…“

„Kdo by tomu věřil?“

„Tak,“ řekl. „Teď ještě zatáhnu závěsy.“ Uchopil do každé ruky okraj jednoho závěsu a stáhl je k sobě. V

pokoji se setmělo, a pak pustil projekční přístroj. Když se na ručníku objevil světlý čtyřúhelník nabíhacího pásu, upravil promítací vzdálenost, film zaostřil a podložil projektor tak, aby obraz byl uprostřed ručníku.

„Tak tady to je,“ řekl v okamžiku, když se z reproduktoru ozval slavnostní zvuk trubek. Na ručníku vyskočil obrázek dvou zpívajících desetiletých dětí.

„Pražená kukuřice politá máslem,“ zpívaly.

„Tu máme rády, tu máme rády.

Pražená kukuřice politá máslem

Od Pika

Ta je skvělá!“

Děti se začaly dobývat do krabice s kukuřičnými lupínky. První dítě se zeptalo druhého: „Co říkáš pražené kukuřici?“

„Zbožňuji ji,“ odpovědělo druhé dítě.

„Já taky.“

Děti zmlkly. Na plátně byla vidět pouze čtveřice dětských rukou dobývající se do krabice s kukuřičnými

lupínky. Na dalších záběrech cpaly tytéž dětské ruce do dětských úst plné hrsti kukuřičných lupínků.

Kamera následně ukázala zářící dětské obličeje.

„Dobrý, co?“ řeklo první dítě.

„Delikátní,“ řeklo druhé.

„Co je to?“

„Kukuřičné lupínky. Co by to mělo být?“

„Jo, já se ale ptám, jaká je to značka kukuřičných lupínků?“

„Horké lupínky polité máslem.“

„Jak se jmenují?“

„Ach, to nevím.“

„Nestojí to na té krabici?“

„Jo, možná.“

Kamera zaostřila na přední stranu krabice, na které se skvěl nápis PIKOVY KUKUŘIČNÉ LUPÍNKY.

„Od Pika!“ zakřičelo jedno z dětí. „Tak se jmenují!“

Společně začaly znovu zpívat.

„Pražená kukuřice politá máslem.

Tu máme rády, tu máme rády.

Pražená kukuřice politá máslem

Od Pika

Ta je skvělá!“

Děti zmizely a na ručníku se objevil prázdný čtyřúhelník. Frank vypnul projektor a rozsvítil. Mil ie mlčela nezvykle dlouhou dobu. Pak řekla. „Nevěděla jsem, že je to v barvě.“

„Ano, dnes se točí všechno v barvě,“ řekl. „Co si o tom myslíš?“

„Nevím, co bych na to řekla,“ prohlásila. „Napsal jsi i text té písničky?“

„Ne, jenom dětské dialogy.“

„Ach tak,“ řekla Mil ie.

„Byla to pro mě hračka,“ řekl. „Sám mám tři děti, však víš.“

„Ano, říkals mi to. Ve vlaku. Dva chlapce a děvče.“

„Ne, dvě děvčata a jednoho chlapce,“ řekl.

„Ano. Kolik je jim let?“

„Chlapci je devatenáct. Děvčatům patnáct a třináct.“

„Jsou starší než moje holky,“ řekla Mil ie. „Mým je osm a šest.“

Znovu se na sebe mlčky zahleděli. Ticho v pokoji se vleklo do nekonečna. A v tom tichu zničehonic

zařinčel telefon a oba je pořádně vyděsil. Frank zamířil k němu, pak se ale zarazil. Telefon nepřestával vyzvánět. Nakonec k přístroji přece jen přistoupil a opatrně zvedl sluchátko.

„Haló?“ řekl. „Kdo? Ne, žádný pan… ach ano! McIntyre, u telefonu, to jsem já. Copak? Ano, mercury patří mě. Na čem že? Na místě vyhrazeném pokoji číslo sedmnáct? Ach, ano, samozřejmě. Uvolním je. Děkuji vám.“ Zavěsil a podíval se na Mil ie. „Zaparkoval jsem svůj vůz na špatném místě,“ řekl.

„Tohle příjmení jsi použil? McIntyre?“

„Ano, myslel jsem, že…“

„Samozřejmě, jaký by mělo smysl…“

„To jsem si právě říkal. Raději teď zaparkuji ten vůz jinam. Stojí na místě vyhrazeném sedmnáctce.“

Když zamířil ke dveřím, řekla: „Možná, že bychom odsud měli vypadnout.“

„Cože?“ řekl.

„Ano… ten šot už jsi mi ukázal. A když teď musíš tak jako tak odjet s vozem…“

„Ano, ještě jsme se ale o ničem nepobavili,“ řekl. „Mám na mysli ten snímek. Nepobavili jsme se o něm

nijak důkladně.“

„To je pravda. Můžeme se ale o něm pobavit důkladně ve voze cestou zpět do města.“

„Ano, můžeme to, myslím, udělat takhle,“ řekl. „Vyhovuje ti to tak?“

„Co by vyhovovalo tobě?“

„Dobrá, myslím, že nejdřív odvezu ten vůz z místa vyhrazeného pro sedmnáctku, a pak se mužem pobavit

o tom šotu. Důkladně. Pokud ti to tak vyhovuje.“

„Dobrá, udělej to tak, jak to vyhovuje tobě.“

„Tak jo, výborně.“

„Prima.“

„Přemístím ten vůz,“ řekl rychle a vyšel ven a zavřel za sebou dveře. Přemýšlela o tom všem vsedě na

posteli a rozhodla se, že to neudělá. Přemýšlela o tom v jednom ze dvou křesel stojících u zdi a také si řekla, že to neudělá. Pak vstala a opřela se o prádelník. Stála u něj i ve chvíli, kdy vstoupil dovnitř a dýchal si do dlaní, aby se zahřál.

„Brr, je pořádná zima,“ řekl. „Nevzpomínám si, že by v lednu někdy byla taková zima, ty jo?“

„Měl sis vzít kabát.“

„Myslel jsem, že jen přemístím ten vůz…“

„Nepřemístils ho?“

„Jo,“ řekl. „Teď už je všechno, jak má být. Vůz patřící k pokoji číslo šestnáct zaparkován na místě

rezervovaném pro šestnáctku.“

„Co je to za vůz?“

„Můj? Ach, myslíš ten ze sedmnáctky. Velký černý Caddy. S nějakým starým tlusťochem za volantem.“

„Je sám?“

„Ne, je s ním nějaké děvče. Nějaká blonďatá cuchta.“

„Patrně jí chce ukázat nějaký reklamní šot,“ řekla Mil ie a usmála se.

„Patrně,“ řekl a opětoval její úsměv. „Takže… co tomu říkáš?“ Aniž by ale vyčkal odpovědi, řekl: „Spousta lidí mě za ten šot pochválila. Šéfka kreativního oddělení mě osobně zavolala, aby…“

„God?“

„Ne, Hope. Hope Cromwellová. Šéfka kreativního oddělení společnosti. To je její oficiální titul.“

„Jaký je tvůj oficiální titul?“

„Můj? Jsem jen reklamní textař. To je všechno.“

„Já bych neřekla jen reklamní textař.“

„Hope je viceprezidentkou společnosti, víš. Já jsem jen…“ Pokrčil rameny. „Jenom reklamní textař.“

„Michael je taky viceprezidentem,“ řekla. „Můj manžel. Je makléř, neříkala jsem ti o tom?“ Několik vteřin mlčela, a pak řekla: „Je Hope… atraktivní?“

„Kdepak. Ale možná že jo. Možná že jo. Možná, že bys o ní řekla, že je atraktivní. Možná, že bys o ní

řekla, že je to překrásná rudovláska.“

„Aha,“ řekla Mil ie. „A je přesto milá?“

„Abych se přiznal, je to s ní někdy těžké.“

„S Michaelem taky,“ řekla Mil ie. „Zejména, když začne hovořit o termínových obchodech. Zajímají tě

kupříkladu kšefty se sójovými boby?“

„Ne, muži ale rádi hovoří o své práci, to víš, ne? Myslím, že…“

„Ach, já ho chápu. Nikdy jsem ale nespatřila na vlastní oči sójový bob, ty jo?“

„Já spatřil na vlastní oči sójovou polévku,“ řekl Frank.

„Ne ale sójový bob.“

„To ne.“

„Proč bych se tedy měla zajímat o něco, co jsem nikdy v životě neviděla?“

„Nemusíš se o to zajímat.“

„Nebo ty jeho termínové obchody,“ řekla Mil ie. „Michael je samozřejmě zajímavý jiným způsobem. Má

matematický mozek. Já jsem zmatkař, ale on…“

„To bych neřekl.“

„Jsem, věř mi. Kdyby nebylo Michaela, nedokázala bych nařídit budík. Dobrá, přeháním, víš ale, co chci

říct. Dokáže ke všemu přistoupit tak pragmaticky, já ale kloužu po povrchu věci a stěží přitom vím, o co se jedná. Jsem velmi impulzivní. Všechno dělám impulzivně.“

„S tím obědem to dnes bylo stejně,“ řekl Frank.

„Ano. I s tím nápadem jet do motelu.“

„Já jsem v tomhle případě taky jednal zcela impulzivně, řekl.“

„No, tys nejednal tak impulzivně jako já. Protože jsi včera večer strčil do auta tu promítačku.“

„Máš pravdu,“ řekl Frank. „Ano, v tomhle ohledu jsem nejednal tak impulzivně jako ty.“

„Co bys řekl ženě, kdyby tě přistihla, jak tu promítačku strkáš do auta?“

„Myslím, že bych jí řekl, že ji chci odvézt do opravny nebo něco podobného.“

„Věřila by ti to? Důvěřuje ti?“

„Ach, jistě. Nikdy jsem jí nedal nejmenší důvod k tomu, aby mi nevěřila. Proč by mi neměla věřit?“

„Kdyby tě chytila, jak se snažíš propašovat do auta promítačku…“

„Nikam jsem ji nepropašoval. Jednoduše jsem ji odnesl do kufru. Ostatně ani nebyla doma.“

„Kde byla?“

„V krámě. Vede malý krámek se starožitnostmi v Mamaronecku.“

„Opravdu? Jak se jmenuje?“

„Staré věci.“

„Skutečně?“ řekla Mil ie. „To je ale rozkošné jméno! Patří opravdu tvé ženě? Už jsem v něm byla

několikrát. Jak vypadá tvoje žena?“

„V tom krámě prodávají dvě ženy. Jedné z nich je šedesát. Moje manželka je ta druhá.“

„Ta malá tmavovláska? Je velmi atraktivní. Minulý měsíc jsem si od ní koupila džbánek z limonitu. Jak jsi říkal, že se jmenuje?“

„Mae.“

„To je hezké jméno. Takové jarní.“

„Ano. Jmenuje se ale M-A-E, rozumíš?“

„Ach, takže ne Mája nebo tak nějak?“

„Ne, M-A-E,“ řekl a oba se odmlčeli.

„Tak jo,“ řekla.

„Tak jo,“ řekl.

„Zapsal jsi nás jako pana a paní McIntyrovy?“ zeptala se.

„Ano. Nemohl jsem nás přece zapsat jako pana a paní Di Santangelovy, ne?“

„Proč ne?“

„Ještě teď bych se mořil v recepci,“ řekl a zasmál se. „Di Santangelo je přece hrozně dlouhé jméno.“

„Mé dívčí jméno bylo ještě delší. Stydíš se za to, že jsi Ital?“ zeptala se úsečně.

„Jestli se stydím? Proč bych se měl stydět?“

„Připadá mi to jen zvláštní, že si vybereš anglosaské jméno jako McIntyre…“

„To není anglosaské jméno.“

„Přišels na ně včera večer, kdyžs strkal tu promítačku do auta?“

„Ne, napadlo mě ve chvíli, když jsem se zapisoval v recepci.“

„Moji matku by trefil šlak, kdyby se dověděla, že jsem byla v motelu s anglosaským protestantem, co se

jmenuje McIntyre.“

„Tohle není anglosaské jméno. Takové má spousta irských katolíků.“

„Tím hůř,“ řekla Mil ie. „Tvoje žena je taky Italka?“

„Ne, je Skotka.“

„Myslíš, že bychom tu mohli dostat něco k pití?“ zeptala se Millie.

„Abych se přiznal, mám v autě láhev,“ řekl Frank.

„Panebože, ty jsi ale vybavený,“ řekla a usmála se. „Promítačka v kufru…“

„No, myslel jsem, že…“

„Možná, že bychom odsud měli vypadnout,“ řekla. „A stavit se v nějakém baru cestou zpět.“

„Samozřejmě, jestli to chceš takhle.“

„Ty to chceš takhle?“

„Nevím, tohle je moc příjemný pokoj, stejně tak dobře můžeme… dáš si skleničku, Mil ie?“

„Moc ráda bych si dala skleničku,“ řekla, a on okamžitě vstal a zamířil ke dveřím. „Ne však, pokud by to znamenalo nějaké problémy.“

„Nic takového,“ řekl a znovu vyšel ven.

Chvíli přemýšlela, zda by si měla sundat boty a rozhodla se, že to neudělá. Místo toho se posadila na kraj postele. Po jedné straně lůžka byla skříňka masážního přístroje. Mlčky si přečetla instrukce, sundala si boty, zastrčila dovnitř čtvrtdolar a lehla si na záda. Když se Frank vrátil do pokoje, lůžko se stále vzdouvalo pravidelnými vibracemi. Nesl v ruce balíček zabalený do hnědého papíru.

„Dáváš si masáž?“ zeptal se.

„Tvrdí se tam, že to tiší bolesti zad a člověk se celý uvolní.“

„A je to tak?“

„Tiší to bolesti zad,“ řekla. „Jenom nevím, do jaké míry se u toho člověk uvolní.“ Přístroj se znenadání zastavil a postel přestala vibrovat. „Jéé,“ řekla. „Teď mi to bude chybět.“

„Mám dovnitř strčit další čtvrťák?“

„Ne, myslím, že jedna sklenička mě uvolní víc,“ řekla a posadila se. „Normálně nepiju, víš. Michael je zato pořádný piják. Dáváš si drink, když přijdeš večer domů?“

„Ach, ano.“

„Kolik drinků si dáváš?“

„Jeden nebo dva. Zpravidla dva.“

„Michael si taky dává jeden nebo dva, obvykle ale tři. Chlap, který dodržuje takovou dietu jako on, už ví, jak do sebe kopnout whisky, aniž by to na něm bylo znát. Židé jsou prý velcí pijáci, víš? Na tenhle druh věcí jsou statistiky.“ Usmála se a řekla: „Vzala jsem si podle všeho jediného Žida, který si před večeří dává tři whisky. Tři velké whisky.“

„Vyrůstali jste v Larchmontu?“ zeptal se Frank.

„Ne, v Bronxu. Michael se ale v Larchmontu narodil. Potkali jsme se na taneční zábavě. Hrál v bandu na

altsaxofon. Mám ti něco prozradit? Hned na naší první schůzce mi řekl, že si mě chce vzít. Nemyslíš, že je to zvláštní?“

„Ne, tohle jsem řekl Mae na naší první schůzce taky.“

„Opravdu?“

„Mhm. Přinesu nějaké sklenice a led,“ řekl a odešel do koupelny.

„Existuje k tomu návod nebo něco podobného?“ zeptala se Mil ie.

„Ne, je tu jenom strojek na led,“ řekl. „Pod výlevkou.“

„Chtěla jsem říct, že vy chlapi se určitě vzděláváte před první schůzkou s děvčetem. To je přece zvláštní, že jste oba s Michaelem použili stejný trik v případě dvou různých děvčat? Nemyslíš, že je to zvláštní?“

„Ne,“ řekl a vyšel z koupelny. „Já žádný trik nepoužil. Myslel jsem to vážně.“ Šel k prádelníku a nalil do obou sklenic, které přinesl, skotskou. „Okamžitě jsem věděl, že si ji chci vzít. Chceš do toho vodu?“

„Ne, díky,“ řekla.

Frank jí podal jednu ze sklenic. „Tak… na zdraví,“ řekl a přiťukl si s ní.

„Na zdraví,“ řekla Mil ie a napila se. „Páni!“ řekla.

