Slyšte!

Ed McBain

1.

V OKAMŽIKU, kdy Glorie odemkla dveře a vešla do svého bytu, věděla, že uvnitř někdo je. Sáhla do

kabelky, ale v tu chvíli se ozval mužský hlas: „Nedělej to.“

Prsty se skoro dotýkala kovové rukojeti browningu ráže .38.

„Na tvém místě bych to vážně nedělal,“ upozornil ji hlas.

Zavřela za sebou, sáhla po vypínači napravo od dveří a rozsvítila.

Seděl v křesle na druhém konci pokoje čelem ke dveřím. Na sobě měl šedivé kalhoty, černé polobotky,

modré ponožky a bavlněnou košili s dlouhými rukávy. U krku ji měl rozepnutou na dva knoflíčky a rukávy měl vyhrnuté. V pravém uchu měl naslouchadlo.

„No ne,“ řekla. „Koukejme, co nám kočka přinesla.“

„Překvapení,“ usmál se.

„Dlouho jsem tě neviděla,“ pokračovala.

„Mě se jen tak nezbavíš,“ opáčil a pokrčil rameny, skoro smutně.

Z toho pohybu – a z pistole, jejíž hlaveň byla opatřena tlumičem –pochopila, že ji hodlá zabít. A pak tu byla minulost. Bylo jí jasné, že na ni nezapomněl.

„Všechno vrátím!“ vyhrkla ihned. „Všechno, co zbylo.“

„Kolik toho asi tak je, Glorie?“

„Nijak jsem se neomezovala.“

„To vidím,“ poznamenal a hlavní pistole ukázal na její luxusní byt. Málem znovu sáhla do kabelky. Zbraň v jeho ruce však okamžitě znehybněla a zaměřila se na její srdce. Nevěděla, o jakou zbraň jde; vypadala, že bude nejspíš automatická. Tlumič však poznala – byl dlouhý, hladký a čišela z něj smrt.

„Kolik zbylo z těch třiceti milionů?“ zeptal se.

„Tolik jsem zdaleka nedostala.“

„To byl odhad policie. Přes třicet milionů.“

„Nesmysl, to přehnali.“

„Na kolik sis opravdu přišla, Glorie?“

„Heroin vynesl skoro tolik, na kolik ho odhadovali…“

„Což dělalo čtyřiadvacet milionů.“

Zbraň se v jeho ruce ani nepohnula. Mířil jí přímo na srdce.

„Musela jsem z toho odečíst deset procent.“

„Takže zbylo jedenadvacet milionů šest set tisíc.“

Bleskové počty.

„Když to říkáš,“ ušklíbla se.

„Říkám.“

Nepatrný usmev. Pistole se ani nehne.

„No tak, Glorie.“

„Policie ocenila koks na tři miliony. Já za něj dostala dva.“

„A zbytek?“

„Nevím, jestli si na všechno vzpomenu.“

Jen si zkus vzpomenout, Glorie,“ vyzval ji a znovu se usmál. Aby zdůraznil svá slova, povzbudivě zamával pistolí. Všimla si, že není ani v nejmenším netrpělivý. Třeba ji vůbec nechce zabít. Jenomže proč potom ten tlumič? Tlumič si přece na pistoli nasazujete jenom tehdy, když nechcete nadělat kravál.

„Crack vynesl asi půl milionu. LSD odhadli skoro na milion. Já dostala půlku. S opiem to nebyla žádná sláva. Policajti tvrdili, že ho bylo za čtyřiaosmdesát táců, já za něj dostala asi pětadvacet. Jestli jsem hašiš prodala za pětadvacet, tak to bylo hodně. Trávy bylo asi tak za sto padesát tisíc. Jointy jsem vykouřila sama.“ Usmála se. „Časem,“ dodala.

„Času jsi na to měla dost,“ připomněl jí. „Tak si to spočítáme. Dostalas dvacet jeden milion šest set tisíc za heroin a další dva za koks. Půl milionu za crack a dalšího půl milionu za LSD. Pětadvacet tisíc za opium a stejnou sumu za hašiš. Sto padesát tisíc za marihuanu. To dělá celkem dvacet čtyři miliony osmset tisíc dolarů. Jointy jdou na účet podniku,“ řekl a znovu se usmál. „Dlužíš mi dost peněz, Glorie.“

„Hodně jsem utratila.“

„Kolik ti zbylo?“

„Nemám o tom moc přehled. Všechno, co zbylo, je tvoje.“

„To si piš,“ ujistil ji.

Já nevím, tak dva miliony? To je spousta peněz, Sonny.“

Při té akci používal jméno Sonny Šanson. Sonny jako Son’io, což v italštině znamená „já jsem“. Šanson jako Sam son, což je francouzsky „bez zvuku“. Jsem bez zvuku. Jsem hluchý. Možná.

„Kde jsou ty prachy?“ zeptal se.

„V bezpečnostní schránce.“

„Máš klíč?“

„Mám.“

„Budeš tak laskavá a dáš mi ho?“

„A co pak? Zabiješ mě?“

„Nemělas udělat, cos provedla, Glorie.“

Já vím. A je mi to moc líto. Dej tu pistoli dolů. Pojď, napijeme se, dáme si jointa.“

„Ne, nemám chuť. Ten klíč, prosím. A pořád chci mít na očích tvoje ruce.“

Následoval ji do luxusně zařízené ložnice, které vévodila postel s nebesy a hedvábným přehozem, s nímž ladily hedvábné závěsy na oknech. U jedné stěny stála starožitná, pravděpodobně italská skříňka. Z

psacího stolu se sklápěcí deskou, patrně také italského, s ručně malovanými květinovými spirálami,

vytáhla černou krabičku. Z ní vylovila malou červenou obálku s patentním knoflíkem a nápisem FirstBank.

„Otevři to,“ vyzval ji.

Rozepnula obálku, vytáhla z ní klíček a ukázala mu jej.

„Fajn,“ řekl spokojeně. „Vrať ho zpátky a dej mi tu obálku.“

Vrátila klíček do obálky, zapnula knoflík a podala mu ji. Zatímco v pravé ruce držel pistoli a nepřetržitě na ni mířil, levou si od ní vzal obálku a strčil ji do kapsy u kalhot.

„Tak tohle je moje ložnice,“ řekla a usmála se.

„Trvalo mi dlouho, než jsem tě našel, Glorie.“

„Myslela jsem, že se neobjevíš,“ odvětila. Pořád se usmívala.

„Neznal jsem ani tvoje příjmení,“ pokračoval.

Já vím.“

„Věděl jsem jenom, že máš řidičák od šestnácti a díky práci v bance někde v Bostonu ses zmohla na

barák na Sanďs Špit…“

„Ten jsem střelila hned, jak jsem přišla k nějakým penězům.“

„K mým penězům.“

„Šlo o zisk z prodeje narkotik, které by policie stejně spálila.“

„Ale pořád to byly moje peníze, Glorie.“

Jasně, byl to tvůj plán, a ty drogy vlastně patřily tobě. Všichni jsme dostali za svojí práci zaplaceno, takže ode mě opravdu nebylo fér, že jsem… ehm… pláchla s tím zbožím, já vím, Sonny. Ale ten plán byl fakt geniální, to se musí nechat. Nejdřív ta akce na Pastvišti, abys odvrátil pozornost…“

„Koukám, že ti paměť docela slouží.“

Úsměv.

Jak bych mohla na něco takovýho zapomenout? A pak samotná loupež ve spalovně…“

„Tak.“

Přikyvuje. Vzpomíná.

„Na rohu Houghton Street a River Harb Drive,“ řekla. „Pamatuješ, Sonny? Řídila jsem náklaďák a tys

seděl hned vedle mě.“

„Šlapalo to jako hodinky,“ připomněl jí.

Při té vzpomínce se usmívá.

Jako hodinky,“ opakovala. Opětovala jeho úsměv. Poprvé ji napadlo, že by to nakonec mohlo dopadnout

dobře.

„Našel jsem barák, v kterým jsi kdysi žila, Glorie. Chvilku to trvalo, ale nakonec jsem ho našel.“

„Proč ti to trvalo tak dlouho?“

„Byl jsem v rekonvalescenci, protože jsi mě málem odpravila. Dal mě dohromady doktor jménem Felix

Rickett,“ řekl a znovu se usmál. „Moc šikovnej pán.“

„No jo, jak říkám, je mi to fakt moc líto.“

„O tom nepochybuju,“ ujistil ji a významně pohlédl na pistoli ve své ruce. „Současný majitel toho domu mi sdělil, že ho koupil od dámy, která se jmenovala Glorie Anstdorfová.“

„To jsem byla já.“

„Máš německý předky?“

„Asi ano. Vím, že dorf’znamená německy „vesnice“. Moje babička si myslí, že anst by mohlo pocházet ze slova ‚badieanstalt,1 což jsou ‚lázně‘. Je to něco jako vesnice s termálními koupelemi. Myslí si, že celní úředníci na El is Islandu jméno zkrátili, když se její rodiče přistěhovali do Ameriky. Na Anstdorf, víš?“

„Jenže na schránce máš jiný jméno, Glorie.“

„To je pravda.“

„Tenhle byt jsi koupila jako Glorie Stanfordová.“

Jenom jsem trošku přeházela písmena. Změnila jsem si příjmení z Anstdorfové na Stanfordovou. Je to tak přeci jen trochu víc americké.“

„Mnohem víc.“

„Není na škodu trochu si přeházet písmena ve jménu, obzvlášť ve svobodné zemi, která přeje odvážným,

ne? Zvlášť když by tě mohl někdo hledat.“

„Tomu se říká anagram neboli přesmyčka, Glorie.“

„Čemu?“

„Když se přehážou písmena tak, že vznikne nové slovo.“

„Vážně?“

„Z Anstdorfové Stanfordová. To je ukázková přesmyčka.“

„To že jsem udělala? Přesmyčku? To se povedlo.“

„Ve svobodný zemi, která přeje odvážným, není na škodu používat přesmyčky.“

„To asi ne.“

„Ale já tě stejně našel, Glorie.“

„Našel. Co kdybychom si to jaksepatří užili?“

„To patřilo k tvému německému původu, Glorie?“

„Pardon?“

„Myslím to, jak jsi mě přivázala k posteli.“

Já myslela, že se ti to líbilo.“

„V motelu Hamilton, pamatuješ, Glorie?“

„Abych se nepamatovala.“

„V městečku Red Point. Za řekou.“

„A v lese,“ dodala a usmála se.

Cítila už se celkem sebejistě. Posadila se na kraj postele a poplácala vedle sebe, aby mu naznačila, že se má posadit vedle ní. Zůstal stát. A pistolí jí dál mířil na hruď. Zhluboka se nadechla. Není na škodu dát na odiv ňadra ve svobodné zemi, která přeje odvážným. Vypadal, že si toho nevšiml. Nebo možná hledal ha její hrudi místo, do něhož by střelil.

„To bylo taky německý?“ zeptal se. „Že by dědictví po náckách?“

„Nechápu, o čem to mluvíš, Sonny.“

„Jak jsi mě dvakrát střelila do prsou?“

„No…“

,A nechala mě přivázaného k posteli?“

„Když už mluvíme o posteli…“

,A nechala mě tam vykrvácet?“

Je mi to vážně moc líto, opravdu. Proč mi nedovolíš, abych ti ukázala, jak moc mě to mrzí?“

„Není na škodu vyměnit si role,“ řekl.

„Pojď sem, lásko,“ vyzvala ho svůdným hlasem. „Postav se přede mě.“

„Hnus je krása, krása hnus,“ pokračoval.

„Rozepni si poklopec, miláčku,“ nevzdávala to.

„Macbeth,“ dodal. „Jednání první, scéna první.“

A střelil ji dvakrát do prsou.

Pif, pif.

2.

„TAK TOMU RlKÁM ZAFTIG ŽENSKÁ,“ prohlásil Monoghan.

„Odkud to slovo znáš?“ divil se Monroe.

„Moje první manželka byla Židovka,“ odvětil Monoghan.

Monroe neměl ponětí o nějaké první manželce. Ani o druhé –pokud vůbec nějaká existovala. Ženě se při

pádu na drahý orientální koberec vyhrnula sukně a odhalila její pěkně tvarovaná stehna a nohy. Nebylo proto divu, že se Monoghan při pohledu na její plné poprsí neubránil obdivu, který musel dát ihned najevo.

Zena měla jistě přes metr sedmdesát, a třebaže mrtvá, byla skutečně zaftig, krev a mlíko. První kulka jí vnikla do těla těsně pod levým ňadrem. Druhý otvor byl výš a blíž středu, zhruba v oblasti hrudní kosti.

Obě rány lemovaly krvavé kruhy a na tlustém koberci pod tělem byly velké, temně rudé skvrny.

Detektivové vypadali, že zkoumají rány po kulkách, ale dost možná si jenom obdivně prohlíželi její ňadra.

Bylo úterý 1. června, den po Dni obětí války. Mrtvé ženě ležící u Monoghanových nohou mohlo být kolem pětatřiceti a byla ještě dost mladá na to, aby se stala matkou, byť ne – jak by mohl kdokoli říct – mladou maminkou, což býval ten nejvábnější typ. Monroeovy myšlenky se ubíraly víceméně stejným směrem.

Uvažoval, zda ženu pachatel pohlavně zneužil dříve než ji tak bezohledně zastřelil. Ta představa ho

jakýmsi instinktivním, primitivním způsobem vzrušovala. Zena tam ležela zpola obnažená, dokonce jí byly vidět kalhotky.

Monoghan a Monroe byli celí v černém, smutek však nedrželi; byl to zkrátka oděv typický pro detektivy z oddělení vražd. Jejich přítomnost byla v tomto městě nezbytná, avšak působili zde pouze ve funkci poradní a dozorčí, ať to znamenalo cokoli; občas si ani oni sami nebyli jistí, co je vlastně přesnou náplní jejich práce. Věděli však, že samotné vyšetřování převezme pátrací oddělení, jemuž byl zločin ohlášen, v tomto případě vyšetřovatelé 87. revíru – kde vlastně vězí, krucinál? A kde je policejní lékař? Oba detektivové přemítali, zda si mají odskočit na kávu a ukrátit si tak chvíli.

Údržbář, který objevil mrtvou ženu, byl ještě v bytě. Vypadal jako hromádka neštěstí a tvářil se provinile, protože nejspíš neměl zelenou kartu a obával se, že bude vypovězen zpátky do Mexika nebo odkud vlastně pocházel. Správce ho sem poslal, aby vyměnil těsnění u kohoutku v kuchyni. Otevřel si

univerzálním klíčem, jelikož měl za to, že dáma…

Důsledně o ní hovořil jako o dámě.

… už odešla, protože už bylo jedenáct dopoledne. Dáma však ležela mrtvá v ložnici. Údržbář nevěděl,

jestli může jít zase dolů, nikdo po něm nic nechtěl. Zůstal proto nahoře, snažil se nevypadat jako ilegální přistěhovalec a přešlapoval na místě, jako kdyby potřeboval na malou.

„Tak co budeme dělat?“ zeptal se Monoghan.

Monroe se podíval na hodinky. „Že by byl venku takovej provoz?“ divil se.

Monoghan pokrčil rameny.

„Chceš slyšet, co se stalo včera?“ zeptal se.

„Co se stalo?“

„Normálně jsem si šel k Číňanům pro jídlo.“

„Nepovídej?“

„A když jsem si objednal u jednoho z těch šikmookejch chlapíků u počítače, povídám mu, že si vezmu

ještě dvě láhve nealkoholickýho piva. Tak on teda…“

„Proč piješ nealkoholický pivo?“

„Snažím se trochu zhubnout.“

„Co blázníš? Podle mě vypadáš dobře.“

„Chci shodit tak pět šest kilo.“

„Takhle ti to sluší.“

„Myslíš?“

J– ti asne.

Oba detektivové vypadali jako dvojčata. Monroe to tak ale patrně nevnímal.

„Ale to s tím nesouvisí,“ řekl Monoghan. „Chtěl jsem po něm, ať mi přinese dvě nealkoholický piva, a on mi pověděl, že si je musím vzít u baru. Tak jdu tedy k baru, a barmanka – blondýna s pěknýma kozama, což bylo na čínský bistro dost zvláštní…“

„Že měla pěkný kozy?“

„Ne, že byla blondýna… ale teď to přijde, poslouchej. Ptá se mě: ‚Co si přejete, pane?‘ a já povídám, že bych rád dvě nealkoholický piva.“

„Co tím myslíš, když řekneš ‚pěkný kozy‘?.Pěkný kozy‘?“

„Cože?“

„Sedí ten popis? ‚Pěkný kozy‘?“

Jak to prosím tě souvisí s mojí historkou?“

Jenom v tom chci mít jasno,“ odvětil Monroe a pokrčil rameny.

„Pusť to z hlavy,“ řekl Monoghan.

„Protože když se lidi bavěj o velikosti prsou, nevyhnutelně dojde ke stupňování výraziva,“ namítl Monroe.

„To je mi jedno,“ odsekl Monoghan a znovu se zadíval na ňadra mrtvé ženy.

„Nejmenší ňadra,“ vysvětloval Monroe neoblomně, „bys mohl popsat jako.rozkošný kozičky‘. O něco větší by byly ‚pěkný kozy‘…“

„Už jsem ti říkal, že ne –“

„… pak by přišly na řadu ‚pořádný cecky‘ a nakonec.obrovský mlí-kárny‘. Takový stupňování víceméně

věrně popisuje realitu. Když tedy tvrdíš, že ta blonďatá barmanka měla pěkný kozy, chceš tím…“

Jo, chci tím říct, že měla ‚pěkný kozy‘, ale nijak to nesouvisí s mojí historkou.“

Já vím. Ta má co dělat s tím, že si kupuješ nealkoholický pivo, i když vůbec nepotřebuješ hubnout.“

„Pusť to z hlavy,“ řekl Monoghan.

„Ne, pověz mi to. Poslouchám.“

„A nebude tě rozptylovat barmanka s pořádnýma kozama nebo rozkošnýma ceckama nebo co to vlastně

měla?“

„Ty to pleteš.“

„Promiň, netušil jsem, že to je vědní obor.“

„Nemusíš bejt hned ironickej. Snažím se ti s tou historkou jenom pomoct.“

„Tak mi řurt neskákej do řeči.“

„Tak povídej,“ vyzval ho Monroe dotčeně.

„Sotva jsem řek tý barmance o dvě nealkoholický piva, najednou se za pultem objeví nějakej čínskej

manažer nebo co a povídá: ‚Pivo s sebou vám nemůžu prodat, pane.‘ Tak se ho ptám: A proč jako?‘ a on

na to:.Přišel bych o licenci na prodej alkoholu.‘ Vysvětluju mu, že to není žádnej alkohol, ale nealkoholický pivo, že to je prakticky stejný, jako kdybych si koupil dietní colu. A on na to:.Nealkoholické pivo objednávám od dodavatele alkoholických nápojů a nemůžu ho prodávat zákazníkům domů.‘ Ptám se ho

tedy: A komu ho můžete prodávat, když ne zákazníkům?‘ A on na to: ‚Prosím?‘ Tak se ho ještě jednou

ptám: ‚Když ho nemůžete prodávat zákazníkům, komu ho můžete prodat? Zaměstnancům?‘ Na to on mi

odpoví:.Nemůžu ho prodat nikomu. Přišel bych o licenci.‘ Snažím se mu ještě jednou vysvětlit: Ale to pivo neobsahuje žádnej alkohol!‘ A on prostě řek: Je mi líto, pane‘.“

„Tak dal ti to pivo nebo ne?“

„No nedal. A bylo to nealkoholický pivo.“

„Stejně nepotřebuješ držet žádnou dietu.“

„Zapomeň na to,“ řekl Monoghan a vzdychl. V tu chvíli se ozval čísi hlas u vchodových dveří. „Dobrý

dopoledne, pánové. Kdo to tu má na starosti?“

Dorazil policejní lékař.

V závěsu za ním vešli detektivové Meyer a Carel a.

Hned vám muselo být jasné, že to jsou policisté.

Monoghana a Monroea byste si možná mohli splést s urostlými nosiči rakve na pohřbu nějakého

příslušníka zločineckého podsvětí, ale Meyer a Carel a – třebaže si nebyli ani trochu podobní – mohli být pouze policisty.

Detektiv Meyer Meyer byl zhruba metr osmdesát vysoký, měl široká ramena, výrazně modré oči a hlavu

bez jediného vlásku. I bez odznaku policie města Isoly, který měl pověšený na krku a pohupoval se mu na prsou, a třebaže občas vypadal neobyčejně elegantně –ono slunečné květnové dopoledne na sobě měl hnědé manšestrové kalhoty, hnědé ponožky a polobotky a hnědou koženou bundu, zapnutou tak akorát,

aby pod ní byla vidět světlehnědá košile – jeho chůze, postoj a sebejisté vystupování byly pro svět zločinu dostatečným varováním, že má co do činění s opravdovým Chlapem.

Z detektiva Stephena Louise Carel y vyzařovala, podobně jako z jeho partnera, přirozená autorita. Byl zhruba stejně vysoký, měl tmavé vlasy, tmavé oči a v tento pozdně jarní den si na sebe vzal šedivé kalhoty, modré ponožky, černé polobotky, limetkově zelenou košili od Tommyho Hilfigera a modré

jednořadové sako. Vstoupil do místnosti jako sportovec, což v žádném případě nebyl – nepočítáte-li mezi jeho sportovní zkušenosti basebal , který hrával jako kluk s gumovým míčkem a násadou od smetáku v Riverheadu. Rozhlížel se po bytě od chvíle, kdy vešel v těsném závěsu za Meyerem a policejním lékařem, který se jmenoval buď Carl Blaney nebo Paul Blaney – to Carel a ještě nevěděl. Blaneyovi byli totiž dvojčata a oba pracovali na prosektuře.

V odpověď na Blaneyovu otázku Monroe řekl: „Až do tyhle chvíle jsme to tu měli na starosti my, Paule, ale když teď dorazila extra třída ze sedmaosmdesátýho…“

„Carl,“ opravil ho Blaney.

„Prosím za prominutí,“ omlouval Monroe a teatrálně se uklonil. „Tenhle případ teď přebírají slovutní

detektivové Meyer a Carel a, v jejichž společnosti už jsi měl bezpochyby tu čest pobývat.“

„Nazdar, Steve,“ řekl Blaney. „Buď zdráv, Meyere.“

Carel a přikývl. Právě se zadíval na tělo mrtvé ženy. Jako vždycky při takovém pohledu pocítil ostré

píchnutí, skoro bolest mezi očima. Znovu hleděl smrti do očí. Nesmyslná bylo jediné slovo, které mu v té chvíli blesklo hlavou.

„Pěkný cecky, co, doktore?“ poznamenal Monoghan.

„Pořádný cecky,“ opravil ho Monroe.

„Každopádně zaftig ženská,“ dodal Monoghan.

Blaney nic neříkal. Klečel vedle mrtvé ženy, palcem a ukazovákem jí roztahoval víčka a svýma modrýma

očima jí prohlížel zorničky. Po chvíli prohlásil, že je mrtvá, jako pravděpodobnou příčinu určil střelné rány a odvážil se vyslovit troufalou domněnku, že tu dámu někdo dvakrát střelil do srdce.

Stejně se o ní vyjádřil údržbář.

Dáma.

ÚDRŽBÁŘ jim Řekl, že dáma se jmenovala Glorie Stanfordová. Pověděl Meyerovi a Carel ovi, co už sdělil policajtům z oddělení vražd. Přišel vyměnit těsnění v kuchyňském kohoutku a na podlaze v ložnici objevil mrtvou dámu.

„Co jste dělal v ložnici?“ zajímal se Meyer. < „Seňore?“

„Co jste dělal v ložnici, když jste přišel opravit kapající kohoutek v kuchyni?“

„Vždycky zkontroluju byt, jestli je někdo doma.“

„Šel jste se tedy podívat do ložnice, jestli tam dáma náhodou není, tak je to?“

„Si. Než jsem začal pracovat.“

„A co kdyby byla v posteli nebo něco?“ zeptal se Meyer.

„Ale ne. Dyť bylo už jedenác. To už musela bejt pryč, ne?“

„Tak proč jste ji hledal v ložnici?“

„Jestli tam náhodou neni,“ vysvětloval údržbář a mocně pokrčil rameny.

„Ten chlap mluví stejně jako ten můj čínskej manažer,“ poznamenal Monoghan.

„Co jste udělal, když jste ji tu našel mrtvou?“ zeptal se Carel a.

„Utíkal pro správce.“

„Ten zavolal na policii,“ řekl Monroe. „Správce.“

„Kde je teď?“

„Tos mě dostal. Nejspíš se schovává ve sklepě a doufá, že ho necháme na pokoji.“

Právě dorazili technici z laboratoře. Měli před sebou dlouhý den.

HOREČNÝ SHON VE SLUŽEBNÉ přibližně v půl čtvrté každé odpoledne ustal a místo něj zavládla

uvolněnější atmosféra. Do střídání služby zbývalo patnáct minut a veškeré administrativní práce už byly hotové. Nastala chvíle, kdy si každý mohl trošku oddechnout před odchodem domů. Konečně mohli vstoupit do pomyslné dekom-presní komory oddělující nezřídka odporné stránky policejní práce od

civilizovanějšího světa rodiny a přátel.

Meyer a Carel a společnými silami sepsali zprávu oddělení vyšetřování o Glori Stanfordové, která byla nalezena mrtvá ten den dopoledne ve svém bytě ve třináctém patře na Silvermine Oval, což byla oblast, kterou považovali za jakési Zlaté pobřeží svého revíru. Jednu kopi zprávy poslali na oddělení vražd, druhou policejnímu řediteli a třetí zařadili do vlastní kartotéky. Meyer právě po telefonu probíral s manželkou Sárou oslavu bar micva druhého syna svého synovce Irwina – je až k nevíře, jak ten čas letí, když si žijete dobře; připadalo mu, jako kdyby to bylo teprve včera, kdy se zúčastnil bar micva samotného Irwina, řečeného Otravy. Z Irwina už však byl dospělý muž – sice právník, ale ta přezdívka měla stále své opodstatnění.

Carel a měl na telefonu sestru Angelu. Právě mu sdělila, že je hulvát, byť ne přímo těmito slovy. „Někdy se chováš jako rozmazlenej fracek,“ řekla mu.

A to byla mladší než on.

Zas tak mladá už taky nebyla.

Byla dospělá, jednou rozvedená a chystala se uzavřít sňatek s okresním státním zástupcem, který

dopustil, aby vrah jejich otce unikl spravedlnosti. Tak to alespoň Carel ovi připadalo. Což byl

pravděpodobně důvod, proč jeho sestra vyjádřila přesvědčení, že se někdy chová jako rozmazlený fracek.

„Nechápu, o čem to mluvíš,“ řekl do telefonu a podvědomě ztišil hlas, protože služebna nepatřila mezi místa oplývající přemírou soukromí.

„O tom, cos řekl mámě.“

Měla na mysli, co se odehrálo předešlý den během večeře v domě jejich matky. Carel a měl sto chutí jí říct, že letošní Den obětí války byl pro jistou Glori Stanfordovou památný tím, že ji někdo dvakrát střelil do hrudníku, přičemž obě kulky jí proletěly srdcem, a že dnes ráno hleděl do jejích mrtvých očí, které jeho pohled opětovaly, dokud jim policejní lékař nezavřel víčka. Chtěl jí říct, že za sebou má dlouhý, únavný den, že právě dopsal podrobnou zprávu o tomto případu a chystá se zavolat domů, aby dal vědět Teddy, že vyrazí za čtvrt – podíval se na hodiny na zdi – no, spíš za půl hodiny, a že vážně netouží po tom, aby dostal vynadáno od mladší sestry. Tohle všechno jí chtěl říct.

„Řekl jsem mámě, že mám radost,“ vypravil ze sebe nakonec. „Vlastně jsem řekl vám oběma…“

„Ale jakým tónem?“ přerušila ho Angela.

„Cože?“

„No jakým tónem jsi to řekl.“

„Myslel jsem to upřímně. Mám radost, že se máma vdává tak brzy po tom, co byl táta zavražděnej, a

stejně tak mám radost, že se ty…“

„To je přesně ono. Tenhle jedovatěj, cynickej tón.“

„Nechtěl jsem, aby to vyznělo jedovatě nebo cynicky. Obě se budete vdávat a já z toho mám vážně

radost.“

„Ale myslíš si, že Henry ten proces odfláknul.“

„Ne, podle mě udělal, co mohl, aby usvědčil tátova vraha. Myslím si akorát, že ho obhajoba přelstila.“

„A pořád mu to nemůžeš odpustit.“

„Sonny Cole je mrtvěj,“ řekl Carel a. „Už na tom stejně nesejde.“

„Tak proč o tom pořád mluvíš?“

„Nemluvím.“

„Proč se pořád chováš, jako bych si já neměla brát Henryho a máma Luigiho?“

„Byl bych radši, kdyby si změnil jméno na Lou,“ řekl Carel a.

„Přesně tohle jsem myslela.“

„A byl bych mnohem radši, kdyby se přistěhoval sem, než aby šla máma za ním do Itálie.“

„V Itáli podniká.“

Já zas pracuju tady.“

„Ale ty si přece nebereš mámu!“ okřikla ho Angela.

„To je fakt,“ připustil Carel a. „A taky si neberu Henryho Lowel a.“

Ve sluchátku se rozhostilo dlouhé ticho. Ke Carel ovi doléhaly hlasy ostatních detektivů ve služebně, kteří seděli u svých stolů a stejně jako on byli zabráni do telefonních hovorů.

„Smiř se s tím, Steve,“ přerušila nakonec Angela mlčení.

„Už jsem se s tím smířil,“ odvětil. „Obě se budete vdávat dvanáctýho června. Obě vás odvedu k oltáři.

Tečka.“

„Když to říkáš ty, zní to zlověstně. Odvedeš nás k oltáři. Jako kdyby ses nás vzdával jednou provždy. No vážně, zlověstně.“

„Ségro,“ řekl. „Mám vás obě moc rád. Ty se s tím smiř, jo?“

„Vážně nás máš rád?“ zeptala se Angela. „Obě?“

„Miluju vás,“ ujišťoval ji.

„Pamatuješ, jak jsi mi říkal ‚Spodničko‘?“ zeptala se.

„Aby ne.“

„Bylo mi třináct a tys mi řekl, že třináctiletá holka by neměla pořád chodit v bavlněným kombiné.“

„A měl jsem pravdu.“

„Vyvolal jsi ve mně komplex méněcennosti.“

„Nechal jsem tě nahlédnout do tajemných zákoutí ženství.“

„Kecáš,“ řekla Angela, a vsadil by se, že se při tom usmívá. „Mám tě ráda, brácho.“

„Já tebe taky,“ řekl. „Už musím vypadnout. Zavolám ti.“

„Pozdravuj Teddy a děti.“

„Díky. Měj se.“

Stiskl tlačítko na přístroji, počkal na vyzváněcí tón a vyťukal číslo domů.

Vztah MŮŽE ČASEM PŘERŮST v určité uspokojení. Zapomenete na počáteční vášeň a náruživost a

začnete si libovat v docela jiném druhu intimity, která nemá vůbec nic společného se sexem. A pokud má, tak jenom proto, že vás vzrušuje představa vzájemné, bezvýhradné lásky. Něco takového však nepřišlo na mysl Bertu Klingovi ani Sha-ryn Cookeové, když spolu hovořili po telefonu ten den osmnáct minut před čtvrtou odpoledne. Jednoduše jim spolu bylo dobře a příjemně, sdělovali si své myšlenky, zatímco se jejich odlišné pracovní dny chýlily ke konci v různých částech města.

Sharyn pracovala v kanceláři hlavního policejního lékaře na Rankin Plaza číslo 24, v Majestě hned za

mostem. Byla nejen první zástupkyní hlavního policejního lékaře, ale také první černoškou v této funkci.

Měla za sebou čtyři roky medicíny, pětiletou stáž v nemocnici a čtyři roky působení ve funkci hlavní

nemocniční lékařky a vydělávala si téměř pětkrát víc než Kling. Jeden z policistů, které dnes vyšetřovala, byl před šesti měsíci postřelen do obličeje při pouliční demonstraci. Byl slepý na jedno oko, ale jinak byl zcela zdráv a chtěl se vrátit do aktivní služby. Doporučila nejprve psychiatrické vyšetření, protože vážně ranění policisté prý často přinášejí smůlu a jejich kolegové se jim vyhýbají. Právě tohle teď pověděla Klingovi.

„Já jsem taky vážně zraněnej,“ řekl.

„Nepovídej? Copak se ti stalo, lásko?“

„Mluvíme spolu už pět minut a tys mi ještě ani jednou neřekla, že mě miluješ.“

„Ale já tě zbožňuju!“

„Na omluvy už je pozdě,“ odvětil.

„Kde chceš dneska večeřet?“

„To je na tobě, Shar.“

„V jedny restauraci v Diamondbacku vařej naprosto úžasný černošský jídla. Chceš to zkusit?“

„Klidně.“

„To je mi ale nadšení.“

„Nemám moc hlad. Vyšetřovali jsme s Cottonem vloupání v Masonu a pak jsme se stavili na pizzu.“

„Tak si něco objednáme domů?“

„Třeba,“ řekl. „Večer dávaj Zákon a pořádek, víš?“

„Zákon a pořádek dávaj každej večer.“

„Já myslel, že se ti to líbí.“ Já Zákon a pořádek zbožňuju.“

„To je právě to,“ vyčetl jí. „ty tvrdíš, že mě zbožňuješ, ale zároveň zbožňuješ Zákon a pořádek.“

„To jo, ale tebe miluju.“

„Konečně,“ poznamenal. Nebyl nijak přehnaně nadšený. Žili už spolu nějaký ten pátek.

Ani jednoho z nich nenapadlo, že by je mohly čekat nějaké problémy. Kdyby jen tušili.

BYL TO TEPRVE: ZAČÁTEK JEJICH VZTAHU – samý šepot, vzdechy, narážky, sliby a divoká očekávání.

Kdykoli telefonovali v přítomnosti jiných lidí, nenápadně se rozhlíželi po místnosti a dávali pozor, jestli je někdo neslyší. Při hovoru dlaní zakrývali sluchátko. Všechno bylo vzrušující a intenzivní.

Honey Blairová byla právě v prostorné, otevřené místnosti televizní stanice Channel Four News. Seděla u čtecího stolu zády ke třem dalším lidem, dvěma mužům a jedné ženě, kteří horečně sestavovali poslední zprávy, které se měly vysílat v šest hodin. Honey říkala Hawesovi, že ještě předtím, než se s ním večer uvidí, bude muset jet do města natočit reportáž v Lower Quarter, kde nějaký muž vyskočil z okna kanceláře ve dvacátém patře. Chystala se vyrazit asi za půl hodiny.

„Už se nemůžu dočkat,“ zašeptala do sluchátka.

„Až seškrábneš toho svýho skokana z chodníku?“ zeptal se Hawes.

„To taky, ale hlavně…“

Ztišila hlas ještě víc.

„… až skočím na tebe!“

„Opatrně,“ upozornil ji a rozhlédl se po místnosti na ostatní detektivy, kteří se na první pohled věnovali vlastním telefonátům.

„Pověz mi, na co se těšíš ty,“ zašeptala.

„To by mě zavřeli,“ odpověděl. „Vždyť jsi policajt. Řekni mi to.“

„Pamatuješ na tu malou restauraci, kde jsme byli posledně?“

„No?“

Jak tam bylo plno lidí a, když jsme vešli, všichni se po tobě otáčeli…?“

„Lichotníku.“

„To je pravda. Protože jsi tak nádherná.“

„Pokračuj, kocourku.“

„Chci tě…“ Já tebe taky.“ Ještě jsem neskončil,“ řekl. „Tak povídej.“

„Chtěl bych, abys šla na dámskej záchod…“

„Teď?“

„Ne, v tý restauraci.“

„No… a dál?“

„Sundala si kalhotky…“

„Hmmm.“

„A přinesla je ke stolu a strčila mi je do kapsy u saka.“ ‚A pak?“

„Pak bys tam seděla a všichni by věděli, že jsi Honey Blairová z Channel Four News…“

„Honey Blairová, reportérka.“

„To jo, ale jenom já bych věděl, že nemáš kalhotky.“

„Přestože by ti koukaly z kapsy u saka jako kapesníček?“ Jo.“ ‚A dál?“

„Pak bysme viděli.“

„To si piš,“ zašeptala Honey. Vzrušující a intenzivní. Takhle nějak. S ničím si nedělali starosti. To ještě netušili.

KURÝR, KTERÝ PŘIJEL NA KOLE, byl korejský přistěhovalec. Před necelými pěti minutami málem zavinil

vážnou dopravní nehodu, protože vjel na červenou na Culver Avenue a chybělo málo, aby narazil do

taxíku, který řídil pákistánský přistěhovalec, jehož zákaznice, původem z Dominikánské republiky, začala chrlit španělské nadávky, když vůz se skřípěním brzd zastavil a ona přistála na plexisklové přepážce, která ji oddělovala od řidiče.

Živý a zdravý kurýr se teď usmíval na službu konajícího seržanta a ptal se ho zpěvavým hlasem, zda je přítomen detektiv Stephen Carel a. Murchison si od něj vzal tenkou obálku z tuhého papíru, podepsal její převzetí a poslal ji nahoru.