„Je moc silná? Mohu ti ji…“

„Ale ne, je skvělá,“ řekla a nadýchla se. „Než ses oženil…?“

„Ano?“

„Spal jsi se svou ženou? Nechci ale být nějak osobní.“

„Ne, to je zcela legitimní otázka. Jsme přece oba dospělí lidé, a když už máme být k sobě upřímní,

musíme být k sobě upřímní ve všem všudy.“

„Přesně tak,“ řekla Mil ie. „Spal jsi s ní?“

„Ano.“

„Hodněkrát?“

„Tu a tam,“ řekl Frank. „Chodili jsme spolu do školy, víš. Na Pensylvánskou univerzitu. Tam to bylo zcela běžné.“

„Michaelovi a mně to taky tak připadalo.“

„U dnešní mládeže je to ještě běžnější. Kupříkladu můj syn…“

„Kolik jsi říkal, že mu je?“

„Devatenáct. Je druhý rok na Yale.“

„Nosí vousy?“

„Knír.“

„Michael nosí knír taky.“

„Chtěl jsem říct, že dnes mladí lidé vůbec nad ničím nepřemýšlejí. Pro ně je to všechno zcela přirozené a samozřejmé.“

„Přirozené, možná,“ řekla Mil ie. „Nemyslím si ale, že také samozřejmé.“

„Dobrá, měla by to být přirozená věc. Myslím sex a tak.“

„Ano, ne ale samozřejmá. Nemyslím si, že by to měla být samozřejmá věc. Myslím sex.“

„Ne. Určitě si ale myslím, že je to přirozená věc. Nechceš si sundat to sáčko?“

„Je tu teplo, že?“ Sundala si sako kostýmku a hodila je k nohám postele. „Říkals něco o své ženě…“

„O mé ženě?“

„O tom, žes s ní celý ten čas spal.“

„Celý čas ne. Byli jsme ale celé ty čtyři roky na jedné škole.“

„To je dost dlouhá doba na to, že jste spolu spali jen tak.“

„Zejména, když její táta je duchovní metodistické církve,“ řekl Frank.

„Můj táta prodává v Bronxu buicky,“ řekla Mil ie. „Protestantku sis tedy vzal po zralé úvaze?“ nadhodila.

„Myslím jako proto, že jsi Ital a trochu se za to stydíš?“

„Hele, nechej toho,“ řekl Frank a zasmál se. „Nestydím se za to, že jsem Ital. A mimoto se na Mae

nedívám jako na protestantku.“

„A jak se na ni díváš?“

„Jako na ženu,“ řekl a pokrčil rameny. „Jako na svou manželku. Kterou mám koneckonců velmi rád.“

„Já mám Michaela koneckonců také velmi ráda,“ řekla. „Ačkoliv je to s ním někdy těžké. Ta skotská je moc dobrá. Žádný div, že si ji Michael dává každý večer. Mohl bys mi nalít ještě jednoho úplně maličkého panáka?“

Sebral láhev z prádelníku, šel k ní a nalil jí do sklenice, kterou mu nastavila, a pak se vedle ní posadil na kraj postele.

„Díky,“ řekla.

„Jen si posluž,“ řekl.

„To musí být strašně krásné,“ řekla. „Myslím, chodit na venkovskou univerzitu. Já každý den jezdila do

školy z Bronxu přes celý Manhattan.“

„Kdy jsi v New Yorku promovala?“

„Před deseti lety. Před Vánocemi jsme byli s Michaelem na výročním srazu. Bylo to jako na bálu duchů.

Všichni vypadali hrozně staře.“

„Kolik je ti let, Mil ie?“

„Dvaatřicet,“ řekla.

„Je ti jasné, že když jsem chodil na Pensylvánskou univerzitu, tebe stále vozili v kočárku?“

„Kolik je tobě let? Šestačtyřicet?“

„Čtyřicet čtyři.“

„To je jenom o dvanáct let víc, než je mně,“ řekla a pokrčila rameny.

„Tak se na to dívám taky. Když mi bylo dvaadvacet…“

„Proč jsi začal chodit na univerzitu tak pozdě?“

„Byl jsem v armádě. Dívám se na to tak, že když jsem začal chodit na školu… chceš ještě nalít?“

„Jenom trošku, prosím,“ řekla a znovu mu nastavila sklenici. Nalil jí pořádného panáka a ona údivem

pozvedla obočí. „Tohle je jako ten Michaelův krapínek whisky, co si vždycky dává.“

„V každém případě, když jsem začal chodit na univerzitu, bylo ti deset.“

„Ano, to už mě ale nevozili v kočárku.“

„Ne, přesto jsi ale byla pořád děcko.“

Usrkla ze skleničky a řekla: „Proto se chceš se mnou vyspat?“

„Cože?“ řekl.

„Proto se se mnou chceš vyspat?“ opakovala. „Protože jsem o dvanáct let mladší než ty?“

„Kdo tady říká něco o…“

„Chceš se ale přece se mnou vyspat, ne?“

„Ano, ale…“

„Takže je to ten důvod?“

„Částečně ano.“

„A ta druhá část? Je to proto, že jsem Židovka?“

„Ne. Co má tohle do činění s…“

„Pokud je to tak, je mi to úplně jedno,“ řekla. „Židovky jsou pro nežidy strašně přitažlivé. A obráceně. Chci říct, že židovské dívky shledávají italské muže velmi přitažlivými.“

Zahleděla se na něj upřeně přes okraj své sklenice. Pak vstala, šla k prádelníku, postavila na něj sklenici a začala si rozepínat blůzu.

2

Dvůr motelu byl zalitý slunečním světlem, na větvích stromů rašily zelené lístky. Byl duben a Mil ie na sobě měla pestré kartounové šaty, které odrážely zářivé barvy toho jara. Frank si vzal tmavý oblek, vázanku si ale vybral takovou, že skvěle ladila s těmi šaty – na světle zeleném podkladu rozmařile hýřily bílé sedmikrásky se žlutými terči. Bez nejmenších potíží odemkl dveře a vytáhl klíč ze zámku, jako by ten pohyb cvičil od narození. Mil ie vstoupila dovnitř jako první. Rychle šla k prádelníku a položila na něj kabelku. Zatímco Frank zamykal zevnitř dveře, přistoupila k oknu a jedním trhnutím zatáhla závěsy. Frank dveře zajistil bezpečnostní západkou a otočil se a ona se mu vrhla do náručí. Vášnivě ho políbila, pak se od něj rychle odtáhla a zmizela v koupelně.

Frank se posadil do jednoho z křesel u stěny. Rozsvítil lampu, která stála mezi křesly, a začal si sundávat boty a ponožky. Mil ie vyšla z koupelny a papírovým kapesníčkem si z tváře stírala obličejový krém.

Přistoupila k zrcadlu a začala si ze rtů odstraňovat rtěnku. Frank si sundal sako, zatímco Millie vyklouzla z lodiček. Přistoupil k věšáku a pověsil sako na ramínko. Millie dokráčela naboso k němu, otočila se, uchopila do rukou vlasy, zvedla je a obnažila šíji, a počkala, až jí vzadu rozepne zip.

„K čemu to je?“ řekl.

„Cože?“ řekla a udiveně se na něj podívala.

„K čemu to všechno je? K čemu všechno tohle?“ opakoval zoufale, šel ke křeslu, posadil se do něj a začal si nervózně mnout ruce. „Jak mám do něčeho jít srdcem, když mé myšlenky neustále poletují bůhvíkde?

Dohání mě k šílenství, Millie. Jestli s tím nepřestane, odejdu.“

„Odejdeš?“ zeptala se Millie překvapeně.

„Odejdu, přesně tak, odejdu,“ řekl, zvedl se a začal rychle přecházet kolem prádelníku. „Varoval jsem ji.

Řekl jsem jí to stokrát. Nemůže se ke mně chovat tímhle způsobem. Nejsem žádný mladíček, který právě

skončil univerzitu.“

„Tys jí to řekl?“ zeptala se Millie a zvedla obočí.

„Už stokrát. Více než stokrát. Bezpočtukrát. Znovu a znovu. Tisíckrát. A pak dnes…“

Mil ie se polekaně zeptala. „Co se stalo dnes?“

„Co je vůbec za den?“

„Úterý. Víš přece, že je úterý. Scházíme se každé úterý.“

„Myslím, kolikátého je dnes? Co je dnes za datum?“

„Šestého dubna.“

„Správně. To znamená, že s tím začala o pět dní později. Co má tedy celý tenhle kolotoč znamenat?“

„O pět dní později?“

„Ano. A teď na mě celý čas jen ječí. Když přitom za všechno může sama.“

„Franku, myslím, že jsme si už dávno řekli, že se o podobných věcech nebudeme bavit.“

„Bavit se o čem?“

„O Mae a Michaelovi.“

„Kdo se baví o Mae a Michaelovi? Mluvím o Hope. Hope Cromwel ové. První, co dnes ráno udělala, bylo,

že přišla za mnou a řekla: Kde je to? Takže jsem jí připomněl, že mi o té zatracené věci řekla v pátek, pět dní po termínu, a ona prohlásila, že měla pocit, že půlminutový šot nemůže zabrat tolik času, tím spíš, když vím, že klient netrpělivě čeká na prezentaci a že by mi to tolik netrvalo, kdybych si každé úterý nedělal tak dlouhou polední pauzu. A já jí řekl – Podívej se na svou polední pauzu, ta začíná v jedenáct a končí ve tři. Nic mi nemluv o poledních pauzách, děvenko.“

„Tohles jí opravdu řekl?“

„Samozřejmě.“

„Řekls jí děvenko?“

„To ne, neřekl bych jí nikdy děvenko. Jde mi jenom o to, že nesnáším, když mě chce někdo seřvat za

něco, za co nemůžu. A i kdybych měl každé úterý delší polední pauzu, tak co? Mám sto chutí říct jí, co mi s tou zakázkou může.“

„A proč jí to teda neřekneš?“

„Cože?“

„Proč jí neřekneš, co ti s tou zakázkou může?“

„Proč to neřeknu Hope?“

„Ano.“

„Teď je nejspíš na obědě.“

„Zkus jí zavolat,“ řekla Mil ie a zamířila k telefonu.

„Člověk by neměl jednat unáhleně,“ řekl. „V New Yorku je milión reklamních textařů a všichni jsou přibližně stejně tak dobří jako já.“

„O tom silně pochybuju,“ řekla Millie. Zvedla sluchátko a podala mu ho. „Zavolej jí.“

„Vteřinu, Mil,“ řekl. „Nech mě, ať o tom chvíli přemýšlím.“

„Co je na tom k přemýšlení? Prostě jí to řekni a basta.“

„Řeknu jí to, až se vrátím do kanceláře.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

Mil ie položila sluchátko zpátky do vidlice a znovu se k němu otočila zády. Znovu si zvedla rukama vlasy, sklonila hlavu na prsa a čekala, až jí rozepne zip šatů. „Něco takového si nemusíš nechat líbit, Franku,“

řekla. „Ty jsi moc dobrý reklamní textař.“

„Jo,“ řekl a zip jí rozepnul.

„Tak jí to řekni.“

„Řeknu,“ prohlásil. „Neboj se.“ Rozvázal si uzel na kravatě a tu hodil na křeslo, které bylo blíže k němu.

Rozepnul si košili a řekl: „Řeknu jí, že si nemusím něco podobného nechat líbit.“

„Správně.“

„Řeknu jí, že nemám rád, když mi někdo dává za vinu něco, za co nemůžu. Měla mi o té prezentaci říct

dříve.“

„Správně, to ti měla říct.“

„Zatraceně, to teda měla,“ řekl Frank. „Řeknu jí, že v tomhle městě je milión reklamních textařů, jen

málokterý je ale tak dobrý jako já. Jestli na mě ještě jednou začne vřískat tak, jako dnes ráno, přejdu k jiné agentuře, kde se ke mně nebudou chovat jako k puberťákovi.“

„Správně,“ řekla Mil ie. „Řekni jí to.“ V podprsence, spodničce a kalhotkách odkráčela k věšáku a pověsila na něj svoje šaty.

„A co se týče polední pauzy,“ řekl a nadýchl se, „řeknu jí, aby přestala dělat, jako bych chodil na nějaký banket. Na žádný banket nechodím, dělám si jen běžnou, delší polední přestávku, to je všechno.“

Důrazně přikývl, svlékl si košili a přehodil ji přes opěradlo jednoho křesla. Mil ie se odmlčela na – jak se alespoň zdálo – velmi dlouhou dobu.

„Franku, užs někdy prováděl něco podobného předtím?“ zeptala se zničehonic.

„Myslíš s jinou ženskou?“

„Ano, s jinou ženskou.“

„Myslíš s jinou než s Mae?“

„Ano, s jinou než s Mae.“

„Nikdy,“ řekl. „Proč se ptáš? Ty ano?“

Mil ie přistoupila ke klimatizační jednotce. „Myslíš, že ta věc funguje?“ zeptala se a zmáčkla tlačítko na přední stěně zařízení. „Tak,“ řekla, šla k posteli, stáhla z ní přehoz a odnesla jej k jednomu z křesel.

„Mil ie?“ řekl. „Neodpovědělas na mou otázku. Tys to někdy prováděla?“

„Co jsem někdy prováděla?“

„Myslím tohle.“

„Myslíš s jiným mužem?“

„Ano, myslím s jiným mužem.“

„S jiným než s Michaelem?“

„Ano, s jiným než s Michaelem.“

„Mám ti říct pravdu?“

„Samozřejmě.“

„Ano,“ řekla.

„Ježíši!“ řekl.

„Chtěls to vědět.“

„Kdo to byl?“

„Jeden člověk.“

„Já to věděl! Kdo to byl?“

„Neznáš ho. Jmenuje se Paul.“

„Kde ses s ním seznámila?“

„V Chocku. V tom podniku na Sheridan Square.“

„Nejdříve jste spolu asi hezky poobědvali, že?“

„Ne, dal si sýrový sendvič se šlehačkou na topince z bílého chleba s rozinkami.“

„Už o něm nic víc vědět nechci,“ řekl Frank. „A myslím, že bychom se raději měli obléct.“

„Proč?“

„Protože chci odsud pryč.“ Šel ke křeslu a zvedl z opěradla košili. Začal si ji oblékat, jeden z rukávů byl však naruby. Zlostně za něj zatáhl a nakonec se mu podařilo do něj nasoukat ruku.

„Je to sochař,“ řekla Mil ie.

„Je mi jedno, kdo to je.“

„Jednou jsem mu stála modelem. Teda můj pupek.“

„Tvůj co?“ zeptal se Frank.

„Dělá pupky. Ne vždycky ale jenom pupky, rozumíš. Tenkrát se ovšem specializoval na pupky. Když jsem

se s ním seznámila. Vytvářel obrovské plastiky, na kterých byl jenom pupek. Bylo to naprosto úžasné.

Chci říct, že věci vidíš ze zcela jiné perspektivy, když jsou větší než ve…“

„Nechci nic slyšet o tom tvém zatraceném sochaři a jeho pupcích!“ vykřikl Frank. Uklidni se, řekl si v

duchu. „Oblékni se, prosím,“ poručil jí a začal si zapínat košili.

„Uspokojil jednu velice důležitou potřebu v mém životě,“ řekla Mil ie měkce.

„Tím jsem si zcela jist.“

„A v té době jsem sotva mohla tušit, že tě potkám v tom vlaku v osm šestačtyřicet z Larchmontu. A

mimochodem, když jsem se začala scházet s tebou, přestala jsem se vídat s ním. Hned v únoru.“

„To nebylo hned potom, co ses začala scházet se mnou,“ řekl Frank. „To bylo celý měsíc potom, co ses

začala scházet se mnou.“

„Zpravidla to trvá, než člověk nějakou věc skončí,“ řekla.

„Déle, než člověk s nějakou jinou začne, tím jsem si jist.“

„Teď mluvíš tak, jak to má ve zvyku Michael.“

„Tomus řekla taky o tom tvém sochaři?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Co to, že mám takové výsady?“

„Myslela jsem, že mě pochopíš.“

„Na tom není co chápat. Obleč se a vypadněme odtud.“

„Nic jsem tenkrát nehledala, Franku, to si snad uvědomuješ. Prostě se to stalo.“

„Jak? Cos udělala, ukázala mu v tom přecpaném podniku svůj pupek?“

„Nic takového jsem neudělala.“

„Jak potom přišel na to, že se pustí do tvého pupku? V New Yorku je šest miliónů ženských, jak to, že si vybral zrovna tvůj pupek?“

„Vybral si spoustu pupků,“ řekla Mil ie. „Ne jenom ten můj.“

„Kolik?“

„Alespoň padesát.“

„Tohle je strašné, tohle je hrůza,“ řekl Frank.

„Žádná hrůza to nebyla.“

„Kdes mu stála?“

„Má velký ateliér v Greenwich Vil age. Stála jsem mu tam. Ne ale hned ten první den.“

„Ach, to ale staví všechno do úplně jiného světla. A kdy tě sochal, pokud tedy smím použít ten výraz?“

„O měsíc později. Šestého října.“

„Ty si pamatuješ přesné datum?“ řekl Frank. „To je opravdu nechutné, pamatovat si přesné datum.“

„Jenom z toho důvodu, že on měl tenkrát narozeniny.“

„A cos udělala? Vlezla mu do ateliéru, svlíkla se a vypískla: Všechno nejlepší k narozeninám, Paule!?“

„To nebyly Paulovy narozeniny, ale Michaelovy.“

„Ježíšikriste!“ řekl Frank.

„A nikam jsem nevlezla. Paul mi jednoduše zatelefonoval a zeptal se, zda bych nemohla přijít.“

„Tys mu dala své číslo?“

„Našel si je, tak jako ty.“

„Zdá se, že provedl řadu věcí tak, jako já,“ řekl Frank. „Mohla by ses, proboha, obléknout?“

„Bylo to něco jako operace srdce,“ řekla Mil ie.

„Cože to bylo?“

„Dělat můj pupek. Nemusela jsem vystavovat žádnou jinou část svého těla. Celou mě zakryl plachtou, až

na ten pupek. Bylo to velmi profesionální.“

„Kdy to začalo být neprofesionální?“ řekl Frank, vztekle zvedl z křesla kravatu a stoupl si k prádelníku.

„Když jej odlil do bronzu.“

„Vystavil jej potom na stole v obýváku?“ zeptal se Frank, zvedl si límec a začal si vázat kravatu, musel ale celou proceduru zopakovat, protože najednou nevěděl, jak udělat uzel. „Nemyslím si, že by to bylo zvlášť dojemné,“ řekl. „Bronzový pupek namísto páru dětských botiček.“

„Byl tak jako tak příliš velký, aby se vlezl na stůl,“ řekla Mil ie. Už jsem ti řekla, že za tímhle projektem stál nápad…“

„Za celým projektem stála geniální myšlenka dostat do postele padesát pitomých paniček!“ vykřikl Frank.

„Všechny nebyly vdané,“ řekla Mil ie.

Frank počkal, až se uklidní, a pak si pečlivě zavázal uzel na kravatě. „V každém případě, Mil ie, si myslím, že bychom odsud měli vypadnout. Nevím, jak se dělají sochy, víš. Nesvedl bych vytvořit žádný pitomý pupek. Ani bych v tom podniku na Sheridan Square nedokázal sbalit žádnou ženskou.“

„V tom vlaku v osm šestačtyřicet z Larchmontu ti to šlo docela dobře,“ řekla.

„Ach ano. To mi tedy šlo. Já svedl nevinnou vdanou paničku, zavedl ji do parku…“

„Já určitě nestrčila do kufru svého auta promítačku!“

V tu chvíli zazvonil telefon a oba leknutím zmlkli. Oba se ohlédli přes rameno, žádný z nich k němu ale nešel. Telefon dál vyzváněl.

„Proč to nezvedneš?“ řekl Frank. „Možná že je to Paul. Možná, že tenhle týden zase dělá pupky.“

Mil ie neodpověděla. Velmi důstojně dokráčela k telefonu a zvedla sluchátko. „Haló?“ řekla. „Kdopak? Ano, okamžik, prosím.“ Podala sluchátko Frankovi. „To je vedoucí recepce. Chce mluvit s panem McIntyrem.“

Frank od ní převzal sluchátko. „Haló?“ řekl. „Ano? Cože je příliš hlasité?“ Zahleděl se přes pokoj směrem k televizoru. „Vůbec není puštěný,“ řekl. „Jak tedy může běžet příliš nahlas? Tak řekněte tomu muži v sedmnáctce, že příliš nahlas běží možná televizor za druhou zdí. V osmnáctce, správně. Řekněte mu, že

v šestnáctce to není. Na shledanou,“ řekl a třískl sluchátkem. „Kretén,“ řekl. „To je dobře, že se tady už neobjevíme.“ Millie řekla velice tichým hlasem: „Neobjevíme?“

Mlčky se jeden na druhého podívali.

„Nevěděla jsem, že se dokážeš tak vztekat,“ řekla. „Omlouvám se.“

„Pročs mi to tedy vyprávěla, Mil ie?“

„Musela jsem.“

„Proč?“

„Kvůli tomu, co jsi řekl.“

„Kdy?“

„Před malou chvílí.“

„A co jsem řekl?“

„Řekl jsi, že tohle není žádný banket.“

„Cože?“

„Řekl jsi, že tohle je jenom obyčejná, prodloužená polední přestávka. A pokud je tohle jenom obyčejná

prodloužená polední přestávka, pak jdi k čertu. Jestli máš ve zvyku tahat si do motelu v New Jersey

ženské…“

„Nikdy jsem…“

„Lákat je na promítačku, co si strčíš do kufru…“

„Nikdy jsem…“

„A ukazovat jim mizerný reklamní šot, co trvá šedesát vteřin…“

„Myslel jsem, že se ti líbí,“ řekl.

„Ne, pokud ho už viděla každá panička v New Yorku, kterou opiješ rohlíkem!“

„Viděla už jej spousta paniček, co je opiješ rohlíkem, a to po celých Spojených státech,“ řekl Frank. „Už jej vysílali přibližně dvěstědvacetkrát. Poslouchej, Millie, jak to, že je z tebe najednou poškozená strana? Já jsem tady poškozená strana. Já jsem ten, koho podvedli.“

„Podvedli?“ řekla. „Panebože, mluvíš jako Michael.“

„Michaela z toho, prosím, vynech. Vraťme se k chlápkovi jménem Paul.“

„Proč? Paul, to byla jenom taková obyčejná prodloužená polední pauza.“

„Před chvílí jsi řekla, že v tvém životě splnil jednu velmi důležitou potřebu.“

„To je pravda, udělal to.“

„Takhle to nejde, Mil ie. Buď byl v tvém životě něčím velmi důležitým nebo byl sýrovým sendvičem se

šlehačkou na topince z žitného chleba.“

„Z hrozinkového chleba.“

„To je jedno.“

„Byl obojím.“

„To bys mi možná měla vysvětlit.“

„Možná ti to nevysvětlím.“

„Prima. Tak se oblečme.“

„Výborně,“ řekla.

Odešla zlostně k věšáku, sundala s drátěného ramínka šaty a přetáhla si je přes hlavu. „Myslela jsem, že to pochopíš, nikdo tě ale v tvém vlastním domě podle všeho nikdy nezanedbával.“ Frank neodpověděl.

„Mae tě podle všeho nesmírně zbožňuje,“ řekla a zamířila k němu. Otočila se k němu zády a počkala, až jí zatáhne zip. „Díky,“ řekla. „Mae se k tobě podle všeho chová tak, že nemáš potřebu oslovovat cizí lidi v nějakém podniku na Sheridan Square. Když ale někdo má v hlavě jen dej a ber a prodej obratem, pak snad ženská může cítit potřebu si s někým popovídat…“

„Popovídat si!“ řekl Frank. „Ježíšikriste!“

„Ano, s někým, kdo se zajímá také o něco jiného, než jsou směnky. S někým, kdo se na ženskou nedívá

jenom jako na další v nekonečné řadě směnek, s nimiž obchoduje. Paul se na mě díval…“

„Jako na další v nekonečné řadě pupků, které sochal.“

Podívala se na něj mrazivým pohledem a pak řekla: „Paul se na mě díval jako na vzrušující osobnost. Tím splnil onu potřebu v mém životě, kterou jsem měla. Budu mu za to vždycky vděčná.“

„Výborně,“ řekl Frank. „Už jsi skončila?“

„Ještě ne,“ řekla Mil ie. „Tím vším ale nechci říct, že mi nečinila potěšení i ta druhá stránka věci.“

„Mil ie,“ řekl Frank. „Užs mi všechno řekla. Užs mi řekla úplně všechno. Teď odsud vypadneme, ano?“

„Ještě nejsem oblečená,“ řekla Mil ie, posadila se a obula si lodičky, přistoupila k toaletnímu stolku a začala se přehrabovat v kabelce a hledala rtěnku. „Nikdy jsi neměl potřebu jen tak jít s někým do postele?“

„Měl,“ řekl.

„Nemyslím s Mae.“

„Tu taky nemyslím.“

„Kdo to byl?“

„Hope.“

„Hope. Šéfka toho vašeho kreativního oddělení?“

„Ano.“

„Hope!“

„Přesně tak.“

„To je nechutné,“ řekla Millie. „Je to tvoje šéfka!“

„Je to taky krásná rudovlasá ženská.“

„A navíc protestantka,“ řekla Mil ie.

„Je náhodou nevěřící.“

„Potkala ji někdy Mae?“

„Ano.“

„Líbila se jí?“

„Nijak zvlášť.“

„Dobrá,“ řekla Mil ie, zavřela rtěnku, otevřela dlaň a pustila ji z prstů do kabelky. „Jsem připravená,“ řekla.

„Tak pojďme.“

„Pojďme,“ řekla a zamířila ke dveřím, pak se ale zničehonic zarazila a pohlédla zpět do pokoje.

„Máš všechno?“ zeptal se.

Mil ie zaváhala.

„Cos zapomněla?“

„Myslím, že nic,“ řekla a potřásla hlavou. U dveří se znovu zarazila, a potom řekla: „Franku, chtěla bych ještě vědět jednu věc. Proč tě Paul tak vystrašil?“

„Nevystrašil mě.“

„Proč ses potom tak rozčílil?“

„Vůbec jsem se nerozčílil,“ řekl.

„Bylo to ode mne hloupé, že jsem ti to řekla,“ prohlásila a znovu potřásla hlavou. „Michael má pravdu.

Pitomce nenapravíš.“ Povzdechla si, a pak řekla: „Pojďme.“

„Co tím chceš říct, že má Michael pravdu?“

„Má pravdu, to je všechno. Myslí si, že jsem hloupá a já jsem.“

„Ty rozhodně nejsi hloupá,“ řekl Frank.

„Michael si to myslí. Nejspíš proto, že on sám je tak inteligentní.“

„Řekl snad někdy na rovinu, že si myslí, že jsi hloupá?“

„Nepoužil k tomu tolik slov jako ty. Jde přibližně o to, že já něco navrhnu a on řekne, díky, Mil icent, takovým tónem, aby bylo jasné, že mě pokládá za totální husu. Co se jeho týče, stačí mu, když držím pusu, oblékám správně své dcery a dávám pozor, aby do sebe neládoval moc kalorií, to mu stačí. Chceš

něco vědět, Franku? Znám tě čtyři měsíce a jsi mi bližší než můj manžel. Co tomu říkáš?“

Frank neodpověděl.

„Je to tak,“ řekla. „Proto nechápu, proč se cítíš být ohrožený něčím, co je pryč…“

„Necítím se být ohrožený.“

„Samozřejmě že ano,“ řekla. „Kdybych se Michaelovi jenom zmínila o tom, že jsem Paulovi stála, asi by

mě uhodil. Nebo něco podobného.“

„Co tím chceš říct? Chceš mi naznačit, že tě bije?“

„Nebuď hloupý, je to Žid.“

„To byl Luis Lepké taky.“

„Jenomže ten měl pletky s Italkami. Teď se neuraz.“

„Nic takového.“

„Připadá ti to hrozné?“

„Ne, nepřipadá mi to hrozné,“ řekl. „Naopak mi to připadá rozkošné. Připadá mi to roztomilé, že se necháš sbalit sochařem, co dělá ženské pupky, stojíš mu a vlezeš s ním do postele a pamatuješ si dokonce přesné datum, totiž osmého října…“

„Šestého,“ opravila ho.

„Ano, tohle všechno je rozkošné a neuvěřitelné zároveň,“ řekl a zvedl hlas. „A já měl, proboha, dojem, že jeden druhého milujeme! Myslel jsem si, že se od nás očekává, že jeden druhému důvěřujeme…“

Na zeď nad postelí v tu chvíli náhle někdo zabouchal pěstí. Frank se uprostřed věty zarazil a podíval se na zeď.

„Černý kadilak,“ zašeptala Mil ie.

Z druhé strany znovu někdo zabušil na zeď, tentokrát silněji.

„Přestaňte s tím boucháním!“ zakřičel Frank. Bušení okamžitě ustalo. „Ten tlustý bastard,“ řekl a Mil ie se zahihňala. „Myslí si, že mu to tady patří. Přeparkujte vůz, ztište televizi, bác pěstí do zdi!“ Zahleděl se na ni. Mil ie se stále hihňala. „Tak pokračuj!“ vykřikl. „Jen to zkus! Opovaž se do té zdi ještě jednou třísknout!“

Na druhé straně bylo ticho. Frank se otočil zády ke zdi. Millie se přestala hihňat. Upřeně se na něj dívala.

„Očekává se, že jeden druhého milujeme?“ zeptala se.

„Já to tak chápal,“ řekl potichu.

„Já to taky tak chápala,“ řekla. Šla k němu, otočila se zády, zvedla si oběma rukama vlasy a odhalila bílou šíji. Vztáhl paži a něžně jí vzadu na šatech rozepnul zip.

3

Venku vrcholil říjen, závěsy byly ale zataženy a v pokoji nešlo poznat, jaké je roční období. Povlečení na posteli bylo zmuchláno do jednoho klubka a jeden z polštářů se válel na zemi. Mil ie v levandulově modrých punčocháčích a podprsence si před zrcadlem malovala rty rtěnkou. Frank si v koupelně nahlas

zpíval. Zpíval dost falešně a ona nedokázala rozeznat, o jakou melodi se jedná.

„Franku?“ řekla.

„Mhm?“

„Nemyslíš, že bys jí měl zavolat?“

Frank vyšel z koupelny, kolem pasu měl ručník a měl mokré vlasy. Už měsíc si nechával růst knírek a byl na něj náležitě pyšný.

„Cože, miláčku?“ řekl.

„Nemyslíš, že bys měl zavolat Hope?“

„Kvůli čemu?“

„Je dost pozdě. Bude se…“

„K čertu s ní,“ řekl, zvedl z křesla trenýrky a kalhoty a vrátil se s nimi do koupelny.

Mil ie zavřela rtěnku, otevřela dlaň a upustila ji do kabelky, uchopila kartáč a začala si pročesávat vlasy.

„Stále jsi mi neřekl, proč Mae zavřela tak rychle ten krám?“

„Myslím, že už toho všeho měla zkrátka dost,“ řekl.

„Možná má milence,“ řekla Millie.

„Cože?“ řekl Frank a vyšel v trenýrkách z koupelny.

„Říkám, možná, že má…“

„O tom upřímně pochybuji,“ řekl Frank.

„Je to jedna z možností,“ řekla Millie a pokrčila rameny.

„Já o tom pochybuji.“

„Zapomněl jsi říct upřímně.“

„Myslím, že ji jenom prostě přestalo bavit prodávat starožitnosti, to je všechno,“ řekl, vklouzl do nohavic a zapnul si poklopec kalhot.

„Možná v tom je ten džbánek,“ řekla Millie. „Ten džbánek z limonitu, co jsem jí vrátila. Michael tvrdí, že obchody, které pracují s malým objemem…“

„Krám, co vedla Mae, není Bloomingdale,“ řekl Frank. „Jsem si jist, že zpětné odkoupení džbánku, který

stojí patnáct dolarů…“

„Sedmnáct.“

„… ji nepřivedlo k bankrotu. Pročs jej ostatně vrátila?“

„Nechci džbánek, který patří jiné ženě.“

„Nepatřil jí. Od okamžiku, kdys jej koupila, patřil tobě.“

„Přesto se mi zdálo, že patří jí.“ Pročesávala si vlasy dlouhými pravidelnými pohyby paže. „Chtěl bys

vědět, proč prodala ten krám? Řeknu ti to, jestli chceš.“

„Proč ho prodala?“

„Kvůli tomu tvému výletu minulý měsíc.“

„Kvůli výletu?“

„Mhm. Kvůli tomu repete líbánek.“

„Myslíš tu cestu na Antiguu?“

„Ano, kde jinde jsi byl minulý měsíc?“

„To nebylo žádné repete líbánek,“ řekl. „Neviděla jsi někde mou košili? Kam se poděla má košile?“

„Upozorňovala jsem tě přece, že v září tam dole začínají řádit hurikány. Proč někdo v září letí na Antiguu se vymyká mému chápání.“

Frank zvedl z jednoho křesla přehoz, košile ale pod ním nebyla. „Měli jsme nádherné počasí,“ řekl.

„Tak proč ses nevrátil zpět opálený? Jediné, co na tobě bylo nového, byl ten knírek.“

„Vrátil jsem se navíc taky opálený. Kde je ale k čertu ta košile?“

„To nebylo žádné opálení, Franku. Chceš vědět proč? Protože to byla tvoje druhá svatební cesta, proto.