Obálka byla skutečně adresována Carel ovi. Slova DETEKTIV STEPHEN LOUIS CARELLA byla napsána

na malém štítku nad adresou sídla policejního revíru na Grover Avenue. Vytáhl ze zásuvky gumové

rukavice, strhl lepicí pásku na okraji velké obálky a uvnitř našel bílou obálku běžné velikosti, na níž bylo opět nadepsané jméno DETEKTIV STEPHEN LOUIS CARELLA. Otevřel obálku a vytáhl z ní list kancelářského bílého papíru, na němž byla na stroji napsána tato slova:

OSLNIVÁ OFERTA DROG!

LEST? Ó, NEŘÁD SRDCE!

KYPRÁ DĚVA: NELŽOU!

„Od koho to je?“ zeptal se Meyer, který k němu přistoupil.

„Netuším,“ odpověděl Carel a a otočil obálku v rukou. Jako odesílatel – jehož jméno na štítku bylo

napsané stejným rukopisem jako Carel ovo – byl uveden jistý ADAM FEN. Zpáteční adresa byla schránka

na poště Abernathy v centru města.

„Znáš ho?“ zeptal se Meyer.

„Ne,“ odvětil Carel a a znovu se zadíval na text.

OSLNIVÁ OFERTA DROG!

LEST? Ó, NEŘÁD SRDCE!

KYPRÁ DĚVA: NELŽOU!

„Nesplet si to s ofěrou?“ řekl Genero. „Nejsou to náhodou dvě různý věci?“ zeptal se, protože už si nebyl ničím jistý. Přišel do služebny jako jeden z členů týmu, který měl noční službu, a právě stál u Carel ova stolu a prohlížel si obě obálky a vzkaz. „Co to vlastně znamená?“

„Ofěra je dar na církevní účely,“ poznamenal Parker, „to vím jistě. Ale oferta? Každopádně mi to zní sexy.“

I on přišel vystřídat směnu, které právě končila služba. Kolem Carel ova stolu teď stálo celkem šest

detektivů. Všichni zaraženě hleděli na list papíru s nesrozumitelnými větami. Cotton Hawes, ještě

rozrušený z rozhovoru s Honey Blairovou, musel souhlasit, že oferta je mnohem víc sexy než ofěra, byť ani on nevěděl proč vlastně. Defektiv Richard Genero ještě pořád dumal nad přesným významem slova oferta, když Hal Wil is poznamenal, že Adam Fen bude možná Ir, protože ‚fen‘ označuje irskou mokřinu

nebo močál…

„… nebo bažinu nebo něco takovýho, ne?“ zeptal se.

… a poněvadž Irové mají silný vztah k církvi, potvrzovalo by to Generovu domněnku, byť poněkud

přitaženou za vlasy.

Kling už odešel domů, takže na to neměl žádný názor. Eileen Burkeová právě vcházela z chodby do

služebny. Ještě neviděla papíry na Carel ově stole, takže ani ona neměla ještě žádný názor. Zatím.

Meyer vzpomínal, jak Monoghan – nebo Monroe? prostě jeden z nich – dopoledne poznamenal, že ta

mrtvá žena na podlaze ložnice v bytě na Silvermine Oval je ‚zaftig‘, což v jidiš znamená ‚šťavnatý‘

nebo.pikantní‘. V běžném anglickém slangu však tento výraz obvykle označoval ‚ženu s plnou nebo pěkně tvarovanou postavou‘, což bylo –alespoň podle Meyera – prakticky totéž jako ‚kyprá děva‘. Váhal, zda se o tom má zmínit nahlas, protože dobře věděl, že detektiv Andy Parker je v nejlepším případě skrytý antisemita, a nepřál si, aby nesmyslný dopis od možného vraha jménem Adam Fen rozpoutal náboženský

spor. Ta shoda okolností však byla příliš vzácná na to, aby neměla konkrétní význam.

„Víte,“ řekl, „že slovo zaftig…“

Carel a ihned přikývl a řekl: „Glorie Stanfordová.“

„Myslíš, že to spolu nějak souvisí?“

„Že nám nějakej magor chce říct, že to udělal?“

„Co udělal?“ zeptal se Parker. „A co má znamenat zaftig, kurva?“

„Kyprá děva,“ odvětil Meyer.

„To má být sexistická poznámka?“ zeptala se Eileen.

Na rozdíl od detektivů ženského pohlaví, které viděla v televizi, Eileen nenosila upnuté svetry. Měla na sobě kalhotový kostým olivově zelené barvy, který dokonale doplňoval její zrzavé vlasy a zelené oči.

Alespoň jednou z hlavních postav v každém detektivním seriálu byla žena v pozici detektiva. Stávalo se dokonce, že v jedné služebně se sešly hned tři. Občas byla žena dokonce velitelem oddělení. Podle Eileen to byla naprostá hovadina. Z osmnácti detektivů 87. pátracího oddělení byla jedinou ženou.

„Dneska dopoledne jsme jeli k oběti střelby,“ vysvětloval Meyer.

„Krásná ženská.“

„Glorie Stanfordová.“

„Dvě rány do srdce.“

„Takže tohle má bejt písemný přiznání?“ zeptal se Genero.

„Kyprá děva: nelžou!“ poznamenal Parker a zakoulel očima.

„Kde je pošta Abernathy?“ zeptal se Wil is.

„V centru, nedaleko Arény,“ odpověděl Hawes.

„Můžeme si snadno ověřit tu poštovní schránku.“

„Snad si nemyslíš, že by nám tady pan Fen dal skutečnou adresu?“ zeptal se Parker.

„Co to bylo za kurýrní službu?“ zeptal se Hawes.

Carel a znovu otočil obálku.

„Blesk.“

Jak neokázalé,“ poznamenala Eileen.

„A skromné,“ dodal Wil is.

„Fen zní čínsky,“ řekl Genero. Jako Mao Dung Fen.“

Všichni se na něj podívali.

„Blbost, Fen je americký jméno,“ prohlásil Parker. „Znal jsem herce, kterej se jmenoval Fen Parker – není to žádnej příbuznej. Hrál Daniela Boona v televizi.“

„To byl Fess Parker,“ opravil ho Hawes.

Parker pokrčil rameny.

„Adam Fen bude určitě Číňan,“ řekl Genero a pokýval hlavou nad vlastními slovy. „Adam je v Hong Kongu hodně oblíbený jméno.“

„Kdes to sebral, prosím tě?“ zeptal se Parker.

„To je obecně známý,“ odpověděl Genero.

Wil is málem vzdychl. Otočil se ke třem detektivům, kteří už měli čtvrt hodiny po službě.

„Běžte domů,“ vyzval je. „My se na to mrknem.“ Poklepal na obálku kurýrní služby. „Třeba na něco

kápnem.“

„Mázl tov,“ řekl Meyer.

„To má znamenat co?“ zeptal se Parker vyzývavě.

„To znamená ‚hodně štěstí‘,“ řekl Carel a.

Nedělal si žádné naděje, že kurýrní služba Blesk nebo pošta Abernathy poskytnou nějakou stopu k

nalezení Adama Fena.

Nemýlil se.

3.

BYLO TÉMÉŘ NEPOCHOPITELNÉ, že v téhle obrovské a životem kypící metropoli, v nejmocnější zemi

na světě, mohl být tak hladce doručen na policejní stanici dopis od člověka, který měl v úmyslu spáchat nějakou nepravost. Když byla po nálezu dopisů obsahujících antrax zavedena nevídaná bezpečnostní opatření, člověka by napadlo, že před vstupem do jakékoli policejní stanice v zemi bude muset projít

detektorem a absolovat přísnou kontrolou. Kdepak.

Když jste se v starých dobrých časech (no jo, kdepak jsou, starý dobrý časy) ocitli v úzkých, běželi jste rovnou na policejní stanici, jakoukoli policejní stanici, minuli jste zelené koule zavěšené po obou stranách dřevěných vstupních dveří, zamířili k službu konajícímu seržantovi a zvolali: „Byla jsem znásilněna!“

„Okradli mě!“

„Přepadli mě!“ a někdo se vám věnoval. Dnes hlídá vchod uniformovaný policista, který vás pustí dál

teprve, když mu vysvětlíte, proč přicházíte, a ukážete mu nějaký průkaz totožnosti. Tohle je navíc

velkoměsto plné zla, a tak se vám nabízejí nepřeberné možnosti. „Probodli mě, sekli mě sekyrou, střelili mě do nohy!“ Přesto vás nepustí dál, dokud ho nepřesvědčíte o bezodkladnosti své návštěvy.

Takový poslíček z kurýrní služby má bezpochyby co pohledávat na policii, jestliže nese poštu. Chtěli byste snad zkontrolovat každý dopis v jeho brašně? Nesmysl. Ve skutečnosti jenom řeknete: „Zdravíčko, kámo, jak to jde?“ a pustíte ho dál. Stejně jako jste včera pustili kurýra z agentury Blesk, kterého jste oslovili stejně, i když jste netušili, jestli to není Adam.

Adam Fen bylo jméno odesílatele na dopise, který kurýr přinesl do recepce v půl sedmé ráno ve středu

druhého června. Dopis byl opět adresován detektivu Stephenu Louisovi Carel ovi. Seržant Murchison

požádal jiného policistu, aby vzal dopis nahoru.

Bob 0’Brien neměl ve služebně v prvním patře dopis otevřít, protože nebyl adresátem, ale napadlo ho, že když někdo použije kurýrní službu, nejspíš spěchá. Noční služba navíc končila až za hodinu a čtvrt a všude byl naprostý klid. Natáhl si tedy gumové rukavice, otevřel obálku z tuhého kartónu a vytáhl z ní další, tentokrát obyčejnou bílou obálku. Uvnitř byl složený list papíru, na němž bylo napsáno: VĚŠTI PAST! CO TRKNE?

0’Brien usoudil, že ten jejich střílející cvok ze včerejška na sebe zkouší upoutat pozornost.

KDY2 JDETE V POČÁTCÍCH milostného vztahu na toaletu, zamknete za sebou a necháte téct vodu do

umývadla, aby přehlušila zvuk močení. Když se Hawes vrátil do ložnice, Honey seděla na posteli.

„Potřebuju taky na malou,“ řekla. Když se postavila, pod bílou noční košilkou jí byly vidět dlouhé nohy.

Cestou na záchod na něj laškovně zavrtěla zadečkem, usmála se na něj přes rameno a zmizela na

toaletě. Neslyšel, že by za sebou zamkla. Ani nepustila vodu.

Napadlo ho, jestli se nehodí marod. Jestliže oddíl včera nechytil vraha, mohl nad tím vážně uvažovat. Měl vůbec čas? Podíval se na hodinky. Bylo tři čtvrtě na sedm. Na oddělení v centru mohl být za půl hodiny. To v žádném případě nemohl stihnout.

Honey vyšla z koupelny.

„Máme čas?“ zeptala se ho, jako kdyby věděla, na co myslí.

„Musím bejt v práci ve tři čtvrtě na osm,“ odpověděl.

Podívala se na budík na nočním stolku.

„Prima,“ řekla, přistoupila k němu a políbila ho.

Bylo to skoro jako polibek na rozloučenou.

PRVNÍ VÝSTŘEL PROŘÍZL ranní vzduch v okamžiku, kdy Hawes vyšel z domu. Chystal se právě

pozdravit vrátného, když uslyšel ránu a instinktivně se sehnul. Policistou byl už nějaký pátek a dokázal rozeznat střílení motoru od výstřelu z pušky. Tohle byla puška, což věděl ještě dřív, než uslyšel, jak mu kulka prosvištěla kolem pravého ucha, ještě než uviděl, jak ze zdi domu vyletěl cihlový prach v místě, kam se zabořila první střela.

Vzhledem k tomu, že byl ochráncem zákona a složil přísahu, že bude chránit obyvatele tohoto krásného

města, ze všeho nejdřív strčil vrátného zpátky do bezpečí budovy a vzápětí se vrhl na chodník. V tu chvíli zazněl druhý výstřel a kulka prolétla vzduchem v místě, kde měl ještě před několika vteřinami hlavu. Po kolenou dolezl do úkrytu za vozem, zaparkovaným na obrubníku vlevo od stříšky nad vchodem, ale už nestačil přitáhnout pravou nohu z dráhy třetí střely.

Nejprve ucítil ostrou bolest, pak se mu zvedl žaludek a vzápětí se začal obviňovat –jak mohl dopustit, aby se mu něco takového stalo? Pistoli už držel v ruce, ale stejně bylo pozdě.

Marně se rozhlížel po protějších střechách. Vrátný vycházel z domu…

„Zalezte!“ křikl na něj Hawes v okamžiku, kdy další výstřel přerušil skoro neskutečné ticho. Vzápětí

zazněly ještě dva výstřely a pak zavládl klid. Zvedl levou ruku a naznačil vrátnému, aby zůstal stát a nevycházel. Další výstřely už se neozvaly.

Vrátný vyběhl ven.

„Zavolejte sanitku,“ řekl Hawes.

Na chodníku se tvořila nevelká kaluž krve.

Sharyn COOKEOVÁ SPALA v posteli Berta Klinga, když v jeho bytě nedaleko mostu Calm’s Point Bridge

zazvonil telefon. Na oddělení měl být až ve tři čtvrtě na osm, teď bylo teprve čtvrt a on zrovna vycházel ze dveří. Zvedl sluchátko. „Kling,“ představil se a naslouchal. „Moment.“ Přistoupil k posteli a opatrně probudil Sharyn. „To je pro tebe,“ řekl.

Sharyn se na něj zamračila, ale vzala sluchátko.

„Zástupkyně policejního lékaře Cookeová,“ řekla ospalým hlasem.

A naslouchala.

„Cože?“ zeptala se.

A znovu poslouchala.

„Kde je?“

Podívala se na Klinga a zavrtěla hlavou. Mračila se.

„Hned tam budu, díky, Jamie,“ řekla a zavěsila.

„Co se děje?“ zeptal se Kling.

„Po Cottonovi Hawesovi někdo střílel,“ odpověděla Sharyn. Když uviděla jeho výraz, dodala: „Není to

vážné. Dostal to do chodidla. Ale je v nemocnici Satan’s Fluke a já chci, aby ho odtamtud co nejdřív

převezli.“

„Pojedu s tebou,“ řekl Kling.

To už byla v koupelně.

„Kdo je Jamie?“ zeptal se.

Právě v tu chvíli pustila sprchu.

DRUHÝ VZKAZ ten den přišel dvacet minut před osmou. Seržant Murchison podal Carel ovi obálku,

jakmile vešel do recepce.

„Tohle přišlo před pěti minutama,“ uvítal ho.

Carel a přikývl, řekl „Díky, Dave,“ a prohlížel si obálku cestou po schodech do prvního patra staré budovy.

Kurýrní služba se tentokrát jmenovala Kulový blesk. Jako adresát byl na obálce uveden detektiv Stephen Louis Carel a. Odesílatelem byl Adam Fen, zpáteční adresa P.O. Box 4884, pošta Abernathy. Wil is včera prověřil obojí, ale bezvýsledně. Ve všech městských telefonních seznamech bylo pouze pět Fénů. Ani jeden z nich se nejmenoval Adam. Wil is všem zavolal, ale nepochodil. Pokaždé se ve sluchátku ozval

hlas s čínským přízvukem, který omluvně odvětil: „Mně moc líto, tady zádnej Adam Fén nebydlí.“ Genero měl pro změnu pravdu. Na poště Abernathy v centru bylo jenom 300 poštovních schránek. Schránka číslo 4884 jednoduše neexistovala.

„Koukám, že máš další,“ řekl 0’Brien.

Carel a nevěděl, o čem mluví.

0’Brien mu podal pevnou obálku a vzkaz, který byl uvnitř:

VĚŠTI PAST! CO TRKNE?

„Co to má znamenat?“ zeptal se Carel a.

„Ty seš detektiv,“ odvětil OBrien.

„Něco na nás chystá,“ řekl Carel a.

„Myslíš?“

„Vypadá to tak.“

„Možná,“ připustil 0’Brien váhavě. Nechtěl pokoušet štěstí tím, že by řekl, co si skutečně myslí. O

OBrienovi se všeobecně vědělo, že jde o policistu, kterému se lepí smůla na paty. Nejen tady, v

sedmaosmdesátém revíru, ale v celém městě. Všude. Když půjdete s detektivem OBrienem po ulici,

můžete počítat s tím, že se bude střílet. Zatímco Carel a vedle něj stál ve služebně, čekal, že jedním z oken přiletí kulka.

„Ale co má koho trknout?“ zeptal se 0’Brien, když si dodal odvahu.

„Nejspíš nám chce naznačit, že když budeme vyšetřovat tu vraždu,“ odpověděl Carel a, „přijdeme na

nějaký další souvislosti s tím, co chystá dál. V televizních seriálech jsme podobný věci viděli nejmíň tisíckrát.“

„Myslíš?“ řekl znovu 0’Brien.

„Nevím. Hádám, stejně jako ty.“

„Co se píše v tom posledním?“ zeptal se OBrien.

Navzdory své pověsti smolaře hodil všechny ohledy za hlavu. Během služby u policie musel zastřelit

jenom šest, možná sedm lidí, ale kdo by se s tím počítal? Zas tak moc jich nebylo. A vůbec, ať se jdou vycpat, jestli nerozuměj vtipu.

Carel a vytáhl ze zásuvky ve stole pár gumových rukavic, natáhl si je na ruce a otevřel oblálku s logem kurýrní služby Kulový blesk. Uvnitř byla zase běžná bílá obálka. To musí být ten samý cvok, napadlo ho.

Otevřel obálku, vytáhl z ní složený list kancelářského papíru. Bylo na něm napsáno:

PAN SLOVA? I KANTORKA?

Jak to souvisí s těma předchozíma?“ zeptal se 0’Brien.

„Netuším,“ odvětil Carel a.

V ten okamžik zazvonil telefon.

Bert Kling volal, že Cotton Hawes byl postřelen a Sharyn ho nechala převézt z nechvalně známé

nemocnice Sv. Lukáše do jedné z těch lepších ve městě, Sv. Bonifáce.

CESTOU KE Sv. Bonifáci se Carel a a Meyer snažili přijít na to, co došlé tři vzkazy znamenají. První zněl: OSLNIVÁ OFERTA DROG!

LEST? Ó, NEŘÁD SRDCE!

KYPRÁ DĚVA: NELŽOU!

„Fajn, kyprá děva je ta mrtvá ženská. To je jasný.“

„Jakou lest myslí? A kdo nelže?“ zeptal se Carel a.

Řídil a Meyer seděl vedle něj.

„Je to cvok,“ řekl Meyer. „Magoři se nechovaj jako normální lidi.“

„Nejdřív ty narážky o drogách, pak o lžích a nakonec se jako tváří, že to je celý pravda. A ještě nám poví, že obětí je nějaká kyprá děva, což je – jak už víme – Glorie Stanfordová. Já to nechápu, Meyere.

Netuším, co to má znamenat.“

„On se prostě přiznává, to je všechno. Chce, abysme ho dostali. Jako ten magor, co před deseti rokama psal rtěnkou vzkazy na zrcadlo, ani nevím, jak se jmenoval.“

„Tady? To byl náš případ?“

„Ne, v Chicagu. Chyťte mě, než zabiju další. Něco v tom smyslu napsal na zrcadlo.“

„Přesně tohle napsal.“

„Chtěl, aby ho zastavili.“

„Ale tenhle chlap nechce, abysme ho zastavili. On neříká:.Zastavte mě!‘“

„Tamten psal ‚Chyťte mě‘. Jmenoval se Heirens. Wil iam Heirens. Ten z Chicaga.“

„Ten náš zase píše, zabil jsem tuhle ženskou a tady máte tip, co je zac.

„V prvním dopise. A co píše v tom druhým?“ Meyer měl na klíně kopi druhého dopisu.

VĚŠTI PAST! CO TRKNE?

„Tady zas. Říká, abysme si dali bacha. Zabil jsem tu ženskou, ale chystám něco dalšího…“

„Myslíš?“

„Určitě. Chce nám říct, abysme se věnovali obvyklýmu vyšetřování a snažili se nic neopomenout. Třeba

nás něco trkne.“

„A ten třetí vzkaz?“

Carel a se podíval na kopi dopisu:

PAN SLOVA? I KANTORKA?

„Netuším,“ řekl.

Jasně, už chápu, že si rád hraje se slovama. Ale co ta kantorka?“

„Nevím. Třeba ta oběť byla učitelka.“

„Mimochodem, už víme, z čeho střílel?“

„Podle balistický expertízy to byla pětačtyřicítka.“

„Myslí si, zeje chytřejší než my. Chce nám říct, že jsme v koncích. Posílá nám všechny tyhle narážky, ale my jsme úplný pitomci. Nevíme, jak si je vyložit.“

„Možná,“ přisvědčil Carel a.

„Další příjezdová cesta,“ řekl Meyer. „Tam, co je napsáno ‚Hlavní vchoď.“

„Co myslíš, chce nám dát kvůli něčemu za vyučenou?“ zeptal se Carel a. „Třeba jsme mu něco překazili a on nás teď tahá za nos.“

Je to možný,“ řekl Meyer. „Zajímalo by mě, co měl s tou vraždou společnýho.“

„To mě taky,“ řekl Carel a a zavrtěl hlavou. Zajel s policejním vozem na parkoviště před nemocnicí Sv.

Bonifáce.

DETEKTIV DRUHÉ TŘÍDY Cotton Hawes byl vzteky celý bez sebe. Seděl na posteli v modrém

proužkovaném nemocničním županu a slunce pronikající do pokoje oknem zvýrazňovalo bílý pramen v

jinak zrzavých vlasech. Soptil a stěžoval si, jak ho chtěl zlikvidovat nějaký ostřelovač ze střechy, a jak tam musí trčet celý den…

„Na pozorování!“ křičel. „Co na mně chtěj pozorovat? Už mi tu ránu vyčistili a zavázali, tak co chtěj ještě pozorovat, kurva?“

„Někdo tě postřelil, Cottone,“ poznamenal Carel a.

„Ve dne!“ dodal Hawes. „Dokážeš si představit, jak někdo ve dne střílí po policajtovi?“

Meyer si to dokázal docela dobře představit.

„Co si vůbec myslel?“ řekl Hawes. „Střílet na policajta? Za denního světla? Ještě že mě Sharyn nechala převýzt z Fluke’s. Chtěli mi amputovat chodidlo!“

„Střelce jsi náhodou neviděl?“ zeptal se Carel a.

„Měl jsem co dělat, abych uhnul. Byl někde na střeše přes ulici.“

„Lidi z šestaosmdesátýho už se tam rozhlížej,“ řekl Meyer.

„To je luxusní revír.“

„Kdo na tom vlastně dělá?“

„To Kling neříkal.“

„V osmdesátým šestým nemaj ostřelovače moc často.“

„Vyřiďte jim, že jedna střela je ve zdi nalevo od vchodu.“

„Ten chlap už bude nejspíš někde v Číně.“

„Třeba ne,“ řekl Hawes a najednou se zatvářil znepokojeně. „Myslel to smrtelně vážně. Chtěl mě zabít.“

Carel a se na něj podíval.

„No fakt,“ dodal Hawes a pokýval hlavou. „A nějakou dobu teď budu muset nosit takovýhle otevřený boty.“

DALŠÍ DOPIS DORAZIL deset minut poté, co se Meyer a Carel a vrátili do služebny. Doručil jej pracovník další kurýrní služby. Jako odesílatel byl opět uveden Adam Fen a neexistující zpáteční adresa byla také stejná: P.O. Box 4884, pošta Abernathy. Na listu papíru bylo tentokrát napsáno: DRN I OTEP? I TEN MOHL, TLAMO!

„Tohle už jsou přece úplný nesmysly,“ řekl Meyer.

Carel a jenom pokýval hlavou.

„Myslím, že si z nás dělá dobrej den,“ dodal Meyer.

„Víš, co já si myslím?“

„Co si myslíš?“ zeptal se Meyer vztekle. Nebyl tak dopálený jako Hawes před půl hodinou, ale na to, že ho nikdo nepostřehl do nohy, byl přeci jen dost rozčilený.

„Myslím, že je čas na kafe a koblihu.“

ČTVRTEČNÍ RANNÍ PORADA se měla konat až zítra, protože byla teprve středa, ale když Carel a

předložil pět dopisů poručíku Byrne-sovi, aby si je jeho nadřízený mohl prohlédnout, souhlasil, že

odpolední střídání služeb by mohla být vhodná příležitost svolat nejlepší hlavy 87. revíru. Káva a koblihy –

ne-li povinnost, tedy přinejmenším samozřejmost, financovaná z tajného fondu – byly vyrovnané na

dlouhé knihovně u stěny v poručíkově rohové kanceláři.

Službu končili Meyer, Kling a Carel a; patřil k nim i Hawes, ale ten ještě zuřil v nemocnici. Vystřídat je přišli Wil is, Parker, Genero a Brown. Andy Parker přišel o pět minut později, ale jako první si nalil hrnek kávy a na papírový tácek si naložil tři koblihy.

„Tak co je zač?“ zeptal se Byrnes podrážděně. „Cvok?“

Měl bílé vlasy, modré oči a jeho drsný obličej připomínal mapu Irska. Seděl u stolu ve své rohové

kanceláři a hleděl nasupeně na své podřízené, jako kdyby po nich chtěl, aby mu řekli, že ten cvok je

stejně zdravý jako oni.

„Pravda, začíná trochu fantazírovat,“ souhlasil Meyer a zvedl oči v sloup.

„Koho tím myslí?“ zeptal se Parker.

Ten den se neoholil a byl poněkud netýkavý. Když se ráno probudil, slíbil si, že se oholí odpoledne, než půjde do práce. Teď už bylo po čtvrté, on byl pořád neoholený a službu měl do půlnoci, takže bylo pravděpodobné, že se ten den oholit nestihne. Takové však byly rozmary policejní práce; nikdy jste

nevěděli, kdy budete vyzváni, abyste se vydávali za nějakého šupáka.

„To je snad jedno, ne?“ namítl Meyer. „S drnama a otepema už to nemá hlavu ani patu.“

„Už tomu přestáváme rozumět,“ dodal Carel a.

„Kdy vám to dávalo smysl?“ chtěl vědět Byrnes.

„Nejdřív jsme si mysleli, že dělá narážky na to zabití, který jsme začali vyšetřovat včera. V prvním

dopise…“

„Ukaž mi ho ještě jednou,“ řekl Byrnes a natáhl ruku přes stůl. Carel a mu podal list papíru v plastikovém obalu:

OSLNIVÁ OFERTA DROG!

LEST? 0, NEŘÁD SRDCE!

KYPRÁ DĚVA: NELŽOU!

„Kdy to přišlo?“ zajímal se Byrnes.

„Včera zhruba touhle dobou.“

„A vás napadlo, že ta ‚kyprá děva‘ je… jak se jmenovala ta oběť?“

„Glorie Stanfordová. Ano.“

„Napadlo vás, že právě na tohle pošuk naráží? Ze Glorie Stanfordová je ta kyprá děva?“

„Ano. Totiž… ano.“

„Pokud nekecá,“ poznamenal Parker.

„Stejně bych chtěl vědět, jestli myslel oferru nebo ofěru,“ řekl Genero. Předešlý večer si listoval ve výkladovém slovníku, ale pořád z toho nebyl moudrý. Genero měřil bezmála metr osmdesát a domníval se, zeje neobyčejně vysoký. Po otci zdědil hezké kudrnaté černé vlasy, výrazný neapolský nos, smyslné rty a hluboké hnědé oči. Po matce měl vysokou milánskou postavu, kterou se pyšnili všichni jeho bratranci a strýčkové – až na strýčka Dominika, ten měřil jenom metr sedmdesát.

„Povězte mi něco,“ řekl Byrnes. „Copak si ten pomatenec neuvědomuje, že známe její jméno? Nechal ji

přece v jejím bytě, nepohodil ji někam do parku jen tak bez ničeho, abychom nemohli zjistit její totožnost, a musí mu být jasné, že už víme, kdo je ta dáma zač. Nemám pravdu?“

„Ano, pane, vypadá to tak,“ odpověděl Carel a.

Byrnes se na něj podíval. Nebyl zvyklý, že by mu jeho detektivové říkali pane.

„Tak proč se nás ptá, kdo to je? A proč nás ujišťuje, že nelžou? Koho tím vlastně myslí? Rozumíte tomu někdo? A co mele o drogách?“

„To tady budu jíst jenom já?“ zeptal se Parker.

Já bych si dal kafe,“ řekl Brown.

Vypadal, že se mračí, ale tak se tvářil normálně. Byl to kus chlapa… pořádný kus chlapa… a oči, stejně jako kůži, měl hnědé. Arthur Brown byl z těch detektivů, kteří si libovali v roli zlého policajta, protože naplňovala stereotypní očekávání tolika bělochů. S oblibou pracoval ve dvojici s Bertem Klingem, který se svými plavými vlasy a blahobytným vzhledem působil jako dobrý policajt – Brownův dokonalý bělošský protějšek. Brown právě přistoupil k polici s občerstvením, natřikrát zhltl koblihu, než si nalil kávu, a na papírový tácek si naložil další dva kousky. „Můžeme vidět ten druhej dopis?“ řekl s plnými ústy.

Carel a nechal papír se vzkazem kolovat.

VÉSTI PAST! CO TRKNE?

„Tady nám povídá, že na nás něco chystá,“ řekl Brown. „To mě taky napadlo,“ souhlasil Meyer. „Ale proč?“

zeptal se Genero. „Co z toho má?“

„Chce tím říct ‚Chápete?‘“ prohlásil Kling. „Probuďte se! Já vám tu takhle hezky píšu, abyste to pochopili.“

„Dávejte pozor!“

„Poslouchejte mě.“

„“

Všichni se rázem otočili na Wil ise.

„To vlastně říká,“ dodal Wil is a pokrčil rameny. Měl tmavé vlasy a oči a byl nejmenším mužem z oddělení, ale byl držitelem černého pásku v karate a byl připraven okamžitě srazit k zemi kteréhokoli ze svých kolegů, kdyby se opovážil zpochybnit jeho použití zcela právoplatného synonyma pro výraz ‚pozorně

naslouchejte‘.

„V třetím dopisu se mu to začíná nějak rozpadat,“ řekl Meyer. „Aspoň podle mě.“

„Můžeme se na něj ještě jednou podívat?“ zeptal se Kling.

Carel a položil další list papíru na Byrnesův stůl. Shlukli se kolem něj s ústy plnými koblihy.

PAN SLOVA? I KANTORKA!

„Rozumíte někdo, co tím myslí?“ zeptal se Byrnes.

„Ne,“ odvětil Carel a.

„Našlo se na místě činu cokoli, co by to aspoň vzdáleně vysvědovalo?“

„Ne, ale…“

Jakou zbraní střílel podle balistický expertizy?“

„Pětačtyřicítkou, automatickou.“

„Takže se nenašly žádný nábojnice.“

„Ne.“

„Mimochodem,“ poznamenal Meyer, „technici dneska prohledali ten barák od sklepa po střechu a našli

kulový.“

„V posledním dopise už je úplně mimo,“ řekl Meyer. „Alespoň jak já to vidím.“

„Tak se podívejme,“ vyzval je Byrnes.

DRN I OTEP? I TEN MOHL, TLAMO!

„To už vůbec nemá hlavu ani patu,“ řekl Genero.

„Kam ji vůbec střelil?“

„Podle lékařské zprávy ji zasáhl dvakrát do srdce. Těsně pod levým ňadrem.“

„Byla pohlavně zneužitá?“

„Ne.“

„Co má znamenat ‚drn i otep‘?“ zeptal se Parker.

„Co má tohle všechno znamenat?“ zeptal se Genero.

„Kdo je vůbec ten Adam Fen?“ zeptal se Byrnes.

„Včera jsem prošel telefonní seznamy,“ řekl Wil is. „Fen je čínský jméno…“

„Říkal jsem ti to,“ poznamenal Genero.

„… ale v celým městě není jedinej Adam.“

„A co Eva?“ zajímal se Parker. „Třeba má společnici, kantorku?“

Byrnes po něm šlehl pohledem.

Jenom mě to napadlo,“ řekl Parker a vzal si další koblihu.

„Co to číslo poštovní schránky?“ zeptal se Byrnes.

„Neexistuje,“ odpověděl Wil is.

„Proč si vybral zrovna 4884?“

„Proč si vybral zrovna nás?“ zeptal Genero.

Je to mešuge,“ řekl Meyer.

Je jako liška,“ řekl Carel a.

„Projděme si to znovu,“ řekl Byrnes.

V PODKROVNÍM BYTE vzdáleném asi půldruhého kilometru od místa, kde detektivové dumali nad

různými dopisy, které jim poslal, se Hluchý snažil vysvětlit význam slova přesmyčka dívce sedící vedle něj na pohovce v obýváku.

Dívka měla blond vlasy a mohlo jí být nanejvýš třiadvacet. Před pár minutami jí pomohl svléknout bílou halenku a teď na sobě měla jen černou minisukni, černé kalhotky a podprsenku a černé řemínkové sandály na vysokém podpatku. Vypadala zkrátka velmi nebezpečně.

„Představ si, že tě třeba sprdne nějaký páko.“

„Proč by mě mělo sprdávat nějaký páko?“ zeptala se dívka. „A za co?“

„To neřeš,“ odvětil Hluchý. „Vnímej ty slova.“

„Tak dobře.“

„Sprdne tě páko,“ opakoval, zvedl z nízkého stolku čistý blok a propiskou na něj napsal:

PÁKO SPRDNE

„Tobě nestačí, když to opakuješ?“ zeptala se.

Jmenovala se Melyssa, zkráceně Lyss. To mu pověděla už v baru hotelu Olympia, kde ji sbalil. Věděl, že je prostitutka. Právě nějakou potřeboval. V životě však žádné ženě za sex nezaplatil a nehodlal platit ani teď.

„A když teď ty písmena trochu přehážeme,“ řekl, „jinak je uspořádáme, dostaneme slovo…“

A znovu napsal na blok:

PODPRSENKA

… a natáhl se za její záda, aby ji rozepnul a odhalil její ňadra.

„Nádhera,“ poznamenal a pokusil se jí políbit bradavky, ale ona zkřížila paže na prsou, přehodila si nohu přes nohu a začala s ní pohupovat.

Jak se tomu říká?“ zeptala se. „Když se takhle přeházej písmena?“

„Přesmyčka,“ odpověděl.

„To je dobrý,“ usmála se. „Umíš udělat přesmyčku na moje jméno? Melyssa?“

„Myla ses?“ odvětil pohotově. „A co tohle?“ zeptal se a na blok napsal:

TAK HOLKY

… sáhnul jí pod sukni, aby jí je stáhl přes stehna ještě předtím, než napsal:

KALHOTKY

„To je roztomilý,“ řekla a narovnala nohy a zlehka se nadzdvihla na rukou, aby jí mohl stáhnout kalhotky ke kotníkům. Sama už je pak skopla přes pokoj. Trefda zasunovací skleněné dveře, které vedly na terasu v šestnáctém patře, odkud byl překrásný pohled na město.

„Teď mě nezajímá jen tak něco, ale pranic,“ řekl a napsal poslední slovo do bloku:

PRANIC

„Dokážeš je přeházet?“ zeptal se.

Jasně,“ odvětila, vzala si od něj propisku a napsala:

PRCIWA

„Výborně,“ pochválil ji. „Teď já,“ řekla a napsala:

PŘEPVCH VAREM

„To zní zajímavě,“ řekl.

„Taky to tak je,“ opáčila. Je to tvoje hra, Adame.“ Jakou hru myslíš?“ zeptal se.

Měl ruku v jejím rozkroku, ale ona tiskla nohy těsně k sobě a odmítala se mu otevřít. „Tuhle,“ odvětila a napsala:

PŘES MVČKV

„Chceš říct přesmyčky?“

„Přesně tak,“ odpověděla.

„Chceš přesmyčku pro.přepych darem‘, viď?“

„Zkus to,“ vyzvala ho a podala mu propisku.

Zamyslel se na kratičký okamžik, načež napsal:

PRACHY PŘEDEM

„Šikula,“ řekla, roztáhla nohy a natáhla k němu ruce dlaněmi nahoru. „Ani náhodou,“ řekl a přetáhl ji tak prudce, že ji málem shodil z pohovky.

POZDÉJI, když Melyssa ještě ležela připoutaná k posteli, zeptal se jí, jestli ví, že „Adam Fen“ je

přesmyčka ze slova „Deaf Man“ neboli „Hluchý“.

Byla celá rozbolavělá, ale odpověděla, že to tušila.

Napsal obě slova do bloku, hezky pod sebe:

ADAM FEN DEAF MAN

„No jo, vidíš,“ řekla.

Zhruba tou dobou poslíček doručoval poslední dopis čehosi, co Hluchý považoval za první větu své malé symfonie.

NA PAPlRU v obálce bylo tentokrát napsáno:

My říkali si, žes tak záhy zmizel z jeviště světa do těsné šatny hrobu.

Mysleli jsme, žes mrtev, však tento vzácný tisk praví tvým divákům, žes odešel, aby ses vrátil s

potleskem.

Herec může zemřít, vsak jeho umění se vrací.

NEMYSLÍŠ!

V obálce byl tentokrát přiložen obrázek.

„Co to zas má bejt tohle, kurva?“ divil se Parker.

„To vypadá jako lidi, co se hádaj,“ řekl Byrnes. „Co to má znamenat? A co ta oprátka?“

Jako by nám tím chtěl něco naznačit,“ poznamenal Brown a zavrtěl nechápavě hlavou. „Má to bejt pře?

Jako že čím víc se s někým hádám, tím víc si utahuju smyčku kolem krku?“

„Proč zrovna takovej přiblblej obrázek?“ divil se Meyer.

„Počkej, Arthur na to kápnul!“ zvolal Carel a. „Je to pře a smyčka! Chápete?“

Všichni se na něj podívali.

Vypadal, že ho každým okamžikem skolí infarkt.

Je to přesmyčka!“ prohlásil.

„Cože to je?“ zeptal se Genero.

„Anagram, přesmyčka, smyčka a pře!“

„Cože?“ opakoval Genero nechápavě.

Carel ovi najednou písmena pod verši jako kdyby vyskočila z Uštu papíru, NEMYSLÍŠ, vznesla se do

vzduchu přímo před něj a chaoticky se převalovala, ŠYENÍLSM, dokud se opět neposkládala v takovém

pořadí, jak to Adam Fen zamýšlel.

NESLYŠÍM!

„Do prdele,“ řekl Carel a, „on se vrátil.“

Teď TO SAMOZŘEJMĚ všechno dávalo smysl.

Když přečetli všechny vzkazy jako přesmyčky, dověděli se, co Hluchý udělal a pravděpodobně také proč

to udělal.

OSLNIVÁ OFERTA DROG!

LEST? 0, NEŘÁD SRDCE!

KYPRÁ DĚVA: NELŽOU!

Když se písmena náležitě uspořádala, sdělení dostalo smysl:

GLORIE STANFORDOVÁ!

STŘELENA DO SRDCE!

DVÉ RÁNY: PAK LOUŽE!

Podobné to bylo s ostatními:

VĚŠTI PAST! CO TRKNE?

… se změnilo na:

PASTVIŠTĚ! KONCERT?

… což bylo dějiště poslední kratochvíle Hluchého v Grover Parku. Když uspořádali písmena ve slovech:

PAN SLOVA? I KANTORKA?

… získali:

SPALOVNA? NARKOTIKA?

… což jim jednoduše připomínalo jeho skutečný cíl, na který se posledně soustředil – spalovnu na River Harb Drive, kde měla policie spálit zabavená narkotika v hodnotě třiceti milionů dolarů.

A konečně:

DRN I OTEP? I TEN MOHL, TLAMO!

Novým uspořádáním písmen vznikla slova:

RED POINT! MOTEL HAMILTON!

… motel ve městě za řekou, kde muž, který se ubytoval jako Sonny Šanson, po sobě zanechal krvavou

stopu, o níž se zjevně přičinila žena, která ho zradila.

Byla tou ženou GLORIE STANFORDOVÁ?

KYPRÁ DĚVA: NELŽOU!

Protože – považte! – Sonny Šanson byl nadevší pochybnost Soríio Sans Son, což byl zase ADaM FEN,

neboli DEAF MAN, čili HLUCHÝ, který se objevil s velkou slávou, aby předvedl další výstup.

NEMYSLÍŠ!

Stačí trochu přemýšlet..

NESLYŠÍM!

Jsem Hluchý.

Výborně, pánové, to je ono!

Vrátil se, a už jen při té představě se detektivové shromáždění kolem poručíkova stolu neklidně zavrtěli.

„Dá si ještě někdo koblihu?“ zeptal se Byrnes.

4.

Vždyť v máji opírá se vichr do poupat a léto, léto trvá jen krátkou chvíli…*

„To JE DOCELA HEZKÝ,“ řekl Genero.

„Máme ho tu zas,“ dodal Wil is.

„Básníka.“

„‚Vždyť v máji opírá se vichr do poupat,‘“ zarecitovala Eileen. „To je Shakespeare, ne?“

„Vypadá to tak.“

„Ale vždyť už je červen,“ podotkl Carel a.

„Teprve začal,“ upřesnil Meyer.

To byl čtvrtek, třetí červnový den. Poručík v podstatě zdvojnásobil oddíl, protože kdykoli se Hluchý objevil, jeho lidé se najednou začali chovat jako policajti v grotesce, a bylo zapotřebí velké opatrnosti, aby se na ně nevrtili z vyšších míst s žádostí o vysvětlení. Tým devíti sha-kespearovských badatelů shromážděných kolem Carel ova stolu tvořili sám Carel a, Meyer, Kling, Genero, Parker, Hawes, Wil is, Brown a Eileen Burkeová.

„To je docela pěkný,“ řekl Genero. „‚Vždyť v máji opírá se vichr do poupat.

Všechna okna byla otevřená a do služebny vál mírný červnový vánek. Na Carel ově stole ležel list papíru s prvním citátem, který byl ten den doručen. Nepochyboval o tom, že budou následovat další.

* Wil iam Shakespeare, Sonety, Mladá Fronta, Praha, 1964; přel. Jan Vladislav

„Co se nám snaží naznačit tentokrát?“ zeptal se.

„Určitě nic o tom zabití.“

„O tom už nám toho pověděl dost,“ řekl Meyer. „Zabil jsem Glori Stanfordovou, střelil jsem ji dvakrát do srdce a teď mě hledejte, blbečci.“

„Kde to říká?“ zeptal se Parker.

Ten den ráno se oholil. Možná čekal, že se bude znovu podávat káva a koblihy.

„Ve svých dřívějších vzkazech,“ vysvětloval Meyer. „Ve všech těch přesmyčkách.“

„No jo, přesmyčky,“ pokýval hlavou Parker a pustil to z hlavy.

„Kdy letos začíná léto?“ zeptala se Eileen.

Hawese, který se belhal kolem poručíkovy kanceláře s ovázanou nohou, nijak zvlášť nezajímalo, kdy ten rok začíná léto. Nebo ostatně kterýkoli jiný rok. Ještě pořád nevýslovně zuřil, protože ti kreténi z šestaosmdesátého revíru nenašli jedinou prázdnou nábojnici ani na jedné ze střech naproti domu, kde

bydlela Honey Blairová, a nikdo netušil, kdo po něm včera šestkrát vystřelil. Jedna věc byla vysilovat kvůli někomu, kdo mohl, ale nemusel být Hluchý, který měl dost možná na svědomí smrt ženy jménem Glorie Stanfordová, ale co se stalo, stalo se, a Hawes se soustředil na přítomnost. Byl rád, že je naživu, a ten, kdo se ho snažil přesvědčit o opaku, byl stále na svobodě, tak kde je ksakru policie, když ji člověk potřebuje?

„Miscolo!“ zvolal Brown.

„A léto, léto trvá jen krátkou chvíli,‘“ odříkala Eileen.

„Nádhera,“ poznamenal Genero a zasnil se.

Miscolo přišel z kanceláře na konci chodby. Přibral a vlasy vzadu na hlavě mu prořídly, ale přesto pořád připomínal baseta s uslzenýma očima. „Chcete kafe?“ zeptal se.

„Nemáte v kanceláři Ročenku zemědělce?“ zeptal se Brown.

„K čemu by nám byla Ročenka zemědělce?“

„Potřebujeme zjistit, kdy letos začíná léto.“

„Proč?“

„Protože léto, léto trvá jen krátkou chvíli,“ vysvětlil mu Genero.

„Dejte mi pokoj,“ řekl Miscolo, zavrtěl hlavou a odešel.

„Nemáte někdo kalendář?“ zeptal se Brown a přistoupil ke svému stolu. Nalistoval červen a prstem

přejížděl po jednotlivých dnech. U 21. června bylo napsáno Začátek léta. „Tady to je,“ řekl. „Jedenadvacátýho června. První letní den.“

„Ach, léto…“ hlesla Eileen.

„Chystá něco na jedenadvacátýho?“

„Nebo dost možná nechystá,“ řekl Meyer. „Nikdy nám neprozradí, co přesně má v plánu.“

„,… trvá jen krátkou chvíli,‘“ připomněl jim Wil is.

„Takže to může bejt dřív než jedenadvacátýho.“

„Blíž květnu,“ nadhodil Kling. „.Vždyť v máji opírá se vichr do poupat.‘“

„To mi připomíná mladý holky,“ řekl Parker.

Mladé dívky mu ovšem připomínalo ledacos.

„Poupata,“ dodal.

„Víte, co možná dělá?“ řekl Carel a. „Posílá nám všechny tyhle vzkazy jenom proto, aby odvedl naši

pozornost od vyšetřování té vraždy.“

Ani on sám tomu však nevěřil.

Otevřely se dveře do poručíkovy kanceláře.

„Eileen?“ řekl. „Můžete na chvilku?“

„POSAĎTE SE,“ vyzval ji Byrnes.

Sedla si na jednu z židlí u jeho stolu a čekala.

Jsem moc rád, že děláte na tomhle případu,“ řekl Byrnes.

„Děkuju, pane.“

„Pete,“ opravil ji. „Říkejte mi Pete, ano?“

„Dobře, pane. Pete.“

„Eileen, nechtěl bych, abyste si vyložila špatně, co vám teď řeknu.“

No potěš, pomyslela si.

„Není to jen proto, že jste žena.“

Chce mě přeložit? uvažovala. Na okrsek, kde žena – oddělení nulové šance – šéfuje detektivům?

Cekala.

„Chci vás poprosit, abyste šla do bytu Stanfordové. Technici už ho prohledali, a vy teď projděte její osobní věci, všechno, co po ní zůstalo. Podívejte se na to znovu, jako žena. Podívejte se, jestli nenajdete něco, čeho si muž nevšimne.“

„Ano, pane,“ řekla.

„Není to jenom proto, že jste žena.“

Tak proč tedy? divila se.

„Chápu, pane,“ řekla. „Pete.“

„Z vlastních zkušeností,“ řekl, „pominu-li zločiny ze žárlivosti, což mohl být tenhle…“

„Ano, pane.“

„… ten muž se mohl vrátit, aby se pomstil ženě, která mu ublížila, prostě něco takového…“

„Ano, pane.“

„Ale jestliže to takhle nebylo, jestli od ní ten muž něco chtěl, což je podle mých zkušeností motiv mnoha vražd – nemáte taky ten pocit? Někdo hrozně něco chce, získá to, a pak, aby utajil svoji totožnost nebo jánevímco, zabije osobu, které to sebral. Jako třeba žhář, který založí požár, aby zakryl jiný zločin. Máte taky tu zkušenost, Eileen?“

„No, já jsem nevyšetřovala moc vražd, Pete. Pane,“ odpověděla. „Vlastně ani žhářství.“

„Tak co po ní Hluchý chtěl?“ zeptal se Byrnes řečnicky. „Vymyslel krádež narkotik v ceně desítek milionů dolarů, víte…“

„Ano, pane, to vím.“

„… takže si přišel pro ten lup? Pokud ano, kde je? Kde jsou ty drogy? Nebo peníze z jejich prodeje?

Myslím, že není z těch lidí, co by někoho zabili jen tak ze msty, nebo se pletu? Proč by ji tedy zabíjel? A po vás bych chtěl, abyste se právě na tohle podívala jako žena.“

„Rozumím, pane. Studio Walta Disneye udělalo před pár lety něco podobného.“

„Co to je?“

„To je filmové studio.“

„A co udělalo?“

„Najali si devatenáctiletou dívku, aby scénář, který pro ně napsal nějaký muž, upravila s ohledem na

dospívající mládež.“

„Aha,“ pokýval hlavou Barnes.

„Ukázalo se, že je jí přes třicet. Té spisovatelce, co šiji najali.“

„Aha,“ opakoval Byrnes.

„Oni si ale mysleli, že muž nemůže vědět, co si žena myslí nebo cítí.“

„To je pravda,“ souhlasil.

„Dokonce i když je to spisovatel.“

„Tomu rozumím.“

„Tak proto po mně chcete, abych obrátila Glori n byt vzhůru nohama. Abych zjistila, co si myslela nebo cítila.“

„Zjistěte, proč ji zabil,“ řekl Byrnes a zachmuřeně pokýval hlavou.

MELYSSA SUMMERSOVÁ nevěděla tak docela přesně, co cítí.

V životě totiž nepotkala nikoho takového, jako byl Adam Fen nebo jak se jmenoval. Ať mezi všemi

mužskými, s kterými spala zadarmo, když byla ještě mladá dívka a k tomu amatérka, nebo mezi těmi

chlápky, s kterými spala od svých šestnácti let, kdy začala pracovat jako profesionálka v Los Angeles. No, spíš si hrála na profesio-nálku. Tou se stala teprve, když přišla do tohohle města, za to patří dík tobě, Ambrosi Cartere.

Za celý svůj život jednoduše a prostě nepotkala nikoho, jako byl Adam Fen.

Ani jedinkrát.

Navíc hluchého!

Pokud teda byl hluchý.

Ona vlastně vůbec nevěděla, co je zač.

Jednou se k ní choval hezky, byl něžný, hladil ji jako kočku, a vzápětí se rozlítil jako tygr, fackoval ji a nutil ji dělat věci, které po ní nechtěl dokonce ani žádný z těch divných týpků v Lalalandu, a to mezi nimi byly i filmové hvězdy, věřili byste tomu? No, filmové hvězdy možná ne, televizní herci. Někteří z nich. Vlastně jeden z nich. Měl takový malý štěk v jednom seriálu, co se vysílal jednou týdně. Dal jí navíc pět set dolarů.

Řekl jí, ať se v pátek večer dívá na televizi, že budou dávat ten seriál. A on se tam vážně objevil! V tom seriálu! Vešel do kanceláře nějakého manažera, řekl: „Máte návštěvu, pane,“ a zase odešel. Vypadal nevinně jako andílek na to, co pak po ní chtěl.

Adam Fen byl horší. No, možná spíš záleží na tom, jak se na to díváte. Pokud se tak opravdu jmenoval. O

čemž upřímně pochybovala. Ona se ale taky nejmenovala Melyssa Summersová, tak co na tom záleželo?

Pověděl jí, že Adam Fen je přesmyčka z Deaf Man neboli Hluchý, což byla nejspíš pravda, s tou

přesmyčkou, ale jestli byl vážně hluchý, to bylo něco jiného. Ale vlastně ji to moc nezajímalo. Dělala si starosti hlavně s tím, aby si s ním něco nezačla– Měla totiž pocit, že zrovna s ním si něco začít by mohlo být nebezpečné. Tedy, vlastně začít si něco s jakýmkoli mužem, vážně si něco začít s jakýmkoli mužem bylo nebezpečné.

Seber prachy a padej, to bylo její motto.

Dokonce ještě když je pořád odevzdávala (panebože, jak byla naivní!), uvědomovala si, že začít si něco s nějakým mužským – i když tehdy, před lety, byli všichni ještě kluci, děti, patnáctiletí, šestnáctiletí, o něco starší než ona, začala ve čtrnácti, s bratrancem z New Jer-sey – něco si začít znamenalo, zeje necháte o všem rozhodovat, a tím se dostáváte do zranitelného postavení.

On měl zbraň.

Viděla ji.

Ukázal jí tu zbraň.

Natáhl kohoutek a používal ji jako penis. Tu pistoli. Strčil do ní hlaveň. Málem mu ji počurala strachy.

Nakonec se ukázalo, že není nabitá.

Měla strach, že kdyby si něco začala s tímhle chlapem, opravdu si s ním něco začala – mohl by proti ní tu pistoli jednou obrátit.

Z toho měla vážně strach.

Byl nevypočitatelný.

Vzrušující, ale nebezpečný.

Tak proč teď jde za něj do té banky?

MÍSTO VRAŽDY v sobě mělo cosi děsivě strašidelného. Možná to bylo tou žlutou páskou na koberci v

ložnici, označující místo, kde leželo tělo Glorie Stanfordové. Možná to bylo tím tichem. Eileen měla dojem, že za to může to ticho.

Ticho tak důkladné, až se zdálo, že vylučovalo zvuky, které má člověk obvykle spojené s životem ve

velkoměstě, houkání sanitek a policejních aut, občasné spláchnutí záchodu někde v domě, tiché bzučení výtahu, hlasy z televize. Všechno jako by bylo podřízené tomu naprostému tichu.

Stála ve dveřích do ložnice a hleděla na žlutou pásku na koberci. Ticho bylo skličující. Jako by ji doslova vyzývalo, aby vstoupila do místnosti. Ještě chvíli váhala, ale nakonec vešla a opatrně prošla kolem obrysu na koberci a zamířila rovnou ke starožitnému stolu se sklápěcí deskou, který musel stát její roční plat.

Jako detektiv třetí třídy si Eileen vydělávala 55 936 dolarů ročně; garsonku měla zařízenou nábytkem z obchodního domu IKEA za řekou Harb.

Sklopila přední desku a posadila se na židli se saténovým čalouněním.

V jedné z mnoha přihrádek našla krabičku s lístky z šekové knížky. Prázdné šeky pobočky FirstBank v

Salisbury Street ve městě. Horní svazek šeků od čísla 151 do 180. Vespod ležely svazky očíslované

předem. Na každém šeku bylo napsáno:

Glorie StanfordovA

1113 SlLVERMINE OVAL

Isola,30576

V další přihrádce našla poslední výpis z bankovního účtu. Na konci března měla Glorie na běžném účtu 1

674,18 dolaru. Třetího dubna si uložila 9 800 dolarů. Další vklad, tentokrát 12. dubna, byl ve výši 7 200

dolarů. 23. dubna pak další, ve výši 8 100 dolarů. Celkem činil vklad za měsíc duben 25 100 dolarů.

Celková výše vyplněných šeků činila 24 202, 17 dolaru; zůstatek k 30. dubnu činil 2 573, 01 dolaru.

Všechny banky měly ze zákona povinnost hlásit finančnímu úřadu vklady v hotovosti převyšující částku 10

000 dolarů. Byla to jenom náhoda, že Glori ny vklady byly nižší? Podívala se po vkladní knížce, ale

žádnou nenašla.

Odkud se tedy braly ty vklady v hotovosti?

Eileen prolistovala Glori n diář a adresář.

Prohledala její skříně a prádelníky.

Podívala se do lékárničky a ledničky.

Její ‚ženské oko‘ nenašlo nic, co by mohlo uniknout pohledu muže.

V obýváku, na stolku napravo od dveří, našla kabelku s pistolí malé ráže. Napadlo ji, zda ji Carel a a Meyer jednoduše přehlédli. Nebo ji poslali na balistickou expertizu a, když šli byt prohledat podruhé, přinesli ji zpátky? Místo pro všechno a všechno je na svém místě. Bude se jich muset zeptat. Byt byl mezitím uklizen, takže mohla s klidem vytáhnout pistoli z tašky (byť tužkou, kterou prostrčila lučíkem spouště) a přičichnout si k hlavni. Zdálo se, že z ní poslední dobou nikdo nestřílel.

Nechala sklouznout pistoli z tužky a pustila ji zpátky do kabelky. Chvíli se přehrabovala v kabelce, jak to mohla dělat jenom žena –alespoň v tom ohledu měl poručík pravdu – a našla rtěnku, řasenku, papírové kapesníčky, lahvičku toaletní vody Caléche a červenou koženou peněženku Coach. Kupodivu nenašla

žádný průkaz totožnosti: řidičský průkaz (to však bylo ve velkoměstě možné), kreditní karty (což bylo nezvyklé), kartičku sociálního pojištění (tu ale Člověk nemusí nosit u sebe), prostě nic, na čem by bylo jméno Glorie Stanfordové nebo její podpis.

Šla zpátky do ložnice ke stolu se sklápěcí deskou a znovu se podívala na výpis z účtu.

Byly v něm uvedeny šeky vyplněné v dubnu na karty American Express, Visa a MasterCard.

Kde byly všechny ty karty?

Šlo mu právě o tohle?

O její kreditní karty?

Hluchému?

Chtěl si na její kreditky koupit videokameru nebo hifivěž?

Ale no tak.

To nebyl jeho styl. Ale stejně…

Vždyť v máji opírá se vichr do poupat…

Třeba měl těžké období.

A léto, léto trvá jen krátkou chvíli…

Třeba potřeboval obnovit šatník na léto.

Ale stejně…

Kreditní karty?

Takové prkotiny na zločince jeho formátu?

Rozhodla se navštívit pobočku FirstBank na Salisbury Street.

MELYSSA SI VYZKOUŠELA TEN PODPIS přinejmenším stokrát. Podle řidičského průkazu a kreditních

karet Glorie Stanfordové. Glorie Stanfordová, Glorie Stanfordová, znovu a znovu. Už to uměla skoro

stejně jako své jméno. Melyssa Summersová, Glorie Stanfordová. Ta jména byla zaměnitelná.

Na řidičáku a v rohu jedné z kreditních karet byla fotografie pohledné blondýny. Glorie Stanfordová se však Melysse Summersové vůbec nepodobala – kromě plavých vlasů.

Melyssa na to upozornila Adama.

„Nejsme si vůbec podobné,“ řekla.

„To nevadí,“ ujistil ji. „Takzvaný osobní bankéř by tě nepoznal, i kdyby tě potkal ve vlastní koupelně, na to se můžeš spolehnout.“

Doufala, že má pravdu.

Nevěděla, o jaký zločin mohlo jít, když se chtěla dostat do bezpečnostní schránky jiného člověka, ale měla dojem, že kdyby ji chytili, mohla by strávit spoustu let ve vězení. Nebylo by to zvláštní? Nechala se poslat, aby se podepsala cizím jménem na bankovní formulář, po tolika letech, které strávila bez jediné poskvrny provozováním prostituce – no, jednou ji zašili za prostituci, ale tehdy se ještě jmenovala Carmela Sammaroneová.

Vysoké podpatky jejích lodiček hlasitě cvakaly o naleštěnou mramorovou podlahu v bance, když kráčela k okénku na druhém konci haly. S úsměvem k ní vzhlédla žena v brýlích. Melyssa jí podala malou červenou obálku s klíčkem a opětovala její úsměv. Žena vytřepala klíček z obálky, otevřela zásuvku kartotéky s očíslovanými kartotéčními lístky, rychle jimi listovala, jeden vytáhla, mlčky si přečetla jméno, vzhlédla, zeptala se „Slečna Stanfordová?“ a aniž počkala na odpověď, podala Melysse lístek k podpisu. Pravé podpisy Glorie Stanfordové se táhly po celé délce lístku jako jednovaječní sourozenci:

Glorie Stanfordová Glorie Stanfordová Glorie Stanfordová Glorie Stanfordová Glorie Stanfordová Glorie Stanfordová Glorie Stanfordová Melyssa připojila padělek hned pod poslední pravý podpis:

Glorie Stanfordová

Těsně vedle.

Zajímalo to někoho?

Dáma v brýlích se zběžně podívala na podpis, otevřela dvířka v přepážce a zavedla Melyssu k dlouhým

řadám schránek z nerez oceli. Nejprve Glori ným klíčkem a pak klíčkem banky odemkla dvířka jedné ze

schránek, vytáhla zevnitř krabičku a podala ji Melysse.

„Budete potřebovat soukromí, slečno Stanfordová?“ zeptala se.

„Ano, prosím,“ odpověděla Melyssa.

Když za Melyssou zaklaply dveře malé místnosti, otevřela krabičku a podívala se dovnitř.

Uvnitř byla spousta stodolarových bankovek. Napadlo ji, zda by ji Adam našel a zastřelil, kdyby s těmi penězi utekla.

Usoudila, že by ji našel.

KDYŽ ElLEEN BURKEOVA přišla do banky, žena v brýlích jí sdělila, že slečna Stanfordová odešla před

necelými deseti minutami. Ukázala Eileen lístek s podpisy, který slečna Stanfordová podepsala. Eileen věděla, že bude muset jet až do centra pro soudní příkaz, aby mohla otevřít bezpečnostní schránku.

Věděla také, že schránka bude prázdná. Právě když vcházela do stanice metra, aby jela na High Street, na policejní stanici byl ten den doručen druhý vzkaz.

Setřes dřímotu a pozor dej: Probuď se a bdi!

„Už zase!“ řekl Meyer. „Popichuje nás s Shakespearem.“

„Pokud je to Shakespeare,“ poznamenal Kling. „Co jinýho by to bylo než Shakespeare?“

„Myslí si o nás, že jsme troubové,“ řekl Meyer. „Třeba jsme troubové,“ podotkl Genero. Nikdo se proti tomu neozval.

„Zkusme přijít na to, co nám chce sdělit,“ navrhl Carel a. „To by nemělo být moc těžké.“

Já mám na práci něco jinýho,“ řekl Parker a odešel na toaletu.

„Říká nám, abysme se probudili.“

Jinak…“

„‚Setřes dřímotu a pozor dej.‘“

„‚Probuď se a bdi!‘“

„Ani se to nerýmuje,“ řekl Genero.

Dr. JAMES Melvtn HUDSON byl primářem onkologického oddělení nemocnice Mount Pleasant, která

nebyla příliš vzdálená od místa v Diamondbacku, kde měla Sharyn Cookeová svoji soukromou praxi.

Jako člen lékařského týmu v kanceláři zástupkyně policejního lékaře v Majestě podléhal pouze Sharyn,

své bezprostřední nadřízené.

V poledne ten čtvrtek, kdy detektiv Eileen Burkeová měla namířeno do centra pro soudní příkaz, Hudson požádal Sharyn, zda by s ním nešla na oběd, a oba sešli do bistra zvaného Burgef and Bun, které se nacházelo přímo v komplexu na Rankin Plaza. V komplexu, v němž se nacházela kancelář zástupce

hlavního policejního lékaře, byla rovněž chemická čistírna, fitness centrum, pošta a obchod s hudebními nosiči nazvaný Lorelie Records. Policista, který byl nedávno postřelen nebo třeba jen dostal kopanec, si mohl před vyšetřením u lékaře dát kávu nebo oběd, nechat si vyžehlit bundu od uniformy, než mu udělají rentgen, skočit si po návštěvě u lékaře do posilovny, pak koupit a poslat matce k narozeninám cédéčko – a to všechno pod jednou střechou. Záleželo hlavně na místě.

Důležité však bylo i správné načasování.

Ve čtvrt na jednu, když Hudson a Sharyn vcházeli do bistra, uvnitř bylo plno podobně smýšlejících lidí.

Přesto se po nich mnozí z přítomných otočili. Přicházela totiž dvojice neobyčejně pohledných černochů, na první pohled lékařů. Oba na sobě měli bílý plášť, Sharyn měla stetoskop na krku a Hudsonovi visel z kapsy. On byl metr pětaosmdesát vysoký. Ona metr dvaasedmdesát. Veškerý hovor téměř ustal, když prošli dveřmi. Majitel bistra je zavedl k boxu u zadní stěny. Objednali si polévku a sendviče a pak

soustředěně a vážně hovořili o pacientovi, kterého oba vyšetřovali ten den dopoledne. Sharyn proto, že onen policista byl postřelen před dvěma měsíci, a Hudson protože dotyčný policista se mu svěřil, že tři týdny před střelbou mu byly z močového měchýře odstraněny dva nezhoubné nádory. Když jim přinesli jídlo, na chvíli se přestali bavit o práci. Sharyn se zmínila o filmu, který s Klingem viděla o víkendu, a Hudson prohlásil, že už má pokrk filmů pro patnáctileté kluky.

„Už se netočí skoro nic pro dospělý,“ řekl.

„Všechny filmy nejsou tak strašný,“ namítla Sharyn.

Byla unavená.

Ten den už strávila v kanceláři policejního lékaře tři hodiny a nejradši by šla domů. Ještě však musela jet autobusem zpátky do města, kde měla odpoledne vlastní praxi. Někdy odpoledne.

„Radši bych doma poslouchal muziku,“ řekl Hudson. Vzápětí dodal: „Slyšelas někdy rapovou kapelu, která se jmenuje Špit Shine?“

„Ne,“ odpověděla. „Mně se rap moc nelíbí.“

Jestli myslíš JVIrtvej polda, dobrej polda‘ a podobný slogany, tak s tím to dávno nemá nic společnýho.“

„Já nevím, co znamená JVlrtvej polda, dobrej polda‘.“

„To je jedna z podob gangsta rapu,“ vysvětloval Hudson. „Špit Shine šli ale ještě dál. Obraceli se přímo na neduhy černé společnosti. Nesnažili se tvrdit, že za všechno můžou Bělouši. Ptali se, jak my sami zostuzujeme…“

„Mně se nelíbí výraz ‚Bělouši‘,“ řekla Sharyn.

„Promiň. Nemyslel jsem to nijak urážlivě. Špit Shine ale už stejně neexistujou. Člověk, kterej skládal jejich věci, umřel během nepokojů v Grover Parku před pár lety. Pamatuješ si na to?“

Jo.“

Pamatovala si to. Den po těch nepokojích jí zavolal z telefonní budky v dešti bílý detektiv jménem Bert Kling a zeptal se jí, jestli by s ním nešla na večeři a do kina.

„Bylo mu třiadvacet, když ho zasáhla zbloudilá střela,“ řekl Hudson. Jmenoval se Sylvester Cummings, ale jako rapper si říkal ‚Silver‘. Psal úžasný texty. Úžasný.“ Aniž se namáhal jí cokoli vysvětlit, začal vyťukávat o desku stolu rytmus a k tomu potichu, naléhavým hlasem zpíval: Máš rád vanilku? Tos mě teda dostal! Nesnášíš čokoládu? Nevíš, co říkáš. Jak čokoláda Byly první děti Boží. Zeptej se kopáčů Těch, co hledaj kosti Zeptej se jich na čokoládu Zeptej se jich na negry

„To slovo se mi taky nelíbí,“ řekla Sharyn. „On chtěl jenom vyjádřit, co si myslí,“ namítl Hudson. Přinesli jim jídlo.

Vypadal, že chce říct ještě něco. Místo toho však jenom zavrtěl hlavou a pustil se do jídla.

Stoupni si stranou, Adame, a uslyšíš, jak po mně vyjede.

„Adam,“ řekl Meyer.

„Adam Fen,“ upřesnil Carel a.

„Zase ten Číňan,“ vzdychl Genero.

„Hluchej,“ dodal Kling.

Jestli je hluchej, jak může slyšet?“ zeptal se Parker. „A uslyšíš.‘“

To bylo deset minut po třetí. Eileen byla na služebně od třičtvrti. Bezpečnostní schránka ve FirstBank byla prázdná, jak tušila. Teď přemýšlela, zda stojí za to poslat tam techniky, aby z ní sňali otisky prstů. Nasadila si ‚Glorie Stanfordová‘ rukavice, než ji otevřela? Úryvek z divadelní hry slavného dramatika jí připomněl jeden film…

„Přesvědčení“ řekl nahlas Kling, který si vzpomněl na totéž.

Viděli ho spolu v televizi. Eileen mu tehdy ležela v náručí v jeho garsonce nedaleko mostu na Calm’s

Point. To bylo v době, kdy ještě žili spolu. Což bylo dávno, v jedné velmi vzdálené galaxii.

„Ach, lásko má,‘“ vzpomínala Eileen.

„On nám povídá, že si s náma zase pohraje jako kočka s myší,“ pokračoval Parker.

Ten hajzl Hluchý se mu z duše protivil. Vždycky, když se ozval, připadal si jako pitomec. Což možná byl. O

té možnosti se mu ale vůbec nechtělo uvažovat.

Jak si s náma pohraje?“ zeptal se Brown.

„Myslíš, že nám to hned všechno vyslepičí?“

„Ten teda rozhodně ne.“

„Hezky kousek po kousku.“

„Pozvolna.“

„Poslouchejte.“

„Stoupněte si stranou a poslouchejte.“

„“ zvolal Wil is.

A tentokrát se nad tím slovem nikdo nepozastavil.

TELEFON ZAZVONIL V PŮL ČTVRTÉ. Volal Luigi Fontero z Milána a Carel a usoudil, že v Itáli bude buď

půl desáté nebo půl jedenácté. Luigi Fontero měl v plánu vzít si 12. června Carel ovu matku a krátce nato ji unést do Itálie. Život s Luigim, napadlo ho.

„Buď zdráv, Luigi,“ řekl dobrosrdečným, přátelským tónem, který s velkým sebezapřením předstíral. „To je ale překvapení! Jak se daří?“

„Báječně, Steve, a tobě?“ odvětil Fontero.

Mírný italský přízvuk. Trochu ho tahal za uši.

„Nevím, kam dřív skočit,“ odpověděl Carel a. „Zase nám dělá problémy zločinec, kterému říkáme Hluchý.

To by se asi po vašem řeklo ‚E1 Sordo‘.“

„II Sordo,“ opravil ho Fontero.

„Přesně,“ přisvědčil Carel a.

Díky, pomyslel si.

„Co pro tebe můžu udělat?“ zeptal se.

„Nevím, jak začít.“

Carel u okamžitě napadlo, odvolává svatbu!

Cekal.

„Jde o svatbu…“

Čekal se zatajeným dechem.

Já nevím, jak to říct.“

Jen to řekni, pobízel ho Carel a v duchu. Řekni mi, žes udělal strašnou chybu, že ses právě seznámil s nádhernou mladou Italkou, když tahala vodu ze studny na náměstí, a rušíš svatbu. No tak, řekni to, Luigi!

„Nerad bych se tě dotknul.“

Ale kdepak, Carel a skoro zvolal nahlas. To je v pohodě, Luigi, nedělej si s tím hlavu. Já to chápu. Všichni děláme chyby.

„Chci tu veselku zaplatit,“ vyhrkl Fontero.

„Cože?“ zeptal se Carel a.

Já vím, že není obvyklé…“

„Cože?“ opakoval.

Já vím, že ženich nemá něco takového nabízet. Jenomže Louisa je vdova… tvá matka je vdova… už

nejsme mladí, otec nevěsty už nežije, je tu jen milující, oddaný syn, který na sebe vzal…“

On si to nacvičil, uvědomil si Carel a.

„… břímě dvojnásobné svatby, svatby své matky a sestry. Něco takového nemohu připustit, Steve. Jsi

státní zaměstnanec…“

Ale běž, řekl si Carel a v duchu.

„… a já nemohu dopustit, abys na sebe vzal náklady na dvojnásobnou svatbu. Jestli dovolíš…“

„Ne, to nemůžu,“ řekl Carel a.

„Urazil jsem tě?“

„To ne. Ale nemám problém zaplatit za obě svatby. Je to vlastně zábavné zařizovat hostinu, muzikanty

a…“

„Slyším to z tvého hlasu.“

„Ne, vážně, Luigi. Je to od tebe moc laskavé, ale máš pravdu –ženich by si neměl platit vlastní svatbu. Ne.

Kdy se chystáš přiletět?“

„Rozmyslel sis to dobře, Steve? Jsem připraven poslat příkaz bance…“

„Žádné takové. Už ani slovo. Jaké je počasí v Miláně?“

Je tu nádherně, ale já už se nemůžu dočkat, až tam budu. Stýská se mi po tvé matce.“ Zaváhal. „Velmi ji miluji,“ dodal.

„Ona tě určitě taky miluje,“ řekl Carel a. „Tak kdy dorazíš?“

„Letím osmého. Čtyři dny před svatbou.“

„To je skvělé,“ řekl Carel a.

Ve sluchátku se rozhostilo ticho.

„Měl bych se vrátit k práci,“ řekl Carel a.

„Určitě jsem tě neurazil?“

„Kdepak. Uvidíme se příští týden. Příjemný let.“

„Díky, Steve.“

Carel a zavěsil.

NAPADLO HO, jestli se ho to vážně nedotklo.

Na konci úmorné služby v téhle ponuré služebně, kterou tak dlouho nazýval domovem, uvažoval, jestli ho nabídka toho zámožného výrobce nábytku z Milána neurazila.

Jako detektiv si Carel a v současné době vydělával 62 857 dolarů ročně. Podle posledních propočtů

počítal s tím, že ho dvojnásobná svatba přijde téměř na polovinu ročního příjmu. Luigi Fontero si mohl bezpochyby dovolit financovat nadcházející slavnost mnohem snadněji než detektiv druhé třídy Stephen Louis Carel a.

Byla tu však otázka vlastní hrdosti.

Když Carel a studoval na vysoké škole, jeden z jeho profesorů – už si nevzpomínal, v jakém ročníku to tehdy bylo – si ho k sobě zavolal, aby si pohovořili o seminární práci a závěrečném hodnocení. Profesor mu řekl, že práce je vynikající a dal mu za ni výbornou, a pak Carel ovi oznámil, že ho za celý semestr hodnotí chvalitebnou plus.

Všiml si toho výrazu na Carel ově obličeji.

„Nebo vážně potřebujete výbornou?“ zeptal se profesor.

Carel a nevěděl, co to znamená. Opravdu potřeboval výbornou? Každý přece potřebuje výbornou, myslel

si.

Podíval se profesorovi do očí.

„Ne,“ odpověděl. „Výbornou vlastně nepotřebuju. Chvalitebná plus mi stačí.“

Vzal si seminární práci a odešel.

Byla to jenom otázka hrdosti.

Tak co se děje, říkal si teď.

Matka a sestra se vdávají. Díky, vážený pane Fontero, tisíceré díky. Já už si nějak poradím. I kdybych měl skončit v chudobinci.

Právě tehdy přišel poslední vzkaz toho dne.

A teď vám tajnou knihu otevřu a vaší bystré nespokojenosti přečtu o nebezpečí, věci tak hluboké, plné nebezpečí a odvahy, jak kdyby někdo přes dravý proud přejít chtěl po vratkém oštěpu.

„A je to tady,“ řekl Meyer.

„Co je tady?“ chtěl vědět Parker. „Vždyť je to jenom zase další přiblblej Shakespeare.“

„Jenomže on nám pošle knihu!“

„.Tajnou knihu,‘“ opravil ho Kling.