Je trochu obtížné opálit se, když se člověk celý den válí v hotelu.“

„Neváleli jsme se celý den v hotelu,“ řekl, poklekl a podíval se pod postel. „To mi řekni, jak se dostala semhle.“ Natáhl paži a sáhl pod postel.

„Kde jsi potom byl?“ zeptala se Millie.

„Ve vodě, alespoň většinu času.“

„Žralok ti ukousl nohu?“

„Nebyli tam žádní žraloci,“ řekl, vstal a máchl několikrát košilí ve vzduchu, aby z ní setřepal špínu.

„Tak barakuda. Jak to, žes mohl řídit auto až sem do New Jersey jen s jednou nohou?“

„Vrátil jsem se zpět,“ řekl a oblékl si košili. „A pořád mám obě nohy, takže zjevně…“

„Ano, ani vteřinu jsi ale o ničem nepřemýšlel, nebo snad ano? Když ses potápěl ke dnu.“

„Vzal jsem si dýchací trubici.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„S dýchací trubicí je to rekreační potápění. Proto jsem to taky dělal. Pro rekreaci.“

„Pročs ale kvůli tomu musel letět až na Antiguu?“

„Mae chtěla na Antiguu.“

„A tak jsi s ní letěl. Bez ohledu na mne.“

„Mil ie, byl jsem pryč mizerné tři týdny!“

„Čtyřiadvacet dní, pokud budeme přesní. A ani jednou jsi mi nezavolal,“ řekla, hodila kartáč do kabelky, přešla napříč pokojem k věšáku a sundala z drátěného ramínka blůzu.

„Nemohl jsem volat,“ řekl. „Většinu dne jsme byli na pláži.“

„Vůbec ses z té pláže nehnul?“ zeptala se Millie a oblékla si blůzu.

„Ano, chodili jsme z té pláže samozřejmě zpět do hotelu,“ řekl Frank. „V pokoji ale nebyl telefon. Jediný telefon byl v hotelové hale.“

„Proč jsi tedy nesešel někdy do té haly a nezavolal mi?“ řekla a zapínala si blůzu.

„Protože to trvá hodiny dovolat se do Států.“

„Takže jsi volal do Států,“ řekla a obrátila se k němu tváří.

„Ano, volal jsem do své agentury, abych se dověděl, jak se vyvíjí ta nová reklamní kampaň.“

„Mně jsi ale nezavolal,“ řekla.

„Mil ie, byl to osaměle stojící hotel, na pláži měl malé chatky a…“

„Chatky jako stvořené pro líbánky,“ řekla.

„Co kdyby mě Mae přistihla, jak někam telefonuju?“

„Mohl bys jí říct, že voláš do své agentury, aby ses dověděl, jak se vyvíjí tvoje skvělá reklamní kampaň.“

„Tam jsem taky volal a řekli mi, že má skvělá reklamní kampaň se vyvíjí zdařile.“

„Přesto si myslím, žes mi mohl zavolat, Franku. Kdybys neměl plné ruce práce s tím knírkem, co sis

nechával růst…“

„S knírkem člověk nemá plné ruce práce. Knírek roste sám od sebe.“

„Ano, a v tom je jistá a zcela nezpochybnitelná spojitost. Mezi knírkem a sexualitou.“

„Podívej se kupříkladu na Michaela.“

„Neutíkej od tématu. Kdyby ses tolik nezabýval Mae, kdyby sis tolik neužíval ty druhé líbánky…“

„Mil ie, to nebyly…“

„Z toho důvodu taky prodala ten svůj krám, jen co jste se vrátili. Už ho jednoduše nepotřebovala. Získala zpět manžela.“

„Mil ie, tohle nebyly žádné druhé líbánky. Také si nemyslím, že kvůli té cestě na Antiguu Mae prodala ten krám. A zavolal bych ti, pokud by to bylo možné, ono to ale možné nebylo. Podala bys mi, prosím, tu kravatu?“

„Pořád si myslím, žes mi mohl zavolat,“ řekla Mil ie. Podala mu kravatu, a pak řekla: „Zatím cos byl pryč, spala jsem s Paulem.“

„Cože!“ řekl a pustil kravatu z prstů. „Pročs to k čertu udělala?“

„Jen tak, byla to rekreace,“ řekla zvesela.

Tiše na ni zíral, pak zvedl kravatu ze země a otočil se k zrcadlu.

„Napadlo mě, že…“

„Mě nezajímá, co tě napadlo,“ řekl.

„Přesně tohle mě napadlo. Chlap si odjede na tři týdny a…“

„Na čtyřiadvacet dní.“

„Ano a vůbec ho nenapadne, aby zavolal ženské, o které tvrdí, že ji šíleně miluje…“

„Ano a ta ženská hned letí za šestákovým sochařem, který ji klátil každé úterý!“ vykřikl Frank.

„Přesně tak!“ vykřikla v odpověď a oba hned uslyšeli, jak na zeď na druhé straně někdo zabušil pěstí.

„K čertu!“ vykřikl Frank. Rány na zeď ustaly. „Víš, co tam dělá?“ zeptal se Mil ie. „Vůbec ho nezajímá ta blonďatá cuchta, kterou si sem každý týden vozí. Vždycky jenom čeká, až se začnem hádat, aby mohl vyskočit na postel a začít mlátit do zdi pěstí. Posloucháš mě, ty otylý bastarde?“ zakřičel. Muž na druhé straně okamžitě znovu zabušil na zeď pěstí. Frank si stoupl ke zdi a začal do ní tlouct pěstí také. Bušení na druhé straně okamžitě ustalo. Franka to uspokojilo, vrátil se k zrcadlu a začal si vázat kravatu.

„Byla to hrůza,“ řekla Mil ie. „Myslím Paula.“

„To rád slyším.“

„Chceš vědět, co teď dělá? Myslím jako sochař.“

„Řekl bych, že bradavky.“

„Uši. Jeho ateliér je plný obřích uší.“

„Nech mě hádat, kdy se zaměří na ty nejzajímavější partie.“

„Všude v té místnosti byly takové obří uši.“ Mil ie potřásla hlavou. „Po celý čas, co jsme se milovali, jsem měla dojem, že nás někdo poslouchá.“ Šla k věšáku, sundala z něj sukni a vkročila do ní. „Nevím, proč jsem tam šla,“ řekla. „Možná proto, že jsem cítila, co se chystá.“

V tu chvíli zazvonil telefon. Frank šel hned k němu a zvedl sluchátko. „Haló?“ řekl. „Ano, tady pan

McIntyre. Opravdu?“ řekl. „Někdo tloukl na zeď? Ne, to si nemyslím. Okamžik, prosím.“ Otočil se k Mil ie a řekl: „Miláčku, tloukla jsi na zeď?“ Pak řekl do sluchátka. „Ne, tady nikdo netloukl na zeď. Možná to dělá topení. Prováděli jste někdy v poslední době revizi topení? Tak to bych vám chtěl vřele doporučit. Na shledanou.“ Zavěsil, šel znovu k toaletnímu stolku, shrábl rukou z desky drobné, klíče i peněženku a strčil si to všechno do kapsy.

„Franku?“ řekla Millie. „Myslíš, že je mezi námi konec?“

„Ne,“ řekl bez váhání.

„Já myslím, že ano,“ řekla.

„Mil ie,“ řekl. „Vyjasněme si pár věcí, ano?“

„Dobře.“

„Tak za prvé, ten výlet na Antiguu nebyly žádné druhé líbánky. Na tom, co je mezi mnou a Mae, se

nezměnilo vůbec nic.“

„A co je mezi tebou a Mae?“

„Milujeme jeden druhého, ale nejsme do sebe zamilovaní.“

„Je vám spolu dobře, tos chtěl říct?“

„Ano.“

„Jste takový párek starých pantofli zastrčených pod postelí, kterým je spolu dobře.“

„Přesně tak.“

„Proč ses tedy nevrátil opálený?“ řekla Mil ie.

„Mil ie, vyjasněme si pár věcí, ano?“ řekl.

„Jednu věc jsme si už vyjasnili,“ řekla. „Jak je to ale s tou druhou věcí?“

„S tou je to tak, že k tobě stále cítím, co vždycky. A vždycky k tobě budu cítit totéž.“

„To je roztomilé,“ řekla. „A co ke mně cítíš?“

„Jsem do tebe zamilovaný.“

„Nemiluješ mě ale.“

„To je přece totéž, Mil ie. Být do někoho zamilovaný a milovat někoho…“

„Jak to přijde, že je to jedna a táž věc, když se jedná o mě a dvě různé, když se jedná o Mae? Před chvílí jste byli pár starých pantofli zastrčených…“

„Znám Mae dvaadvacet let,“ řekl. „Tebe znám deset měsíců.“

„A dvanáct dní.“

„Kdo to tak přesně počítá?“

„Já! Já to k čertu přesně počítám!“ vykřikla Mil ie.

„Nemyslím si, že bys přesně chápala, co se ti tady snažím…“

„Chápu všechno bezvadně,“ řekla Mil ie a šla ke křeslu, před kterým předtím nechala střevíce. Posadila se a řekla: „Mae je tvá žena a já jsem ta, se kterou se každé úterý odpoledne válíš v posteli.“

„Mil ie, takto…“

„Podívej se, Franku, jsi Ital a máš všechny tyhle romantické představy o lásce a zamilovanosti, já si ale myslím, že se tu se mnou scházíš hlavně proto, že jsem pro tebe něco jako děvka a to tě láká.“

„Nikdy jsem se na tebe nedíval jako na…“

„Díval ses na mne někdy jako na matku, Franku?“

„Matku!“

„Mám dvě děti, jak víš. Mám dvě nádherná děvčátka, která jsem zplodila. Já sama. Osobně.“

„Předpokládám, že s manželovým přispěním.“

„Co bys dělal, kdybych teď s manželovým přispěním znovu otěhotněla? Dokážu si představit, co by to s

tebou udělalo. Co bys řekl tomu obrovskému břichu, co by sem každý týden napochodovalo? Jak by to

zapadalo do obrazu děvky z Via Margherita?“

„Cože?“

„Via Margherita. Tam si Italové vydržují svoje štětky.“

„Já nejsem Ital. Jsem Američan.“

„Já zapomněla. A jmenuješ se McIntyre, že?“

„Jmenuji se Di Santangelo a na Via Margherita, ať už je to kdekoli, si nikoho nevydržuju. Nevydržuju si žádnou děvku nikde.“

„Jednu máš ale tady v New Jersey,“ řekla Mil ie. Natáhla se po jednom střevíčku, a aniž by se na něj

podívala, vklouzla do něj nohou a řekla: „Michael chce ještě jedno dítě.“ Nazula si i druhý střevíc a pak se na něj podívala. „Co s tím mám dělat?“

„To je věc vás dvou, ne?“

„Je to taky tvoje věc,“ řekla.

„Tak proč si nedomluvíme schůzku ve třech? Můžeme si o tom promluvit ve třech, rozhodnout, jak…“

„Chceš, abych měla dítě, Franku?“

„Ne,“ řekl ostře.

„Proč ne?“

„Nesnáším děti,“ řekl.

„Nebylo by to tvé dítě.“

„Nesnáším děti, ať už patří komukoli.“

„Jak může chlap, který napíše reklamní šot, ve kterém vystupují dvě malé děti pojídající lupínky, nesnášet děti…?“

„To s tím nemá nic společného. Nesnáším kukuřičné lupínky právě tak.“

„Nikdy bys to dítě neviděl,“ řekla Mil ie. „Snažím se jenom zjistit, jak by se ti líbila představa, že mám dítě, to je všechno.“

„Ne, tahle představa se mi vůbec nelíbí.“

„Proč ne?“

„Nelíbí se mi představa, že bys měla mít dítě s jiným mužem.“

„S jiným mužem? Vždyť je to můj manžel!“

„Co má ostatně tohle všechno znamenat? Spikli jste se všichni nebo co? Čekají teď všichni zničehonic

děti?“

„Cože?“

„Ale nic,“ řekl, šel k věšáku a sundal z ramínka sako.

„Kdo čeká zničehonic dítě?“

„Milióny ženských,“ řekl Frank. „Číňanky je rodí přímo na poli. Když sázejí rýžové sazenice…“

„Číňanky ponechme stranou. Kolik Američanek, které znáš, teď zničehonic čeká dítě?“

„Myslíš jako právě teď?“

„Ne, myslím devět měsíců poté, co jste s Mae byli na Antigui a tolik pracovali na tom, abyste se opálili.“

„Myslíš jako Mae?“

„Je Mae těhotná?“

„Kdo? Mae?“

„Ano. Mae. Je těhotná?“

„Ano,“ řekl.

„Proto taky prodala ten krám, jen co jste se vrátili zpět?“

„Nevím, proč…“

„Nejspíš u Bloomingdala, jen co jste byli zpět. A obratem si pořídila proutěnou kolíbku.“

„Mil ie…“

„Ve volném čase pletla dětské botičky,“ řekla Mil ie a zvedla hlas. „Pokoj pro hosty vytapetovala obrázky roztomilých malých zvířátek! Jaks mi mohl něco takového udělat, Franku!“

„Tobě?“

„Ano, mně!“ vykřikla. „Komu tak asi k čertu?“

„Mluv tišeji, prosím,“ řekl. „Pokud ještě jednou praští do té zdi, udělá do ní díru.“

„Zvážil jsi někdy možnost, že by…“ zašeptala Mil ie.

„Cože? Vůbec tě neslyším.“

„Zvážil jsi někdy možnost, že pouhá představa toho, že by Mae měla dítě, by tvou přítelkyni z Via

Margherita mohla pořádně sklíčit?“

„Ach, přestaň s tou Via Margherita a podobnými kecy.“

„A co ty?“

„Víš, jako kdo teď mluvíš?“

„Jako kdo teď mluvím?“

„Jako žárlivá manželka.“

„To nejspíš ano,“ řekla. „Já ale nejsem tvá manželka. Nejsem o nic víc tvá žena než je ona jeho ženou.“

Zagestikulovala směrem ke zdi. „Toho, co nám tu pořád tluče pěstí do zdi.“

„Mil ie, nemyslím si, že nás musíš přirovnávat k tomu starému tlusťochovi a té jeho blonďaté cuchtě.“

„Pro něj ona není žádná blonďatá cuchta,“ řekla Millie. „Pro něj je ona jen samá krajka a parfém, tohle děvče z Via Margherita. Roztáhneme konečně ty závěsy?“

„Jistě,“ řekl.

Posunula závěsy po tyči, na které visely, a do pokoje vlétly sluneční paprsky. Venku byl jasný, zářivý den, na stromech lemujících dvůr motelu viselo rudé a oranžové listí. Otočila se k němu tváří, slunce měla v zádech.

Frank se podíval na hodinky. „Raději bychom měli jít,“ řekl. „Hope naplánovala schůzku na…“

„Ještě pár minut, Franku,“ řekla. „Věnovala jsem ti taky spoustu času tenkrát ve vlaku, když to mezi námi začalo. Myslím, že mi teď proto můžeš věnovat pár minut… když to mezi námi končí.“

„Končí?“

„Ano, o čem to tady celý čas mluvíme?“

„Nic nekončí, Mil ie.“

„Ne? Co je to tedy?“

„Nevím. Dva lidé, kteří se znají deset měsíců, nemohou jen tak něco ukončit.“ Znovu se podíval na

hodinky. „Mil ie, opravdu bychom teď měli jít. Promluvíme si o tom zítra, ano? Zavolám ti zítra

dopoledne…“

V tu chvíli zazvonil telefon.

Zahleděl se na něj a pak se znovu podíval na hodinky. Telefon dál vyzváněl, on ale stál na místě. Mil ie přistoupila k aparátu, zvedla sluchátko a řekla: „Haló?“ Chvíli poslouchala, a pak prohlásila: „Lituji, pan McIntyre tu není.“ Pak sluchátko opatrně položila do vidlice. „Vedoucí recepce,“ řekla.

„Co chtěl?“

„Nevím. Televize je vypnutá, nikdo z nás nekřičí a nikdo netluče pěstí do zdi.“ Pokrčila rameny. „Možná je mu smutno a jenom nám chtěl říct na shledanou, Franku.“ Šla k němu. „Tak jako jsme to chtěli udělat my.“

Podívali se jeden na druhého. Chvíli se zdálo, že se jeden druhému vrhnou do náruče. Millie se ale od něj odvrátila, šla k toaletnímu stolku a zvedla kabelku.