„Nepsal Shakespeare sonety?“ zeptal se Genero. „Doufám, že to bude kniha sonetů. Líbí se mi jeho

poezie.“

„Podle mě to jsou pěkný sračky,“ prohlásil Parker.

„Budeme je muset spojit,“ řekl Carel a. „Ty jeho vzkazy, co přišly dneska.“

„Proč?“

„Protože jinak nám nebudou dávat smysl. Stejně jako ty přesmyčky.“

„Máš pravdu,“ řeklWil is. „Musíme se na ně podívat jako najeden text, jinak to budou nesmysly.“

„Podle mě,“ řekl Parker, „jsou to stejně všechno krávoviny. Chci říct, co má kurva – promiň, Eileen –

znamenat tohle? Jak kdyby někdo přes dravý proud přejít chtěl po vratkém oštěpu.‘“

„Tak se podívejme na ty ostatní,“ navrhl Carel a a z prostřední zásuvky svého stolu vytáhl předešlé tři vzkazy.

Vždyť v máji opírá se vichr do poupat a léto, léto trvá jen krátkou chvíli…

„Dává nám vědět, že chystá něco na léto.“

„Možná ještě dřív.“

„Blíž ke květnu…“

„‚V máji opírá se vichr do poupat.‘“

„Puká nám, že se s tím nebude párat.“

„Podívejme se na další.“

Setřes dřímotu a pozor dej: Probuď se a bdi!

„To je jenom upoutávka na příští program,“ řekl Meyer. „Nic víc, nic míň.“

„Příště můžeme čekat reklamu na obchod s nábytkem,“ řekl Parker. „Já poslední dobou tak nesnáším

kina.“

,Já taky,“ souhlasila Eileen.

„Říká nám, abysme se probudili. ‚Setřes dřímotu‘.“

„Podívejme se na třetí.“

Stoupni si stranou, Adame, a uslyšíš, jak po mně vyjede.

„Tentokrát používá jméno Adam‘,“ řekl Wil is.

„Chce, abysme věděli, že je to ten samej Adam, kterej nám poslal ty přesmyčky.“

„Ten samej Hluchej, co nám prozradil, koho zabil minulou sobotu.“

„Kterej,“ opravil ho Genero.

„Zkurvenej, sviňskej vrah,“ ulevil si Parker. „Promiň, Eileen.“

„Pěkně nám dá zabrat s tím, co chystá příště.“

„Bude to pěknej letní film.“

„Příští program.“

„Všimli jste si, že největší sračky dávaj v kinech v létě a o Vánocích?“

„Ty citáty jsou ze Shakespeara,“ řekl zamyšleně Carel a.

„To mi bylo jasný od samýho začátku,“ prohlásil Parker.

Jak to, že všem je vždycky všechno jasný od samýho začátku?“ zeptal se Wil is.

„Mně to prostě bylo hned jasný,“ řekl Parker. Jak jsme dostali všechny ty debilní přesmyčky. Věděl jsem, co má v plánu. Bude nás bombardovat Shakespearem. Kde je ten vzkaz?“ zeptal se a začal se prohrabovat vzkazy rozloženými na Carel ově stole. „Tady,“ řekl. „Tady je to.“

My říkali si, žes tak záhy zmizel z jeviště světa do těsné šatny hrobu.

Mysleli jsme, žes mrtev, však tento vzácný tisk praví tvým divákům, žes odešel, aby ses vrátil s

potleskem.

Herec může zemřít, však jeho umění se vrací.

Jestli tohle není Shakespeare,“ řekl, „tak vážně nevim!“

TEN VEČER SI CARELLA přinesl domů objemnou knihu, kterou si vypůjčil v knihovně vzdálené tři bloky.

Jeho dcera April seděla schoulená v křesle pod imitací lampy od Tiffanyho a četla si.

„Cau, táti,“ řekla, aniž vzhlédla. „Chytils dneska nějaký gaunery?“

„Stovky,“ odpověděl.

„Dobrá práce, Jonesi,“ řekla a zasalutovala. Přistoupil k ní a políbil ji na vlasy. „Co čteš?“

„Matiku,“ odvětila.

„Kde je tvůj bratr?“

„Tady,“ řekl Mark a přišel po chodbě ze svého pokoje. Carel a soudil, že dvojčata mají raději matku. Možná spíš doufal, že ji mají raději. Mark se s ním objal. Carel a šel do kuchyně. Teddy stála u sporáku a vařila.

Otočila se k němu a čekala s nastavenou tváří, až ji políbí. Havraní vlasy měla stažené do copu. V dlouhé bílé zástěře vypadala jako francouzský šéfkuchař. Zvedla pokličku, zamíchala obsahem hrnce, odložila vařečku a vzápětí si všimla knihy. Udělala ve vzduchu několik posunků znakové řeči. Četl její hbitě

poletující prsty a odezíral slova, která vyslovovala němými rty.

„Shakespeare,“ odpověděl. „Sebrané dílo.“

Mark se objevil ve dveřích do kuchyně.

„K čemu ti je Shakespeare, táti?“

Jeden chlap nám posílá citáty z Shakespeara. Chci zjistit, odkud jsou.“

„Na to je snadnější způsob,“ řekl Mark.

CARELLA SI ŘÍKAL, že v žádné domácnosti by neměl chybět kluk, kterému táhne na třináct. Mark se

posadil k počítači ve svém pokoji, nejprve šel na vyhledávač GOOGLE, do něhož napsal klíčové slovo

SHAKESPEARE, a ze stovek možností, které mu vyhledávač nabídl, vybral stránku nazvanou

RhymeZone Shakespeare Search. Napravo od malé Shakespearovy podobizny byla slova Prohledávat:

Komedie, Tragédie, Historické hry, Poezie, Fráze, Slavné verše, Pomoc.

Pod nimi byl pokyn Najít slovo nebo frázi, vedle něj úzké podlouhlé okénko a pak v rámečku slovo

Hledat

„Tady jenom napíšeš slovo nebo frázi, kterou hledáš,“ řekl Mark. „Dej mi nějakej příklad.“

Carel a vytáhl svazek okopírovaných vzkazů.

„Co třeba ‚v máji opírá se vichr do poupat‘?“ řekl.

Mark napsal vichr do poupat a poklepal myší na tlačítko Hledat. Carel a uviděl na monitoru následující: Výsledky hledání:

Vždyť v máji opírá se vichr do poupat, Sonety: XVIII. 1 výskyt.

„Teď kliknem na Sonety,“ řekl Mark a poklepal myší na slovo Sonety. Na monitoru se objevilo:

xvni.

Mám tebe k jasnému dni léta přirovnat? Není tak líbezný ani tak srdci milý: Vždyť v máji opírá se vichr do poupat a léto, léto trvá jen krátkou chvíli… „To je úžasné,“ řekl Carel a. „Co máš ještě?“ zeptal se Mark.

CARELLA SI VYBAVIL název toho kurzu. Americká romantická poezie.

Jeho ročníková práce se jmenovala „Havran“ a Poeovaflozofe básnické skladby.

Na té básni ho nejvíc fascinovalo Poeovo pozdější přiznání, že ji napsal pozpátku. Ještě pořád si

pamatoval hlavní pasáže autorova vysvědení:

Možno tedy říci, že báseň má počátek zde, na konci, kdež se má začínat každé umělecké dílo, neboť

teprve po těchto předběžných úvahách jsem sáhl k peru a složil tuto sloku:

„Proroku!“ dím, „ačjsi katan, proroku, ať pták či satan…“

Tuhle sloku jsem tehdy složil, předně abych si postavil vrchol…

Carel a přečed celou báseň nahlas před třídou. Ohromil přítomné dívky. Za seminární práci dostal

výbornou, ale v celkovém hodnocení jenom chvalitebně plus. Ještě pořád ho to žralo.

Jednou, pozdě, po půlnoci, když mě tisk a tísnil pocit, Ze snad usnu nad fascikly vždy věkem zaváté-*

Tu báseň znal ještě pořád celou zpaměti. Dokázal ji zfleku odříkat. Teď, zesláblý a vyčerpaný po

celodenní dřině v solných dolech, přemítal nad mnoha prazvláštními a neobvyklými fascikly zapomenuté

moudrosti ukryté v synově počítači. A protože kdysi býval dobrým studentem a dnes byl dobrým

policajtem, sestavil si krátký seznam, který si chtěl vzít druhý den do práce.

Vždyť v máji opírá se vichr do poupat: Sonety XVIII

* E. A. Poe: Havran, Odeon, Praha, 1985

Setřes dřímotu a pozor dej: Bouře: jednání II. scéna i jak po mně vyjede: Tak se vám líbí: jednání I. scéna i přejít chtěl po vratkém oštěpu: Král Jindřich IV. část I: jednání I. scéna i i Samý Shakespeare.

Nepodařilo se mu však podle žádného ze slov ani frází zjistit, odkud pochází jeden z prvních citátů, který dostali:

My říkali si, žes tak záhy zmizel z jeviště světa do těsné šatny hrobu.

Mysleli jsme, žes mrtev, však tento vzácný tisk praví tvým divákům, žes odešel, aby ses vrátil s

potleskem.

Herec může zemřít, však jeho umění se vrací.

Nic. Nadá. Nula. Ničevó.

NEŽ SHARYN to odpoledne odešla z Rankin Plaza, cestou z ordinace se stavila v Lorelie Records a

koupila si CD Špit Shine. Jmenovalo se „Zeptej se“ podle největšího hitu a bylo to poslední album, které nahráli před oním osudným koncertem na Pastvišti. Titulní skladba byla v pořadí sedmá. Ten večer ji ve své ložnici pustila Klingovi, který pozorně poslouchal.

„Rozumíš, co zpívaj?“ zeptal se.

Jasně,“ odpověděla.

Já ne,“ přiznal.

„Na to asi musíš bejt černej, lásko.“

„K rapu by měli pouštět titulky,“ poznamenal a zavrtěl hlavou.

„V televizi už je pouštěj,“ řekla. „Podívej se do bookletu, tam by itioh bejt text.“

„Pusť to ještě jednou,“ vyzval ji a vytáhl tenkou knížečku z plastikového obalu disku. Otevřel ji v místě, kde byl text skladby ‚Zeptej se‘.

Sharyn pustila ještě jednou skladbu číslo sedm.

Máš rád vanilku? Tos mě teda dostal! Nesnášíš čokoládu? Nevíš, co říkáš.

Jak čokoláda

Byly první děti Boží.

Zeptej se kopáčů

Těch, co hledaj kosti

Zeptej se jich na čokoládu…

Zeptej se jich na negry…

„Tě péro,“ hvízdl Kling.

Proč se bráníš? To je prostě fakt! Nikdo jinej Nemá tě tak rád! Seš černá, holka, Proč odmlouváš? Seš černá, holka, Proč jim podlejzáš?

Zeptej se kopáčů Těch, co hledaj kosti Zeptej se jich na čokoládu… Zeptej se jich na negry… Zeptej se Skladba dohrála. Sharyn vypnula přehrávač.

„To je vlastně docela hezký,“ řekl Kling. „Kdes k tomu přišla?“

„Jeden kolega mi to doporučil. Myslela jsem, že by se ti to mohlo líbit.“

„No, Shakespeare to zrovna není…“

„Co se děje?“

„Ale docela se mi to líbí. Fakt.“

„Myslíš, že jsem jako ta ženská v tý písničce?“ zeptala se Sharyn zčistajasna.

Kling zamrkal.

„Myslíš, že mám ráda vanilku?“

„No to doufám,“ odpověděl Kling a ona vyprskla smíchy.

„Myslíš, že jsem zapomněla, že jsem černá?“

„Doufám, že ne.“

„Myslíš, že chci, aby mě brali za bělošku?“

„Kdepak. Kdo ti takový krávoviny nakukal?“

„Nikdo,“ řekla, přistoupila k pohovce, na které seděl, a schoulila se mu do náručí.

Otočil booklet a podíval se na fotografi na zadní straně.

„Líbí se ti některej z těch chlápků?“ zeptal se.

Zaváhala.

Možná o ždibíček déle, napadlo ho.

Pak řekla: „Ne.“

Vzala si od něj booklet a listovala jím, až našla text další skladby, nazvané „Černá holka“.

„Tyhle poslední dvojverší se mi líbí, tobě ne?“ řekla.

„Dvojverší,“ řekl. „To je pro tebe Sahkespeare.“

Začala číst nahlas.

Něžná je noc, barvy stírá, Buď si černá nebo bílá. A co láska? Bílá? Černá? Pro mě budeš vždycky žena.

Podívala se mu do očí.

Zamrkala jako naivní děvčátko.

„Co ty na to, velkej kluku?“ zeptala se.

„VÍŠ, KOLIK PENÉZ bylo v té schránce?“ zeptal se jí Hluchý.

Melyssa uvažovala, jestli má lhát. Usoudila však, že lhát tomuhle muži by opravdu nebyl dobrý nápad.

„Vím,“ odpověděla.

Tvářil se překvapeně. Nemyslela si, že by ho mohlo něco překvapit, ale opravdu vypadal překvapeně.

Jak to víš?“

„Spočítala jsem je.“

„Proč?“

Znovu ji napadlo, jestli má lhát. Ne, rozhodla se. Tomuhle chlapovi vždycky říkej pravdu. Nebo tě jednoho pěknýho dne zabije.

„Spočítala jsem je, abych věděla, o kolik bych si měla říct. Za to, co jsem udělala. Za to, že jsem ti ty peníze vynesla z banky.“

„Chápu. Mělas pocit, že máš nárok na nějakou odměnu, viď?“

„No… milion osm set tisíc,“ řekla a zvedla obočí. „Nemyslíš, že to stojí za podíl?“

Přestaň uvažovat jako šlapka, varovala se.

„Jak velkou odměnu si představuješ?“

Věděla, že se nesmí nechat chytit do pasti.

„To nechám výhradně na tvým posouzení,“ řekla.

„Bude ti stačit sto tisíc?“ zeptal se a usmál se na ni.

Opětovala jeho úsměv.

„Žádná sláva to není,“ odpověděla, „ale ty seš tady šéf.“

On SE NEJSPÍŠ POVAŽUJE za nějakýho učitele nebo co, napadlo ji.

Naposledy měla učitele právě tady v tom prohnilém velkoměstě. V okamžiku, kdy vystoupila z autobusu z Los Angeles, zničehonic se před ní zjevil Ambrose Carter ve svým drahým pasáckým vohozu a povídá: „Vítej ve městě, kočičko. Máš kde bydlet?“ Ještě ten večer ji seznámil s dvanácti kumpány. Dvanáct

chlápků ji vzalo pod svý kolektivní křídla, byla to taková parta pasáků, kteří jí to dělali ve dne v noci v jedné cimře nedaleko Stem, kamkoli, do všech otvorů, ve dne v noci, chodili za ní jeden za druhým, aby jí dali najevo, že jim patří, ve dne v noci. „Obrátili ji naruby,“ jak se v jejich branži říkalo. Ukázali jí, že je z ní jenom laciná šlapka, i když v Los Angeles dostávala sto babek jenom za kouření.

Měli byste mě vidět teď, pánové.

Adam to myslel vážně, když říkal sto táců.

Tolik jí také dal, hotově, a kromě toho ji vzal do kožešinového salónu na Halí Avenue, kde zrovna měli takzvaný Podzimní předprodej, i když ještě ani nezačalo léto, a tam jí koupil sobolí kožich až ke kotníkům a norkovou štolu, kterou kolem sebe mohla třikrát omotat.

Kromě toho jí oznámil, že může odejít kdykoli se jí zachce, ale když zůstane, mohla by se ledacos naučit.

Právě proto si myslela, že se možná chce stát jejím učitelem.

Neprozradil jí, co má v plánu, ale usoudila, že to musí být něco velkého. Když má někdo v kapse milion osm set tisíc, samozřejmě bez těch sto tisíc a kožichu a norka, určitě nemusí riskovat jen tak pro nic za nic. Bylo jí jasné, že to souvisí s nějakou boudou na policii, i když nevěděla přesně, proč to chce udělat.

Kromě toho měla podezření, že časem sehraje nějakou roli v jeho plánu. Nevydržoval si ji jenom proto, zejí to pálí, což je mimochodem pravda, a to nebyl jenom její názor.

Byla zvědavá, jak se to celé bude vyvíjet.

Zajímalo ji také, jestli jí za její účast v té věci vyplatí další tučný podíl.

Rozhodla se tedy, že s ním zůstane, proč ne, i když z těch sto tisíc by si mohla klidně dopřát třikrát cestu kolem světa, podobně jako tu norkovou štolu kolem sebe mohla omotat třikrát.

„Znáš tu historku, co o sobě vyprávěl Frank Sinatra? Líbí se ti Sinatra?“

„Moc ho neznám,“ odpověděla.

Pravdu. S ním nic než pravdu.

„Když hrál v Las Vegas, každej večer si oblíknul smoking a před zrcadlem si uvazoval motýlka, dokážeš si to představit?“

„Trochu,“ odpověděla. Skoro si nedokázala představit samotného Sinatru. Místo toho si představila

nějakého mužského, jak si uvazuje kravatu.

„Kroutil s ním sem a tam…“

Líbilo se jí, jak používá slovo.kroutí‘, které jinak muži moc nepoužívali.

„… a nakonec řekl svýmu obrazu v zrcadle: ‚Tohle na jazz stačí.‘ Chápeš to?“

„Ne, asi ne.“

Tomuhle mužskýmu nikdy nelži, připomněla si znovu.

„Chystal se zpívat jazz. Nebyla to žádná opera, prostě normální jazz. A on neměl náladu si s tím motýlkem hrát dýl, než bylo nutný, na jazz to prostě stačilo. Nesmíš zapomenout, Lyss, že Sinatra dokázal dokonce i v pokročilejším věku strčit do kapsy všechny ostatní zpěváky, ať chlapy nebo ženský. Věděl, jak je dobrej.

Bylo mu jedno, kdo se zrovna ten tejden vyšvihnul na špičky hitparád. Věděl, že se mu nikdo nevyrovná.

On ve skutečnnosti věděl, jak špatná je většina z nich, ať měli zlatou desku nebo ne. Tak se prostě chystal zpívat ten svůj úžasnej jazz v dalším baru další partě lidí, kteří už slyšeli všechny jeho skladby. Ten motýlek prostě na jazz stačil, chápeš?“

„To je síla,“ hlesla.

Já si vždycky umím upravit vázanku tak, aby stačila na jazz, dokážu udělat, co si naplánuju, bez všech těchhle nesmyslnejch serepe-tiček…“

Serepetičky. Další slovo, které se jí líbilo.

„Jenže byla by v tom pak nějaká legrace?“ zeptal se a zadíval se hluboko do jejích očí. „No pověz, Lyss, byla by v tom ještě nějaká legrace?“

„Že by zase Shakespeare?“ řekl Genero.

První vzkaz Hluchého v pátek ráno 4. června zněl:

Kde máš oštěp na kance, chlape?

Máš z něj strach a přitom chodíš beze zbraně?

„Začíná to bejt otravný,“ poznamenal Parker.

„To teda jo,“ přisvědčil Kling. „On i celej Shakespeare.“

„Nikdy nedávej kritikům dobrý verše,“ řekl Carel a.

Parker nechápal, co tím myslí.

„Ale nevíme jistě, jestli je to opravdu Shakespeare,“ řekl Kling.

„Vždyť už jsme se shodli na tom, že to je Shakespeare, ne?“ řekla Eileen.

Nelíbilo se jí, jak Kling najednou zpochybňuje, na čem se už všichni shodli. Cítila, že by se tak nechoval, kdyby spolu kdysi nechodili. Pořád to viselo mezi nimi a nemělo to nic společného s policejní prací.

„Kdo jinej než Shakespeare by takhle mluvil?“ zeptal se Carel a.

„Správně,“ přisvědčil Genero. „Nikdo jinej než Shakespeare takhle nemluví.“

JMarlowe takhle mluvil,“ řekl Wil is.

„Marlowe že řek: ‚Kde máš oštěp na kance, chlape?‘?“

Já nevím, jestli Marlowe řekl právě tenhle verš. Říkám jenom, že Marlowe mluvil podobně jako

Shakespeare.“

„A věděl o tom Raymond Chandler?“ zeptal se Kling.

„Co jako?“ opáčil Brown.

„Kdo je Raymond Chandler?“ zajímal se Genero.

„Spisovatel, kterej napsal ty knížky,“ odpověděl Meyer.

Jaký knížky?“

„Ty, co v nich vystupuje detektiv Phil ip Marlowe.“

„A věděl, že píše stejně jako Shakespeare?“

Já myslel Christophera Marlowea,“ řekl Wil is.

„Otázka je, co má s tím oštěpem,“ řekla Eileen.

„Třeba ho chce po někom hodit,“ pronesl zamyšleně Genero.

„V tomhle městě je možný všechno,“ prohlásil Parker.

KDYŽ HAWES VYCHÁZEL ze služebny na kontrolu k lékaři, kde měl být v jedenáct hodin, přitočil se k

němu Genero.

Já vím, jaký to je, když to koupíš do nohy,“ řekl. Jsem s tebou.“

„Díky,“ řekl Hawes.

To srovnání se mu ale moc nezamlouvalo. Pokud ho paměť neklamala, Genero se postřelil sám. Bylo to

před mnoha lety 8. března, kdy venku ještě panovala tuhá zima. Hluchý o sobě dal tehdy vědět podruhé.

Chtěl 50 000 dolarů za to, že nezabije místostarostu. Policisté z 87. revíru měli nechat peníze v kastrůlku na jedné lavičce v Grover Parku.

Pokud si Hawes dobře vzpomínal, tehdy v parku byl také detektiv z osmaosmdesátého revíru, převlečený

za prodavače preclíků u chodníku vedoucímu do Clinton Street. Meyer a Kling, převlečení za dvojici

jeptišek, seděli na lavičce a modlili se růženec. Wil is a Eileen hráli (možná ani nehráli) zamilovanou dvojici a muchlali se ve spacáku na trávníku za vedlejší lavičkou. Genero s tmavými brýlemi na očích seděl na další lavičce, házel drobky chleba holubům a hladil po hlavě slepeckého psa.

Genero byl tehdy ještě pochůzkář. Té tajné akce se zúčastnil jenom proto, že ve služebně byl tu sobotu nedostatek detektivů. Protože nebyl zvyklý provádět podobná pozorování, vyskočil ve chvíli, kdy uviděl někoho vzít kastrůlek, strhl si tmavé brýle rozepnul si třetí knoflík na plášti, jak to viděl u detektivů v televizních seriálech, sáhl pro pistoli a střelil se do nohy.

Což se přeci jen nedá srovnat s tím, když vás postřelí ostřelovač ze střechy na druhé straně ulice.

Nebo dá?

Hawes něco zavrčel pod vousy, otevřel dveře, kývnul na uniformovaného policistu, který odvážně střežil venkovní schody, a belhal se k chodníku, kde hodlal zahnout prudce vpravo a zamířit k nejbližší stanici metra.

U obrubníku stála dlouhá černá limuzína s běžícím motorem. Na zadních dveřích měla logo televizní

stanice Channel Four – číslici čtyři přes siluetu města. Kouřové sklo na zadních dveřích se neslyšně

stáhlo dolů a v okénku se objevila rozzářená tvář Honey Blairové.

„Nechceš svézt, krasavce?“ zeptala se.

Hawes přistoupil k vozu. „No ne?“ řekl. „Co ty tady děláš?“

„Chtěla jsem tě překvapit,“ odvětila.

Posadil se vedle ní a zavřel za sebou dveře. „Nádherný fáro,“ poznamenal.

„To je jeden z požitků, který s sebou nese život mediální hvězdy,“ řekla a při posledním slově zakoulela očima.

Jefferson Avenue číslo pět set sedmdesát čtyři.“

„Už to mám, pane,“ odpověděl řidič.

Honey zmáčkla nějaké tlačítko. Mezi zadní částí vozu a řidičem se vysunula přepážka z kouřového skla, která je odřízla a uzavřela v nehlučném, pohybujícícm se pouzdře.

„A tohle je další požitek,“ řekla a rozepla mu poklopec.

„Hmmm,“ zamručel Hawes.

„Víš, proč pohnali Clintona k soudu?“ zeptala se.

„Myslím, že vím.“

„Protože pravicový konzervatisti nevěděli, co znamená ‚fel atio‘.“

„Vážně?“

„Hm. Oni si mysleli, že ‚fel atio‘ je tajný označení dvou zloduchů, který se pohybujou po Bílým domě.“

„Kde to sebrali?“

„Z Jamese Bonda.“

Jo tak, dva zloduchové z Bonda?“

„No.“

„Který?“

„Felix a Horatio.“

Víc už neřekla.

A pokud ano, neslyšel ji.

Dr. STEPHEN HANNIGAN byl jedním z ortopedů, kteří měli od policie povolení ošetřovat její příslušníky zraněné ve službě. O tom, zda lze hovořit o.zranění utrpěném ve službě‘ v případě, že jste byli postřeleni v okamžiku, kdy jste vycházeli z domu své přítelkyně, měla později rozhodnout posudková komise.

Mezitím státní zaměstnanec s ročním příjmem detektiva druhého stupně ve výši 62 587 dolarů zastavil v luxusní limuzíně před domem číslo 574 na Jefferson Avenue. Hawes políbil Honey na rozloučenou a právě vystupoval z auta na chodník, když-

Strhl Honey i sebe na podlahu automobilu v okamžiku, kdy uslyšel první výstřel. Nepočítal je, ale v

následujících třiceti vteřinách padlo dost výstřelů, aby roztříštily okno z kouřového skla, provrtaly logo televizní stanice Channel Four na zadních dveřích, rozcupovaly čalounění interiéru, zlikvidovaly karafy s bourbonem a brandy v obou výplních dveří a jen o vlásek minuly Honey a Hawese.

DRUHÝ VZKAZ toho dne zněl:

Jaká hanba, potupa a ponížení!

Ten had do duše mi zapích nactiutrhání otrávené kopí.

„Ten první řádek je určenej nám,“ řekl Meyer. „Chce nám dát najevo, že už bysme si měli připadat jako naprostí idoti, navíc ponížení.“

Já mám dojem, že to tentokrát nemyslí nijak osobně,“ namítla Eileen. „Prostě nás chce upozornit na

poslední slovo toho dvojverší. Kopí.“

„Ale proč?“ nechápavě se ptal Kling.

„Co proč?“ zeptal se ho Parker.

„No proč tentokrát kopfí Navíc otrávený?“

„Třeba nám chce předvýst, na co se mužem těšit,“ uvažovala Eileen. „Předtím to byl oštěp, dokonce

dvakrát.“

„Co je to vlastně nactiutrhání?“ zeptal se Genero opatrně. „Pomluva,“ odpověděl Carel a.

„MEZITÍM SE NÁM TU OBJEVILA nějaká mrtvá holka,“ řekl poručík Byrnes.

Požádal Wil ise a Eil en, aby za ním přišli do kanceláře, a oni teď seděli na židlích u jeho stolu a pozorně naslouchali. Eil en usoudila, že poručík je dost starý na to, aby o třicetileté mrtvé ženě hovořil jako o ‚holce‘ a prošlo mu to, a tak mu prominula. „Zapomeňme na to, co má ten nedoslýchavý hňup v plánu

udělat příště,“ řekl Byrnes, „a soustřeďme se raději na to, co už udělal. Spáchal vraždu. Umí výtečně citovat Shakespeara, ale to ani v nejmenším nezmění skutečnost, že zabil tu holku!“

„Ano, pane,“ špitla Eileen.

Byrnes po ní šlehl pohledem.

„Pete,“ opravila se.

„Co říká zpráva FBI, Hale?“

„Nic,“ odpověděl Wil is. „Otisky prstů nic nevypovídaj. To znamená, že nemá záznam v rejstříku, nesloužila v armádě a nikdy nepracovala pro žádný vládní úřad.“

„Což není nijak překvapující,“ řekl Byrnes. „Kolik znáte lidí se sejmutými otisky prstů?“

Wil is se nad tím zamyslel. Kromě stovek nejrůznějších zlodějů, s kterými přišel do styku ve službě, si nikoho nevybavil.

„Chci, abyste se oba šli znovu podívat do baráku, kde tu holku našli,“ řekl Byrnes. „Musel se nějak dostat do toho bytu. Jak prošel kolem vrátnýho? Viděl ho někdo vcházet nebo vycházet? Není přece neviditelný, nějak se tam musel dostat. Promluvte si s kýmkoli, snažte se sehnat jeho popis, prostě aspoň něco.“

Když vycházeli z jeho kanceláře, dodal: „Coko/i.“

Majitel cateringové agentury byl gay každým coulem.

Jmenoval se Buddy Mears. Měl na sobě oblek světlounce okrové barvy a levandulově modrou košili

rozepnutou u krku. Měl plavé vlasy a modré oči. Za jeho nos by Caesar položil život. Měl výrazné lícní kosti. Teddy Carel ová uvažovala, jestli prodělal kosmetickou operaci obličeje. Seděli v jeho kanceláři na křižovatce Henley a Rhy-nes Street v Riverheadu nedaleko sálu, kde se měla recepce 12. června konat.

Carel a přijel autem během přestávky na oběd. Teddy přijela autobusem. Buddy měl na stole otevřené

vzorky jídelních lístků. Na stěnách viselo několik kuchařských vyznamenání v rámečku. I pár plaket.

Paprsky červnového slunce proudily okny dovnitř a rozlévaly se na otevřených jídelních lístcích.

„Kolik hostů očekáváme?“ zeptal se.

„Kolem stovky,“ odpověděl Carel a.

Teddy ho na něco upozornila znakovou řečí.

Buddy se tvářil nechápavě, ale zdvořile.

„Sto dvanáct,“ opravil se Carel a.

Buddy se už dovtípil, že Teddy Carel ová je hluchoněmá – nebo jak se dnes říká, má poruchu řeči a

sluchu. Měla fantastické černé vlasy a rozkošné tmavěhnědé řasy, které s nimi dokonale ladily. Byla

naprosto skvělá, dokonce i v okamžicích, kdy se její prsty třepetaly ve vzduchu jako právě teď.

Carel a pozoroval její prsty.

„Počet hostů se mění den ode dne,“ překládal. Vzápětí dodal: „Má matka nebo sestra pořád zvou další

lidi.“

„Dvojnásobná svatba!“ vzdychl Buddy. „To je prostě úžasné! Já žasnu! Tak dejme tomu, že tam bude sto

deset Udí…“

Teddy mu odezírala ze rtů a hned opakovala posunky, sto dvanáct.

„Ano, zlatíčko, já vím,“ řekl Buddy, skoro jako kdyby rozuměl jejím posunkům. „To je jenom přibližný počet.

Ale řekněme sto deset, sto dvanáct. Budeme před večeří podávat kanapky?“

„Kanapky?“ zeptal se Carel a a podíval se na Teddy.

Jednohubky, naznačila mu.

„Fíky plněné játrovou pěnou,“ řekl Buddy a pokýval hlavou. „Praženy tuňák na toastu… tady, podívejte,“

řekl a posunul jeden z jídelních lístků před Carel u a Teddy. „Bramborové placičky s avokádo-vou salsou…

losos s okurkou… koláčky z kozího sýra… a tak dále. Můžeme si vybrat z více než padesáti chuťovek,

které budeme podávat před večeří.“

„Myslíš, že budeme chtít podávat chuťovky?“ zeptal se Carel a.

To by mohlo být prima, naznačila Teddy. S pitím. Před večeří.

„Kolik různých chuťovek byste navrhoval?“ zeptal se Buddyho.

„Tak čtyři pět. Možná šest. To by mělo stačit. Nebudeme to příliš komplikovat. A kromě toho si nechceme zkazit chuť k večeři, že?“

Teddy mu odezírala ze rtů, načež posunky řekla: Možná bychom měli nejprve vybrat večeři.

Carel a její posunky přetlumočil.

A k hors ďoeuvre se vrátit později.

Hors ďoeuvre se obtížně vyjadřovalo posunky. I četlo. Sotva spatřila na manželově obličeji nechápavý

výraz, ihned se opravila.

Chuťovky.

Carel a přetlumočil Buddymu, co říkala.

„Ano, jistě, můžeme to vzít pozpátku, jesdi chcete,“ připustil rozladěně.

Jako předkrm navrhl tři jídla, z nichž si mohli hosté vybrat: hum-rový salát s lanýžovou zálivkou, nebo hamachi tuna tartare s kaviárovým crěme fraiche a uzeným lososem, nebo koktejl z obřích garnátů. Hlavní chod si mohli opět vybrat ze tří jídel. Buď pečené branzino plněné plody moře, hříbky, pečené artyčoky s fenyklem, nebo kuře na kari s perlovými cibulkami, papričkami a indickou rýží, nebo dušený králík na ryzlinku s noky, koňským bobem a pečárkami.

„To vše podávané se salátem, připraveným z mlaďoučkých lístků salátu a rajských jablíček a zalité

dresinkem z citrónu, panenského olivového oleje a sto let starého italského octa zrajícího v dřevěných sudech,“ dodal a sladce se usmál.

Carel a se podíval na Teddy.

Teddy se podívala na manžela.

„Nemáte něco… jednoduššího}“ zeptal se Carel a.

Jednoduššího?“ divil se Buddy.

Já jen… obávám se, že řada hostů neocení takové… opulentní menu…“

„Přísahám, že tohle jsou,“ ujišťoval ho Buddy, „jedny z našich nej ednodušších pokrmů. Vlastně patří mezi ty základní.“

„Hm,“ zamumlal Carel a, pokrčil rameny a otočil se k Teddy. „Miláčku?“ řekl.

Někteří z hostů přiletí z Itálie, připomněla mu.

Carel a pověděl Buddymu, co mu její ruce právě sdělily.

„A co byste jim chtěli předložit?“ zeptal se Buddy poněkud odměřeným tónem. „Špagety a karbanátky?“

„To ne, ale…“ začal Carel a.

„Taky byste je mohli vzít do McDonalda,“ doporučil mu Buddy znechuceně.

„Možná to tak dopadne,“ řekl Carel a a najednou se postavil. Jdeme, miláčku,“ oznámil Teddy, která se postavila prakticky v tentýž okamžik.

„Podáváme taky výtečné rizoto,“ volal za nimi Buddy, když vycházeli ze dveří.

„KAŽDÝ, KDO SEM VEJDE, musí nejdřív mluvit se mnou,“ sdělil jim vrátný. „Musí mi říct, co tu pohledává.

Všechny návštěvy si ověřuju u nájemníků. Tak to tu chodí. Bez výjimky.“

„Takže když někdo přišel za slečnou Stanfordovou…“

„Přesně tak.“

„… v Den obětí války…“ asne.

„… musel s vámi mluvit.“

„Vždyť vám to povidám,“ řekl vrátný, „ne?“

„A jak se tedy dostal k ní do bytu?“ zeptala se Eileen.

„Netuším,“ odpověděl vrátný.

Je tu nějaký služební vchod?“

Jo, služební vchod tu je.“

„Kde?“

„Z druhý strany. Na Jedenáctý ulici. Ale člověk, co chce něco při-nýst, musí nejdřív zavolat nájemníkovi, stejně jako já. Než pustí někoho nebo něco nahoru. Takže si klidně můžete ušetřit cestu.“

Jsou na střeše nějaké dveře?“ zeptal se Wil is.

„Jasně že jsou na střeše dveře.“

Jsou zamčené?“

„Furt.“

„Nevadilo by vám, kdybychom se tam mrkli?“

Vrátný se na ně podíval, načež zavrtěl hlavou, jako kdyby chtěl říct, že komu není rady, tomu není pomoci.

„Zavolám správce, on vás tam odvede,“ řekl a zvedl sluchátko telefonu na stěně.

SPRÁVCE DOMU se tvářil překvapeně.

„Ten zámek nejspíš někdo urazil,“ prohlásil, když si prohlížel dveře na střechu.

„Vypadá to tak, co?“ řekl Wil is.

„No.“_

„Kdy jste tu byl naposledy?“

„Ani nevim.“

„Zkuste si vzpomenout,“ vyzvala ho Eileen.

„Někdy minulej tejden. Tekla vodní nádrž. Musel jsem přivýst instalatéra.“

„Který den to asi tak bylo?“

„Nejspíš pátek. Nemoh jsem sehnat instalatéra, protože před náma byl prodlouženej víkend. No, vona je to vždycky fuška. Instalatéři jsou tak trochu primadony, víte? Chápete to? Chlápci, který opravu-jou hajzly!“

Eileen už měla připravený kapesní diář.

„Takže to byl pátek, osmadavacátého května, je to tak?“ zeptala se. „Když jste tu byl naposled?“

„Asi to tak bude,“ připustil a naklonil se, aby viděl do kalendáře v její ruce.

„A tehdy byl zámek ještě v pořádku?“ zeptal se Wil is.

„Otevřel jsem si klíčem,“ řekl správce.

„Byl tu od té doby někdo?“

„Co já vím, tak nebyl.“

„Tak se podívejme, co je na druhé straně,“ řekla Eileen.

Na zemi u dveří ležela klika. Správce zasunul do hranatého otvoru ve dveřích šroubovák, naklonil jej a otevřel. Vyšli na střechu.

Bývaly chvíle, kdy vám tohle město dokázalo vzít dech.

Ten den bylo slunečno a jasno. Po čistě modré obloze pluly chomáče bělostných oblaků. V tuhle denní

dobu se paprsky slunce třpytily na šedozelené hladině řeky Harb nedaleko odtud jako tančící stříbrné

jiskřičky. Vítr byl dostatečně silný, aby povzbudil městské námořníky k plavbě; po řece klouzalo přes deset člunů, jejichž zářivé plachty se nadouvaly na slunci. Nevýrazná silueta města ve vedlejším státě za řekou působila dojmem, že prodlévá v rozumném bezpečí své vlastní strohé krásy. Napravo od nich se střechy domů táhly daleko až k řece Dix.