„Myslím, že řeknu Michaelovi, že s tím souhlasím.“

„Souhlasíš s tím přece, ne?“

„Nejspíš ano,“ řekla.

Šla ke dveřím, vrátila bezpečnostní zástrčku do původní polohy a dveře otevřela dokořán. Připojil se k ní.

Ještě ale než vyšli do proudu slunečního světla, otočili se a zadívali se zpět do nitra pokoje. Zlehka ji chytl za ruku a oba strčili do dveří, až se zavřely, a pak společně kráčeli pryč.

Vetřelec

Matka ho s sebou vzala do Paříže hned druhý den po jeho osmých narozeninách, což byl Čtvrtý červenec.

Paříž byla skvělá. Bylo to nejbáječnější údobí jeho života. I kdyby se nestala ta věc s tím zvonkem u dveří, když se z Paříže zase vrátili zpět, myslel by na Paříž jako na nejlepší údobí svého života. Bydleli v moc příjemném hotelu, který se jmenoval Raphael, bylo to na Avenue Kléber. V hotelu Raphael mluvil jen málokdo anglicky, protože to byl hodně francouzský hotel a angličtina těm lidem rvala uši. David se tam naučil spoustu věcí. Naučil se kupříkladu to, že když se ho někdo zeptá Quel temps fait-il?, nemusí vždy odpovědět Il fait beau, jako to říkali ve třídě slečny Canadayové i v případě, že venku sněžilo. Vyprávěl o tom slečně Canadayové, když se vrátili z Paříže a ona řekla: „Davide, když hovořím o počasí, chci, aby bylo toujours beau, toujours beau.“ Každé ráno se kupříkladu ptal v telefonu vrátného: „Bonjour, monsieur, quel temps fait-il, s’il vous plait?“ A vrátný mu zpravidla odpovídal zasmušilým hlasem: „Il pleut, mon petit monsieur.“

Hodně pršelo, když pobývali v Paříži.

Měli s matkou v hotelu Raphael apartmá, byly tam dvě ložnice a něco jako obývací pokoj s okny, která

vedla na hezký kamenný balkónek. David si na něj často stoupnul a stál tam v dešti společně s holuby.

Apartmá si pronajali z toho důvodu, že jeho matka pracovala jako nákupčí v obchodním domě na Páté

avenue, a za moře ji posílali každý rok, někdy dokonce dvakrát, aby se seznámila s tím, co je zrovna v

módě. Znamenalo to mimo jiné, že apartmá platilo vedení obchodního domu. Davidův otec byl styčným

vedoucím pracovníkem a viceprezidentem reklamní společnosti, která měla devětatřicet viceprezidentů.

Hlavní důvod, že toho léta nejel do Paříže, byl ten, že musel zůstat doma v New Yorku a zaručit, že

nebude zrušen jeden z účtů, který měl na starosti. A tak namísto něj jel David, aby matce dělal společnost.

Když byli v Paříži, psal otci každý den.

Escargots byli malí šneci, nevypadali ale jako šneci, až na ulitu, a vůbec jako šneci nechutnali. Chutnali jako česnek. David s matkou v Paříži snědli spoustu těchhle escargots. Po pravdě řečeno snědli toho spoustu od všeho. Většinu času v Paříži strávili tím, že jedli. Každé ráno je budil telefonem vrátný hotelu a David vždycky vyskočil z postele, běžel do matčiny ložnice a zeptal se, zda může s vrátným chvíli mluvit.

„Bonjour, monsieur,“ řekl vždycky. „Quel temps fait-il, s’il vous plait?“ a vrátný mu vždycky řekl, jak je venku a on pak předal sluchátko matce, která ho vzala do náruče, zatímco objednávala snídani. Každé ráno měli buď meloun nebo pomerančovou šťávu, a pak křupavé sladké rohlíky, matka kávu a on

čokoládu. Čokoláda byla velmi dobrá, číšník, který ji nosil do pokoje, tvrdil, že je ze Švýcarska. Jedli u malého stolku před velikými okny vedoucími na kamenný balkónek. Matka si přes noční košili vždy vzala bílý nadýchaný župan. Jednoho rána na ni zamával nějaký muž z budovy naproti a David si všiml, jak na

matku zamrkal.

Módní přehlídky některé dny začínaly v deset hodin dopoledne, jindy později. Někdy nebyla žádná, jindy

šli na přehlídku v deset, pak si dali oběd a potom šli ještě na jednu ve dvě a někdy ještě na další kolem páté. Jeho matka byla významnou nákupčí, a tak znala všechny návrháře a jejich modelky. Chodili za nimi s matkou do šaten a ony se všechny neustále točily kolem Davida. Nevadilo mu ale, když ho modelky líbaly na tváře, protože všechny velmi příjemně voněly. Jednou zašel před přehlídkou do šatny a dvě

modelky tam byly stále ještě v podprsenkách. Jedna z nich řekla cosi francouzsky (řekla to velmi rychle, ne jako slečna Canadayová nebo vrátný) a druhá se začala smát, a jeho matka se zasmála také a pohladila ho dlaní po hlavě. Nevěděl, co je na tom tak směšného, v životě už viděl stovky podprsenek.

Na oběd chodili nejčastěji do sýrové restaurace, jmenovala se Androuet a měli tam na osm set různých

druhů sýrů, z nichž si člověk mohl vybrat. Tu a tam chodili do jednoho nóbl podniku na Levém břehu, to

ale jenom v případě, že se jeho matka snažila udělat na nějakého návrháře dojem a tehdy měl přikázáno,

aby byl zticha, nic neříkal a jenom se cpal. Nejvíce legrace ale zažili, když byli spolu sami. Jednoho

večera, nahoře na vršku Eifelovy věže, mu matka objednala sklenici vína. Pozvedla svou sklenici a on si s ní přiťukl, a když se na ni podíval, všiml si, že pláče.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Nic,“ odpověděla. „Vychutnej si to víno, Davide. Je opravdu lahodné.“

„Ne,“ řekl. „Co se děje?“

„Stýská se mi po tatínkovi,“ řekla.

Na druhý den poslal otci pohlednici s obrázkem Notre Dame. Napsal na ni: „Najdeš Quasimoda?“ Na jaře

na ten žert narazil v Ilustrovaných klasicích. Jeho otec mu odepsal a poslal mu věc, se kterou se vytasil jeden z kreativních ředitelů jeho společnosti. Byla to skládačka vystřižená z dětských časopisů s příšerami a nahoře byla moc povedená zrůdička, která říkala: „Ano, to jsem já, Quasimodo! Kde je ale DAVID?“

Čtrnáctý červenec, Den dobytí Baštily, připadl na neděli a nic lepšího se ani nemohlo stát, protože to

znamenalo, že nebudou žádné přehlídky. David se probudil v osm, pak v matčině posteli prospal další dvě hodiny, potom si dali snídani a matka řekla: „Davide, co říkáš, abychom si vzali vůz a udělali si výlet za město?“ A to taky udělali. Pronajali si auto a jeli dolů na jih k Loiře, tam, co jsou všechny ty zámky a zastavili se na jednom místě u řeky, kde si dali párky a chléb a sýr a červené víno (jeho matka tvrdila, že je to úplně v pořádku, když pije víno, může ho vypít, kolik jenom chce, alespoň tedy během toho pobytu ve Francii), a pak se vrátili do Paříže, asi v sedm večer, protože zůstali trčet v zácpě poblíž Etoile. Později toho večera stáli na tom kamenném balkónku a pozorovali, jak nad střechami vybuchuje ohňostroj. Měl pocit, že na ten ohňostroj nikdy v životě nezapomene.

Za týden byli zpátky v New Yorku.

Za další týden začala ta věc s tím zvonkem u dveří.

Dům, ve kterém bydleli, byl na Park Avenue, a na jejich poschodí byly dva byty – jejich a ten, co patřil paní Shavinské, což byla stará dáma, které už bylo přes sedmdesát a byla velmi hubená. Paní Shavinská byla přesně ten typ staré dámy, která bude Davidovi v okamžiku, kdy vystoupí z výtahu, vždy říkat: „Očisti si bláto z bot, mladý muži,“ jako by bylo v New Yorku vůbec možné zablátit si boty. Paní Shavinská vždycky nosila klobouk a rukavice, protože pocházela ze San Franciska. Muži, který výtah obsluhoval, donekonečna vyprávěla, že v San Francisku všechny dámy nosí klobouk a rukavice, jako by ho to

bůhvíjak zajímalo. Ačkoliv byly na každém poschodí jenom dva byty, byly tam čtverý dveře, jedny pro ty, kdo byty obývali a druhé pro uklízečky. Vchod do jejich bytu byl po jedné straně chodby a vchod do bytu paní Shavinské po druhé. Dveře pro služebné byly v jakémsi výklenku naproti výtahu. Paní Shavinskou potkávali jen zřídka (až na ty okamžiky, kdy David jel nahoru výtahem a ona stála u dveří a upozorňovala ho, že si má utřít bláto z bot), alespoň tedy do té doby, kdy začal ten kolotoč s tím zvonkem u dveří, a to přitom žili v sousedních bytech.

Když ten zvonek zazvonil poprvé, bylo to v pondělí devětadvacátého července ve dvě hodiny ráno.

Davidův pokoj byl hned za pokojem jeho matky, a když se ozval zvonek u dveří, myslel si, že to zvoní

telefon. Slyšel dokonce matku, jak zvedá sluchátko aparátu na nočním stolku, protože si také myslela, že je to telefon. Řekla: „Haló?“, jenomže potom se zvonění ozvalo znovu, od předních dveří, a po něm se rozhostilo ticho, ve kterém matka zmateně přemítala, co má dělat. Nakonec položila sluchátko do vidlice a zašeptala. „Frede, asi bys měl vstát.“

„Cože?“ řekl Davidův otec.

„Někdo je u dveří bytu.“

„Cože?“ řekl znovu.

„Někdo je u dveří.“

Jeho otec se musel podívat na budík u postele, protože David zaslechl jeho šepot: „Nebuď směšná, Lo.

Jsou dvě hodiny ráno.“ Jeho matka se jmenovala Lois, všichni jí však říkali Lo s výjimkou Davidovy

babičky, která jí říkala Lois Ann, což bylo její plné jméno.

„Někdo právě zazvonil na zvonek u dveří,“ řekla jeho matka.

„Nic jsem neslyšel,“ řekl otec.

„Frede, jdi se, prosím, podívat, kdo to je, ano?“

„Dobrá, říkám ti ale, že jsem nic neslyšel.“

V té chvíli se zvonek u dveří ozval znovu. Ve vedlejší ložnici se znovu rozhostilo napjaté ticho. Z druhé strany bytu, kde spala jejich hospodyně, bylo slyšet vyděšený křik: „Pane Ravitchi, někdo je za dveřmi!“

„Slyšel jsem to, Helgo, děkuji,“ řekl jeho otec, a pak se rozsvítilo světlo a David slyšel, jak otec s klením vstává z postele. David vyšel ze dveří svého pokoje právě ve chvíli, kdy otec kráčel kolem po chodbičce.

„Co je to?“ zašeptal David.

„Někdo je u dveří,“ řekl. „Jdi do postele.“

Otec prošel dlouhou chodbičkou až ke dveřím bytu, ve tmě zakopl o nějaký předmět na zemi, krátce

zanadával a pak rozsvítil světlo v předsíni.

„Kdo je tam?“ zeptal se za zavřenými dveřmi.

Žádná odpověď.

„Je tam někdo?“ zeptal se otec.

Na jeho výzvu se znovu nikdo neozval. Z místa, na kterém stál, slyšel David otce, jak si zhluboka

povzdechl, pak slyšel, jak se otáčí zámek ve dveřích a dveře se otevřely. Po chvíli plné napětí otec dveře zase zavřel a zamkl a zamířil zpět do ložnice.

„Kdo to byl?“ zeptal se David.

„Nikdo,“ odpověděl otec. „Jdi spát.“

To bylo poprvé, kdy se u nich v noci ozval zvonek u dveří.

Podruhé to bylo o dva dny později, ve středu, bylo to rovněž brzy ráno, ačkoliv ne ve dvě. David musel

spát velmi tvrdě, protože neslyšel, jak zvonek zvoní. To, co ho probudilo, byl hlas jeho matky, která říkala něco otci, který utíkal ke dveřím. Helga vyšla ze svého pokoje a stála v pyžamu na chodbičce a sledovala Davidova otce, jak jde ke dveřím bytu a odemyká je. Davidova matka na sobě měla stejný bílý nadýchaný župan, který nosila v Paříži.

„Zvonil zase někdo u dveří?“ zeptal se jí David.

„Ano,“ řekla a v tu chvíli otec otevřel dveře.

„Kdo je to?“ zeptala se Davidova matka.

„Nikdo tu není, Lo.“

„Slyšela jsem přece zvonek, ty taky, ne?“

„Ano, slyšel jsem ho.“

„Já ho slyšela taky, pane Ravitchi,“ řekla Helga.

„To je divné,“ řekl Davidův otec.

„Kdo by to mohl být?“

„Možná se někdo spletl.“

„A v pondělí taky.“

„To je možné.“

„A odešel, aniž by počkal, až někdo otevře dveře?“

„Možná se lekl. Možná si uvědomil, že se spletl a…“

„Já nevím,“ řekla Davidova matka a pokrčila rameny. „Je to celé velmi podivné.“ Obrátila se k Davidovi a podepřela si bradu sevřenou pěstí. „Davide, chci, abys šel do postele. Vypadáš ospale.“

„Vůbec nejsem ospalý. V Paříži jsme byli často mnohem déle vzhůru než teď.“

„Výchova se ti nějak vymyká z ruky,“ řekl jeho otec a on, matka i Helga se začali smát. „Poslouchej, Lo, promluvím raději s obsluhou výtahu.“

„To je dobrý nápad. Davide, pojď do postele.“

„Mohl bych tu zůstat, abych se dověděl, kdo to byl?“ zeptal se.

„Pro to bude pravděpodobně velmi jednoduché vysvětlení,“ řekla matka.

Muže obsluhujícího výtah David nikdy neviděl, bylo mu asi padesát a nosil naslouchátko. David znal

většinu z mužů, kteří v domě obsluhovali výtah, ale tenhle musel mít vždycky noční službu, protože jenom tak se mohlo stát, že jej nikdy nespatřil. Muž otci řekl, že se jmenuje Oskar a zeptal se ho, jaký má problém.

„Někdo právě zvonil na zvonek.“

„Ano?“

„Ano. Pouštěl jste právě někoho výtahem nahoru?“

„Ne, pane. Nikoho od chvíle, kdy jsem přišel.“

„A kdy to bylo?“

„Přišel jsem o půlnoci, pane.“

„A nikoho jste dnes v noci nepouštěl výtahem do jedenáctého patra?“

„Ne, pane.“

„Co je to tady?“ David uslyšel nějaký hlas, a když se podíval za otcova záda na opačný konec chodby,

uviděl paní Shavinskou, která otevřela dveře svého bytu a vyhlédla ven. „Co má celý ten rámus

znamenat?“ řekla. „Uvědomujete si, kolik je hodin?“ Měla na sobě poněkud nadrozměrný župan z flanelu

potištěného rudými růžemi. Na hlavě měla natáčky.

„Strašně se omlouvám, paní Shavinská,“ řekl Davidův otec. „Nechtěli jsme vás vzbudit.“

„To se vám ovšem podařilo,“ řekla paní Shavinská svým roztomilým hlasem. „Co se to tady děje?“

„Někdo zvonil na náš zvonek,“ řekla matka.

„Dobré ráno, paní Shavinská,“ řekl David.

„Dobré ráno, mladý muži,“ řekla paní Shavinská. „Měl byste být ještě v posteli.“

„Já vím,“ řekl David. „Chceme chytit toho člověka, který nám pořád zvoní u dveří.“

„Říkáte, že vám někdo zvonil u dveří?“ zeptala se paní Shavinská. Zcela přitom ignorovala Davida. Dívala se na jeho matku.

„Ano. V pondělí v noci a teď znovu.“

„Kdo to ale byl?“ zeptala se paní Shavinská.

„To bychom se rádi dověděli,“ řekl David. „Proto jsme teď všichni vylezli z postele.“

„Byl to nejspíš nějaký O-P-I-L-E-C,“ řekla paní Shavinská.

„Ne, žádný opilec to nebyl,“ řekl Oskar. „Žádného opilce bych nepustil dovnitř.“

„Kdo jiný by zvonil na zvonek u bytu o půl čtvrté ráno?“ zeptala se paní Shavinská, nikdo jí ale na tuhle otázku nedokázal odpovědět.