„Ten dům vedle má vrátného?“ zeptala se Eileen.

„Pochybuju,“ odpověděl správce.

„Takže se mohl dostat na střechu ze sousedního domu,“ řekl Wil is.

„Moh, když na to přišlo,“ připustil správce.

„Mohl sem přeskočit.“

Jestli chtěl provýst nějakou lumpárnu, tak jo.“

Otočili se ke dveřím.

Někdo si dal práci, aby dveře odemkl. Nejprve odmontoval kliku a pak se dostal do zámku zevnitř.

„Na těchhle dveřích není žádný alarm?“ zeptal se Wil is.

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou správce.

„S tím byste měl něco udělat,“ doporučil mu Wil is.

Proč? divila se Eileen. Není na to trochu pozdě?

Správce myslel na totéž.

„Můžeme se jít ještě jednou podívat do toho bytu?“ zeptala se Eileen.

TENTOKRÁT SE SOUSTŘEDILI na dveře a zámek. A tentokrát, protože je hledali, objevili nepatrné stopy

po páčidle. Konečně zjistili, jak se dostal dovnitř. Z vedlejšího domu přeskočil na střechu, vypáčil zámek na dveřích a stejným způsobem se dostal do bytu Glorie Stanfordové. Čekal na ni, když ten den přišla domů. Balistická expertiza potvrdila, že měl na pistoli tlumič. Nikdo tedy neslyšel výstřely, nikdo nestrhl poplach. Dům opustil stejnou cestou, kudy se dostal dovnitř. Pravděpodobně ano. Nikdo mu nekladl odpor.

Poděkovali správci za čas, který jim věnoval, a odešli z domu číslo 1113 na Silvermine Oval.

„Chceš se ještě mrknout vedle?“ zeptal se Wil is.

„Pochybuju, že ho někdo viděl přicházet nebo odcházet,“ řekla. „Ale jestli chceš obejít partaje, jdu s tebou.“

„Kvůli závěrům,“ dodal.

„To slovo přímo nesnáším,“ řekla. „Závěr.“

Já taky.“

„To je právnickej termín.“

„Právníky taky nemůžu vystát,“ řekl Wil is.

„Ani mi nemluv.“

Když vyšli na ulici, bylo skoro půl čtvrté. Měli před koncem služby.

„Tak co?“

Jdeme na to,“ řekl. „Ať má šéf iadost.“

TŘETÍ A POSLEDNÍ VZKAZ Hluchého toho dne byl poměrně výmluvný:

Ano, polechtali bychom se v nosech ostřicí, až by krvácely, a krví si pomazali šat a přísahali, zeje to krev pravých mužů.

„Co vůbec je, ta ostřice?“ zeptal se Parker.

„Nějakej druh trávy, co roste v Angli ,“ vysvětloval Genero.

Jak to víš?“

„Používám selskej rozum. Jestli je to citát ze Shakespeara, tak to musí bejt Anglie.“

„Tohle ani nevypadá jako od Shakespeara,“ řekl Hawes. „To je pravda. Není to ani poezie.“

„Shakespeare psal i prózu,“ poznamenal Carel a.

„A tentokrát je v tom poselství,“ řekl Kling, „ať je to próza nebo jánevímco.“

„Co je to próza?“ zeptal se Genero.

Jaký poselství?“ zajímal se Hawes.

„Že je to všechno jenom jako. Hraje si s náma na schovávanou. Je to nactiutrhání otrávené kopí. Zase si vymejšlí.“

Jako vždycky.“

„A polechtali bychom se v nosech ostřicí…“

„To musí bejt dost ostrá tráva, nemyslíš? Ta ostřice?“

„… a krví bychom si pomazali šat… aby to vypadalo, že máme zranění z boje. To nám chce říct. Zeje to

všechno jenom jako. Vede nás někam, ale sám jde úplně jinam.“

„Tak proč nám posílá tyhle nesmysly?“

„Protože je to zkurvenej parchant,“ řekl Carel a.

Dům VEDLE ČÍSLA 1113 na Silvermine Oval byla šestnáctipatrová budova s šesti byty v každém podlaží.

V půl šesté ten večer už Wil is a Eileen zaklepali na dveře sto dvou bytů a mluvili s devětaosm-desáti nájemníky, kteří byli doma a otevřeli jim. Když se zabývali Hluchým poprvé, získali jeho popis od vrátného jménem Joey. To však bylo dávno, poté, co střelil z brokovnice Carel u do ramene a několikrát ho přetáhl pažbou přes hlavu. Dalo se celkem logicky pochopit, proč bylo setkání s Hluchým pro Carel u velmi osobní záležitostí.

Je zhruba stejné vysokej ako já, pověděl tehdy Joey poručíkovi Byr-nesovi. Tak metr osmdesát dva,

osmdesát pět, a vážit může takovejch devadesát, pětadevadesát kilo. Je blonďák, má modrý oči a v

pravým uchu nosí naslouchadlo.

Právě tak ho teď popisovali nájemníkům. Neviděl někdo bělocha, který by tomuto popisu odpovídal, v

tomto domě či v okolí, někdy v Den obětí války?

Nikdo neviděl muže, který by odpovídal jeho popisu.

Ani v Den obětí války, ani jindy.

Když vyšli před dům, Wil is se zeptal: „Nechceš si zajít na něco k jídlu?“

Eileen se na něj podívala. „A pak třeba do kina?“ dodal. Chvilku váhala. „Jo,“ řekla nakonec. „Proč ne?“

TEN VEČER V ŠEST HODIN přinesly zprávy na stanici Channel Four překvapivou informaci.

Někdo se pokusil zabít jejich investigativní zpravodajku Honey Blairovou.

Hlasatel Avery Knowles tuto informaci nejprve oznámil pět minut po šesté po zprávě o rozsáhlém požáru v Calm’s Pointu, který založily dvě malé děti, když si hrály s petrolejovým vařičem, zatímco jejich matka v koloniálu na rohu seškrabávala čísla na losu.

„Ozbrojený útočník,“ řekl Avery, „se dnes pokusil zabít někoho, koho všichni naši diváci dobře znají. Na zprávu o této události se můžete pouze podívat nyní, na stanici Channel Four, kde vám ji přednese vlastními slovy Honey Blairová.“

Jenom hrstka poučených diváků věděla, že mohou-li tuto zprávu pouze vidět, přímo tady na stanici

Channel Four, mohou si ji také poslechnout. To však pravděpodobně nebyla Averyho vlastní slova, nýbrž slova některého ze zaměstnanců zpravodajské redakce, který si neuvědomil, že správně by věta měla znít: „Na zprávu o této události se můžete podívat nyní, pouze na stanici Channel Four.“

Na obrazovce se objevila Honey ve svém typickém postoji s nohama mírně rozkročenýma a v minisukni,

která byla vlastně také její neodmyslitelnou součástí, a řekla (nikoli vlastními slovy, třebaže vycházely z jejích vlastních úst): „Dnes dopoledne zhruba pět minut před jedenáctou hodinou před domem číslo pět set sedmdesát čtyři na Jefferson Avenue vypálil neznámý střelec minimálně deset ran na vůz televizní

stanice Channel Four, který mne vezl do studia. Netuším, proč střílel právě po mně, ale jestliže má

některý z našich diváků jakékoli informace týkající se střelby, zavolejte prosím buď na zvláštní číslo policie uvedené na spodní části obrazovky nebo na naše číslo, uvedené pod ním. A vám, pane Ostrostřelče, bych chtěla vzkázat jedno: nevím, co vás přimělo k tomu, že jste po mně střílel, ale já se budu své práci věnovat bez ohledu na vaše rozmary! Zapamatujte si to, vážený pane!“

Na obrazovce se objevili ostatní hlasatelé. Jedna z nich, Mil ie Andersonová, řekla: Jsme s tebou, Honey.

Vážení diváci, pokud máte jakoukoli informaci, zavolejte prosím na jedno z těchto telefonních čísel.“

Podívala se na Averyho a dodala: „To je strašné, Ave, viď?“ Avery souhlasně a s vážným výrazem na tváři přikývl. Mil ie se znovu obrátila na kameru. „V budově federálního soudu v centru města,“ pokračovala s další zprávou, „probíhal dnes odpoledne proces se dvěma ženami obviněnými z…“

Cotton Hawes vypnul televizi.

Přemýšlel, proč se Honey nezmínila o tom, že s ní byl ve voze. Nebo že se ho někdo snažil zabít, když vycházel z jejího domu ve středu ráno. Byl jenom obyčejný policajt, ale připadalo mu, že zamýšleným terčem měl být se vší pravděpodobností on a ne Honey Blairová.

Usoudil však, že to je prostě show business.

ElLEEN USOUDILA, že by se ho neměla ptát na Marilyn Hol isovou.

Wil is usoudil, že by se jí neměl ptát na Berta Klinga.

Při večeři si proto povídali o případu. Vlastně o dvou případech –jednom minulém a jednom současném.

O vraždě Glorie Stanfordové a špinavostech, které Hluchý pravděpodobně chystá na nejbližší dny.

Pracovali spolu už docela dlouho, od doby, kdy Eileen ještě působila u zvláštního oddělení, ale v civilu se setkali jenom jednou, když byli všichni čtyři – Wil is a Marilyn, Eileen a Kling – na večeři. Aby alespoň trochu zmírnili rozpaky, snažili se přijít na to, proč se Hluchý pomocí přesmyček přiznal k vraždě Glorie Stanfordové a proč je teď popichuje citáty ze Shakespeara, které by mohly, ale nemusely naznačovat zločin, který se chystá provést v budoucnosti.

„Proč zrovna my?“ divil se Wil is nahlas.

Já mám dojem, že to bude něco osobního,“ řekla Eileen. „Myslím, že má něco proti Steveovi.“

„Nebo proti každýmu z nás.“

„Možná. Ale proč? Co jsme mu provedli?“

„Štveme ho, protože mu vždycky zmaříme plány.“

„Mno,“ zavrtěla hlavou Eileen, „tím bych si zrovna nebyla tak jistá, Hale. My jsme mu vlastně nikdy žádný plány nezmařili.“

„Ak zmařili,“ namítl Wil is. „To slovo miluju. Zmařili.“

Já taky.“

„Myslíš, že mu je zmaříme tentokrát?“

S úsměvem zdůraznil to slovo. Eileen se líbilo, jak se usmívá.

Jak mu můžeme zmařit plány, když ani nevíme, co chystá?“ zeptala se.

„On nám to prozradí, neboj.“

„Myslíš?“

Jasně.“

Já nevím,“ řekla Eileen.

KDYŽ SE MELYSSA ten večer vrátila do bytu, ze všeho nejdřív ji požádal, aby se mu předvedla v

parukách.

Její přirozená barva vlasů – asi tak stejně přirozená jako přeliv od Miss Clairol – se jmenovala Jarní med“

a byl to jemný odstín blond, který se jí podle jejího soudu hodil k čokoládově hnědým očím. Na Sakonsett Street – domnívala se, že název té ulice pocházel od amerických Indiánů, kteří kdysi na ostrově žili – našla obchod s parukami, který se jmenoval Ráj vlasů, kde měli takzvaný „pozdně jarní“ výprodej.

Výprodeje probíhaly po celém městě a nikdo jí nedokázal vysvětlit, že to nijak nesouvisí s tou podělanou ekonomikou. Koupila si dvě paruky – no nekupte to, za takové ceny! –jednu rudou s tupírovaným účesem, jaký nosila, když měla vlastní vlasy, a druhou černou, zastřiženou na mikádo. K hnědým očim jí šla jako kdyby měla vlastní vlasy. Každá stála necelou stovku i s daní.

„Pěkný,“ řekl. „Vůbec bych tě nepoznal.“

„To má bej poklona?“ zeptala se.

Spala už s chlapy, kteří po ní chtěli, aby si vzala paruku, a pak si někteří z těch protivů stěžovali, že závěsy barevně neladí s kobercem, hledali sebemenší záminku, aby ji mohli peskovat.

Doufala, že to nebude ten případ.

S parukami a podobně.

„MUSÍM TÉ UPOZORNIT,“ řekl Wil is, „že tohle jenom potvrzuje moji teori , že bys nikdy neměla chodit na film, ke kterýmu napsal scénář sám režisér.“

Právě vyšli z kina do vlahého večera a kráčeli po ulici. Většina obchodů už měla zavřeno.

„Mně se to docela líbilo,“ opáčila Eileen.

„Fakt? I když nám zatajili skutečnosti, který jsme měli vědět? Myslím jako k tomu, abysme vyřešili ten zločin?“

Jsi policajt. To dá rozum, že by ses po něčem takovým pídil.“

„Ty jsi taky policajt. Nemyslíš, že nám měl ukázat nějaký stopy?“

„Mně zajímal spíš ten osobní příběh. To ženy vždycky láká víc.“

„To ti ani nevadí, že před tebou zatajil důkazy?“

Jenom když to dělá Hluchý.“

„Tohle bylo horší, než co dělá Hluchý. Ten hraje aspoň na férov-ku. Poskytuje nám všechno, co

potřebujeme…“

„To jen doufáme.“

„… a jestli jsme moc natvrdlý, abysme z toho něco vyvodili, tak máme holt smůlu.“

„Nechceš si ještě skočit na kafe?“ zeptala se.

„Chci,“ odpověděl Wil is, který však jenom sbíral síly.

Cestou po ulici ke kavárně na rohu, zatímco si objednávali a dokonce i potom, co byli obslouženi, bez ustání vykládal o tom, že spousta filmů, které poslední dobou viděl, se tak či onak tváří jako detektivky, ale on jako policajt, který doopravdy vyšetřuje zločiny, by režiséry těch slátanin nejradši odstřelil.

„Hm,“ zamumlala Eileen. Jaký filmy myslíš, třeba?“

„Všechny, který ‚režíroval a napsal scénář* jeden a ten samej člověk.“

„Tebe to vážně štve, co?“

„Ale ne, já jenom… jen si to přeber sama. Většina spisovatelů neumí režírovat, ne? A většina režisérů zase neumí psát. Když někde dávaj film, kterej napsal a režíroval stejnej člověk, zdaleka se mu vyhni!“

„Nepřeháníš?“

„Nepřehánim. Když to napsala nebo režírovala jedna osoba, ať chlap nebo ženská, tak se to dá považovat za.plánované spiknutí‘,.napomáhání k trestnému činu‘ nebo.maření vyšetřování‘, což jsou všechno samy o sobě dost vážný zločiny.“

„Panebože, takový zaujetí!“ zvolala Eileen.

„To prostě není fér,“ řekl, sklonil hlavu a stydlivě se usmál, jako kdyby na sebe vyzradil něco, co mělo zůstat utajené. Znovu měla sto chutí natáhnout se přes stůl a vzít ho za ruku.

Když vyšli před kavárnu, vydali se každý svou cestou. Vždyť to přece nebyla opravdová schůzka. Dva

policajti si jenom vyšli na večeři, pak do kina, dali si kávu a trochu probrali některé nešvary současné kinematografie.

Nezeptala se ho na Marilyn Hol isovou.

On se jí pro změnu nezeptal na Berta Klinga.

A druhý den šli zase do práce.

„Od ZÍTŘEJŠÍHO RÁNA,“ řekl Hluchý, „budou každý den kromě neděle na sedmaosmdesátý revír

doručovány dopisy.“

„Proč ne v neděli?“ zeptala se Melyssa.

„Protože i Bůh v neděli odpočíval.“

,Aha, chápu. A co v těch dopisech bude?“

„To nemusíš vědět.“

„Říkáš od zítřka?“

„Ano. Až do příští soboty.“

„To znamená… kolikátýho je dneska?“

„Čtvrtýho.“ Podíval se na hodinky. „Už je skoro půlnoc. Brzy bude pátýho.“

„To znamená, že poslední dopisy dostanou dvanáctýho června.“

„Správně.“

„A ten den se chystáš udělat tu věc? Dvanáctýho června?“

Jo.“

„A co to vlastně bude?“

„To tě nemusí zajímat.“

„Tak proč mi tohle všechno vykládáš?“

„Protože ty dopisy budeš doručovat ty.“

„Ne. Já mám chodit na policii? To mě ani nenapadne!“

„Ne ty osobně,“ vysvědoval trpělivě. „Budeš si muset najít lidi, kteří je za tebe doručí.“

„Ale to stejně budu mít na triku já. Něco takovýho bych v životě nemohla udělat. Proč bych to měla dělat?“

„Protože ti za to dám pětatřicet tisíc dolarů.“

„Vážně?“

„Vážně. Pět tisíc dolarů denně na zítřek a dalších šest dnů příští tejden.“

„Jů!“ zvolala.

„To by mělo stačit, aby sis koupila lidi, který na to potřebuješ, ne?“

„To by mělo.“

„A předpokládám, že ti ještě zbyde za tvojí námahu.“

„To taky předpokládám.“

„Mohla by sis taky koupit nějaký pěkný spodní prádlo.“

„To bych určitě mohla.“

„Nebo něco jinýho.“

Jo, nebo něco jinýho.“

,A bude toho ještě víc, Lyssie. V tomhle půjde o sedmicifernou částku.“

Vzpomněla si, že z bezpečnostní schránky pro něj vybrala milion osm set tisíc. Měl tím na mysli

sedmicifernou částku navíc? Má se ho zeptat? Proč ne?

„Navíc k těm prachům, co už máš?“ zeptala se. „K těm z banky?“

„Přesně tak, navíc.“

„Sedmiciferná částka, to znamená minimálně další milion, ne?“

„Minimálně,“ odpověděl.

„Co bys řekla dovolený v Tortole?“ zeptal se. „Až to bude za náma?“

„Dovolená v Tortole by mohla bejt fajn,“ řekla, „ale…“

„Už jsem rezervoval letenky,“ řekl. „Letíme v neděli třináctýho června v půl desátý ráno. Není to paráda?“

„Zdaleka ne taková paráda jako podíl ze sedmiciferný částky.“

Pobaveně se usmál. „Člověk asi nemůže bejt dost bohatej nebo hubenej,“ řekl, ještě pořád s úsměvem.

„To je pravda.“

„Víš, kdo to řekl, Lyssie?“

„Ne, kdo?“

„Vévodkyně z Windsoru.“

„Kdo to je?“

Jeden král se kvůli ní vzdal království.“

„Musela bejt krásná.“

„Zdaleka ne tak krásná jako ty.“

Melyssu napadlo, jestli jí chce naznačit, že by se kvůli ní klidně vzdal království. Třeba by se s ní rozdělil o tu sedmicifernou částku, co se o ní zrovna zmínil? Nezeptala se na to. Hraj s kartama, který máš v ruce, řekla si v duchu. Zatím byla o sto tisíc bohatší než předtím, co ho sbalila v tom hotelovým baru. Nebo naopak. Nemluvě o tom sobolím kožichu a norkový štole.

„Myslíš, že dokážeš ty dopisy doručit tak, jak je potřeba?“

„Myslím, že jo,“ odpověděla. „Ale… ehm… co ty lidi, který si najmu, aby je za mě doručili?“

„Co je s nima?“

„Budou vědět, jak vypadám, ne? Popíšou policii, jak vypadám.“

„Od toho tu máme ty paruky,“ řekl.

„A kolik z toho budu mít já?“ zeptala se. „Nesmíš bejt tak nenasytná, děvenko,“ řekl. Proč? pomyslela si. A neříkej mi děvenko, dodala v duchu. Nahlas se to neodvážila říct.

MELYSSA SI UVĚDOMILA, že je zvyklá to dělat, akorát naopak. Totiž smlouvat cenu. Kunčaft obvykle

řekl: „Dvě stovky za noc,“ a ona: „Pět stovek.“ On na to: „Tři,“ a ona: „Čtyři.“ Nakonec se shodli na tři sta padesáti a oba byli spokojení – zvlášť ona, když usnul po prvním čísle.

Bylo sobotní ráno, pátý červnový den. Velmi časné sobotní ráno.

Než odešla, Adam jí dal pět tisíc ve stodolarových bankovkách. Pět tisíc dolarů! Což mimochodem nebylo moc, když jste je rozdělili na pouhých padesát stodolarovek.

„To je tvůj nejvyšší limit na den,“ řekl jí. „Když seženeš lidi za míň, zbytek je tvůj a můžeš si koupit to spodní prádlo, co jsme o něm mluvili.“

Měla lepší nápad, co by si mohla koupit za zbytek peněz, ale nejprve potřebovala koupit, co potřebovala k tomu, aby tuhle práci vůbec zvládla.

Soudila, a správně, jak se ukázalo, že nebylo moc lidí, kteří byli ochotní odnést dopis na policii. Ještě pořád byla v živé paměti panika, kterou vyvolal nález antraxu. Všechno mohlo být jinak, kdyby ti chytráci ve Washingtonu – někteří z nich by se měli setkat s Adamem, aby viděli člověka, kterému to opravdu pálí – věděli, co s tím, a nebyli tak připosraní strachy. První tři muži, které oslovila, odpověděli bez rozmýšlení:

„Seš padlá na hlavu?“ A to jim nabídla dvě stě dolarů jenom za to, když donesou pitoměj dopis na policejní stanici a předají ho seržantovi v recepci!

Další osobu oslovila v kavárně na Jefferson Avenue. Bylo šest ráno, a holka, která seděla u baru a pila kafe, tam byla pracovně, to Melyssa neomylně hned poznala. Černá holka s vlasy zářivými jako mosaz a nehty nalakovanými odstínem purpurové, jaký používají servírky v Oklahomě. Vypadala dost strhaně,

pravděpodobně za sebou měla pernou noc. Melyssa začala potichu, nechtěla ji odradit, a navíc věděla jak jí takhle po ránu asi je. Jak se ukázalo, holka měla hroznou kocovinu a myslela si, že Melyssa má zájem o sex. Odpověděla, že jí to bude stát dvě stovky.

Melyssa se jí snažila vysvětlit, že nechce sex, ale potřebovala by doručit dopis na policii. Ukázala jí obálku, adresovanou detektivu Stephenu Louisi Carel ovi. Melyssa řekla holce, že s ním chodí. Předešlý večer se ale pohádali a ona by to chtěla dát dohromady. „Ty seš šlapka jako já,“ odvětila holka, „jestli je tvůj kluk polda, tak já jsem anglická královna.“

Melyssy se trochu dotklo, že ji neznámá holka hned prokoukla.

Po třech dalších neúspěšných pokusech si vzpomněla, co jí matka říkávala, když byla malá: lidi dělají zoufalé věci. Potřebovala někoho, kdo by zoufale potřeboval ten dopis odnést. Jeden okamžik – protože už bylo sedm a ona sama začínala být trochu zoufalá – ji napadlo, že by dopis mohla doručit osobně.

Pověděla by policajtům, že nějaký chlap s naslouchadlem jí dal devět set dolarů, aby ho doručila, ukázala by jim těch devět stovek a pověděla by jim, že pracuje po nocích v Burger Kingu a ten člověk ji oslovil přes pult a požádal ji, aby doručila ten dopis. Nevěděla, co byl zač nebo co je v té obálce. Jestli by mohli být od té dobroty a nechat ji jít domů, protože matka už si bude dělat starosti, proč ještě není doma, když jí směna končí v osm ráno.

Pak si to ale rozmyslela.

Když v ní poznala prostitutku ta holka z kavárny, policajti by ji prohlédli hned.

Vážně bylo tak snadno vidět, co je zač?

Za peníze, které jí ten den zbydou, si možná koupí nové šaty.

Ve čtvrt na osm to ráno se vypravila taxíkem do čtvrti plné laciných hotelů, přístřeší pro bezdomovce, barů a elektrárenských rozvaděčů. Jakmile vystoupila, narazila na nějakého alkoholika, který řekl, že ten dopis za padesát babek doručí. Vydala se taxíkem zpátky do města, tentokrát s tím násoskou sedícím vedle ní na zadním sedadle. Páchnul močí a co chvíli říhal výpary alkoholu. Pět minut po osmé ho vysadila tři bloky od policejní stanice s dopisem v jedné z kapes umo-lousaného saka, a ukázala mu, kudy má jít.

Pověděla mu, že se bude dívat, takže by měl splnit, za co dostal zaplaceno. Chlap přísahal na smrt své matky.

Melyssa předpokládala, že ho zastaví v okamžiku, kdy stoupne na první schod před stanicí, a měla

pravdu.

Proto si vlastně koupila ty paruky, ne?

Její nedůtklivý synáček zlomil šípy, luky, a přísahá, že nechce střílet, leda honit sluky.

To stálo v prvním dopise.

„‚Nechce střílet, leda honit sluky,‘“ řekl Meyer. „Chce nám naznačit, že už nikoho nezastřelí. Glorie Stanfordová byla poslední.“

„Pokud nemá v úmyslu použít luk a šíp“ poznamenal Wil is.

„Nebo oštěp,“ dodal Kling.

„Nebo honit ptáky,“ zavrčel Parker nevrle.

„Viděli jste ten film, ke kterýmu napsal scénář Hitchcock?“ zeptal se Genero.

„Ten nenapsal Hitchcock,“ opravil ho Kling.

„A kdo tedy?“

„Nějaká Dafné.“

Carel a seděl znovu u počítače a psal úryvek verše do okénka na webové stránce nazvané RhymeZone

Shakespeare Search. Parker se nechápavě díval na dopis.

„Co s tím má společnýho Hitchcock, kurva?“ zeptal se.

„Ptáky.“

„Bouře,“ oznámil Carel a. „Jednání čtvrté, scéna první.“

Kapitán John Marshal Frick měl odejít do důchodu před deseti lety, ale s oblibou si říkával, že 87. revír se bez něj neobejde. Byrnes ho považoval za starého prďolu. Někteří muži Frickova věku – šedesátiletí, pětašedesátiletí – byli mladí duchem, nosili se jako mnohem mladší muži, hovořili jako mnohem mladší

muži, dokonce vypadali mnohem mladší než ve skutečnosti byli. John Marshal Frick k nim však nepatřil.

Frick byl z oné kategorie starších mužů, kteří se považovali za „starší občany“, kteří už neměli co na práci než si každý den posílat e-mailem oplzlé vtipy. Mužů, kteří odešli ze života příliš brzy – třebaže Frick byl starý už v padesáti a měl odejít do důchodu už tehdy.

Jak se jmenujete,“ zeptal se alkoholika.

„Freddie.“

Jak dál, Freddie?“

„Freddie Apostolo. To znamená Béďa Apoštol.“

„Popíjel jste dnes, Freddie?“

„Trochu. Piju trochu každej den.“

„Proč jste napsal ten dopis, Freddie?“

Já ho nenapsal.“

Byrnes se podíval na šéfa. Snad si kapitán nemyslí, že si tenhle starý násoska stáhl citát od Shakespeara z internetu a osobně ho doručil na okrsek? Vážně věří tomu, že tenhle umolousaný starý pobuda páchnoucí potem, močí a sladkým vínem je onen nechvalně známý Hluchý, který zastřelil Glorii

Stanfordovou a dosud jim doručil všechny ty provokující vzkazy, jejichž cílem je rozzuřit a… ehm…

otrávit? Vždyž nemá ani naslouchadlo!

„Tak kdo to tedy napsal, Freddie?“

Jak to mám vědět?“

„Odkud to máte?“

„Od jedny holky.“

Jaké holky?“

„Takový fešandy s černýma vlasama.“

Byrnes skoro řekl, Nepovídejte?

Jak se jmenuje?“

„To já nevim.“

„Prostě vám dala tuhle obálku…“

„Ne.“

„… je to tak? Dala vám…“

„Ne.“

„Tak co tedy?“

„Dala mi padesát dolarů, abych ten dopis doručil. Povídala, abych ho dones seržantovi, co má službu v recepci. To jsem chtěl taky udělat, ale vy ste mě zastavili u vchodu. Já jsem hrával na klavír, víte?“

„Nepovídejte?“

„No jo, tak jsem taky začal chlastat. Všimli jste si, že na klavíru vždycky stojí nějaký pití? Pití a cigáro.

Naštěstí jsem nedostal rakovinu hrtanu. Když hrajete na klavír, furt chlastáte a hulíte. Mám dojem, že jsem trochu přebral, co?“

„Nejspíš. Kde jste se setkal s tou záhadnou černovlasou dámou?“

„Vona nebyla vůbec záhadná. Přišla ke mně nedaleko útulku v Temple Street a zeptala se, jestli si chci vydělat padesát dolarů. Tak jsem řek, že chci.“

„Kdo by nechtěl?“ řekl Frick.

„No vidíte. Můžete mi teda povědět, co jsem proved špatnýho?“

„Řekla vám, jak se jmenuje?“

„Ne. Já jí taky neřek, jak se jmenuju.“

Jak jste se dostal z Temple Street až sem?“

Jeli jsme taxíkem. Vysadila mě na Čtvrtý, že se přej bude dívat. Věřil jsem jí.“

„Pročpak?“

„Vypadala, že bych měl udělat, co řekla.“

„Podle čeho jste tak soudil?“

„Podle jejích očí. Měla v nich takovej zvláštní pohled.“

Jakou barvu očí měla?“ zeptal se Frick.

„Hnědou,“ odpověděl Freddie.

Jak byla vysoká?“

„Takovej metr sedmdesát.“

„Běloška?“

Jo.“ Freddie se odmlčel. Její oči říkaly, že mě oddělá, když bude muset.“

Byrnes se znovu podíval na kapitána.

„Fajn, běžte domů,“ řekl Frick Freddiemu. „Domů?“ řekl Freddie.

DÍVALA SE Z PARKU PRES ULICI. Alkoholika, kterého si najala, uniformovaný policajt nejprve zastavil na schodech a vzápětí ho odvedl dovnitř. To však bylo v pořádku, protože věděla, že dopis bude tak či onak doručen. Bylo jí celkem jedno, jestli pak toho váguse zavřou nebo pověsí za palce u nohou na kandelábr.

Bylo jí teď jasné, že policista zastaví každého, koho si najme k doručení zbývajících dopisů, ale z toho si taky žádnou hlavu nedělala. Dopisy se bezpečně dostanou na okrsek, policajti si je přečtou, poslíčci se budou bránit: Já to sem jen doručil!“ a tím to zhasne. V tomhle městě musí žít aspoň dva miliony holek s černými vlasy po ramena a ofinou. Nebo natupírovanými zrzavými vlasy, když na to přijde. No, těch zrzek bude možná jen milion.

Problém byl v tom, že musela ten den sehnat ještě dva lidi a bůhví kolik bude potřebovat na každý den příští týden od pondělka do soboty dvanáctého června, kdy měl Adam v plánu udělat tu věc, o které jí jinak nic nepověděl. Měla to být nějaká ztřeštěnost? Husar-ský kousek? Rošťárna, kanadský žertík nebo co – prostě to, co mu vynese sedmicifernou částku. Muselo mu to strašně pálit, když dokázal vymyslet takovou věc. Občas si přála být chytřejší než on.

Byla ovšem dost chytrá, aby věděla, že nemůže pořád pendlovat mezi centrem a policejní stanicí, aby si zajistila nové poslíčky. To by bylo vyčerpávající a strašně zdlouhavé. Nechtělo se jí s nikým dělit o těch pětatřicet tisíc, které jí Adam za tím účelem poskytl, ale bylo jí jasné, že bude potřebovat nějakého prostředníka. A jediný prostředník, který ji napadl, byl její první pasák, pro kterého pracovala, když před pěti lety přijela do tohohle prohnilého města.

AMBROSE CARTER byl černoch, který dělal pasáka dvanácti prostitutkám, z toho čtyřem bílým. Byl

nesmírně šťastný, když znovu spatřil malou Melu Sammaroneovou, protože usoudil, že by pro něj mohla

zase pracovat. Jak se ovšem ukázalo, chtěla po něm, aby on pracoval pro ni.

„Hele, moment, počkej, ať si to srovnám,“ řekl a zatvářil se nechápavě. Popravdě řečeno mu nikdy v

životě nebylo nic záhadou. Na to byl příliš mazaný.

Seděli v jednom baru v části Diamondbacku zvaném Vyhlídka, což bylo výstižné označení, protože policie tu měla hezky pod dohledem alespoň část kšeftů s drogami a prostituci. Ambrose pil Jacka Dani-else a colu. Melyssa si dala colu bez bourbonu. Obě paruky, které si koupila, měla v kabelce. Ve své víceméně přirozené podobě byla podobně blond, šik a přitažlivá jako mladá Meg Ryanová. Ambrose litoval, že už ji nezastupuje. Nepovažoval se totiž za pasáka, ale za agenta, jakého mají třeba umělci.

Ještě pořád pro něj byla holkou, která utekla. Zčásti proto, že se mu nepodařilo vyvolat v ní hlubší zájem o nějakou návykovou látku, na to byla přeci jen chytrá, ale hlavně proto, že si během pěti let našetřila neuvěřitelných pětapadesát tisíc, které mu nabídla výměnou za svobodu. Když nad tím uvažoval, došlo mu, že nemá její pas ani žádnej průkaz, a pětapadesát táců za to stálo, člověk nikdy neví, jak rychle tyhle holky zestárnou a ztratí pro něj cenu. Tak jí tehdy řekl, Sbohem, lásko, a políbil ji na rozloučenou.

Jenomže ona je tu znovu. A chce po něm, aby ji zastupoval, tentokrát trochu jinak.

„Ty po mně tedy chceš, abych sehnal bůhví kolik lidí, který budeš potřebovat v příštích bůhví kolika

dnech…“

„Přesně tak.“

„… nejdřív s nima dal řeč, abys věděla, jestli budou ochotný zajít k policajtům…“

Jo, Ame.“

„… a pak je poslat za tebou, abys jim mohla zaplatit sto babek za to, že donesli nějakou obálku, vlastně jednotlivý obálky…“

Jo, jednotlivý obálky.“

„… na tuhle policejní stanici, bůhvíjaká to vlastně je.“

„Tak je to.“

„A co z toho budu mít já, že sem tak smělej? Co dostanu za to, že ti ty lidi seženu?“

„Dneska tisícovku a od pondělka každej den taky tisícovku.“

„Dokdy?“

„Poslední bude příští sobotu.“

„To dělá celkem sedm táců.“

„Správně, sedm.“

Carter se nad tím zamyslel.

Jak poznám, že z toho nebudu mít nějakej průser?“ zeptal se. „Až ty lidi přijdou k policajtům, někdo je tam určitě odchytí, Mel.“

Já vím. Oni řeknou policajtům, že dostali zaplaceno ode mě. Ty budeš z obliga. Já jim zaplatím, mně

popíšou.“

„Tobě nevadí, že o tobě budou mluvit?“

„Vůbec.“

Carter se znovu zamyslel.

„Co kdybysme to zaokrouhlili na desítku?“

„Máš ji mít,“ řekla. „Dneska budu potřebovat dva lidi. Povím ti, kam za mnou můžou přijít.“

„Chlapy nebo ženský? Nebo je to jedno?“

Jak chceš,“ odpověděla Melyssa. „Ale žádnou z tvých šlapek bych radši neposílala…“

„Vypadám snad jako debil, Mel?“ zeptal se.

„Něco takovýho by o tobě nemoh nikdo říct, Ame,“ odvětila s úsměvem.

Jak dostanu zaplaceno?“ zeptal se.

„Hned teď dostaneš tři tisíce,“ řekla. „V pondělí ráno dva a pak každej den po jednom až do dvanáctýho.“

„Tak moc mi věříš?“

„Nemám důvod ti nevěřit, Ame.“

„A kdy to propukne?“ zeptal se. „Dvanáctýho? Ať je to cokoliv?“

„Vypadám snad jako kráva, Ame?“ zeptala se.

To SOBOTNÍ RÁNO přišel do redakce televizního kanálu Channel Four News dopis, adresovaný slečně

Honey Blairové. Stálo v něm:

DRAHA HONEY:

OMLOUVÁM SE, ALE NETUŠIL JSEM, ŽE JSI

V TOM AUTE.

Podpis chyběl.

DALŠÍ DOPIS HLUCHÉHO doručil na 87. revír krátce po poledni tentýž den muž, který po důkladném

výslechu připustil, že mu za jeho doručení jistá půvabná žena se zrzavými vlasy zaplatila sto dolarů. Než se s ní setkal v baru jménem Lucky Diamond na rohu Lewis Street a Deváté Avenue, v životě se s ní neviděl. Znamenalo to, že mu ty peníze vezmou? „To je Macbeth“ prohlásil Genero.

Zít nebo nežít – to je, oč tu běží: zda je to ducha důstojnější snášet střely a šípy rozkacené sudby, či proti moři běd se chopit zbraně a skoncovat je vzpourou?*

Dokonce i Parker věděl, že ten úryvek rozhodně není z Macbetha.

„Blbost, to je z Romea a Julie,“‚ řekl.

Eileen byla přesvědčená, že citát na poručíkově stole není z Romea a Julie. Tu hru znala prakticky

zpaměti, nebo aspoň filmovou verzi Baze Luhrmanna, kterou viděla sedmkrát, když přišla do kin.

Zamilovala se tehdy do Leonarda di Capria, který jí však teď připadal poněkud obtloustlý a ve středních letech. V žádném případě to ale nebyl Romeo a Julie.