Matka jej políbila na obě tváře, špičku nosu a čelo, objala ho a přitiskla k sobě, a pak jej postrčila dovnitř bytu.

Paní Shavinská se mu o svých miniaturních hrníčcích na kávu zmínila na druhý den ráno, a když

zapochyboval, že podobná kolekce vůbec existuje, řekla mu, ať si pořádně otře boty o rohožku a jde

dovnitř. Byt páchl opuštěností a prázdnotou, přesně tak, jako páchnou všechny byty, v nichž přebývá

pouze jedna osoba. Svou kolekci hrníčků na kávu přechovávala v jídelně mezi ostatním porcelánem.

David jí řekl, že to musí být hrozně legrační jíst za tak velkým stolem, jaký má ona, a pak si prohlédl její kolekci hrníčků na kávu, které byly opravdu velmi hezké. Jak spočítal, měla třiasedmdesát miniaturních hrníčků. Čtyři z nich byly uvnitř zlacené. Tvrdila, že je to nesmírná vzácnost.

„Jakou mají cenu?“ zeptal se jí.

„Na takové věci by se člověk neměl nikdy ptát,“ řekla.

„Proč ne?“

„Protože to není zdvořilé.“

„Vy jste ale říkala, paní Shavinská, že jsou velmi cenné.“

„To jsou,“ řekla.

„Proč potom není zdvořilé ptát se na to, jakou mají cenu?“

„Je to nejenom nezdvořilé,“ řekla. „Je to rovněž impertinentní.“

„Omlouvám se, paní Shavinská,“ řekl.

„Stojí několik tisíc dolarů,“ řekla. Ztišila hlas. „Myslíš, že ten člověk, co zvoní na váš zvonek, po nich jde?“

„Po čem, madam?“ řekl.

„Po mých šálcích na kávu.“

„To si nemyslím, madam,“ řekl.

„Proč potom zvoní na váš zvonek o půl třetí ráno?“

„To nevím, paní Shavinská, zdá se mi ale, že kdyby šel po vašich hrníčcích, zvonil by na váš zvonek.

Možná, že jde po našich hrníčcích.“

„Vy máte nějakou vzácnou sbírku hrníčků?“ zeptala se paní Shavinská.

„Ne, madam.“

„Proč by potom měl jít po vašich hrníčcích, když žádné vzácné hrníčky vůbec nevlastníte?“

„Měl jsem na mysli hrnky na kávu. Ty, co jsou v kuchyni.“

„Proč by je měl chtít?“ zeptala se paní Shavinská.

„Možná se mu líbí velké hrníčky na kávu,“ řekl David a pokrčil rameny.

Paní Shavinská si nebyla jista, zda si z ní dělá legraci či ne, což si tedy nedělal, pro jistotu ho ale vypoklonkovala z bytu.

Té noci zazvonil zvonek u dveří v jednu hodinu.

David spal, jeho otec byl ale ještě vzhůru a sledoval poslední noční zprávy. Vyskočil z postele, když

zvonek zazvonil poprvé, proběhl chodbičkou, a aniž pronesl jediné slovo, rozrazil dokořán dveře jejich

bytu. Před dveřmi nikdo nestál.

„Zatraceně!“ zařval a probudil tak celý dům.

„Co se děje?“ ozvala se Davidova matka.

„Zatraceně, nikdo tady není,“ řekl otec.

„Co je, pane Ravitchi?“ zavolala Helga ze své ložnice.

„Ach, spěte, Helgo,“ řekl otec.

David byl mezitím už vzhůru, věděl ale, že teď nemá smysl klást otci nějaké hloupé otázky. Zůstal ležet v posteli a hleděl ke stropu, a tak zaslechl, jak se zvonek ozval znovu a jak otec ještě jednou vyskočil z postele a běžel ke dveřím, ovšem se stejným výsledkem. Přes zeď, která oddělovala jeho pokoj od pokoje rodičů, slyšel, jak se otec vrací a uléhá do postele a matku, jak šeptá: „Nerozčiluj se.“

„Rozčiluji se,“ zašeptal otec v odpověď.

„Někdo si z nás jenom dělá legraci.“

„Pěkná legrace.“

„Omrzí ho to.“

„Pořádně Helgu vyděsil.“

„Ona to přežije.“

„Jak je možné, že se mu vždycky podaří tak rychle zmizet?“ zašeptal otec.

„Nevím. Zkus usnout, miláčku.“

„Mhm,“ řekl otec.

„No tak.“

„Mhmm,“ odpověděl otec.

Právě ve chvíli, kdy se na druhý den David rozhodl prozkoumat chodbu, vyšla ze dveří sousedního bytu

černošská hospodyně paní Shavinské se smetím. Jmenovala se Mary a příjmením Vincentova, David si

však nebyl jist, zda se ve skutečnosti nejedná o jméno sestávající se ze dvou částí, podobně, jako se jeho matka jmenovala Lois Ann. Když tedy Mary Vincenta, jak ji pojmenoval, vyšla ze dveří, snažil se David právě odkrokovat vzdálenost mezi schodištěm ve výklenku pro služebnictvo a zvonkem u dveří.

„Co to děláš, Davide?“ zeptala se Mary Vincenta.

„Je to patnáct kroků,“ řekl. „Kolik vteřin si myslíte, že by někdo potřeboval k tomu, aby uběhl vzdálenost patnácti kroků od našich dveří ke schodům?“

„Nevím. Kolik vteřin by k tomu potřeboval?“

„Já to také nevím, Mary Vincenta. Ať už ale u nás zvoní kdokoli, vždy se mu podaří zmizet dřív, než

otevřeme dveře. Pokud ale nepoužívá výtahu, musí používat schodiště, nemyslíte?“

„Ledaže by měl nějakou práci tady v domě,“ řekla Mary Vincenta.

„Co tím chcete říct – práci tady v domě?“

„Mohl by to být někdo, kdo je zaměstnán v některém bytě.“

„Myslíte někoho, kdo je zaměstnán v našem bytě?“

„Možná,“ řekla Mary Vincenta a pokrčila rameny.

„To by znamenalo, že je to někdo z naší rodiny,“ řekl David a chvíli přemýšlel. „Nebo Helga.“

„Nic takového jsem neřekla,“ prohlásila Mary Vincenta. „Vím jenom, že byla pořádně nazlobená, když jsi

byl s matkou ve Francii a ona se vám musela starat o domácnost, aniž měla sama dovolenou.“

„Ona si ale bere dovolenou, Mary Vincenta. Matka se jí ptala, zda si chce vzít dovolenou, když budeme za mořem nebo raději až v srpnu, a Helga řekla, že v srpnu.“

„Ona mi ale tady na chodbě říkala něco jiného, Davide.“

„Kdy to bylo?“

„Když jsme vynášely smetí.“

„Já myslím – kdy přesně to bylo?“

„Když jsi byl s matkou ve Francii.“

„Tak to mi připadá hodně zvláštní,“ řekl David.

„Mně to taky připadá hodně zvláštní,“ řekla Mary Vincenta. „To, že by někdo uprostřed noci zvonil na váš zvonek.“

„Nevím, jak by to Helga mohla dokázat,“ řekl David.

„Její pokoj je hned vedle dveří pro domácí hospodyni, ne?“

„Ano, jenomže…“

„Co jí potom brání v tom, aby vstala z postele, vyšla zadními dveřmi na chodbu, zazvonila u dveří bytu, a zase se stejnou cestou vrátila do postele? Co jí v tom může bránit, Davide?“

„Myslím, že nic. Až na to, že…“

„Až na co?“

„Až na to, že nevím, proč by to dělala.“

„Zloba, Davide. Na tomhle světě jsou lidé, kterým činí potěšení škodit druhým,“ řekla Mary Vincenta.

„Obyčejná zášť. Na tvém místě bych si na ni dala pozor.“ Mary Vincenta se zasmála a pak řekla: „Na tvém místě bych si na ni dala pořádný pozor.“

David si na Helgu začal dávat pořádný pozor hned téže noci, kdy zvonek zazněl přesně třináct minut po

druhé. Ověřil si to na vodovzdorných a nárazuvzdorných hodinkách, které mu jeho dědeček daroval, když

Davidovi bylo sedm. Když zvonek zazvonil, vyskočil z postele, rozsvítil a podíval se na hodinky a bylo

přesně třináct minut po druhé.

„Už je to tady zas,“ slyšel otce v sousedním pokoji. David ale napjatě poslouchal, zda nezaslechne nějaký zvuk od zadních dveří. Nezaslechl nic. Zvonek se ozval ještě jednou.

„Jen ať si zvoní,“ řekl otec. „Jestli si myslí, že kvůli němu budu každou noc vstávat z postele, tak se mýlí.“

Zvonek se v tu chvíli ozval znovu. Z pokoje Helgy David ale neslyšel sebemenší šramot. Nepřestával ale

sledovat minutovou ručičku. Teď bylo čtvrt na tři.

„Necháš ho jen tak zvonit?“ zašeptala jeho matka.

„Jo,“ řekl otec.

„Celou noc?“

„Pokud má v úmyslu zvonit u těch dveří celou noc, pak ať si zvoní celou noc.“

„Probudí paní Shavinskou.“

„Paní Shavinská ať se jde bodnout.“

„Probudí celý dům.“

„To je mi úplně jedno,“ řekl otec a matka se zahihňala, zvonek však nepřestával zvonit. V pokoji Helgy

bylo stále hrobové ticho.

„Mami?“ řekl.

„Davide? Jsi vzhůru?“

„Ano. Mám se jít podívat, kdo je za dveřmi?“

„Zůstaneš hezky v posteli,“ řekl otec.

„Někdo zvoní,“ řekl David.

„Já to slyším.“

„Neměli bychom se jít podívat, kdo to je?“

„My víme, kdo to je. Je to nějaký hlupák, který nemá nic lepšího na prací.

„Mami?“

„Slyšel jsi, co řekl otec.“

„Necháme ho zvonit celou noc?“ zeptal se David.

„Cože?“ řekl otec.

„Necháme ho zvonit celou…“

„Nejsem hluchý,“ řekl otec.

„Tak co, necháme?“

„Když se mu chce. Spi. Brzy ho to přestane bavit.“

Toho, kdo zvonil u dveří, to ale jen tak nepřestalo bavit. David sledoval červenou, svítící minutovou ručičku na svých náramkových hodinkách a zvonění přestalo, až když bylo tři čtvrtě na tři a dvě minuty.

Znamenalo to, že ten člověk zvonil u dveří jejich bytu půl hodiny. Po celou tu dobu neřekla Helga jediné slovo. Vypadalo to, že ani není v domě.

Během příštích čtrnácti dnů se zvonek ozýval pravidelně každou noc ve dvě ráno nebo o něco později.

Davidův otec nechal neznámého zvonit, aniž by vstal z postele a šel ke dveřím. Jednu noc David vstal,

vykradl se z postele a doplížil se na druhý konec bytu ke dveřím pro hospodyni, aby se přesvědčil, zda je Helga ve svém pokoji. Dveře od její ložnice byly ale zavřeny a on nedokázal říct, zda je jejich hospodyně uvnitř či ne. Zvonek pokaždé probudil celou rodinu, oni ale předstírali, že nic neslyší. Po chvíli zvonění za ním matka vždy přišla do pokoje, aby viděla, zda je vzhůru.

„Davide?“ zašeptala pokaždé.

„Ano, mami.“

„Jsi vzhůru?“

„Ano, mami.“

„Ty můj malý chudáčku,“ řekla, a pak si vždy sedla na kraj postele a položila mu dlaň na čelo, jako to

dělala pokaždé, když si myslela, že má horečku, ačkoliv teď rozhodně horečku neměl. Zvonek nepřestával

zvonit a matka celou dobu seděla u něj na posteli a její chladná dlaň spočívala na jeho čele. Za malou

chvíli jej políbila na oči a on se propadl do hlubin spánku, aniž věděl, kdy od něj odešla a kdy zvonek přestal zvonit.

A tak to pokračovalo čtrnáct dní. David si mezitím zvykl na to, že jej ve dvě v noci budí zvonek u dveří a že k němu matka pokaždé přichází do pokoje. Začal si už myslet, že zvonění ustane, až Helga odjede na dovolenou. Začínal si rovněž myslet, že Mary Vincenta má pravdu, když tvrdí, že to Helga dělá z obyčejné zášti, protože ráda činí druhým příkoří. Dvanáctého srpna ale Helga na dovolenou skutečně odjela a té noci zazvonil zvonek znovu ve dvě hodiny nad ránem. Nemohla to být Helga, protože toho rána odjela na

Kennedyho letiště, odkud odletěla do Kodaně, kde žili její rodiče.

Následujícího dne Davidův otec zavolal policii.

David pochopil, že i otec podezříval Helgu, protože dvěma detektivům, kteří k nim přišli celou záležitost prošetřit, řekl na rovinu, že ona to být nemohla, neboť je v Dánsku. To také vysvětlovalo, proč nezavolal policii hned; myslel si, že je to Helga a že ji to brzy omrzí. Žádný z těch dvou detektivů nevypadal jako ti detektivové, co vystupují v televizních filmech. Jeden připomínal pana Harrimana, který měl na Madison Avenue obchod se sladkostmi, zatímco druhý strýčka Martina, což byl bratr Davidova otce. Ten, co

vypadal jako pan Harriman, vedl většinu vyšetřování.

„Kdy odjela vaše hospodyně?“ zeptal se Davidova otce.

„Včera ráno.“

„A říkáte, že minulou noc se ten zvonek ozval znovu?“

„Ano, to se ozval.“

„Kdo ještě žije na tomhle poschodí?“ zeptal se detektiv, co se podobal panu Harrimanovi.

„Paní Shavinská a její hospodyně.“

„Jmenuje se Mary Vincenta,“ řekl David.

„Díky, synku,“ řekl dvojník pana Harrimana. „Má paní Shavinská nebo její hospodyně nějaký důvod dělat

vám potíže?“

„To si nemyslím,“ řekl Davidův otec.

„Možná, že jde po hrníčcích paní Shavinské,“ řekl David.

„Po čem že, synku?“ zeptal se ten, co vypadal jako strýček Martin.

„Po hrníčcích paní Shavinské. Mají cenu několika tisíc dolarů.“

„Když jde po jejích hrníčcích,“ řekl dvojník strýčka Martina, „proč zvoní u vašich dveří?“

„To jsem taky paní Shavinské řekl.“

„Můžete s tím něco udělat?“ zeptal se Davidův otec detektivů. „Nemůžete tady někoho nechat?“

„To by bylo poněkud problematické, pane,“ řekl detektiv, co vypadal jako pan Harriman. Vždy máme

nedostatek mužů a v létě tím spíše. Musíte pochopit, že…“

„Ano, jenomže…“

„Co můžeme samozřejmě udělat, je, že necháme na chodbě a na zvonku u dveří sejmout otisky prstů.“

„Pomůže to?“

„Pokud ten vetřelec nechal nějaké otisky, pak ano, pak to velmi pomůže.“

„A pokud nenechal žádné otisky? Co když kupříkladu nosí rukavice?“

„V takovém případě nemůžeme samozřejmě dělat nic.“

„To tedy asi ne,“ řekl David.

„Mhm,“ řekl dvojník pana Harrimana a usmál se na něj tak, jak se na něj zpravidla usmívali dospělí, když mu chtěli naznačit, ať zmlkne.

„Když tu tedy nikoho nemůžete nechat,“ řekl otec, „a když podle všeho nemá smyslu nechat tady sejmout

otisky prstů… co tedy máme podle vás dělat? Nechat toho člověka zvonit u dveří věčně?“

„Možná byste mohl zkusit spát na židli u dveří,“ řekl dvojník pana Harrimana. „To by mohlo pomoct.“

„Jak by to mohlo pomoct?“

„V okamžiku, když zvonek zazvoní, můžete dveře otevřít.“

„Nikdy nevíme, kdy zvonek zazvoní,“ řekl Davidův otec. „Ani jestli zazvoní vůbec. Pro to neexistuje žádné pravidlo.“

„Pak byste mohl zkusit spát pár nocí před dveřmi.“

„Mohl bych zkusit spát pár týdnů přede dveřmi,“ řekl Davidův otec. „Nebo taky několik měsíců.“

„Ano,“ řekl detektiv.

„Ano,“ řekl otec a všichni zmlkli.

„Paní Shavinská si myslí, že je to nějaký opilec,“ ozval se David.

„Může to být nějaký opilec, synku,“ řekl dvojník strýčka Martina.