Carel a věděl, že citát je z Hamleta, protože v mládí hrával vousatého, náležitě dramatického Claudia coby partnera Gertrudy v podání nesmírně zaftig Sarah Gelbové. Sarah se až příliš vážně ztotožnila s oidipovskou teorií o Hamletově vztahu k matce a vášnivě

Wil iam Shakespeare, Hamlet, Výbor z dramat, Naše vojsko, Praha, 1957, přel. E. A. Saudek líbala

dvacetiletého Aarona Epsteina během slavné scény v královnině komnatě. „Co se stalo, matko?“ praví

mladý princ. „Co jsem ti provedla, žes po mně tak nerudně vyjel svým nabroušeným jazykem? chtěla

vědět mladá Sarah v alžbětinských šatech s hlubokým výstřihem, odhalujícím její nestydatě vystavená

ňadra, a s korunou roztomile šikmo posazenou na zrzavých kudrnách.

Po večírku u příležitosti premiéry Sarah předváděla tutéž líbaci akrobacii s Carel ou na zadním sedadle automobilu jeho otce, coz vedlo k poněkud zamžené mezihře, kterou narušili dva uniformovaní policisté projíždějící kolem v hlídkovém voze. Svítilnami si posvítili do obou stažených zadních okének a nemile překvapili mladé milence, když byli právě v nejlepším. Sarah si honem vytahovala kalhotky a Carel a si zapínal poklopec, což byl zážitek, který přispěl k tomu, že hodně dlouho nesnášel všechny policisty.

Hamleta by však nikdy nezapomněl, to v žádném případě, a tenhle citát pocházel nadevší pochybnost

právě z téhle hry.

Hal Wil is uvažoval, proč se Hluchý – pokud citát z Hamleta skutečně poslal on – rozhodl poslat jim ono nudné sobotní dopoledne pravděpodobně nejslavnější divadelní monolog. Měl snad pocit, že jim poskytl dostatek informací o oštěpech a podobných věcech, a byl připraven přejít k dalšímu tématu? O jaké téma v tom případě asi tak půjde?

Vzkaz byl nepochybně vytvořený na počítači, vytištěný na stejném kvalitním papíře, jaký použil posledně.

„Proč Hamleti? divil se Wil is.

„Proč MacbethT trval na svém Genero.

„Že by se zase něco dělo v Grover Parku?“ poznamenal Brown. „Jako ta jeho rošťárna posledně? Co když

se něco chystá v Pastvišti?

„Kdy začíná Shakespeare v Green?“ zeptala se Eileen. „Někdy tenhle měsíc?“

„Kolem patnáctýho?“

Já mám dojem, že pozdějc.“

„Ale i když je Shakespeare v Green…“

„Přesně,“ poznamenala Eileen.

„… stejně by to byla hovadina.“

„Nikdy nám neprozradí, co má opravdu za lubem.“

„Tak ten dopis zahoď,“ navrhl Parker a pokrčil rameny.

„Musí nám tím přece něco říct,“ uvažoval Carel a.

„I když nás to může zmást?“

„Poezie,“ řekl Brown a zavrtěl hlavou.

„A k tomu z pera samotnýho Mistra Shakespeara.“

„A k tomu MacbethT dodal souhlasně Genero.

MELYSSA SI SPOČÍTALA, že z pětatřiceti tisíc, které Adam vyčlenil na provozní výlohy, Carter dostane

deset a různí poslíčci ji přijdou na další, dejme tomu dva nebo tři, podle toho, na kolik každý z nich usmlouvá základní nabídku ve výši sto dolarů. To by znamenalo, že její čistý zisk bude zhruba dvacet tisíc.

Carterovi už dala tři tisíce jako zálohu za jeho práci a poslíčkovi, který nesl dopis v poledne, vyplatila stovku. Dívka, kterou Ame poslal na čtvrtou hodinu, působila tak upraveně a nevinně, že jí Melyssa dala dvě stovky, nechápala, jak mohl v Diamondbacku najít někoho, kdo vypadal jako vysokoškolačka. Z pěti tisíc, které ráno dostala od Adama, jí zbylo šestnáct set dolarů, protože musela platit také taxíky, pití, kafe a podobně, zatímco čekala na poslíčky nejprve v Lucky Dia-mondu a posléze v baru hotelu Majestic, což byla dvě různá místa, která zvolila pro jejich schůzky.

Mohla vzít těch šestnáct set dolarů a něco si koupit, mimo jiné i to spodní prádlo, co o něm mluvil Adam, ale nakonec usoudila, že mnohem výhodnější investicí bude dárek pro samotného Adama. Rozhodla se, že se poohlédne po nějakém kašmírovém županu; takový pěkný černý kašmírový župan by mu určitě

udělal radost, a k tomu ty jeho blond vlasy a všechno ostatní.

Při tom všem se ale nemohla zbavit pocitu, že by ji jednoho krásného dne mohl zastřelit, kdyby s ní z nějakého důvodu přestal být spokojený…

… a když už byla na kraji města, kde znala většinu kriminálních živlů z doby, kdy byla buď na zádech

nebo na kolenou, kdy pracovala buď ve dne nebo v noci, aby přinesla slušné peníze svému bývalému

agentovi, Ambrosi Carterovi…

… rozhodla se navštívit muže jménem Blake Ful er, který jí prodal pistoli Kahr PM 9, lehkou a malou

zbraň, která se akorát vešla do kabelky, čistě pro případ, že by se někdy v budoucnu hodila.

Zaplatila za ni jenom pět set dolarů, což byla podle Ful era výhodná koupě.

Na župan jí tak zůstalo jedenáct set.

S pocitem dobře vykonané práce zastavila taxík a vydala se k velkým obchodním domům v centru města.

Dívka, která vypadala jako vysokoškolačka, zhruba v tu dobu doručovala třetí a poslední dopis Hluchého toho dne.

Stálo v ném:

I takoví, kteří prý číhají v úzkých uličkách, A bijou naši stráž a olupují naše pocestné.

„Tentokrát aspoň napsal všechno správně,“ poznamenal Genero. „Nebo ne?“

Carel a už seděl u počítače a zadával do vyhledávače adresu na stránku RhymeZone Shakespeare

Search. JCrál Richard II, jednání páté, scéna třetí,“ hlásil po chvíli.

„Nejdřív Bouře, pak Hamlet a teď Richardi ,“‚ divil se Wil is.

Jsou ty hry, z kterejch ty svý citáty vybírá, něčím důležitý?“ zeptal se Hawes. Dával si velký pozor, aby mu žádný z detektivů, kteří postávali kolem Carel ova stolu, nešlápl na botu s otevřenou špičkou.

„Vybírá je namátkou,“ prohlásil Parker. Jsou to úplný krávoviny.“

Já mám dojem, že ne,“ namítl Carel a. „Najednou nám říká, že k tomu dojde, když budeme ve službě – ‚a bijou naši stráž‘.“

„To je chytrý,“ pochválil ho Genero.

„Díky,“ řekl Carel a.

Já myslel od něho. To je od něj chytrý, že našel takovej citát.“

„Chce olupovat naše pocestné,“ řekla Eileen.

„My přece žádný pocestný nemáme,“ namítl Parker.

„Třeba to nějak souvisí s cestujícíma,“ trvala na svém.

„Vlak?“

„Letadlo?“

„Loď?“

„Kristepane, jenom ne další loď!“

„A žádnou další rockovou hvězdu!“

„Kdo číhá v úzkých uličkách?“ zeptal se Hawes.

„Šlapky,“ řekl okamžitě Parker.

To věděl jistě.

PARKER NAVRHL, že tu holku by měl vyslechnout právě on, protože je starší a tím pádem mnohem

chápavější než Hawes, Wil is, Genero nebo Kling, a možná mladší, ale rozhodně zkušenější než Carel a, což nebyla pravda; Carel a byl policajtem déle než Parker, a právě mu bylo čtyřicet, zatímco Parkerovi už bylo dvaačtyřicet.

Vzhledem k tomu, že policejní oddělení bylo v lepším případě sexistickou organizací a poručík Byrnes

stále lpěl na představě, že Eileen Burkeová by mohla vnést do tohoto případu jakousi ženskou intuici, bylo rozhodnuto, že to sobotní odpoledne si promluví s Ali-son Kaneovou právě ona.

„Tak kde jste dostala ten dopis, Alison?“ zeptala se.

Zkoušela s ní mluvit jako kamarádka z koleje.

„V baru hotelu Majestic.“

Je to tam hezké? Nikdy jsem tam nebyla.“

„Moc hezký,“ odpověděla Alison.

Mohlo jí být čtyřiadvacet, pětadvacet, vysoká byla zhruba sto šedesát osm, měla štíhlou postavu a pěkné křivky, tak akorát. Na sobě měla tmavozelenou sukni, ne moc krátkou, a svetřík ke krku s vestou na zapínání, obojí světlejší zelené barvy. Kolem krku měla perlový náhrdelník. Vypadala skutečně jako

studentka nějaké prestižní univerzity. Eileen ji tipovala na prostitutku.

„Co jste dělala v hotelu Majestic?“ zeptala se.

„Skočila jsem si tam na čaj.“

To taky odpovídalo vysokoškolačce.

„Náhodou jste šla kolem hotelu Majestic…“

„Byla jsem nakupovat.“

„Zašla jste si do baru…“

„Ano. Na čaj.“

„A náhodou jste… ehm, můžete mi říct, jak jste vlastně přišla k tomu dopisu?“

„Dala mi ho jedna dáma.“

„Jaká dáma?“

„Kterou jsem tam potkala. Říkala, že se pohádala se svým přítelem, který tu pracuje jako detektiv, a

potřebovala někoho, kdo by mu donesl téhle dopis.“

„A vy jste jí věřila?“

„Vypadala opravdu zkroušeně.“

„Aha.“

„A navíc mi nabídla peníze za to, že ten dopis doručím.“

„Kolik?“

„Dvě stě dolarů.“

„Hm.“

„Tak jsem si řekla, zejí pomůžu. Proč ne? Jméno jejího přítele bylo na obálce, znělo docela italsky, tak mě napadlo, že mluví pravdu. Odkud by ho jinak znala?“

„A co její jméno? Řekla vám, jak se jmenuje?“

„Cookie.“

„Aha, Cookie.“

„Ano.“

„Cookie – a jak dál?“

„To neřekla.“

„A jak ta vaše Cookie vypadala?“

„Měla zrzavé natupírované vlasy. Hnědé oči. Mohla být stejně vysoká jako já. Měla pěknou postavu. Byla stejně stará, možná mladší než já. Hezky oblečená.“

Jako vy.“

„Děkuju.“

„Měla na rukou rukavice?“

„Prosím?“

„Rukavice.“

„Ne. Myslíte rukavice?“

„Ano, rukavice. Předpokládám, že ani vy jste neměla rukavice, nebo měla?“

„Ne, neměla. Rukavice? Vždyť je červen!“

„Slečno Kaneová, nevadilo by vám, kdybychom vám sňali otisky prstů, než odtud odejdete?“

„Ano. Tedy ne. Chci říct, vadilo by mi to. Proč chcete moje otisky?“

„Protože jsou pravděpodobně na obálce, kterou jste přinesla, a až ji budeme ohledávat, chtěli bychom je vyloučit.“

„Proč ji budete ohledávat?“

„Abychom zjistili, jestli na ní jsou ještě nějaké jiné otisky.“

„Ne,“ zavrtěla Alison hlavou. „Žádné otisky si sejmout nenechám.“

„Proč?“

„Protože jsem nic neudělala.“

„Aha,“ řekla Eileen a pohlédla jí přímo do očí. „Už jste někdy měla potíže se zákonem, slečno Kaneová?“

Neodpověděla.

„Alison? Byla jste někdy…?“

A tehdy prozradila Ambrose Cartera.

„PODLE MÉ,“ řekl Ambrose Wil isovi a Eileen, „kolem toho děláte zbytečnej humbuk.“

Napadlo ho, že by tu zrzku vzal pod svá ochranná křídla k ostatním holkám. Proč proboha dělá policajtku?

„Jedna z vašich holek nám pověděla, že jste její pasák,“ řekla Eileen.

„V tomhle oboru už dávno nedělám,“ odpověděl Carter.

„Nejdeme na vás s paragrafem dvě stě třicet,“ řekl Wil is.

Carter věděl, že policajt stojící před ním má na mysli paragraf číslo 230.25 Trestního zákoníku, podle něhož je člověk vinen z podporování prostituce, jestliže vědomě profituje nebo má prospěch z prostiruce tím, že spravuje, řídí nebo vlastní buď veřejný dům nebo podnik poskytující sexuální služby, jehož součástí jsou dvě či více prostitutek.

Čímž se Carter de fakto provinil. Vlastnil podnik poskytující sexuální služby, jehož součástí byly dvě či více prostitutek Ve skutečnosti jich bylo jedenáct. Ani v nejmenším však nedal najevo, že tuší, o čem Wil-lis mluví, protože by tím přiznal, že je pasák a ne jenom nějaký agent.

„Tak co po mně chcete, detektive?“ zeptal se Eileen a složil poklonu její hodnosti, kráse a ňadrům. „Co vás za mnou vůbec přivádí?“

„Alison Kaneová,“ řekla Eileen, stejně jako na samém začátku.

„Povídala, že jste ji poslal na schůzku s nějakou ženou…“

„Už jsem vám řek, že v tyhle branži dávno nedělám.“

„To nemělo nic společného s prostitucí,“ řekla Eileen. „Ta žena potřebovala doručit nějaký dopis.“

„Nám,“ dodal Wil is.

„Na osmdesátý sedmý revír.“

„Zaplatila jí za to dvě stě dolarů.“

„Já furt nechápu, co to má společnýho se mnou,“ řekl Carter a rozhodil ruce s výrazem naprosté

nevinnosti.

„Chceme vědět, jak se ta žena jmenuje.“

„Nevim, vo jaký ženský mluvíte.“

„O ženě, která dala Alison Kaneové dvě stě dolarů, aby nám doručila dopis.“

„Žádnou takovou ženskou neznám.“

„Alison tvrdí, že jste ji za ní poslal…“

„Žádnou Alison taky neznám. Kaneovou ani žádnou jinou.“

,A co Glori Stanfordovou?“ zeptal se Wil is.

„Tu taky ne. Co je to vůbec za ženský?“

„Glorie Stanfordová byla zavražděna v Den obětí války,“ řekl Wil is.

„A zbytečnej humbuk kolem toho rozhodně neděláme,“ dodala Eileen.

A tehdy Carter prozradil Carmelu Sammaroneovou.

FEDERÁLNÍ POLICIE měla záznam o jejím zatčení kvůli prostituci v Los Angeles před šesti lety. Částečné otisky prstů, které snah z obálky doručené Alison Kaneovou, odpovídaly otiskům ve složce vedené na jméno Sammaroneová, Carmela.

Zatím měli dobrý důvod věřit, že Glori Stanfordovou zabil Hluchý. Potíž byla v tom, že nevěděli, kdo je zač nebo kde by ho mohli najít.

Teď měli také dobrý důvod věřit, že si najal prostitutku jménem Carmela Sammaroneová, aby zajistila

minimálně jednu další osobu, která doručila jeho dopisy na okrsek.

Potíž byla v tom, že nevěděli, kde by ji mohli najít.

Ani že používá jméno Melyssa Summersová.

7.

TELEFON ZAZVONIL v neděli ráno krátce po deváté. Tu noc spali u Sharyn, která vždycky ležela na

straně postele blíž k telefonu, protože v tomhle městě nikdy nevíte, kdy postřelí dalšího policajta, a jako zástupkyně hlavního policejního lékaře musela být připravená okamžitě odpovědět.

Sharyn zvedla sluchátko, představila se: „Cookeová, prosím?“ Poslouchala, pak se zeptala: „Kde?“ Znovu poslouchala a řekla: „Hned tam jedu,“ zavěsila, shodila ze sebe přikrývku a zamířila do koupelny.

Kling byl oblečený dřív než ona.

„Odvezu tě,“ nabídl se.

„Nemusíš,“ řekla.

„Ale já chci,“ opáčil. „Až budeš hotová, dáme si snídani.“

„Ty seš můj kocourek,“ řekla, přistoupila k němu a políbila ho.

Stavili se u McDonalda pro kávu a cestou do Majesty měli stažená okénka. Tak brzy v neděli nebyl skoro žádný provoz. Přes most to zvládli za deset minut a do Mount Pleasant jim to trvalo dalších deset. Mount Pleasant byla jedna z lepších nemocnic ve městě. Sharyn nemusela zařídit převoz, ale jeden policista byl vážně pořezán, když se pokusil zarazit pouliční bitku mezi dvěma gangy před kostelem Sv. Matouše na Camden Boulevard, a ona tam musela být osobně, aby dohlédla na to, že se mu dostane pokud možno

nejlepší péče.

To však nevysvětlovalo, proč Dr. James Melvin Hudson stál před hlavním vchodem do nemocnice.

Khng si najednou uvědomil, že právě v téhle nemocnici doktor Hudson pracuje. Když zrovna neměl práci v kanceláři zástupce hlavního policejního lékaře na Rankin Plaza, docela jiném světě, vzdáleném asi sedm kilometrů. Země doktorů a Země policajtů.

Dr. James Melvin Hudson byl to ráno v pracovním; v bílém plášti a se stetoskopem čouhajícím z pravé

kapsy vypadal naprosto dokonale a čistě. Dr. James Melvin Hudson byl vysoký, černý a neobyčejně

pohledný, a chodil se Sharyn, když se s ní Kling poprvé setkal, a teď stál tady. Před nemocnicí Mount Pleasant. Byl primářem onkologického oddělení. Což byl také důvod, proč pracoval na Rankin Plaza, protože policajtům se nestávaly jenom případy, zeje někdo postřelil, pobodal, ztloukl či posekal; občas také dostali rakovinu.

A pak si Kling vzpomněl, že ten, kdo volal Sharyn, aby jí sdělil, že Hawes byl postřelen, se jmenoval Jamie.

A zčistajasna ho napadlo, zda onen kolega, který jí doporučil, aby si poslechla skladbu „Zeptej se“, není také Jamie Hudson.

Sharyn vystoupila z auta.

„Ahoj, Jamie,“ řekla. „Kde je?“

A vešla do nemocnice, aniž řekla Klingovi, kde se setkají na snídani.

Nic NEMĚL TAK RAD jako přemýšlení o samotě. Byl sám v pokoji, který si vyhradil jako svoji pracovnu,

seděl u počítače, uvažoval nad nadcházejícím týdnem a pociťoval nesmírné uspokojení, z jakého by se

méně významní lidé nedokázali těšit.

Plánování mu přinášelo mnohem větší uspokojení než samotné uskutečnění plánu. Alfred Hitchcock měl

prý pocit, že film je hotový v okamžiku, kdy dokončí scénář. V mnoha ohledech to cítil stejně.

Dopisy, které…

Nebo spíš které Melyssa…

Nebo spíš které Melyssini poslíčci doručí následující týden, už byly sestavené, vytištěné a uložené v obálkách adresovaných detektivu Stephenovi Louisi Carel ovi na 87. revíru. Krok za krokem, kousek po kousku, od pondělí do pátku doručené zprávy postupně odhalí jeho promyšlený plán, povedou ty břídily

po zahradní pěšině až do soboty, kdy se konečně všechno vyjeví – pokud ovšem budou dost bystří. Ale to už bude příliš pozdě.

S úsměvem se sklonil nad klávesnicí a otevřel první adresář, který nazval HARMONOGRAM, a pak

soubor nazvaný KALENDÁŘ:

PO 6/7 ŠIPKY

ÚT6/8 ZPÉT DO BUDOUCNOSTI

ST6/9 ČÍSLA

ČT 6/10 KOMPLICOVÉ

PÁ 6/11 KDY?

SO 6/12 TEĎ!

S uspokojením pokýval hlavou.

Kousek po kousku, pomyslel si.

Krok za krokem.

Skutečné představení, které se mělo konat příští sobotu, ho nezajímalo. Dokonce ani výtěžek. Ovšem

plánování – to ho vzrušovalo doslova do morku kostí. A tenhle plán byl velkolepý!

Zničehonic si začal vítězně prozpěvovat.

KDY2 MELYSSA SLYŠELA, jak zpívá z plných plic, napadlo ji, že o ně možná nakonec přišel. Vzdychla,

zvedla sluchátko a vyťukala číslo na Ambrose Cartera v Diamondbacku. Odpověděl po třetím zazvonění.

„To jsem já, Ame,“ řekla.

„Nevoláš nějak brzo?“

Podívala se na hodiny na stole. Bylo deset minut po desáté.

„Promiň, Ame,“ omlouvala se, „ale chtěla jsem se domluvit na zejtřek.“

„Co má bejt zejtra?“

„Sehnal jsi ty tři lidi?“

Jaký tři lidi?“ zeptal se nechápavě.

Odtáhla si sluchátko od ucha a podívala se na ně způsobem, jak by to mohl udělat někdo v televizi, kdyby právě slyšel něco, čemu tak docela nerozuměl nebo nevěřil. Přimhouřila oči a svraštila obočí.

„Co maj doručit ty dopisy,“ řekla.

Jaký dopisy?“ zeptal se.

„Ty dopisy, kvůli kterejm jsi měl najít lidi…“

Jaký dopisy?“

„Předem jsem ti vyplázla tři tácy, abys ty dopisy…“

Já vůbec nechápu, vo čem to furt meleš, holka,“ řekl a zavěsil

Znovu se podívala na sluchátko.

Stejně jako v televizi.

HAWES SI NEDOKÁZAL tak docela představit, že by chodil s takzvanou celebritou, ale usoudil, že Honey

Blairová je svým způsobem hvězda. Což byl také důvod, proč nemusel pobízet detektivy z Midtown

South, aby se věnovali vyšetřování střelby, k níž došlo před domem číslo 574 na Jefferson Avenue pět

minut před jedenáctou hodinou v pátek ráno, 2. června, před čtyřmi dny.

Mimochodem, kromě něj byla v té rozstřílené limuzíně samotná Honey Blairová, ale tahle skutečnost

patrně nijak zvlášť nezajímala detektiva Brodyho Hol istera, který vedl tým vyšetřovatelů.

„Díky, Coltone,“ řekl Hawesovi do telefonu. „Budeme na to myslet, kdyby něco, pokud něco.“

„Díky,“ opáčil Hawes. „A mimochodem, jmenuju se Cotton. Cotton Hawes.“

„Vážně?“ divil se Hol ister a zavěsil.

Kreténe, pomyslel si Hawes a vytočil číslo na šestaosmdesátý revír, kde nebylo pochyb o tom, že on,

Cotton (někdy známý rovněž jako Colton) Hawes, byl zamýšlenou obětí. Telefon zvedl detektiv první třídy Barney Olson, který sdělil Hawesovi, že na případu pracuje, ale minulý týden měli spoustu vloupaček do bytů, a s lítostí musí přiznat, že případu ostřelovače nemohl věnovat plnou pozornost.

Měl roztěkaný, ale zároveň poněkud sarkastický hlas, a přeci jen nepatrně silněji zdůraznil slova „plnou pozornost“, nebo ne? Šestaosmdesátý revír byl poměrně luxusní čtvrť a vyšetřování vloupaček do bytů místní honorace měl bezpochyby přednost. Ale to se snad nedá srovnávat s tím, když na něho – samotného Hawese! – někdo střílel ze střechy! Bylo velmi pravděpodobné, vlastně prakticky

neoddiskutovatelné, že nepovedený pokus o středeční atentát nějakým způsobem souvisel s páteční

střelbou před ordinací jeho ortopeda na Jefferson Avenue. Pořád se mu honilo hlavou, co by měl udělat, aby upoutal „plnou pozornost“ nějakého policajta.

Netušil ještě, že do redakce televizní stanice Channel Four v šestém podlaží domu na Moody Street byl doručen omluvný dopis.

O tom nevěděla ani Honey.

Včera jí začal volný víkend. Dnes byla neděle. Odpoledne se mimochodem chystali zajít na koncert

Clevelandského symfonického orchestru do Clarendon Halí, kde měly zaznít výhradně skladby

Stravinského. Jednalo se o pravidelnou séri koncertů nazvanou „Tři ve tři“. Hawes mezitím vyřídil

telefonáty a Honey si dopřávala pěnovou koupel.

Napadlo ho, jestli by neměl jít za ní a zeptat se, jestli nechce umýt záda.

CARELLA NEUSTALE MYSLEL na Hluchého.

Zatímco sledoval mihotající se prsty své manželky a tlumočil její sdělení své matce a sestře, stejně myslel na to, kde je právě Hluchý a co chystá na tuhle neděli, 6. června.

Carel a hovořil se službu konajícím seržantem na sedmaosmdesátém revíru brzy ráno hned po

probuzení, ale v půl deváté ještě žádný dopis od pana Adama Fena nepřišel. Zavolal na okrsek znovu v

půl jedné, právě když jeho matka Angela a její dvě dcery dorazily na oběd, ale pořád nepřišlo nic od muže, který je uplynulý týden bombardoval jedním líbesbrífem za druhým.

Carel a odezíral a tlumočil, ale v myšlenkách byl jinde.

Zatímco Teddy vysvětlovala, že menu tvořené pokrmy severoitalské kuchyně by mohlo být vhodné jako

projev úcty Luigimu, jeho dětem a zhruba patnácti přátelům, kteří měli na svatbu přiletět z Milána, Carel a horečně přemýšlel. Dva dny přesmyček, počínaje s OSLNIVÁ OFERTA DROG v úterý odpoledne a konče druhý den s NEMYSLÍŠ! Všech pět dopisů jim mělo připomenout jeho poslední lumpárnu a uvědomit je o

tom, že Glorii Stanfordovou zabil právě on.

A když Teddyiny prsty popsaly předkrmy jako bruschetta a crostata difunghi a tartine di baccala, které působily nesmírně lákavě, ale velmi obtížně se vyjadřovaly znakovou řečí, Carel a je nahlas tlumočil poněkud váhavou italštinou a zároveň se v duchu probíral přívalem citátů ze Shakespeara, které začaly přicházet ve čtvrtek, včetně jednoho z nejslavnějších monologů…

Žít nebo nežít – to je, oč tu běží: zda je to ducha důstojnější snášet střely a šípy rozkacené sudby, či proti moři běd se chopit zbraně a skoncovat je vzpourou?

Už nebylo pochyb o tom, že všechny další citáty budou s největší pravděpodobností pocházet ze

Shakespeara. A bylo tomu skutečně tak. V pátek ráno…

„Steve? Posloucháš ji vůbec?“

Hlas jeho sestry. Přenesl ho o dobrých pět století v čase.

„Omlouvám se,“ řekl.

Teddy začala hovořit o hlavním chodu.

Budou na výběr dvě jídla, ukázala.

„Budou na výběr dvě jídla,“ řekl Carel a s pohledem upřeným na její prsty. „Buď smažené jehněčí ledvinky obalené směsí italských bylinek…“

„Mňam,“ vzdychla Angela.

„Nebo telecí svíčková po toskánsku.“

Já si dám spíš to telecí,“ prohlásila jeho matka.

„Budeš si moct vybrat, mami.“

Já vím, zlato. Říkám jenom, že mám ráda telecí.“

Napadlo mě, že ryby vynecháme, naznačila Teddy. S rybami je to ošidné.

Což bylo ještě ošidnější vyjádřit znakovou řečí.

Vysvětlovala, že k hlavním chodům se bude podávat zelený hrášek a nakládané cibulky…

„A nové brambory,“ pokračoval Carel a v tlumočení.

A salát ze špenátu…

„S kozím sýrem, vlašskými ořechy a rozpuštěnou pancettou,“ řekl Carel a.

A bude samozřejmě na výběr několik dezertů, ukázala Teddy.

„To zní naprosto úžasně,“ rozplývala se Angela.

„Steve?“ řekla jeho matka. „Co na to říkáš?“

„Už se nemůžu dočkat,“ odpověděl a pokýval hlavou, ale duchem už byl zase jinde.

Zatímco ženy rozjímaly nad kávou a pirožky a děti běhaly po domě, výskaly a hrály hru, kterou nedávno vymyslely, zamířil k počítači v Markově pokoji a znovu vyhledal zdroje tří citátů, které dostali v pátek.

Ano, polechtali bychom se v nosech ostřicí – z Krále Jindřicha IV.

Kde máš oštěp na kance, chlape? – z Krále Richarda III.

A poslední citát ten den – Ten had do duše mi zapích nactiutrhání otrávené kopí – z Krále Richarda II Měl výběr jednotlivých her nějaký význam, nebo snad pořadí, v jakém byly dopisy doručeny?

A pokud ano, co včerejší dopisy?

Tentokrát žádné oštěpy, kopí, šípy ani střely. Hluchý se zaměřil na šípy:

Její nedůtklivý synáček zlomil šípy, luky, a přisahá, že nechce střílet, leda honit sluky.

Bouře, jednání čtvrté.

Střely a šípy rozkacené sudby…

Hamlet, jednání třetí. A konečně:

Číhají v úzkých uličkách a bijou naši stráž.

Král Richard II, jednání páté.

Tentokrát to byla jedna historická hra. K tomu normální hra a tragédie. Carel a v jejich výběru neviděl nic významného.

Ani v pořadí, v jakém byly texty doručeny.

Zůstaly mu jen střely a šípy nebo narážky na útok na policisty, ale pořád nevěděl, co se má ksakru stát.

O PŘESTÁVCE SE HáWES zmínil o tom, že ho ti namyšlení poldové z šestaosmdesátého a ti příliš

vytížení z Mid South nějak odbývají. Honey se zatvářila překvapeně.

„I po té reportáži, co jsem odvysílala v pátek večer?“ zeptala se.

„O tobě věděj, to je v pohodě. Ale mám takovej dojem, jako by je vůbec nezajímalo, kdo po mně vlastně střílel. Chci říct před barákem, kde bydlíš.“

„Ty si myslíš, že ty dvě střílení spolu nějak souvisí?“

„Ty snad ne?“

„Upřímně řečeno… nevím.“

„Nevíš? Honey, vždyť je úplně jasný, že jdou po mně.“

„Po tobě? Proč by proboha někdo…?“

„Možná proto, že jsem jako policajt poslal za mříže pár grázlů. A některý z nich už jsou zase na svobodě.

A nejspíš se jim ještě pořád nelíbí představa…“

„Promiňte, slečno Blairová?“

Hawes se otočil. Nějaký vysoký muž s přitroublým úsměvem se doslova nakláněl přes Hawesovo místo u

uličky a podával program Honey, sedící vedle něj.

„Mohla byste se podepsat ‚Benovi‘, prosím vás?“ požádal ji a podal jí program a propisku.

Hawes se posunul, aby Honey měla volné opěradlo a dost místa na psaní. Tvářil se lhostejně a předstíral, že si pročítá vlastní program.

Vypadalo to, že v rámci seriálu „Tři ve tři“ příští týden v sobotu odpoledne budou hrát Beethovenův

houslový koncert D dur, op. 61, jeho jediný celý koncert pro housle. Konstantinos Sal as, hostující

houslista, bude…

„Prosím, Bene,“ řekla Honey a podala program a propisku přes Hawese zpátky muži, který stál nedočkavě v uličce a usmíval se jako školák.

„Mockrát děkuju, slečno Blairová,“ řekl.

Honey se usmála a stiskla Hawesovi ruku.

Světla v sále začala zhasínat.

BYLO KRÁTCE PO ČTVRTÉ, Eileen právě prohledávala ledničku a zjistila, že k večeři je tam jenom

jogurt, když zazvonil telefon. Bůhvíproč se podívala na hodinky, šla do obýváku a zvedla sluchátko.

„Burkeová,“ řekla.

„Ahoj, Eileen. Tady Hal.“

„Čau.“

„Máš chvilku?“

„Jasně,“ odpověděla. „Co se děje?“

„Něco mě napadlo ohledně Hluchýho.“

„Povídej, už se nemůžu dočkat,“ vyzvala ho.

Wil is se zasmál.

„Nechceš někam zajít na kafe?“

„Určitě,“ odpověděla a znovu se podívala na hodinky.

„U Horton’s na Maxově?“

„Budu tam za deset minut.“

„Ahoj.“

Ve sluchátku zacvakalo.

Podívala se na ně.

Nechápavě pokrčila rameny.

Uvidíme, řekla si.

Zavěsila telefon a šla do ložnice, aby se podívala, jak vypadá v zrcadle. Usoudila, že na kafe u Horton’s to bohatě stačí, ještě jednou zkontrolovala hodinky a vyšla z bytu.

HORTON’S NA MAXOVĚ byla jedna z dlouhé řady kaváren, které se jmenovaly podle ulic, v nichž se

nacházely. Tak existoval Horton’s na Howesově, Horton’s na Rae, Horton’s na Grangerově, Horton’s na

Mapes a tak dál. Horton’s na Maxově byla na rohu Maximilian Street, pojmenované po Ferdinandu

Maxmiliánovi, svrženém mexickém císaři, který byl – za svítání 19. června 1867 – zastřelen popravčí

četou na El Cerro de las Campanas…

„To znamená ‚Zvonový vrch‘,“ vysvětloval Wil is.

Maximilian Street nebyla situovaná na žádném vrchu a poblíž nestál kostel, který by každou hodinu

vyzváněl a poskytl tak alespoň špetku důvěryhodnosti pro záměr pojmenovat ulici po dávno zapomenutém

a sotva oplakávaném mexickém císaři. Ulice však byla pojmenována během bouřlivého období voleb

starosty, kdy krátký příliv mexických přistěhovalců do téhle části města působil jako předzvěst (mylná, jak se po čase ukázalo) invaze sezónních dělníků z Mexika. Úřadující starosta, který měl bez ustání v patrnosti moc volební urny, nahlédl do učebnic dějepisu a – navzdory skutečnosti, že Maxmilián pocházel z Rakouska a v Mexiku byl převážně opovrhován – změnil název někdejší „Thimble Street“ (to byla úplně jiná historie) na „Maximilian Street“, přijatelnější pro Mexičany (to si alespoň myslel).

Během každých amerických voleb bývá oblíbeným tématem „nezávislost“…

„A druhým ‚patriotizmus‘,“ řekl Wil is.

… třeba ten úřadující starosta myslel na Maxmiliánova poslední slova, která pronesl předtím, než kulky nalezly svůj cíl: „Odpouštím všem, a prosím, aby všichni odpustili mně. Nechť krev, která bude právě prolita, přinese dobro této zemi. Viva Mexico, viva la indepen-dencia!“

„Ale to jsem odbočil,“ řekl Wil is.

Jak to, že toho o Mexiku víš tolik?“ zajímala se Eileen.

Wil is váhal. Po chvíli odpověděl: „Marilyn totiž strávila hodně času v Mexiku, víš?“

Jo, to jsem věděla.“

„Jo,“ přisvědčil a odmlčel se.

Seděli naproti sobě v křesílkách u stolku u rohového okna a pili cappuccino.

„Už ses s tím vyrovnal?“ zeptala se.

Měla na mysli tragickou smrt Marilyn Hol isové, kterou zastřelili dva argentinští nájemní vrazi.

„Může se člověk s něčím takovým vůbec vyrovnat?“ řekl a znenadání se natáhl přes stůl a dotkl se její tváře. „Ty ses s tímhle už vyrovnala?“

Mluvil o nepatrné jizvě, kterou měla na tváři, kde ji pořezal ten hajzl, který ji posléze znásilnil.

Jednou provždy,“ odvětila a vzápětí dodala: „Dělám, co můžu.“

„Hm,“ řekl, odtáhl od ní ruku a pokýval hlavou. Dlouho váhal. „Máte s Bertem pořád něco spolu?“ zeptal se nakonec.

„Ne,“ odpověděla. „Nemáme. Proč?“

„Chtěl jsem se jenom ujistit, že jsem…“

„No?“

Zavrtěl hlavou.

„Co je?“

„Vždyť víš.“

Podívala se na něj a pokývala hlavou. Znovu se rozhostilo dlouhé ticho.

„Pamatuješ, jak jsme spolu byli v tom spacáku?“ zeptala se.

„Aby ne!“

To bylo jejich první setkání s Hluchým. Policejní dohled v Grover Parku. Eileen a Wil is spolu sdíleli spací pytel a hráli si na milence. Na jedné z laviček stál falešný kastrůlek naplněný nastříhanými novinami místo padesáti tisíc dolarů, které Hluchý požadoval.

Úkol sehrát „vášnivý pár“ byla první volba; Hawes a Wil is si tahali sirky a Wil is vyhrál. Do té doby pracoval s Eileen jenom jednou, na případu násilníka, který přepadával osamělé ženy. Teď tedy leželi poměrně těsně vedle sebe ve spacáku.

,J\dáme se líbat,“ řekl Eileen.

,Mám popraskaný rty,“ odvětila.

JAáš krásný rty,“ zalichotil ji.

Jsme tady pracovně.“

,Jlmmm,“ odpověděl.

,J) ej ty ruce pryč z mýho zadku.“

„To je tvůj zadek?“

„Poslouchej,“ řekla.

Já to slyším, „přisvědčil..JVěkdojde. Radši bys mě měla líbat.“

Políbila ho.

„Co to je?“ zeptal se najednou Wil is.

,JVeboj, guapa, to je jenom moje pistole, „řekla Eileen a zasmála se.

Vzpomínali, pih kávu a dívali se na sebe přes kulatý stolek. Eileen si olízla pěnu ze rtů.

„Nevěděl jsem, co znamená guapa,“ řekl Wil is.

„Králík,“ vysvětlovala Eileen.

„Teď už to vím.“

„Byla to věta z Komu zvoní hrana. Z tý scény, jak je Robert ve spacáku s tou holkou.“

„Ingrid Bergmanovou.“

„Já myslela knížku.“

„Zapomněl jsem, jak se jmenovala.“

„Jak rychle zapomínáme,“ povzdechla si.

Znovu se na sebe zadívali.

„Co tě vlastně napadlo ohledně Hluchýho?“ zeptala se.

„Vůbec nic,“ odpověděl. „Pokud jde o Hluchýho, nemám šajna, co zase chystá.“

„Takže…“

„Kecal jsem.“

„Tos nemusel,“ řekla. Natáhla se přes stůl a vzala ho za ruku. „Ale něco mi slib, Hale.“

„No?“

„Už mi nikdy nelži.“

„Dobře,“ odpověděl. „Chci se s tebou milovat.“

Vyprskla smíchy.

„Eileen? Já se s tebou chci milovat,“ opakoval.

Já jsem tě slyšela,“ řekla.

„Eileen?“

Jo, Hale, jasně. Slyšela jsem tě.“

„Takže… myslíš… myslíš, že bys mohla…“ Jo,“ řekla, „myslím, že jo.“ Natáhla se přes stůl a vzala ho za druhou ruku. Jo, Hale,“ zašeptala. Jo.“

MELYSSA VEDÉLA, kde ho najde, protože pro toho parchanta pracovala. Věděla, kde se pohybuje, do

jakých lokálů chodí, kde spí i nespí. Ambrose Carter měl pořád co dělat. Když ho v neděli v sedm večer konečně našla, právě se začalo stmívat.

Zahlédla ho za zrcadlovým sklem, jak sedí u baru a pije s největší pravděpodobností blackjack, svůj

oblíbený drink. Věděla, že by nebyl nejlepší nápad jít rovnou dovnitř a podat si ho tam, kde by mu hned pomohli všichni kumpáni. Vytáhli by ji ven a udělali by jí to zepředu a zezadu, všech deset, dvacet nebo kolik by jich bylo zapotřebí k tomu, aby té malé čubce dali jednou provždy za vyučenou.

Tenhle večer ovšem přišla dát za vyučenou ona jemu.

Dát za vyučenou panu Ambrosi Carterovi.

Za vyučenou, aby pochopil, že si nemůže jen tak od někoho vzít peníze, byť od prostitutky, a pak nesplnit, co slíbil. To se prostě nedělá.

A Melyssa Summersová si něco takového rozhodně nenechá líbit.

Počkala, až dopije svůj drink, až zaplatí a poněkud nejistě vyjde z baru, pozorovala ho z druhé strany ulice a přistoupila k němu ve chvíli, kdy odemykal své auto.

„Ame?“ řekla.

Otočil se.

Díval se na pistoli v její ruce, která vypadala spíš jako dětská plastiková pistolka.

„No ne,“ řekl. „Co ty tady děláš, kurva?“

„Potřebuju zpátky svý prachy, Ame,“ řekla.

„Kliď se, šlapko,“ odsekl a otočil se zády k ní, ke dveřím auta.

Když se nad tím zamyslela, nejvíc ji dopálilo, že ji nazval šlapkou. To vážně neměl dělat. Takhle se k ní neměl chovat. Napadlo ji, že právě proto ho střelila dvakrát do zad, jednou, dokud ještě stál, a podruhé, když se zhroutil na chodník.

Možná to bylo proto, že pro toho ksindla vykouřila tolik chlapů za ty roky, co pro něj pracovala.

To bylo možná ono.

VYŠLA Z KOUPELNY jenom v bílém podvazkovém pásu a červených lodičkách. Bělost podvazkového

pásu v sobě měla cosi panenského. Lodičky jí ladily se rtěnkou, mnohem rudější než její vlasy a příliš výraznou na to, aby ji nosil někdo jiný než prostitutka. Vlasy si stáhla do copu, s kterým vypadala jako překvapená holčička, což ještě umocňovalo čistou bělost podvazků. Podvazkový pás odhaloval zářivě rudý trojúhelník jejího ochlupení, což naopak zesilovalo podobu prostitutky. Eileen Burkeová byla tenhle večer ztělesněním protikladů.

„Myslím, že vypadám úžasně,“ řekla užasle nad tím zjištěním.

Jsi krásná,“ řekl Wil is a natáhl k ní ruku.

Došla k posteli a posadila se na okraj. Políbil ji nejprve na ruku a pak na nepatrnou jizvu na levé tváři.

Políbil ji do jamky na krku a na bradavky. Líbal ji dole, kde sejí rudé chlupy neposedně kroutily mezi podvazkovým pásem, a pak našel její rty a líbal ji roztouženě a něžně. Potichu šeptal „Eileen, Eileen, Eileen,“ zatímco zasypával polibky její ústa, vlasy a uši a ramena a krk, a ona si připadala krásná, opravdu krásná a čistá poprvé od té doby, kdy byla znásilněná a pořezaná.

Vzal ji do náruče a položil ji na postel.

Objevoval ji, nepřestával žasnout nad tím, že je vedle něj, a bez ustání, jako nějakou mantru lásky,

opakoval „Eileen, Eileen, Eileen, Eileen, Eileen, Eileen.“

Její jméno.

Žádné cizí jméno.

Jenom její.

8.

„Ale, ALE, copak to tady máme?“ zeptal se detektiv Oliver Wendel Weeks.

Hovořil s uniformovanými policisty, kteří přijali oznámení o pravděpodobném zabití ono slunečné pondělní ráno 7. června ve čtvrt na devět, kdy policisté Mary Hanniganová a Roger Bradley našli pravděpodobně mrtvé tělo ležící na chodníku vedle vozu, který vypadal jako sedan značky BMW.

Dlouho předtím, než oba policisté objevili mrtvé tělo při své první obchůzce sektoru Adam během první půlhodiny denní směny, spousta dalších lidí si ho všimla, jak leží na chodníku v obrovské kaluži krve. Po celou noc a časné ráno se kolemjdoucí letmo podívali na tělo a zase spěchali po svých, protože vzhledem k tomu, o jakou šlo čtvrť, nikomu nepřipadalo rozumné nahlásit, co nadevší pochybnost vypadalo jako vražda. Zejména ti slušní občané, kteří v mrtvole poznali pozůstatky Ambrose Cartera, vlivného, dalo by se říct, pasáka.

Ol ie poznal Cartera v okamžiku, kdy ho policejní lékař obrátil na záda.

„Ambrose Carter, pasák,“ oznámil zvýšeným hlasem jako by celému světu, ale především dvěma

policistům z oddělení vražd, kteří se dostavili, aby dodali zdání autority podezřelým rejdům v

osmaosmdesátém revíru.

„Znám všechny holky v jeho stáji,“ řekl Weeks.

„Ve vší počestnosti, pochopitelně,“ poznamenal policejní lékař suše.

„Myslíš, že ho sejmula jedna z nich?“ zeptal se Muldoon.

„Stává se to,“ odvětil Mulready.

Oba policisté z oddělení vražd na sobě měli černý oblek, černé ponožky a polobotky, černou kravatu, bílou košili a černý klobouk s krempou. Vypadali jako Tommy Lee Jones a Wil Smith, až na to, že byli oba bílí.

Oba už dospěli k závěru, že tu nemají nic na práci. Mrtvý pasák? Koho to zajímá?

„Támhle leží prázdný patrony,“ řekl Muldoon a kývnul hlavou.

„Viděl jsem je,“ opáčil Weeks.

„Mimochodem, už jsi našel toho chlápka, co ti čmajznul tu tvojí knížku?“

Ještě ne,“ odpověděl Ol ie. „Ale dostanu ho.“

Jakou knížku?“ zeptal se Mulready.

„Detektiv Weeks napsal knihu,“ informoval ho Muldoon.

„Kecáš.“

„Řekni mu to, Ol ie.“

Jo, napsal jsem knihu,“ přisvědčil Ol ie. „Co je na tom tak divnýho?“

„Vůbec nic,“ řekl Muldoon. Jen že každej detektiv, kterýho znám, napsal knížku.“

Já ne,“ ohradil se Mulready.

Já taky ne,“ připustil Muldoon. Jenomže my jsme výjimky, co potvrzujou pravidlo, že jo, Ol ie?“

„Ušetřete mě toho, pánové,“ řekl Ol ie.

„Dá se ta knížka sehnat na Amazonu?“ zeptal se Mulready.

Ještě nevyšla,“ upozornil ho Muldoon. „A to je na tom to úžasný. Rukopis ukrad detektivu Weeksovi ze

zadního sedadla jeho auta nějakej transvestita.“

„Děláš si prdel?“ zeptal se Mulready.

„Kterýho jsi ještě nedopad, viď, Ol ie?“

„Víš, co mi můžeš?“ odsekl Ol ie.

Právě přijeli technici.

MELYSSA ZAČALA HLEDAT další tři poslíčky ihned poté, co utekla z „místa činu“, jak tomu teď policisté jistě říkají. Nenapadlo ji, aby po sobě uklidila a sebrala z chodníku ty mrňavé mosazné věcičky, ani nevěděla, jak se jim vlastně říká – na to si vzpomněla až později; dokázali podle toho zjistit, o jakou zbraň se jednalo, nebo ne? V tu chvíli si nepřála nic jiného než co nejrychleji zmizet. Do včerejší noci v životě na nikoho nevystřelila, natož aby někoho zabila, a byla k smrti vyděšená.

To bylo však včera večer a teď bylo teď.

Seděla v kavárně Starbucks na rohu Rafer Street a Jedenácté a když zvedla k ústům šálek kávy

macchiato, ruka se jí chvěla jenom malinko. Listovala ranními novinami, ale nenašla žádný článek o smrti pasáka jménem Ambrose Carter. Ani jediný odstaveček. Jediné slovo. Jak s oblibou říkávala její matka: Dobře, že jsme se ho zbavili.

To ráno se cítila neobyčejně dobře.

Škoda, že je prostitutka a tak, ale nestane se vám každý den, abyste odpráskli pasáka, který vás podvedl.

Se skrytým úsměvem se klidně napila.

První ze tří obálek by teď někdy měla dorazit na sedmaosmdesátý revír. S dalšími dvěma poslíčky si

domluvila setkání na později, aby jim předala obálky a peníze, a tím bude pro dnešek hotová.

Všechny tři poslíčky našla díky tomu, že si znovu vzpomněla, co jí říkávala matka: Zoufalí lidi dělají zoufalé věci.

Tentokrát však hledala ty nejzoufalejší lidi, které mohla najít.

Jak prosté.

Znovu se s uspokojením napila espressa.

Možná si objedná ještě jedno.

Tentokrát možná dvojité.

A placičku s kousky čokolády.

Ale co, nebude se omezovat!

Znáte ho, je pomstychtivý, a vím, že jeho meč je ostrý a dlouhý, a dá se říct, že daleko sahá, a kam

nedosáhne, tam jej vrhne. Berte to jako dobrou radu, bude se vám hodit

„Tak tentokrát meči“ zeptal se Meyer.

„Nejdřív šíp a oštěp, tentokrát meč,“ řekl Carel a.

Už seděl u počítače.

„Co tím chce říct, že to máme brát jako dobrou radu?“ divil se Genero. „Vyhrožuje nám?“

„Máš si dát prostě majzla,“ odvětil Parker. „Má meč proklatě ostrej.“

„A taky dlouhej, na to nezapomeň,“ poznamenala Eileen s výrazem neviňátka.

„A dá se říct, že daleko sahá,“ dodal Wil is.

Kling po nich šlehl pohledem.

„Koukám, že se nám tu zas dělá nějak dusno,“ řekl Hawes.

„No jo, ‚kam nedosáhne, tam ho vrhne‘,“ zarecitoval Genero a zašklebil se.

„KrálJindřich VIII,“ hlásil Carel a od počítače. „Jednání první, scéna první.“

„Což je pěkný, ale nejsme o nic moudřejší,“ řekl Kling.

„Víme, že ho známe,“ řekl Brown, „a víme taky, že se bude mstít.“

„To je fakt.“

„Myslíte, že vážně použije meč?“ zeptal se Hawes. „Při tom, co chystá?“

„Dal snad jasně najevo, že s šípama je konec, ne? Kde je ten citát?“

Carel a šel listovat dopisy, které dostali předešlý týden. Našel ten, který hledal a položil ho na stůl, aby na něj ostatní viděli: Její nedůtklivý synáček zlomil šípy, luky, a přísahá, že nechce střílet, leda honit sluky.

„Tam se o mečích vůbec nemluví,“ řekl Parker. „Odteďka to bude brát jako neškodnou hru. Možná si sem

tam chytí nějakou sluku.“

„No jo, ale co myslí tou slukou?“ zeptal se Genero. „U něj člověk nikdy neví.“

„A nezapomeň, že má dlouhej meč,“ připomněla mu Eileen, opět s naprosto nevinným výrazem.

„A když na to přijde, tak ho po tobě vrhne,“ dodal Wil is.

„To tam nikde nepíše,“ řekl Kling otráveně. Carel a se na něj podíval.

„No, víceméně píše,“ odvětil Wil is a pokrčil rameny. Eileen taky pokrčila rameny.

„Třeba nám pořád nedochází, jakej je to sekáč,“ dodal Hawes a zaculil se.

„To má bejt vtip?“ zeptal se Genero.

KONSTANTINOS SALLAS působil dojmem, že všechno v jeho životě vychází ze zvyku.

Za posledních pár týdnů, kdy ho Hluchý sledoval, se jeho denní režim neměnil. Bydlel v hotelu

Intercontinental na Grover Avenue, části 87. revíru naproti Grover Parku, kde náklady na bydlení

dosahovaly závratných výšin. Kdybyste vešli do parku ze Sakonnuff Street a dali se po cestě pro pěší

směrem z centra kolem zoologické zahrady, a pak to vzali podél jezera napříč městem, pod klenbami,

vyšli byste pár bloků od policejní stanice 87. revíru, kde by zrovna teď – podíval se na hodinky – měl někdo doručit druhý dnešní dopis.

Každý den od chvíle, kdy přiletěl z Athén, S alias vyšel z hotelu přesně v půl deváté ráno a v doprovodu svého bodyguarda kráčel přímo do Clarendon Halí, což mu trvalo přesně sedmnáct minut. V 8:48 vešel zadním vchodem – kde ho uniformovaný strážný zastavil pouze první den – do koncertní síně.

Dnes to nebylo jiné.

Hluchého digitální hodinky ukazovaly 08:48:17, když Sal as vešel do síně s bodyguardem v patách.

Pozdě, pomyslel si Hluchý.

HLUCHÝ NEBYL JEDINÝ ZLOČINEC, který to pondělní ráno pracoval v sedmaosmdesátém revíru a

okolí.

Ve čtvrt na deset jeli Parker a Genero vyšetřovat případ sedmimě-síční holčičky, která byla uškrcena v postýlce. Otec, listonoš, odešel do práce v pět hodin ráno. Matka měla hysterický záchvat, když pouštěla detektivy do bytu. Děvčátko mělo na krku temně rudé podlitiny a jazyk jí lezl z pusinky. Otevřeným oknem u její postýlky proudil do pokoje svěží červnový vánek. Matka jim řekla, že dcera spala, když její manžel odcházel do práce. Že je malá mrtvá, zjistila teprve když vstala ve tři čtvrti na devět. Ihned zavolala na policii.

Když byli venku na chodbě, Genero prohlásil: „Udělal to otec.“

„Omyl, Richarde,“ opáčil Parker. „Matka.“

O dvacet minut později jeli Wil is a Eileen vyšetřovat loupež v obchodu se spodním prádlem, k níž došlo uplynulou noc. Majitelka obchodu, žena hovořící s francouzským přízvukem, vypověděla, že když v deset dopoledne přišla, „všecko tu bylo takhle rozházený“. Rozhodila ruce. Skutečně – po celém obchodě se válely dámské kalhotky a pánské slipy, podprsenky a podvazkové pásy, kimona a kombiné, tanga a

boxerky, korzety a tílka. Pokladna byla otevřená, ale majitelka jim řekla, že vzala obsah s sebou domů předešlý den, když v sedm večer zavřela. Což mohlo vysvětlovat, proč nezvaný host v obchodě vyváděl jako pominutý.

Wil is zvedl z podlahy černý podvazkový pás lemovaný černou krajkou. „V Angli se tomuhle říká

‚podvazky‘,“ informoval Eileen.

„Máte to v bílém?“ zeptala se Eileen dámy.

Přišel ji na šedesát dolarů.

Cestou z obchodu mrkla na Wil ise.

V půl jedenácté dopoledne jeli Carel a a Hawes vyšetřovat zdánlivou sebevraždu v Silvermine Oval,

nedaleko domu, kde byla před týdnem zastřelena Glorie Stanfordová. Žena ve vaně byla nahá. Policejní

lékař prohlásil, že je mrtvá, a vyslovil domněnku, že se zabila elektrickým proudem, když ponořila do vody fén na vlasy.

„Pěkný kozičky,“ poznamenal Monogan.

„Chceš říct krásný kozy,“ opravil ho Monroe.

Carel u napadlo, zda fén do vany nehodil někdo jiný. Správce domu jim řekl, že ženin manžel je burzovní makléř a ten den odešel do práce časně ráno. Krátce před jedenáctou zamířili do bankovní čtvrti, aby mu položili pár otázek.

Kling a Brown – Dobrý a Zlý policajt – dostali pět minut po jedenácté hlášení, že nedaleko policejní stanice někdo střílel z projíždějíčího auta. Šlo o vyřizování účtů mezi gangy. Na chodníku zůstal ležet mrtvý mládenec. Nikdo nic neviděl ani neslyšel. Zpátky ve služebně byli ve čtvrt na jednu. Ostatní se vrátili do půl.

KONSTANTINOS SE OBJEVIL přesně v půl jedné.

Vyšel ze dveří pro účinkující, pozdravil ozbrojeného strážného a zamířil po ulici ke své oblíbené

restauraci.

Hluchý ho poslušně následoval.

Sal as dosud každý den vyšel z koncertní síně přesně ve dvanáct třicet, šel do řecké restaurace –jaké překvapení! – na Sakonuff Avenue, dal si oběd a vrátil se do síně, aby pokračoval ve zkoušce v jednu hodinu. Každý den ve čtyři hodiny vyšel ze dveří pro účinkující s bodyguardem po boku a pouzdrem s

houslemi v pravé ruce. Pustil se svižným krokem po Grover Avenue, kolem muzea, policejní stanice

sedmaosmdesátého revíru a nakonec zahnul zpátky k hotelu.

Pozdě, pomyslel si Hluchý.

POLICIE OBJEVILA URČITÝ VZOREC teprve poté, co přišel druhý poslíček: Carmela Sammaroneová si

na doručování dopisů najímala narkomany. Přinejmenším dnes. Přinejmenším při výběru poslíčků.

Najít feťáka v každé ulici tohoto města nebylo nijak těžké. Stačí, když mu dáte fet, nebo alespoň peníze, za které si bude moct koupit další dávku, a klidně pro vás zabije vlastní mámu. Poznat feťáka také nebylo obtížné. Vždycky mívají zarudlé, lesklé oči se zornicemi buď příliš rozšířenými nebo malými. Mívají nateklý obličej nebo studené, zpocené dlaně, nebo se jim třesou ruce nebo jsou pobledlí. Někdy cítíte z dechu, těla nebo oblečení látku, kterou do sebe ten týden zrovna cpou – kokain nebo heroin nebo extázi nebo speed nebo OxyContin.

Především však mají ten prázdný, zoufalý pohled závislého člověka. A za těma mrtvýma očima vědomí,

že jsou vydáni na milost a nemilost tyranskému otrokáři. A vědomí, že všichni lidé na světě –sestra,

matka, bratr, otec, manžel, manželka, partner, sociální pracovník, doktor nebo policajt – se na ně dívají se soucitem nebo opovržením, protože mají pocit, že si za to mohou sami.

„Odkud máš ten dopis, Josefe?“ zeptali se prvního poslíčka.

Už tehdy ho podezřívali, že by mohl být feťák, ale ještě si neuvědomili, že se z toho vynoří vzorec, který se bude pravidelně opakovat.

„Dala mi ho jedna holka v Langley Parku.“

Jaká holka?“

„Nevim, co byla zač.“

„Řekla ti, jak se jmenuje?“

„Kdepak. Dala mi kilo a řekla, že se bude dívat, jestli tu obálku doručím.“

„Kde to bylo, Josefe?“

„Před chvílí jsem vám to řek. V Langley Parku.“

„Kolik jí bylo?“

„To teda fakt nevim. Byla mladá.“

Jak mladá? Jako ty?“

„Starší.“

„Kolik ti je, Josefe?“

„Sedumnáct.“

Jak vypadala?“

„Měla krátký zrzavý vlasy a hnědý oči.“

Druhým poslíčkem byla odbarvená blondýna se zelenýma očima. Vlasy měla zacuchané, slepené a

mastné. Její oči ztratily všechen lesk, byla vyzáblá a oblečení měla uválené, samý flek a páchlo zvratky a bůhví čím ještě. Mohlo jí být kolem pětadvaceti, ale docela dobře byste mohli říct, že jí je přes třicet. Nebo ještě víc. Unavená žena po třicítce.

Mluvila s přízvukem typickým pro obyvatele Calnťs Pointu –irským, nikoli černošským nebo italským.

Svěřila se jim, že je závislá od sedmnácti let a šlape chodník od osmnácti. Začala s crackem, který tehdy zrovna letěl, pak přešla na kokain s marihuanou, houbičky, zkusila dokonce jointy napuštěné andělským prachem, než si začala píchat heroin –vítej mezi nás, zlato! Pověděla jim, že ta slečna s dlouhými černými vlasy za ní přišla s nabídkou, která se prostě neodmítá. Nabídla jí dvě stě dolarů za to, že doručí tuhle obálku. Prý neví, co byla ta slečna zač, jak se jmenuje, nikdy předtím ji neviděla a kdyby na ni narazila v kostele, nejspíš by ji ani nepoznala.

Když doručila obálku, byla zfetovaná a nepamatovala si, kde ani kdy se s tou černovlasou slečnou

setkala.

Já jsem zrzka, koukněte,“ řekla a vyhrnula si sukni.

Řekla, že se jmenuje Aine Dugganová.

Usoudili, že je to zračený případ.

Teď však věděli jistě, že Carmela Sammaroneová vyhledává poslíčky mezi místními narkomany.

A těch bylo nepočítané.

Jářku, propíchnout.

Však také ostrá ocel a otrávené šipky spolehlivě sluch mu poraní.

„On si nedá pokoj,“ řekl Parker.

„Máme se na co těšit,“ poznamenal Genero.

„Zase meč,“ řekla Eileen.

„Kde?“ zeptal se Wil is.

„‚Ostrá ocel‘.“

„A k tomu otrávený šipky, jako by to nestačilo,“ dodal Kling.

„Spolehlivě sluch mu poraní,“ řekl Carel a a tatáž slova vyťukal na klávesnici.

„Zřejmě si utahuje sám ze sebe, zeje hluchej jako poleno,“ řekl Hawes.

„Myslíš?“

„Vždyť se tak sám podepisuje – Hluchý.“

Julius Caesar, jednání páté, scéna třetí,“ hlásil Carel a výsledek svého hledání.

„Kolik už jich bylo?“

„Kolik bylo čeho?“

„Her, ze kterých cituje.“

„Devět?“ řekl Kling.

„Ne, já bych řek deset.“

„Ne, počkej…“

,A k tomu jeden ze sonetů. O tom, jak se v máji opírá vichr do poupat,“ připomněla Eileen a podívala se na Wil ise.

„A ještě pořád nevíme, odkud je ten první,“ řekl Carel a. „Kterej?“^

„O tom, že ‚herec může zemřít‘ a tak.“

„‚Herec může zemřít, však jeho umění se vrací‘,“ zarecitoval Kling. „Tak kolik jich teda je?“

„Určitě devět her. Nebo deset. Plus ten sonet.“

„Z kolika celkem?“ zeptal se Genero. Všichni se na něj podívali. „Kolik toho napsal?“

„Kvanta,“ odpověděl Parker.

„Musíme to někde zjistit,“ řekl Genero. „Existuje nějaká sbírka nebo něco podobnýho?“

„Co na tom záleží, kolik toho napsal, Richarde?“

„Napadlo mě, že kdyby existovala nějaká sbírka…“

„No?“

„Že bysme mohli zjistit, kolik her napsal.“

„A co pak?“

„Nevím, to by se vidělo,“ odpověděl Genero a pokrčil rameny.

HLUCHÝ SI MYSLEL, že téměř všude v Americe mohl kdokoli kamkoli vejít s bombou a vyhodit to tam do

povětří. Vejít do restaurace, divadla, na stadión, do kostela nebo synagógy s výbušninou připevněnou

kolem pasu – a o zbytek by se postaraly večerní zprávy. Jestliže smrt byla lepší než život, jestliže smrt byla příslibem nebe, kde bude sedm, sedmnáct nebo sedmdesát čekajících panen, ať jich tam má být kolik chce – on osobně se domníval, že na celém světě už žádné panny nejsou – tak co by dokázalo

zabránit nějakému pomatenci v tom, aby vešel dovnitř se vstupenkou do nebe připevněnou na břiše?

Bezpečnost?

Tu je nemožné ve svobodné společnosti zajistit.

Právě v tuhle minutu vcházel do největší knihovny ve městě a zastavil se u vchodu, kde mu uniformovaní strážní prohledali aktovku, nahlédli do nijako cvičení psi, ale nepožádali ho, aby si rozepnul sako nebo zul polobotky, protože v Americe zatím ještě nikdo nepřenášel výbušninu na těle nebo v botách. Jakmile se to jednou stane, všechno bude jinak. Nebude trvat dlouho a před vstupem do kina budete muset absolvovat důkladnou osobní prohlídku. Ale prozatím… „Děkuji, pane. Tu tašku si prosím dejte do úschovy.“ Zamířil přes mramorovou chodbu s klenutými stropy k šatně, která byla vzadu vpravo za vrátnicí. Položil aktovku na pult, dostal za ni lístek s číslem a vydal se směrem, kam ho vedl nápis FOLGEROVO PRVNÍ FOLIO.

BÝVALY DOBY, kdy se Ol ie stýkal s podobnými dívkami, jaké zaměstnává nebo zaměstnával Ambrose

Carter. To neznamená, že by někdy něco měl s některou z Carterových holek, ale v každém případě mu

tenhle druh nebyl cizí. Kdysi možná Ol ie nemohl přijít na jméno prostitutkám hispánského původu, ale to bylo předtím, než potkal Patrici Gomezovou, Portoričanku a policistku, s kterou… no, nedá se říct, že by spolu chodili, ale… občas se s ní vídal. Kdokoli by se teď chtěl do Patricie navážet kvůli jejímu původu, měl by co dělat s Ol iem.

První prostitutka, se kterou mluvil, byla hispánského původu a jmenovala se Paquita Floresová. Byla velmi snědá, nesmírně smyslná, a poněkud skrovně oblečená na to, že byl začátek června, kdy se léto tady ve městě ještě zdaleka neujalo vlády. Seděla na schodech před svým domem, vystavovala na odiv nádherné dlouhé nohy pod kratičkou sukní a lízala lízátko, jako kdyby už tak dostatečně nepoutala pozornost.

„Yo, hombre,“ řekla, pohlédla na něj a olízla lízátko. „Dlouho ses neukázal.“

Snažil se vzpomenout na dobu, kdy často směňoval policejní shovívavost za sexuální služby. Paquitě

mohlo tehdy být tak šestnáct. Teď jí bylo takových dvacet, jednadvacet. Posadil se vedle ní. Kratičká nabíraná sukýnka se jí zavlnila kolem kolen v závanu větříku. Nerušené lízala lízátko.

„Quepasa, maricon}“ zeptala se.

„Co se vykládá o Carterovi?“ chtěl vědět.

„Dyť je mrtvěj, tos nevěděl?“ řekla a zaculila se s lízátkem v puse.

„A ví se proč?“

„Možná vykopnul nějakou kurvu.“

„Kterou?“

„To teda nevim.“

„Kdo by to moh vědět?“

„Carter nebyl můj abadesa“ vysvětlovala Paquita. „Seš na špatný adrese.“

„Na koho se mám obrátit?“

„Běž ke Třem mouchám. Jeho holky tam sedávaj.“

KNIHA BYLA VYSTAVENA ve vitríně ze silného skla, střežené ze všech čtyř stran uniformovanými

strážemi. Hluchý věděl, že vitrína je napojená na alarm a kdyby se někdo byť jenom dotkl skla, poplašné zařízení by se spustilo nejen tady v prvním podlaží knihovny, ale také v kanceláři bezpečnostní agentury Security Plus, která by okamžitě uvědomila policii v Midtown South, jejíž služebna se nacházela čtyři bloky od knihovny.

Rudý sametový provaz natažený mezi sloupky udržoval návštěvníky metr od skleněné vitríny s

vystavenou knihou, otevřenou na titulní straně.

Na jedné stěně Alžbětinské komnaty v knihovně viselo oznámení, které informovalo návštěvníky, že

vystavenou knihu zapůjčila Folgerova shakespearovská knihovna ve Washingtonu, D.C., která vlastní

největší sbírku Shakespearových tištěných děl. Folgerova sbírka zahrnovala přes 310 000 knih a

rukopisů, 250 000 plakátů, 27 000 obrazů, kreseb, rytin a tisků, hudebních nástrojů, kostýmů a filmů.

V oznámení kromě toho stálo, že vystavená vzácná kniha je jedním ze čtyř výtisků nejstaršího úplného

vydání divadelních her z pera Wil iama Shakespeara. Za autorova života vyšlo tiskem pouze osmnáct jeho her, přičemž První folio jich obsahuje třicet šest včetně seznamů jmen představitelů hlavních rolí, jakož i jejich komentářů a projevů chvály. Kniha byla vytištěna v Londýně v roce 1623, jeden výtisk vyšel na více než šest šilinků, v obchodě se prodávala po patnácti šilincích za brožované vydání, a vydání vázané v teletině přišlo na celou libru.

Dnes měla tato kniha hodnotu 6, 2 milionu dolarů.

BAR Tři MOUCHY se nacházel v oblasti, která bývala nechvalně známou čtvrtí nevěstinců a prostitutek v osmaosmdesátém revíru do té doby, než tam jednoho policistu mimo službu zastřelil pasák, kterému se nelíbilo, že jedna z jeho holek mívala častý styk s policajtem. Tento dívčin nešvar vedl k tomu, že všichni ostatní pasáci v okolí říkali dotyčnému kolegovi – do očí – un ahuevado. Nešťastný policista byl nedlouho na to zastřelen, náhodně zabit. Ostatní policisté z osmaosmdesátého revíru se dopálili a vtrhli tam jako do Iráku. Tato oblast byla teď relativně čistá, ale v baru Tři mouchy stále vysedávali prostitutky a vysokoškoláci, kteří sem chodili z Beasley University na druhé straně parku a sháněli se po sexu, drogách či obojím.

Když tam Ol ie ve tři odpoledne dorazil, v lokále bylo ještě poměrně prázdno; studenti ještě studovali a většina holek vyspávala radovánky uplynulé noci. Z hudební skříně se linula jakási hudba k býčím zápasům a v jednom z boxů seděla dvě děvčata, která k ní kvokala do rytmu. Ol ie k nim přistoupil. Ani jednu z nich neznal a tak jim ukázal služební odznak, aby věděly, že přišel zákon, posadil se naproti a usmál se na ně přes stůl. Dívky nevypadaly ani v nejmenším ustrašeně; policisté patřili mezi jejich nejlepší zákazníky.

„Ambrose Carter,“ řekl.

Jedna z dívek se mu podívala přímo do očí. Byla to černoška s vlasy odbarvenými na blond. Druhá byla

běloška, rovněž blondýna. Ol ie tipoval, že oběma bude něco přes dvacet. Obě kouřily a pily pivo z jedné lahve. Ol ieho napadlo, zda pracují ve dvojici a předávají si podobně tvarovaný předmět.

„Co je s ním?“ zeptala se černá blondýna.

„S kým vyjebal? A proč?“

Blondýny se na sebe podívaly.

S kamennou tváří se otočily zpátky k Ol iemu.

„No?“

„Co za to?“ řekla bílá blondýna.

„Hele, almeja? řekl Ol ie, což znamenalo španělslky „píčo“, ale bílá blondýna tomu očividně nerozuměla, protože byla náhodou skotsko-irského původu, „já tu nechci ztrácet čas, jasný?“

Ani černá blondýna nevěděla, co znamená almeja, protože její pra-praprarodiče pocházeli z Pobřeží

slonoviny. Věděla však, co znamená výraz toho špekouna.

A tak řekla: „Carmela Sammaroneová.“

Což ho zavedlo na sedmaosmdesátý revír.

OLLIE DORAZIL krátce poté, co byl doručen třetí dopis toho dne.

„Ona si snad najala všechny ztracený existence, co šňupaj, aby nám nosily ty její pitomý dopisy,“ řekl Byrnes shromážděným detektivům.

„Taky ty, co si píchaj, a náměsíčníky,“ doplnil ho Parker.

Když přišel třetí poslíček, uvědomili si hned, zeje závislý na heroinu.

Třetí citát zněl:

Nuže, neotálejme již déle a ještě tuto hodinu naplňme vzduch svistem svých mečů a šipek.

„Zase meče,“ řekl Meyer.

„Nejdřív oštěpy, pak šípy a nakonec meče.“

„Nebo šipky,“ dodal Carel a. „Třeba nás vede právě tímhle směrem. K šipkám.“

„K těm, co se házej na terč,“ souhlasil Genero a přikývl. „Jako v hospodě.“

„Co ty víš o hospodách, Richarde?“

„Vypadaj jako ty bary u nich?“

„Kde, Richarde?“

„V Anglii. Tam, kde žil Shakespeare,“ odpověděl Genero a na okamžik zaváhal. „Nebo žil jinde?“

Jsou pořád menší,“ řekla Eileen. „Ty zbraně.“

Wil is se na ni podíval. Kling udělal totéž.

„Pořád se zmenšujou.“

„Meč není menší než šíp,“ namítl Parker.

„Šipka jo,“ podotkl Hawes.

„On chce někoho zastřelit otrávenou šipkou!“ oznámil Genero vítězně.

„Kdo?“ zeptal se Ol ie Weeks.

Právě se protáhl dveřmi do služebny. Vykračoval si, jako kdyby mu tam všechno patřilo, přímo k Carel ově stolu, kolem něhož stáli detektivové. Podíval se na citát, pokrčil rameny a řekl: „Kdo je Carmela Sammaroneová?“

„Proč?“ zeptala se Eileen.

„Čau, fešando, jak se ti tu líbí?“ řekl Ol ie v narážce na její nedávný přesun a zakřenil se jako žralok.

Je to tu bezva, díky,“ odvětila a málem dodala „Špekoune“, ale měla pocit, že by se ho to mohlo dotknout.

„Proč se zajímáš o Carmelu Sammaroneovou?“

„Protože dělám na mrtvým pasákovi, a pokud tomu dobře rozu-mim, prásknul vám jednu ze svých holek.

Je to tak?“

Jednu svojí bejvalou holku.“

„Nepochybně ji tim pěkně dopálil,“ řekl Ol ie. „A ona ho pak nepochybně provrtala devítkou.“

„Ty taky rád Shakespeara?“ zeptal se Genero.

„Cože?“ řekl Ol ie.

„Ze se vyjadřuješ tak básnicky.“

„Cože?“ opakoval Ol ie.

„Dostáváme vzkazy od Shakespeara.“

„Co to je za hovadinu? Shakespeare je mrtvěj.“

„Citáty z Shakespeara,“ vysvětloval Genero.

„A co má bejt?“ zajímal se Ol ie.

„Posílá nám je Sammaroneová,“ řekl Wil is.

„P/atí ]idi, který nám je nosej.“

„To nám řek Carter.“

Ol ie se nad tím na okamžik zamyslel.

„To mi nepřipadá jako dostatečnej důvod pro to, aby ho zabila,“ řekl.

„Třeba je,“ namítl Parker. „Podle nás pracuje pro chlápka, kterej minulej tejden oddělal jednu ženskou.“

„To mění situaci,“ připustil Ol ie. „Tak proč je oba hned nesebereme?“

„Kde?“

„Poslední její adresa, kterou máme, je v Los Angeles.“

„Můžu zkusit zjistit, jestli některá z jeho dalších holek netuší, kde bydlí,“ řekl Ol ie.

„To bys moh,“ souhlasil Wil is.

Je to z Korio/ana,“ hlásil Carel a od počítače.

„Tak to máme rovných deset her. Možná jedenáct.“

Já bych stejně rád věděl, kolik toho napsal,“ řekl Genero.

„Tak si zajdi do knihovny, Richarde.“

Jak si vysvětlujete ten první řádek?“ zeptal se Carel a.

Nuže, neotálejme již déle a ještě tuto hodinu.

Všichni se podívali na hodiny na stěně.

Bylo tři čtvrtě na čtyři.

„Třeba nám prozradí, kdy to udělá,“ napadlo Eileen.

„Co udělá?“ zeptal se Ol ie.

„To, co plánuje. Čas, kdy se to chystá provést.“

„Kdo?“

„Hluchý.“

„Znám ho?“ zeptal se Ol ie.

Jšlikdo ho nezná,“ odpověděl Genero.

„Začíná to na mě bejt trochu nepřehledný,“ řekl. „Omlouvám se, že jsem vás vyrušil. Mějte se,“ rozloučil se a zamířil ke dveřím.

„Počkej,“ řekl Parker.