„Nepoužívá výtah.“

„Pravděpodobně chodí po schodech,“ řekl dvojník pana Harrimana. „Promluvíme si s obsluhou výtahu a

řekneme jí, ať dává pořádně pozor. Ačkoliv je tu ještě možnost, že se sem spouští ze střechy. Podívám se, zda je na vikýři zámek.“

„Co tím kdo sleduje?“ zeptal se Davidův otec.

„Svět je plný cvoků,“ řekl dvojník pana Harrimana. „Je to, jako když někdo zatelefonuje cizím lidem a pak zavěsí. Tenhle akorát zvoní u dveří.“

„Jak dlouho nám tímhle ale ještě poleze na nervy?“

„Jak to mám vědět?“ řekl detektiv. „Může to trvat věčně a může ho to taky omrzet příští týden. Jak to mám vědět?“

„Tak dobrá,“ řekl Davidův otec.

„No jo,“ řekl detektiv a tím to skončilo.

Té noci spal otec zabalený do deky v předsíni a zvonek se ani neozval. Na druhý den spal v posteli a

zvonek začal zvonit ve dvě ráno. Následující noci spal v ložnici znovu a zvonek opět mlčel. U snídaně

ráno pak řekl matce, že vůbec netuší, jak nočního návštěvníka chytit při činu, večer se však uložil ke

spánku hned za dveřmi od bytu. David se probudil v jednu v noci, protože se mu zdál nějaký zlý sen, vydal se do matčiny ložnice. Vlezl si k ní do postele a ona ho objala a zeptala se: „Copak je, broučku?“

„Já se bojím,“ řekl David.

„Čeho?“

„Že ublíží tatínkovi.“

„Nikdo tatínkovi neublíží.“

„Co když tatínek otevře dveře a on tam bude stát? Myslíš, že tatínka zabije?“

„Nikdo tatínka nezabije. Tatínek má velkou sílu.“

„A co když ano? Co budeme dělat?“

„Nedělej si starosti. Tatínkovi se nic nestane.“

„Já nechci, aby se mu něco stalo.“

Matka ho za chvíli uložila do postele a on pak ležel s otevřenýma očima a sledoval hodinky a přemýšlel, zda se zvonek ozve znovu. Už téměř usínal, když zvonek skutečně zazvonil. Ozvalo se dlouhé hlasité zvonění, a po něm jedno krátké, to už byl ale otec na nohou a s velkým rámusem otevíral dveře, a pak

vyběhl na chodbu. David ležel v posteli a srdce mu divoce bušilo, a bušilo mu čím dál rychleji a vůbec se nemohl dočkat, až se otec vrátí zpět. Nakonec ho uslyšel, jak zavírá dveře a jde přes byt do ložnice.

„Viděls ho?“ zeptala se matka.

„Ne. Slyšel jsem ale, jak někde třískly dveře.“

„Dveře?“

„Ano. Když jsem odemykal naše dveře, slyšel jsem, jak někde třískly jiné.“

„Patrně dveře ke schodišti pro hospodyně.“

„Ano,“ řekl Davidův otec. Na chvíli se odmlčel. „Kde je David. Spí?“

„Ano. Před chvílí se mu zdál nějaký zlý sen.“

„Chudinka. Co mám dělat, miláčku? Myslíš, že náš přítel přijde zítra znovu?“

„O tom pochybuji,“ řekla matka a zamyslela se. Když znovu promluvila, její hlas zněl poněkud legračně

přes zeď ložnice. „Jenom přijď,“ řekla.

Té noci to bylo naposled, co se rozezněl zvonek u dveří.

Stalo se podle všeho to, že otec onoho nočního vetřelce skutečně vystrašil tak, že už se neodvážil celou věc zopakovat. David o tom byl alespoň přesvědčen. Byl na nohou hned v okamžiku, kdy neznámý zazvonil poprvé, a když zmáčkl tlačítko zvonku podruhé, uslyšel, jak otec odemyká dveře, proto bylo to

druhé zvonění tak krátké. Uvědomil si nejspíš, že na něj políčili past, a tak se rozběhl ke schodišti pro hospodyně. A právě ten zvuk, jak se za ním zabouchly dveře vedoucí k zadnímu schodišti, patrně otec zaslechl. Když se otec vyřítil na chodbu, už nikoho nemohl spatřit, nahnal tomu člověku ale nejspíš

pořádný strach.

V září začala škola a Helga se vrátila z Dánska se spoustou vyprávění o tom, co celý čas dělala. A jelikož se právě vrátila z Evropy, začal David myslet na další výlet do Paříže. Každý večer před usnutím ležel v posteli a myslel na Paříž, a tehdy se mu v hlavě zrodil ten nápad. Začal se tomu hlasitě smát, pak ale hlavu strčil pod polštář, protože nechtěl, aby ho slyšeli ve vedlejší ložnici. I tak se ale pod polštářem smál.

Zdálo se mu, že tohle je opravdu povedený vtip. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc se mu zdál povedenější.

Vystrčil hlavu zpod polštáře a poslouchal, zda všichni spí. V bytě bylo hluboké ticho. Odhodil přikrývku, vylezl z postele, po špičkách se přikradl ke dveřím ložnice rodičů, a pak opatrně nahlédl dovnitř. Matce přikrývka sklouzla až ke stehnům a do tmy čněl její bok, otec ji objímal jednou paží. David si znovu musel zakrýt ústa dlaní, protože cítil, jak na něj jde nový nával smíchu. Po špičkách přešel ke dveřím, za kterými spala Helga. Slyšel její namáhavý dech.

Pak přistoupil ke dveřím, které používala, když opouštěla byt.

Opatrně je odemkl, aniž způsobil sebemenší hluk a ze všech sil se snažil nesmát se. Potom dveře otevřel a podíval se do výklenku za nimi. Nikde nebylo živé duše. Zdálo se mu, že slyší, jak celá budova oddechuje. Zvedl z podlahy za dveřmi láhev na mléko, která tam vždy stávala, strčil s její pomocí do dveří, až se otevřely dokořán, a pak kráčel potichu k výtahům. Chvíli naslouchal, aby se přesvědčil, že nikdo nejde nahoru.

Málem znovu vyprskl smíchy.

Opět se zaposlouchal do ticha.

Nikde neslyšel žádný zvuk.

Tohle bude opravdu podařený žert.

Natáhl paži po zvonku u dveří.

Zmáčkl tlačítko a slyšel, jak zvonek zvoní uvnitř bytu. Měl v úmyslu vběhnout dveřmi pro hospodyni zase dovnitř, a pak předstírat, že neví, co se děje, pokud to tedy svede. Chtěl zazvonit jenom jednou, jen tak z žertu. Jak ale stál na chodbě a v celé budově bylo ticho, nedalo mu to a zazvonil ještě jednou. A pak, nevěděl proč, ještě jednou. A ještě jednou. A jak tak zvonil, vybavilo se mu, jak v hotelu Rafael zvonil každé ráno v osm telefon a on utíkal do ložnice své matky, vklouzl do její postele a ptal se vrátného Quel temps fait-il? A tak mačkal tlačítko zvonku znovu a znovu, a zvonil a zvonil. Ani neslyšel, že se náhle otevřely dveře bytu. Jeho otec byl v pyžamu, matka stála za ním v noční košili.

„Davide!“ řekla. „Co to děláš?“

David chtěl roztáhnout ústa do úsměvu, protože tak napůl očekával, že učiní totéž a pohladí ho přitom po hlavě. Namísto toho se ale na něj podívala s vyděšeným výrazem ve tváři a on se rychle rozhodl, že se smát nebude, protože ucítil, že se v příštím okamžiku stane něco strašného, ačkoliv ještě přesně nevěděl co. Sklonil hlavu.

„Omlouvám se,“ řekl.

Několik dlouhých vteřin všichni mlčeli a otec pak řekl: „Proč jsi zvonil, Davide?“

„Já nevím.“

„Zvonil jsi přece, že ano?“ řekl otec.

„Ano.“

„Proč ale?“

„Myslel jsem si, že to může být docela dobrý vtip.“

„Cože?“ řekl otec.

„Že to může být dobrý vtip.“

„Vtip? Po tom všem, co jsme prodělali minulý měsíc? Myslel sis, že to může být dobrý vtip…“

„Předtím jsem to nebyl já.“

„Já vím, jak sis ale mohl…“

„Bylo to poprvé, co jsem zvonil.“

„Já vím,“ řekl otec a na chodbě se znovu rozhostilo ticho.

„Pročs to udělal?“ zeptala se matka.

Podíval se na ni, aby jí to vysvětlil, v hlavě mu ale vyskočilo tisíc bláznivých odpovědí. Chtěl říct,

vzpomínáš si, mami, na ten malý kamenný balkónek s těmi velikými okny, za kterými jsme každé ráno

snídali, vzpomínáš si na toho muže, který vždycky mával a mrkal na tebe? Chtěl říct, vzpomínáš si, mami, na ty modelky, jak mě líbaly v těch salónech, na ty dvě v těch podprsenkách tenkrát, vzpomínáš si na to, jak se přitom smály? Vzpomínáš si, jak jsme jeli na ten piknik k Loiře na Den dobytí Baštily, na ten strašný provoz u Étoile, když jsme se večer vraceli do města, a na ten ohňostroj potom, vzpomínáš si, jak jsi mě držela na tom kamenném balkónku toho večera za ruku?

„Proč?“ řekla. „Proč jsi zvonil, Davide?“

„Já nevím,“ řekl.

„Musel jsi pro to mít nějaký důvod,“ trvala na svém matka.

„Ne, mami,“ řekl. „Neměl jsem žádný důvod.“

Dívala se mu dál do očí.

Otec potom vzdychl a řekl: „Tak dobrá. Je pozdě. Pojďme všichni zpátky do postele.“

Na chodníku, v kaluži krve

Na dláždění chodníku ležel na dešti mladík a z těla se mu řinula krev. Bylo mu šestnáct, měl na sobě

zářivě purpurovou hedvábnou bundu a na zádech nápis THE ROYALS. Jmenoval se Andy, a to jméno měl

vyvedené černým písmem vepředu na bundě, hned kousek nad srdcem. Andy.

Před malou chvílí ho někdo bodl nožem. Čepel lehce pronikla hrud-ním košem mezi žebry a zařízla se mu

hluboko do těla. Ležel na chodníku a březnový déšť mu smáčel bundu i celé tělo a odplavoval krev, která prýštila z rány zející v jeho boku. Když mu čepel vjela do těla, ucítil strašlivou, nesnesitelnou bolest, a pak náhlou úlevu, když útočník nůž z rány zase vytáhl. Uslyšel hlas, který vykřikl: „Tumáš, Královský!“, a pak zvuk běžících kroků, které se rychle vzdalovaly v dešti. Pak upadl na chodník, chytl se za břicho a pokusil se zastavit proud krve, která prýštila z rány.

Zkusil vykřiknout, aby přivolal pomoc, hlas mu ale selhal. Nechápal, jak ho mohl jeho hlas tak zklamat, ani proč déšť tak znenadání zesílil, a proč měl v boku ránu, kterou z jeho těla neúprosně unikal život. Bylo půl dvanácté večer, on ale nevěděl, kolik je hodin.

Nevěděl ještě něco.

Nevěděl, že umírá. Ležel na chodníku a krvácel a myslel si Tohle byla pořádná mela, tentokrát mi to teda nandali, nevěděl však, že umírá. Kdyby to věděl, asi by ho to vyděsilo. Ale protože o tom neměl ani tušení, jenom tak ležel na břiše a snažil se křičet o pomoc, z hrdla se mu ale nevydrala jediná hláska, pouze pokaždé, když otevřel ústa, aby zakřičel, vyrazil mu mezi rty bublavý čúrek krve. A tak jen tiše ležel, zkroucený bolestí, a doufal, že ho někdo najde.

Na druhém konci široké ulice, ve veliké dálce, slyšel tlumený zvuk pneumatik svištících po asfaltu

zmáčeném deštěm. Ležel s obličejem přitisknutým na chodník a před očima měl barevnou šmouhu

neónové reklamy na opačném konci ulice, z níž se linul hladký, zářící proud červeného a zeleného světla.

Přemýšlel, jestli se Laura nebude zlobit.

Odskočil si jen pro cigarety. Slíbil, že bude za pět minut zpátky, jenomže když vyběhl na ulici, zjistil, že obchůdek na rohu má zavřeno. Věděl, že u Alfréda, o blok dále, bude otevřeno nejméně do dvou, a tak se pustil ulicí tím směrem a v tu chvíli padl do léčky. Z veliké dálky slyšel hudbu a přemýšlel, zda Laura stále tančí nebo zda se po něm už shání. Možná si myslí, že se ani nechtěl vrátit zpět. Možná si myslí, že se vypařil nadobro. A možná, že už sama z toho zapadáku vypadla a šla domů. Myslel na její tvář, na její temně hnědé oči, na vlasy černé jako uhel, a jak tak na ni myslel, zapomněl trochu na bolest i na krev, která prýštila z jeho těla. Jednoho dne si Lauru vezme. Jednoho dne si ji vezme a budou spolu mít hromadu dětí, a pak se odstěhují z téhle čtvrti. Odstěhují se do nějakého čistého, úhledného sídliště v Bronxu, možná že se odstěhují na Staten Island. Až se vezmou, až budou mít děti…

Na druhém konci ulice zaslechl kroky a zvedl obličej, který tiskl k chodníku, zahleděl se do tmy a zkusil vykřiknout, z úst se mu ale znovu vydral jen tichý sykot provázený klokotavým zvukem krve, jež mu vytékala z hrdla.

Muž, který kráčel dolů ulicí, ještě Andyho nespatřil. Občas se zastavoval, opřel se paží o zeď domu, a pak zase pokračoval v chůzi. Nakonec Andyho zahlédl, přišel k němu a zůstal u něj stát, stál nad ním dlouho a mlčky ho pozoroval a neříkal nic.

Pak se konečně zeptal: „Co se děje, chlapče?“

Andy ze sebe nedokázal vypravit ani slovo a stěží se dokázal pohnout. Zvedl obličej a podíval se na muže a pak na chodníku zmáčeném deštěm ucítil pach alkoholu a uvědomil si, že muž je opilý. Nijak ho to neznepokojilo. Nevěděl, že umírá, a tak cítil jen lehké zklamání, že muž, který jej našel, je opilý.

Muž se usmíval.

„Sek si sebou, hochu?“ zeptal se. „Budeš asi n-nalitý jako já.“ Zašklebil se, protože si v tu chvíli podle všeho uvědomil, proč se ocitl v téhle ulici. „Nikam n-nechoď. Ned sem zpátky.“

Muž se odpotácel pryč. Andy slyšel jeho vzdalující se kroky, a pak uslyšel, jak zakopl o popelnici a

zamumlal u toho pár nadávek, a pak uslyšel, jak muž močí, a jak se ten zvuk ztrácí pod závojem deště.

Čekal, až se muž vrátí.

Bylo devět minut po půl dvanácté.

Když muž přišel zpět, dřepl si na bobek vedle Andyho. Prohlédl si ho s mlčenlivou důstojností opilce.

„Se tu nach-ladíš,“ řekl. „Co je s t-tebou? Líbí se ti ležet na d-dešti?“

Andy ze sebe nedokázal vyrazit odpověď. Muž zkusil zaostřit zrak na jeho obličej. Na chodníku kolem nich pleskaly kapky deště.

„Ceš se napít?“

Andy zavrtěl hlavou.

„Mám f-flašku. Tadyhle,“ řekl muž. Z náprsní kapsy vytáhl půl itrovou láhev. Odšrouboval víčko a podal ji Andymu. Andy se zkusil pohnout, bolest jej ale přikovala k chodníku.

„Dej si,“ říkal muž. Neustále upřeně pozoroval Andyho. „Dej si.“ Když Andy nijak nereagoval, prohlásil:

„Nevadí. Dám si sám.“ Přitiskl si láhev k ústům, napil se a otřel si rty hřbetem dlaně. „Seš moc mladej na to, abys chlastal, slyšíš? Měl by ses stydět, válet se v dešti v-vožralej na chodníku. Měl bych na tebe zavolat str-ážníka.“

Andy přikývl. Ano, zavolej ho, snažil se říct nahlas. Prosím, zavolej ho.

„To nemyslíš vážně, že ne?“ řekl muž. „Nechceš, aby tě našel polda válet se vožralýho na chodníku? Že

ne, hochu? Tentokrát ti to ale p-projde.“ Namáhavě se zvedl. „Tentokrát máš š-štěstí.“ Zvedl ochable paži na rozloučenou a málem přitom ztratil rovnováhu.

„Se měj, chlapče,“ řekl.

Počkej, prosil ho Andy v duchu. Počkej, já krvácím.

„Se měj,“ opakoval opilec. „Rozhlídnu se t-trochu kolem.“ A odpotácel se ulicí pryč.

Andy ležel na chodníku a přemýšlel: Lauro, co děláš? Tančíš teď?

Ulicí se rychle blížila dvojice. Mladík a dívka běželi vedle sebe v dešti. Děvče si drželo nad hlavou oběma rukama roztažené noviny, aby si před deštěm chránilo vlasy. Andy ležel stočený do klubíčka na chodníku a pozoroval, jak ti dva běží se smíchem k němu, a pak se rychle schovali u vchodu deset kroků od něj.

„Páni, to je liják!“ řekl mladík. „Člověk by se v něm utopil.“

„Musím domů,“ řekla dívka. „Je pozdě, Freddie. Musím domů.“

„Ještě máme pár minut,“ řekl Freddie. „Vaši přece nebudou vyskakovat, když se trochu opozdíš. V tomhle

počasí?“

„Je už tma,“ řeklo děvče a zahihňalo se.

„Jo,“ řekl mladík a klesl přitom hlasem.

„Freddie…?“

„No?“

„Jsi tak… tiskneš se moc na mě.“

„Jo.“

Následovalo několik dlouhých minut ticha. Pak dívka vydechla: „Ach!“ a on věděl, že ji mladík právě políbil a zničehonic dostal chuť políbit Lauru. V tu chvíli ho poprvé napadlo, že možná umírá.

Ne, řekl si v duchu. Já nemohu umírat, ne kvůli nějaké pouliční šarvátce, ne kvůli jednomu bodnutí nožem.

Kluci jako já schytnou každou chvíli nějaké bodnutí. Nemohu přece umírat. Ne tak pitomě. To je přece

nesmysl.

„Nedělej to,“ řekla dívka.

„Proč ne?“

„Nevím.“

„Nelíbí se ti to?“

„Ale ano.“

„Tak co?“

„Já nevím.“

„Miluju tě, Angelo,“ řekl mladík.

„Já tě taky miluju, Freddie,“ řekla dívka. Andy je poslouchal a říkal si v duchu – Miluju tě Lauro. Možná že umírám, Lauro. Je to idiotské, Lauro, ale nejspíš umírám. Asi umírám, Lauro.

Zkusil promluvit. Zkusil se pohnout. Zkusil se odplazit k domovnímu vchodu, kde za clonou deště viděl

objímající se dvojici. Zkusil ze sebe vydat nějaký zvuk a ze rtů mu splynulo zachroptění, zkusil to ještě jednou a zachroptěl znovu, potichu jako raněné zvíře.

„Co to bylo?“ řekla dívka polekaně a odtáhla se od mladíka.

„Nevím,“ řekl mladík.

„Jdi se podívat, Fredie.“

„Ne. Počkej.“

Andy ještě jednou otevřel ústa. Znovu se mu ze sebe podařilo vydat to zachropětění.

„Freddie!“

„Co je?“

„Já mám strach.“

„Jdu se podívat, co to je,“ řekl mladík.

Vystoupil ze stínu domovních dveří a zamířil k místu, kde ležel na chodníku Andy. Naklonil se nad ním a chvíli jej pozoroval.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Co je tam?“ zeptala se ode dveří Angela.

„Někdo je tu zraněný,“ řekl Freddie.

„Pojďme pryč,“ řekla Angela.

„Ne, počkej chvíli.“ Poklekl vedle Andyho. „Někdo tě bodl?“ zeptal se.

Andy přikývl. Mladík se na něj upřeně zadíval. Všiml si písmen THE ROYALS vzadu na bundě. Otočil se k

Angele.

„Je od Královských,“ řekl.

„Pojď… co… co chceš dělat, Freddie?“

„Nevím. Nechci se do toho míchat. Je od Královských. Pomůžeme mu a Strážci nám to spočítají. Nechci

se do toho míchat, Angelo.“

„Je… je to s ním zlé?“

„Vypadá špatně.“

„Co uděláme?“

„Nevím.“

„Nemůžeme ho nechat ležet na tom dešti.“ Angela chvíli přemýšlela. „Nebo myslíš, že můžeme?“

„Jestli zavoláme poldy, Strážci si zjistí, kdo to byl,“ řekl Freddie. „Nevím, co bychom měli udělat, Angelo.

Já nevím.“

Angela dlouho přemýšlela, než se zmohla na odpověď. Pak řekla: „Musím domů, Freddie. Naši o mě

budou mít starost.“

„Jo,“ řekl Freddie. Ještě jednou se podíval na Andyho.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se. Andy zvedl obličej z chodníku a zaprosil očima: Prosím, prosím, pomoz mi.

Freddie si možná přečetl, co říkal jeho pohled a možná že ne.

Angela za jeho zády zakřičela: „Freddie! Pojďme pryč! Prosím!“ V jejím hlase byl neklid hraničící s

panickým strachem. Freddie se vztyčil. Podíval se ještě jednou na Andyho a zamumlal: „Odpusť.“ Pak

uchopil Angelu pod paží a rozběhl se s ní k oné neónové skvrně na konci ulice.

Proč se bojí Strážců? Pomyslil si Andy v duchu. Proč by se jich vůbec měli bát? Já se jich nebál. Nikdy jsem neutekl z žádné rvačky se Strážci. Mám odvahu. Jenomže teď krvácím.

Déšť poněkud tišil bolest, která mu svírala poraněný bok. Byl to studený déšť a ochlazoval jeho rozpálené tělo. Déšť měl vždycky rád. Vzpomněl si, jak jednou seděl u Laury doma, po oknech stékaly kapky a oni se jen tak dívali do ulice na lidi spěchající v dešti. Tehdy se dal ke Královským. Vzpomínal, jak byl šťastný, že ho vzali mezi sebe. Královští a Strážci, dva nejmocnější klany. Qn patřil k tomu prvnímu. To jméno mělo nějaký zvuk.

Teď na ulici, s deštěm stékajícím po jeho těle, o tom, jaký mělo zvuk, znovu přemýšlel. Když zemře, zemře jako Andy. Ne jako Královský. Bude prostě Andy a bude mrtvý. A ptal se sám sebe v duchu, zda Strážci, když ho jeden z nich bodl, vůbec pomysleli na to, že je především Andy. Věděli, že je Andy nebo se na něj dívali jen jako na jednoho z Královských oblečeného do jejich purpurově červené bundy? Pobodali jeho, Andyho, nebo pobodali tu bundu s těmi písmeny na zádech, a k čemu vůbec byla, když teď umíral?

Já jsem Andy, chtělo se mu vykřiknout. Proboha, já jsem Andy.

Na druhé straně ulice se zastavila nějaká starší dáma. Na chodníku tam stály popelnice, vyrovnané v

řadě, déšť do nich hlasitě tloukl. Stará dáma držela deštník se zlomenými dráty, nesla se s ním s

důstojností královny. Objevila se na začátku ulice, na předloktí jí visela nákupní taška. Nadzvedla víko jedné popelnice, jako by zvedala víčko cukřenky, Andyho chroptění ale neslyšela, protože byla trochu nahluchlá a protože do popelnic vytrvale bušil déšť. Po většinu noci prohledávala odpadky a schovávala si vše, co by se jí mohlo hodit. Našla pár provázků, noviny, starý klobouk s pštrosím pérem a podnožku se zlomenou nohou. Víko popelnice zavřela se stejně delikátním výrazem, jako když je otevírala, zvedla

zlomený deštník vysoko nad hlavu a kráčela s onou královskou důstojností pryč ulicí. Pracovala rychle a neslyšně a stejně tak rychle zmizela.

Ulice před ním se mu náhle zdála být nekonečná. Viděl lidi, kteří ji přecházeli na opačném konci, a

přemýšlel o tom, co jsou zač, přemýšlel o tom, jestli je někdy potkal i o tom, kdo ze Strážců to byl, kdo jej bodl, kdo zaryl nůž do jeho těla.

„Tumáš, Královský!“ vykřikl ten hlas, a pak slyšel jen vzdalující se kroky, ruce, které ho držely za paže, uvolnily své sevření a on padl k zemi. „Tumáš, Královský!“ Navzdory bolesti, i poté, co se zhroutil na chodník, cítil však pořádný kus pýchy, protože patřil ke Královským. Teď nepociťoval žádnou pýchu. Teď, když se promočený deštěm začal třást zimou, zatímco mu mezi prsty bez ustání z rány prýštila krev, cítil jenom zmatek, a ten zmatek v něm vyvolával podivnou závrať a on dokázal myslet jen na jedno: Chci být Andy.

Nebylo toho mnoho, co od celého světa ještě požadoval.

Pozoroval jej, jak v dálce překračuje ulici. Ten svět nevěděl, kdo je Andy. Nevěděl, že ještě žije. Chtělo se mu vykřiknout: „Hej! Já ještě žiju! Podívejte se na mě! Já žiju! Nevidíte, že žiju? Nevidíte, že existuju?“

Cítil se slabý a velmi unavený a třásla jím zima a teď už věděl, že umírá a to vědomí jej rozesmutnilo.

Neměl strach. Z nějakého podivného důvodu neměl strach. Naplnil ho jenom bezedný smutek, že jeho

život skončí v šestnácti. Měl pocit, jako by nikdy nic nevykonal, nikdy nic nespatřil, nikdy nic nezažil. A bylo toho tolik, co mohl zažít, a přemýšlel, proč na tyhle věci nikdy předtím nemyslel, přemýšlel, zda pro něj gangy, pouliční bitky i ta purpurová bunda skutečně znamenaly tolik. Připadalo mu to teď všechno naprosto bezvýznamné ve světě, který opouštěl, ve světě, který jej nevšímavě míjel kdesi na konci téhle ulice.

Já nechci umřít, pomyslel si. Ještě jsem dost nežil.

Zničehonic v něm vyrostl pocit, že za každou cenu musí svléci tu purpurovou bundu. Za chvíli bude po

něm, a on nechtěl, aby jej našli a řekli: „Ach, to je jeden z Královských.“ S nesmírným úsilím se převrátil na záda. Jak se pohnul, bolest mu málem roztrhla břicho, bolest, o níž se domníval, že vůbec ani neexistuje. Chtěl si ale svléknout tu bundu. Znamenala teď jednu jedinou, velmi jednoduchou věc.

Pokud by tu bundu neměl na sobě, nikdo by jej nebodl. Nikdo by do něj nenávistně nevbodl nůž. Byla to ta purpurová bunda, kterou nenáviděl ten nůž. Byla to hloupá, bezvýznamná věc, co ho připravila o život.

Chtěl se jí zbavit. Pociťoval nesmírnou ošklivost, a proto si ji chtěl sundat.

Ležel na zemi a zápasil s vlhkou lesklou látkou. Paže mu ale ztěžkly a celým jeho tělem projela ostrá

bolest, kdykoli se jen pohnul. Tak dlouho sebou ale zmítal a kroutil na zemi, až z bundy vyprostil jednu paži a po ní i druhou, a pak se odkulil stranou pryč od té bundy a zůstal nehybně ležet, a jen ztěžka oddechoval, poslouchal svůj dech a zvuk dešťových kapek dopadajících na chodník a říkal si v duchu

Déšť je blahodárný, a já jsem Andy.

# # #

Našla ho na chodníku minutu po půlnoci. Vyšla z tančírny, aby se po něm poohlédla, a když jej našla,

poklekla vedle něj a řekla: „Andy, to jsem já, Laura.“

Neodpověděl. Vstala, z očí jí vytryskly slzy, a pak se rozběhla jako šílená ulicí pryč a začala se shánět po policii.

Teď stála nad poldou, který klečel u Andyho. Policista se náhle vztyčil a řekl: „Je mrtvý.“ Všechen pláč byl znenadání tentam. Stála na dešti a neříkala nic, dívala se na mrtvého chlapce před sebou i na purpurovou bundu válející se na chodníku kousek od něj.

Policista ji zvedl a prohlédl si ji.

„Jeden z Královských, co?“ řekl.

Zdálo se jí, že déšť teď tluče o chodník mnohem usilovněji.

Podívala se na policistu a – velice tiše – řekla: „Jmenuje se Andy.“

Policista si přehodil bundu přes předloktí. Vytáhl zápisník a našel prázdnou stránku.

„Od Královských,“ řekl.

A začal sepisovat hlášení.

Doslov

Snažit se zachytit stopu povídek z této kolekce je jako pokoušet se pořídit snímek klubka zmijí. Z oněch jedenácti pouze dvě vyšly podepsány pseudonymem Ed McBain. „Vetřelec“ byl poprvé uveřejněn v El ery Queen’s Mystery Magazine v roce 1970. „Štěkání na motýlky“ vyšlo poprvé v roce 1999. Do května 1956,

kdy vyšel první román ze série o 87. revíru, Ed McBain totiž neexistoval.

Můžete se ptát, zda bylo vůbec zapotřebí, aby se objevil. V roce 1956 už byl Evan Hunter autorem

bestseleru. K čemu tedy Ed McBain? Tady je odpověď. Mí vydavatelé se domnívali, že Evanu Hunterovi

by mohlo uškodit, pokud by se veřejnost dověděla, že píše detektivky a mysteriózní příběhy, že to může

poškodit jeho kariéru „seriózního spisovatele“, ať už tohle tedy znamená cokoli. Osobně pokládám psaní

podobných knih za seriózní zaměstnání, jakým je psaní kterékoli prózy. Jednalo se ale o starší a

zkušenější muže, než jsem byl já (nebylo mi tehdy ani třicet), a tak jsem uposlechl jejich rady. Navíc se mnou podepsali smlouvu pouze na tři knihy a mě vůbec nenapadlo, že by detektivní série, jejímž hrdinou je polda představující konglomerát lidských typů a pohybující se ve vybájeném městě, mohla přitáhnout

pozornost veřejnosti. Ironií zůstává, že dnes je Ed McBain ve světě mnohem více znám než Evan Hunter.

Devět povídek z tohoto souboru vyšlo pod mým pravým jménem. Tři z nich nebyly dosud nikdy uveřejněny

ve Spojených státech. Většina začínajících spisovatelů si myslí, že když jednou někomu vyjde kniha – a

mějte na paměti, že Džungle před tabulí zaznamenala obrovský úspěch – jde všechno jako po másle.

Člověk pošle do nějakého magazínu novou povídku a vydavatel ji okamžitě koupí a na druhý den přijde

spisovateli šek na 10 000 dolarů. To určitě. Ve Spojených státech nepokládal nikdo „Krátký příběh“ nebo

„Motel“ za tak dobré, aby je uveřejnil v kterémkoli časopise. (Naposledy odmítli vydat „Motel“ v USA v roce 1999.) A „Krátký příběh“ vyšel pouze v Německu a Austráli v roce 1978. „Motel“ byl poprvé (a naposled) uveřejněn v německém vydání časopisu Playboy ve stejném roce. „Filmová hvězda“ se neobjevila ve Spojených státech nikdy. Vyšla v jedné britské antologi v roce 1996 a později ji uveřejnili v Holandsku a Jižní Africe.

Co se týče povídek psaných pod jménem Evan Hunter (můj literární život neprovázely pouze zamítavé

odpovědi a zatajování vlastního jména) a vycházejících v této sbírce, uvolil se vydat „Kuličky strýčka

Jimba“ poprvé Redbook v roce 1963, „První záznam v rejstříku“ Manhunt v roce 1955, „Na chodníku, v

kaluži krve“ stejný časopis v roce 1957 a „Narozeninový večírek“ pak Playboy o deset let později. Možná nejkratší povídka uveřejněná pod jménem Evana Huntera je „Zbořit zeď“. Světlo světa spatřila v magazínu jménem Discovery, který v paperbackové formě vydávalo v roce 1953 nakladatelství Pocket Book, Inc. V

povídce snadno rozeznáte předposlední kapitolu Džungle před tabulí.

Evan Hunter alias Ed McBain

Weston, Connecticut

2

Z anglického originálu Barking at Butterflies and Other Stories

(Published in 2000 by Five Star in conjunction with Tekno-Books and Ed Gorman)

Přeložil 2004 Radim Klekner

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2004

Bořivojova 75, Praha 3

První vydání v českém jazyce

Copyright (c) 2000 by Hui Corporation

Translation (c) 2004 Radim Klekner

ISBN 80-7341-223-3

Document Outline

Poprava a jiné povídky

První záznam v rejstříku

Kuličky strýčka Jimba

Zbořit zeď

Krátký příběh

Poprava

Narozeninový večírek

Filmová hvězda

Štěkání na motýlky

Motel

Vetřelec

Na chodníku, v kaluži krve