Oba muži vyšli na chodbu spolu. Parker vzal Ol ieho za paži a naklonil se k němu.

„Ještě se s ní scházíš?“ zeptal se.

„S kým?“

„S tou malou kočkou.“

Jestli myslíš strážníka Gomezovou, tak s tou se pořád vídáme.“

„Užs ji přefiknul?“ zeptal se potichu.

„Mám práci,“ řekl Ol ie a vykroutil se Parkerovi.

„Už jsi našel to svý mistrovský dílo?“

„Sbohem, Andy,“ rozloučil se Ol ie.

„Ještě pořád hledáš toho hispánskýho buzeranta, co ti šlohnul tu knížku?“

Ol ie už ale scházel po schodech do přízemí.

TÉMATEM HOVORU na odpolední poradě redakce televizní stanice Channel Four byl „Dopis“, jak tomu

každý říkal.

MILÁ HONEY,

ODPUSŤ, PROSlM TÉ, NEVĚDÉL JSEM, ŽE JSI

V TOM AUTĚ.

Na poradě byla pochopitelně přítomna Honey Blairová; dále Danny Di Lorenzo, programový ředitel; Avery Knowles, ředitel zpravodajství a hlavní hlasatel; Mil ie Andersonová, hlasatelka; Jim Garrison, hlasatel pořadu Týden ve sportu; a Jessica Hardyová, rosnička neboli –jak se nechala raději nazývat – meteoroložka.

„Podle mě bysme ten dopis měli zatajit,“ řekl Di Lorenzo.

Avery Knowles jako ředitel zpravodajství měl pocit, že dopis rozhodně stojí za to zveřejnit. Nebyl však programový ředitel, a tak poslouchal.

„Dopis výslovně uvádí, že Honey nebyla terčem…“

„Díky Bohu“ hlesla Jessica.

Byla velmi zbožná. Skoro se při těch slovech pokřižovala.

„… což je sice fajn, pokud jde o Honey, ale pro nás už to tak bezvadný není,“ řekl Di Lorenzo.

„Kdo byl vlastně v tom autě s tebou?“ zeptala se Mil ie.

„Jeden kámoš,“ odpověděla Honey.

Jakej kámoš?“ zajímal se Di Lorenzo.

Jeden policajt.“

„Detektiv?“

Jo.“

„Tím je všechno ještě horší.“

Jak to?“ zeptal se Avery.

Jestli je to detektiv, bude se snažit zjistit, kdo střílel.“

„No a?“

„To je naše práce. To je úkolem zpravodajství Channel Four. Najít toho idiota, kterej si usmyslel, že Honey Blairová je ideální pro…“

„Ale já…*

„… odstřel.“

„… nejseml Vždyť to píše v tom dopise. On ani nevěděl, že jsem v tom autě. Střílel po Cottonovi.“

„Kdo je Cotton?“

„Cotton Hawes. Detektiv, co byl se mnou v autě.“

„On se tak jmenuje?“

Jo. Cotton Hawes.“

Řekla to poněkud defenzivně. Nechtěla se hádat s Di Lorenzem, protože to byl koneckonců programový

ředitel, zatímco ona byla pouhá redaktorka, byť už nejenom pouhá – páteční střelba jí přinesla téměř

povinných patnáct minut slávy, minimálně v Americe. Neměli by ale sdělit divákům, že vlastně vůbec

nebyla terčem, že si takovou slávu nezaslouží, že skutečným cílem útoku byl…

„Cotton Hawes,“ řekl Di Lorenzo a zavrtěl nevěřícně hlavou. „Nula. Bezvýznamnej malej polda.“

Honey chtěla namítnout, že s výškou metr osmdesát pět není Cotton právě malý. Nikde není malý, když

na to přijde. A „nula“ taky nebyl; byl to detektiv druhé třídy, který nedávno pomohl vyřešit případ únosu Tamary Valparaisové. A už vůbec není „bezvýznamný“. Byl na nejlepší cestě stát se pro Honey životním partnerem. Nic z toho však Di Lorenzovi neřekla, protože začala pomalu chápat, jakým směrem se jeho

úvahy ubírají, a docházelo jí, co by to mohlo znamenat pro její kariéru.

„Abychom si to tedy ujasnili,“ řekl Di Lorenzo, „někdo střílel po naší redaktorce…“

„Ale nestřílel,“ namítla Mil ie. „V tom dopise…“

„Ten dopis kromě nás nikdo neviděl,“ řekl Di Lorenzo.

„Musela bych ho ukázal Cottonovi,“ řekla Honey.

„Proč?“

„Protože se ho někdo snaží zabít, proboha!“

Tentokrát se Jessica pokřižovala.

„Říkalas, že je detektiv?“ zeptal se Di Lorenzo.

Jo, ale…“

„Takže předpokládám, že ví, jak se o sebe postarat. Jde o to, že z důvodů, které neznáme, v pátek ráno někdo střílel na tvoji limuzínu. Naším úkolem není najít toho člověka, ať je to kdokoli…“

„Naopak,“ připomněl mu Avery. „Říkals, že ho musíme najít.“

„Ne. Naším úkolem je udržet tuhle zprávu co nejdýl při životě. Čím lip se nám to podaří, tím dýl bude plebs v šest a v jedenáct večer sledovat zprávy na Channel Four. Mně je jedno, jestli ho nikdy nena-jdem. Ted jde hlavně o to, že někde tam venku…“

Kde jsem ty slova slyšela? blesklo Honey hlavou.

„Někde tam venku,“ opakoval Di Lorenzo a ukázal na okna v šestém podlaží a překrásný výhled na město

za nimi, „je zabiják, kterej chce zastřelit naši Honey Blairovou. Na to nesmí nikdo zapomenout.“

Už docela zapomněl, že v dopise stálo, že Honey nebyla cílem útoku.

NAPOSLEDY SLEDOVAL ŽENU, kterou miloval, když byl ještě ženatý s Augustou. Byla top modelka a on

měl být chytřejší a neženit se s ní. Byl přeci jen obyčejný policajt a mohl tušit, že to dopadne tak, jak to dopadlo. Neměl dobrý pocit z toho, že ji sleduje, a neměl dobrý pocit ani z toho, že teď sleduje Sharyn.

Od tři čtvrti na pět čekal na Ainsley Avenue, naproti domu, kde měla ordinaci. Obvykle jela metrem na Rankin Plaza a pak šla do kanceláře zástupce hlavního policejního lékaře, kde byla do poledne, pak zašla na oběd do Majesty a vrátila se autobusem do města a do své soukromé ordinace. Zástupce hlavního policejního lékaře Sharyn Cookeová dopoledne, dr. Sharyn Cookeová, interništka, odpoledne. Věděl, že

žije se zástupkyní inspektora, zatímco on byl pouhý detektiv třetí třídy. To mu ani tak nevadilo; miloval ji.

Byl běloch a ona černoška. Ani to nevadilo; miloval ji.

Ale co vadilo…

Augustu přistihl v posteli s jiným mužem.

Málem toho hajzla zabil.

Podíval se Auguste do očí.

Očima si řekli všechno – neměli si co říct.

Na druhé straně ulice vycházela Sharyn ze své ordinace.

Otočil se k ní zády, ale pořád ji sledoval ve výloze lékárny. Byl to přeci jen zkušený policajt. Když vyšla směrem od budovy tím svým rychlým, pyšným krokem, otočil se a začal ji sledovat, stále ještě na druhé straně ulice a s kloboukem, který zakrýval jeho zrádné plavé vlasy. Černá a bílá. Doktorka a policajt. Měl by být tentokrát taky chytřejší?

O kus dál zašla do Starbucks a po pěti minutách znovu vyšla s lepenkovou krabicí. Upíjela kávu a kráčela skoro bezstarostně, užívala si vlahého počasí, minula autobusovou zastávku, odkud se mohla svézt přes město do jeho bytu. Dnes večer měli být v jeho bytě; zítra zase v jejím. Střídali je namátkou; byli zamilovaní. Nebo to bylo jeho zbožné přání.

Čtvrť, ve které měla Sharyn ordinaci, byla před deseti lety přestavěna a už se zase neúprosně vracela do bahna skutečného ghetta a slumu. Z původní biliárové herny, která byla později přestavěna na fitness centrum, se stalo ošuntělé bistro, které zásobovalo cuchifritem nevelkou hispánskou komunitu, menšinu mezi místními černochy. Podobná přestavba a opětovný návrat k původnímu stavu se odehrála, když se ze spustlých baráků staly upravené činžovní domy, které už zase začínaly chátrat. Drogy – původně byl v módě crack, ale ten prakticky zmizel poté, co reverend Gabriel Foster rozpoutal neobyčejně oblíbenou kampaň nazvanou Už žádný svinstvo! – se vrátily na ulici s novou silou a nejoblíbenější se tentokrát stal heroin, jako za starých časů, viď Gerte?

V tomhle smutně povědomém světě zločinu sledoval plavovlasý Bert Kling nádhernou černošku, do které

byl blázen, a strašně moc doufal, že ta žena nespěchá na schůzku s dr. Jamesem Melvinem Hudsonem.

Bohužel.

Spěchala.

Ta KAVÁRNA se jmenovala Na okraji.

Říkalo se jí tak proto, že se nacházela na samém okraji Diamondbacku, v jakési zemi nikoho oddělující tuhle čtvrť od zbytku města. Majitelé kavárny poněkud předběhli roční období a vynesli stolky na chodník, a když Sharyn přišla blíž, půl tuctu hostů sedělo venku v rychle nastupujícím soumraku, popíjeli kávu nebo čaj a přikusovali sušenky nebo dortíky. Jeden z nich se postavil a s nataženou rukou jí vyšel vstříc.

Dr. James Melvin Hudson.

Kling zůstal stát v bezpečné vzdálenosti.

Schoval se do nejbližšího vchodu.

Potřásla si s ním rukou, s rukou dr. Jamese Melvina Hudsona, napřímila se a políbila ho na tvář, což

Klingovi připadalo jako velmi zvláštní způsob pozdravu mezi dvěma lékaři; policisté si navzájem ani

nepodávali ruce. Posadila se naproti němu a kývla na servírku. Objednala si jenom kávu…

Kling si představoval, jak mu to vysvětluje…

Takže jestli mu to nebude vadit, bude jen tak sedět…

Odmítla jídelní lístek, který jí servírka nabízela…

A pak se k němu, dr. Jamesi Melvinovi Hudsonovi, naklonila s lokty opřenými o stůl. Hlavy měli těsně u sebe, hovořili vážně a důvěrně, zatímco po chodníku spěchali kolemjdoucí, kteří nic netušili, nehleděli nalevo napravo. Bylo to zlé velkoměsto. Kling je pozoroval ještě půl hodiny z úkrytu ve dveřích. Ramena měl povytažená, jako kdyby byl leden a ne sedmý červnový den, a klobouk stažený do čela, aby mu zakryl plavé vlasy. Blonďák a černoška. Nebyl to omyl už od samého začátku? Byl to omyl teď? Dokážou spolu černí a bílí v Americe vůbec někdy vycházet?

Dr. James Melvin Hudson se podíval na hodinky a pokynul servírce. Sharyn ho pozorovala, jak platí,

zvedla se, když se postavil, znovu ho políbila na tvář a pak se zase posadila. Seděla sama, na první

pohled hluboce zamyšlená, zatímco stíny se prodlužovaly a padal soumrak.

GENERO NEBYL V MĚSTSKÉ KNIHOVNĚ od svých dvanácti let, kdy si na novou průkazku, opravňující

jej používat oddělení pro dospělé, půjčil román Johna Jakeše Láska a válka. V současné době četl knihy o Harrym Porterovi, ale ty si koupil, protože měl pocit, že lidé by měli podporovat strádající spisovatele, kteří píšou na papírové ubrousky po kavárnách.

Knihovna, do které se to pondělí večer vypravil, se nacházela v Calnťs Pointu, kde bydlel, a měla

otevřeno až do deseti. Dorazil tam kolem osmé poté, co s matkou a otcem povečeřel v jejich patrovém

domku nedaleko. Matka uvařila penne al a puttanesca, což prý znamenalo „po kurevsky“ – to mu řekla i

před otcem. Když požádal knihovnici, zda mají všechno, co napsal Shakespeare, v jednom svazku, asi

minutu se na něj pobaveně dívala a pak mu přinesla obrovitou knihu, kterou si odnesl do studovny, v níž panovalo ticho jako v pohřební síni.

Neměl v úmyslu přečíst si všechno, co Shakespeare napsal; chtěl jenom spočítat jeho dílo. Napočítal

sedmatřicet her, pět dlouhých básní a sto padesát čtyři sonetů, které dosud považoval za básně, ale

protože byly zařazené ve zvláštním oddíle knihy pod názvem SONETY, změnil názor. Dospěl rovněž k

názoru, že se jedná o velmi rozsáhlé dílo. Nemohl si popravdě řečeno vybavit nikoho jiného, kdo napsal za svůj život tolik úžasných věcí.

Nevěděl, k čemu by mu tento nový poznatek mohl být, ale usoudil, že jako detektiv vykonal dobrou práci.

A když pak knihu vracel, měl dojem, že se na něj knihovnice dívá z respektem.

KLING NA NI V POSTELI CEKAL, až si k němu přijde lehnout, a vyprávěl jí, že pravděpodobně přišli na

to, jakou zbraní – nebo zbraněmi –se Hluchý chystá zaútočit, ale nevědí, koho má v úmyslu zabít nebo

zda vůbec plánuje někoho zabít.

„Šipkama,“ řekl. „Vážně, šipkama. Nejspíš otrávenýma. Přišli jsme na to podle toho, že ve svých dopisech postupoval od oštěpů přes šípy až k šipkám, sestupně. Máme tedy dost velkou jistotu, že to budou šipky, ale ještě nevíme, kdo bude oběť a jak to provede – a vlastně ani kdy.“

„Hmmm,“ zamumlala Sharyn.

Čistila si v koupelně zuby. Působila dojmem, že je duchem nepřítomná, ale to nebylo nijak výjimečné,

když se chystala do postele. Zeny musejí před ulehnutím stihnout spoustu věcí. Ale stejně…

„Zvláštní na tom je, že to není jeho styl,“ řekl Kling. „Myslím předem oznámit vraždu.“

Sharyn plivla do umývadla.

„Myslíme si, že zabil tu ženskou minulej tejden, ale on se jí tím chtěl možná jenom pomstít za to, že ho podvedla. Jeho stylu odpovídá spíš ublížení na těle, lest. Ze nás vede jedním směrem a sám pak zamíří jinam.“

„Asi na něj máte pěknej dopal, jak tě tak poslouchám,“ řekla Sharyn a vrátila se do ložnice. Přišla v krátké noční košili, bez kalhotek a na nohou měla huňaté růžové pantofle.

„Pořádnej dopal,“ přisvědčil Kling. „A je to čím dál horší.“

„Není ti zima?“ zeptala se Sharyn. „Nebo jsem tak vymrzlá?“

Je trošku zima,“ připustil. „Ale jinak bylo krásně.“

„Nádherně.“

V místnosti se na okamžik rozhostilo ticho.

Jak ses vlastně měla?“ zeptal se.

„Šlo to,“ odpověděla.

Zaváhal. Nakonec to zkusil.

„Cos dělala?“

Jako vždycky,“ řekla. „V ordinaci se přede mnou producírovali kulhaví a chromí, pak jsem si skočila na oběd do jedny čínský restaurace a v Diamondbacku přede mnou pro změnu pochodovali chudáci a utiskovaní. Pořád dokola to samý.“

Skopla pantofle a vlezla si k němu do postele.

„A pak?“ zeptal se.

„Kdy pak?“

„Po práci?“

„Koupila jsem si kafe v Starbucksu a jela autobusem domů. Zahřej mi nohy,“ dodala a přitulila se k němu.

9.

BYLA UŽ JEDNA HODINA PO PŮLNOCI, úterý, osmý červnový den. Navzdory jemnému mrholení, které

zvlhčovalo ulice a chladilo libido, procházka v Ho Al ey trvala už asi od jedenácti večer.

Bývaly doby, kdy Ol iemu mohla připadat tyhle noční dobrodružství vzrušující… no, připadala mu

vzrušující, nejen mohla. Polovina holek tady vypadala, že se producírují jenom ve spodním prádle. Ostatní na sobě měly minisukně, některé ještě s rozparkem, aby toho na nich bylo vidět víc, bez punčoch a na nohou sandály s jehlovými podpatky nebo vysoké kožené boty se šněrováním po straně. Jestliže jste byli vitální Američan, tak to pro vás prostě muselo být vzrušující.

Zvlášť když z těch holek čišel příslib všeho zakázaného. Neměl tím na mysli jenom příležitostný orální sex; středo školačky vám ho dnes vykouří zadarmo. Myslel samotnou představu toho, že můžete dostat, nač si vzpomenete. Ve společnosti, která člověka stále víc omezuje, bylo na tomhle pruhu trávníku o délce pěti bloků dovoleno cokoli. Cokoli, co si dokázaly vymyslet slavné děvky z Babylónu, bylo za ta staletí dotaženo k dokonalosti, a dnes jste si to mohli koupit na tomhle tržišti pod širým nebem, kde holky mluví svobodně a bez obav, že jim bude hrozit zatčení za takové lahůdky jako je Marocký mls, Anál z Acapulca nebo Singapurský skluz.

U toho by měl bejt zákon, pomyslel si Ol ie.

Byl u toho zákon, ale nedalo se s ním počítat na téhle ulici v tuhle noční hodinu. Ještě před šesti měsíci by Ol ieho všechny tyhle holé nohy a bujná poprsí a smyslné rty… ehm… vzrušovaly. Dokonce i teď pocítil jemné chvění v rozkroku, ale usoudil, že to je jenom podmíněná reakce a nic, co by vyvolala skutečná

touha. Nebo možná tomu tak bylo proto, že jedna z těch holek ho právě popadla za genitálie a zeptala se:

„Copak to tady máme, panáčku?“

„Nic pro tebe, fešando,“ odpověděl.

„Seš si jistej? Já jsem panenka z Venezuely.“

„A já zas toreador z Peru,“ opáčil.

„Tak se ukaž, co tam máš, torero“

„Rozepni mu poklopec, Nino.“

„Chceš vykouřit espadaT

„Tak pod‘, torero, ukaž, jaký tam máš acero.“

„Nebo to bude jenpuntilla, co?“

„Tak ti mám takovej dojem, Anito, že tam má pořádnej kusanec.“

„Co říkáš, matadore}“

„Naše prdelky jsou hotová fiesta brava, co ty na to?“

„Někdy jindy, holky,“ odvětil a kráčel pryč.

„Budeš litovat!“ volaly za ním unisono.

Ol ieho napadlo, jestli ho něco neschvátí.

Poslední půlhodinu hledal dívku jménem Wanda Lipinská. Wanda podle všeho nebyla Židovka. Své

příjmení si vybrala jenom proto, že znělo podobně jako Lewinská a díky svému zvuku bylo příslibem

všemožných orálních rozkoší. Wandu prý bylo možné poznat podle tang, v kterých měla zálibu – kdyby se někdo dostal dál než k jejím ústům, aby prozkoumal skryté poklady pod její sukní. To však nebyly staré zlaté časy a Ol ie nehledal slečnu Lipinskou kvůli těmhle smyslným potěšením. Mimochodem, dověděl se také, že se ve skutečnosti jmenuje Margaret 0’Neil ová.

Malá Margie byla patrně nezávislá jako Carmela Sammaroneová, která pravděpodobně odstřelila pasáka,

co ji prásknul mládencům z Grover Parku. Navíc se zdálo, že malá Margie se minulou středu večer

vypravila s malou Melou do města, obcházely hotely v centru, kde se uchytila Mela, ale už ne ta, co nosí tanga a jmenuje se podobně jako Lewinská. To se alespoň šuškalo, a Ol ie neměl důvod pochybovat o historce, kterou mu potvrdily tři spoře oděné prostitutky, které se klepaly zimou na dešti.

Kdysi na ty holky – bílé, černé, Jihoameričanky, Asiatky, v Ho Al ey panovala naprostá demokracie – mohl být docela vzrušující pohled, když se chvěly ve spodním prádle a otevřeně nabízely své zboží. Ale teď, uprostřed noci začátkem června…

Určitě na něj něco leze.

… vypadaly jenom jako chudinky, které potřebují pomoc a útěchu. Nebo možná politovat.

Zamyšleně svraštil čelo, nahrbil ramena a kráčel dál mrholením.

WANDU LlPINSKOU našel až ve dvě ráno. Soukala se pozadu z modrého Chevy Impala, kde bezpochyby

právě vykouřila prťavého Špa-něláka za volantem, se sukní ještě vyhrnutou, takže jí byla vidět zadnice a rudá hedvábná šňůrka tang, zaříznutá v její škvírce.

Cekal, až vystoupí, až se otočí, stáhne si sukni a vykročí pryč.

„Wando?“ zeptal se.

Okamžitě se zastavila.

Otočila se k němu s vilným úsměvem šlapky. Nebyla to nepřitaž-livá holka – spíš žena, napadlo ho. Mohlo jí být pětadvacet i víc a měla dlouhé hnědé vlasy a modré oči, tím si v té tmě nebyl tak docela jistý. Na sobě měla přiléhavou sukni, pod níž byl patrný obrys tang, a halenku s hlubokým výstřihem, vystavujíce na odiv ňadra podepřená podprsenkou. Lehce povytáhla obočí: „Znám tě?“

„Policie,“ řekl a ukázal služební odznak. „Chtěl bych ti položit pár otázek.“

„Jasně,“ řekla unaveně.

Další noc v lochu, myslela si.

ZAJÍMALO HO, co se dělo minulou středu v noci.

„Bylas minulou středu s Carmelou Sammaroneovou?“ zeptal se.

„Carmelou…?“

„Sammaroneovou. Znáš ji přece, Wando. Bylas s ní?“

Seděli v jednom nonstopu na rohu Carson a Mclntyre Street. Wanda si objednala pivo; ještě měla před

sebou dlouhou noc. Alespoň doufala. Ol ie si dal sodu s plátkem limetky, úředně byl mimo službu, ale chtěl být střízlivý. Měl pocit, že z malé Margie 0’Neilové by se mohla vyklubat pěkná potvora, jeden nikdy neví.

„S Carmelou Sammaroneovou,“ opakoval.

Wanda neodpověděla.

„Znáš ji, nebo ne?“

„V životě jsem o ní neslyšela.“

„Bylas s ní minulou středu večer?“

„Ve středu večer, ve středu večer,“ řekla Wanda, zadívala se do stropu a předstírala, že přemýšlí.

„Jo nebo ne, Wando?“

„Nevzpomínám si.“

„Wando,“ řekl, „neser mě.“

„Bacha na jazyk,“ upozornila ho.

„Potřebuju ji najít. Pokud vím, šly jste spolu do města…“

„Řekla jsem ti, ze si nevzpomínám.

„Vzpomínej, Wando. Hotely v centru. No tak.“

„Jo tak, ty myslíš…?“

„No? Co myslím?“

„Melyssu? Ty mluvíš o Melysse?“

„Ona si tak říká? Melyssa?“

„No jasně, Melyssa Summersová.“

„Víš, kde bydlí?“

„To teda nevim, nejsem nějaká její zkurvená máma.“

„Bacha na jazyk,“ upozornil ji Ol ie.

„Co provedla?“

„Na to bych se tě chtěl zeptat.“

Já nepráskám kamarádky.“

„Tak víš, kde je.“

„Už jsem ti řekla, že nevim.“

„Kde jste byly minulou středu večer?“

„Kdo tvrdí, že jsme někde byly?“

„Zatím tři holky. Chceš vědět, jak se jmenujou?“

„Co Lyssie provedla?“

„Pověz mi, kde pracovala minulou středu.“

„Proč? Okradla ho snad nebo co?“

„Takže s někým byla?“

„Dostals mě,“ řekla a pokrčila rameny. „Byla?“

Jak by se ti líbilo, kdybysme si tě teď v noci vyfotili a vzali ti otisky?“

Wanda mlčela.

„Chceš strávit noc v cele předběžnýho zadržení, Margie?“

Pořád nic.

„Chceš, aby tě nějaká lesba nutila, abys jí to udělala?“

„Už jsem tam byla a zažila jsem to,“ odvětila.

„Fajn, takže jsme domluvili,“ řekl a postavil se. Jdeme.“

„Kam? Nikdo tě neobtěžoval.“

„Nepovídej, vážně? Můžu přísahat, žes mi ho chtěla za kilo vykouřit.“

Podívala se na něj.

„Sedni si,“ řekla.

Zůstal stát.

„Sedni si,“ opakovala.

BARMAN v HOTELU Olympia myl právě sklenice, když tam Ol ie krátce před třetí tu noc dorazil.

„Promiňte, pane,“ řekl, „poslední objednávky se přijímaly před půl hodinou.“

Jak to?“ zeptal se Ol ie.

Byl překvapený. V tomhle městě jste mohli legálně prodávat alkoholické nápoje do čtyř do rána.

„Zjistili jsme, že po druhý už nejsou žádný kšefty,“ odpověděl barman. Je mi líto.“

OUie vytáhl policejní odznak.

„Mám pár otázek,“ řekl.

„Nemůže to počkat?“ zeptal se barman.

„Obávám se, že nemůže,“ řekl Ol ie, přitáhl si jednu z barových stoliček a posadil se.

Barman vzdychl a utřel si ruce do utěrky.

„Minulou středu večer,“ řekl OUie. „Byl jste tady?“

„Byl.“

„Dvě šlapky,“ pokračoval OUie. Jedna blondýna…“

„Do Olympie prostitutky nesmí,“ řekl barman.

Jistě, o tom nepochybuju. Ale možná jste je nepovažoval za lehký holky. Jedna byla blondýna, krátký

vlasy, tupírovanej účes se tomu mysHm říká, hnědý oči. Druhá měla hnědý vlasy na ramena a modrý oči.

Obě to byly fakt pěkný holky. Dost možná byly i slušně ohozený.“

„Sem chodí spousta ženských, který odpovídaj tomuhle popisu,“ odvětU barman.

„Tahle žena, ta s hnědýma vlasama, mi pověděla, že tu byla s přítelkyní minulou středu v deset večer, a že ta druhá, krátkovlasá blondýna, tu sbalUa nějakýho chlapa a kolem jedenáctý s ním odešla.

Nevybavujete si to náhodou?“

„Ne, to teda nevybavuju.“

„Velkej, pohlednej chlap, blonďák jako ta holka. V pravým uchu měl naslouchadlo, už si vzpomínáte?“

„Sem chodí spousta…“

Jasně, nepochybuju o tom, že tu máte každej večer davy blonďáků s naslouchadlem,“ řekl OUie. „Ale

tuhle konkrétní minulou středu, tenhle konkrétní blonďák s naslouchadlem platil útratu kreditní kartou.

Alespoň podle mých informací, který by měly bejt spolehlivý.“

„Co chcete vědět?“

Jak se jmenoval.“

„Tu noc šlo všechno k pokladníkovi.“

„Co všechno?“

„Účty z plateb kreditkou.“

„Pamatujete si na toho chlapa, o kterým mluvim?“

„Myslím, že si vybavuju někoho s naslouchadlem.“

„Vysokýho blonďáka?“

Ju O.

„Vybavujete si i ty šlapky?“ Já netušU, co jsou zač.“

„Samozřejmě. Díval jste se na jeho kreditní kartu?“

„Určitě, musel jsem zkontrolovat podpis na zadní straně. Když podepsal účet.“

„Vzpomenete si na jméno na ty kartě?“

„Copak si můžu pamatovat každý…?“

„Nebo co to bylo za kartu?“

„Bereme všechny běžně používaný karty. Přece nečekáte, že…?“

„Je teď pokladna otevřená?“ zeptal se Ol ie.

„Účty za platby kreditní kartou z minulý středy už jsou dávno pryč, jestli myslíte zrovna tohle…“

„Kde jsou?“ zajímal se Ol ie.

KvůLI TOMU ZKURVENtMU náCKOVI Hluchýmu Meyer skoro oka nezamhouřil, a tak přišel ráno do

práce brzy, na konci směny, která sloužila od půlnoci. Ve služebně byl jenom Fujiwara s 0’Brienem a

zbytek neohrožených příslušníků sedmaosmdesátého revíru potíral zločin v prohnilých ulicích.

Teď, v půl sedmé, kdy tu panoval relativní klid, nezvonily žádné telefony a neklapaly klávesnice, se snažil alespoň trochu vyznat v tom, kam se zatím dostali. Na stole měl rozložené kopie všech dopisů, které zatím přišly. Při ruce měl položený seznam her, které vyplenil pan Adam Fen. Zbývalo jen složit to kousek po kousku dohromady.

Přesmyčky, které dostali na začátku, působily ve srovnání s citáty ze Shakespeara velmi prostě. No, to možná ne. Citáty jim v poněkud jednodušší formě sdělovaly: 1) Tohle bude takový zevrubný průvodce Shakespearem, milánkové.

2) Budu vám posílat informace kousek po kousku, kapku po kapce.

3) Jako zbraň použiju šipky.

To bylo nad slunce jasné.

Jenomže u Hluchého nebylo nikdy nic takové, jaké se to snad mohlo zdát. Všechno byla iluze a klam. Byl to nadutec, který se na ně samolibě uculoval a neustále jim připomínal, jak je mazaný, zatímco oni jsou naprostí tupci.

Co jiného se jim snaží sdělit?

Bylo v tom snad něco víc, než to zřejmé „Shakespeare, pánové! Trpělivost, děvčata! Pozor, šipky!“

Odhrnul stranou přesmyčky a znovu se podíval na citáty ze Shakespeara. Uspořádal je na stole tak, jak přišly. O tom, že pocházejí ze Shakespeara, už je přesvědčil Carel a – až na první citát. S těmi přiblblými přesmyčkami a hrátkami se slovy jsme skončili, vážení, a teď se zaměříme na krásnou literaturu.

Dobře, co dál?

Citáty odkazující na oštěpy.

Vratký oštěp. Oštěp na kance.

Zkusíme vynechat oštěp, co nám zbyde.

Vratký, kanec.

Dává to nějaký smysl?

Nic v tom nevidí.

Dobrá, vratký může být vrávorající, kanec jako pichoun, samec.

Vrávorající samec.

Nic. Nesmysly.

Podíval se na citáty, v nichž se objevuje meč.

Ostrý a dlouhý meč. Svist mečů.

Ostrý, dlouhý, svist.

Taky nic.

Co šípy}

Zlomil šíp. Svist šípů. Otrávené šípy.

Zlomil, svist, otrávené.

Prdlajs.

K tomu ještě otrávená střela.

Dává ti to smysl, Meyere, brachu?

Ne? A co ti tři králové, které si vybral?

Jindřich Čtvrtý, Richard Třetí, Richard Druhý.

Čtvrtý, třetí, druhý.

Čtyři, tři, dva.

Moment…

Ta čísla se zmenšují.

Čtyři, tři, dva.

Ale co když to byla jenom náhoda. Kdepak, Hluchý neponechává nic náhodě. Poskytuje jim informace v

opačném pořadí! Čtyři, tři, dva. Oštěpy, meče, šípy (a šipky). Směřují od větších k menším, vlastně jdou pozpátku. Zaměřují se na zbraň, kterou použije.

Včera měli pravdu. Hluchý si vybere šipky. O tom není pochyb. Rozluštili kód.

V AMERICE není zločin být feťák.

To znamená, že můžete přijít na kteroukoli policejní stanici a oznámit: Jsem feťák,“ a oni vám řeknou, fajn, tak padej. Pokud ovšem u sebe nemáte nějaké drogy. To je jiná kapitola.

V tomhle městě jednotlivé odstavce části 220 Trestního zákona určují jednotlivé stupně trestného činu držení jakékoli takzvané zakázané látky uvedené v paragrafu 3306. Je jich skutečně mnoho. Přes sto třicet. O některých jste patrně ani neslyšeli. Pokud na nich nejste závislí. Jako například furethidin. Nebo alfentanil.

Podle zákona můžete být narkoman, ale nesmíte vlastnit žádná narkotika, na kterých jste závislí. Pokud vám to připadá postavené na hlavu, vezměte si například zákon, podle něhož je trestné žádat prostitutku.

Dotyčný paragraf oddílu Trestního zákona o „dožadování“ zní:

„Osoba je vinna tím, zeje zákazníkem prostitutky, jestliže se stane zákazníkem prostitutky.“

Na mou duši.

To znamená, že nemůžete přijít na policii a přiznat se, že jste buď prostitutka nebo jste právě byli

zázkaníkem prostitutky, protože pak jste se provinili dvěma různými trestnými činy, zatímco když

prohlásíte, že jste narkoman, provinili jste se pouze tím, že jste pěkní pitomci.

Proto také dívka, která v půl deváté ráno doručila první dopis, bez problému přiznala, že je narkomanka a že k ní v Harrison Parku v Půverheadu přistoupila dívka s dlouhými černými vlasy, která jí zaplatila sto padesát dolarů za doručení tohoto dopisu, ale už se nezmínila o tom, zeje také prostitutka a pracovala v parku celou uplynulou noc. Bylo to její právo v téhle zemi svobody.

„AHA!“ ZVOLAL MeYER. „Tentokrát jsme napřed my, ty chytráku!“ V prvním dopise, který přišel v úterý

ráno, stálo:

,Jo,“ povídají, „padáš na nos?

Až pobereš rozum, budeš padat naznak.“

„Romeo a Julie“ hlásil Wil is od počítače. „Jednání první, scéna třetí.“

„Necitoval už z tyhle hry?“ zeptal se Parker. „Zít nebo nežít? Co?“

„On nám prostě říká, že to dělá pozpátku. Jenže to my už víme, frajere!“ řekl Meyer a zabodl ukazovák do vzduchu jako pistoli. „Puká nám, že jsme ještě natvrdlí,“ poznamenala Eileen. A– že až dostáném rozum, plácnem sebou dozadu.“

„Že by po nás chtěl zezadu střílet otrávený šipky?“ zajímal se Genero.

LuiGI FONTERO NASTOUPIL na palubu letadla společnosti Alitalia, let číslo 0413, na milánském letišti

Linate včera v 16:05 hodin. Teď bylo deset minut před desátou a ještě tu nebyl. Carel a, který čekal na letišti s matkou a obrovským davem lidí, už začínal být nervózní. Slíbil poručíkovi, že se vrátí nejpozději v jedenáct. Teď už si říkal, že to nejspíš nestihne.

„Neměli bysme se zeptal znovu?“ řekla jeho matka.

„Říkali, že má půl hodiny zpoždění.“

„To bylo před čtyřiceti minutama.“

„On přiletí, neboj.“

Jeho matka si pro tu příležitost vzala jednoduchý bleděmodrý kalhotový kostým a střevíce na vysokém

podpatku. Ke kadeřnici si chtěla zajít až den před svatbou, a tak si vlasy svázala do uzlu a zakryla je kloboučkem, který pravděpodobně nosila už Carel ova babička, když byla mladá. Byl modrý, sametový a měl modrou hedvábnou krempu. Oči jí ožily. Bez ustání se dívala na hodiny na stěně.

„Snad se něco…“

„Ne, mami, řekli by nám to.“

„Někdy to neříkají,“ povzdychla si.

„Všechno bude v pořádku.“

„V tyhle době…“ řekla a nechala nedopovězenou větu viset ve vzduchu.

I jeho to napadlo.

I on se podíval na hodiny.

HONEY BLAIROVÁ nepověděla Hawesovi o dopisu od střelce a cítila se mizerně, že před ním zatajila

takovou důležitou – no, zas tak důležitou ne – informaci. Omlouvala si to však tím, že dopis by stejně nebyl k ničemu, pokud šlo o otisky prstů, protože včera odpoledne na poradě koloval z ruky do ruky kolem stolu. Kromě toho se ukázalo, že během její vzdorné výzvy střelci ve čtvrt na sedm včera večer sledovanost výrazně vzrostla.

Jakkoli si tedy přála, aby Cotton dopadl toho hajzla, který se ho pokusil zabít, zároveň doufala, že ho nedopadne příliš brzy, alespoň ne dokud si užívá takové postavení celebrity, o jakém se jí dosud ani nesnilo. Jedna věc je, když vás nějaký chlap na koncertě poprosí, abyste se mu podepsali na program;

něco jiného však je, když vás lidi zastaví na ulici šestkrát, sedmkrát za jediné ráno a povzbuzují vás

„Nandej mu to, Honey!“ nebo Jsme s tebou, Honey!“

Být celebritou je vážně zvláštní.

Lidi vás mohou během chvilky zavrhnout – jenom si vezměte celý ten cirkus kolem Michaela Jacksona –

nebo si z vás najednou udělat oblíbence. A jí se líbilo být středem takové pozornosti. Nechtěla však ublížit svému milovanému, který byl právě na cestě k ortopedovi v centru města, nikoli proto, že by ho noha bolela, ale protože Jefferson Avenue nebyla sedmaosmdesátý revír, kde nikdo nikdy vůbec nic neviděl.

Honey mu vlastně držela pláce.

LUIGI FONTERO VYŠEL ZE DVERl. Měl na sobě hnědý hedvábný oblek, bezovou košili a kravatu s

hnědými a žlutými proužky, a na hlavě měl hnědý diplomat, posazený elegantně na stranu. Vypadal jako

Rossano Brazzi, který se chystá svést Katherine Hepburnovou, byl samý úsměv a z očí mu čišelo nadějné očekávání.

Když uviděl Carel ovu matku, okamžitě se k ní rozeběhl. Padli si do náruče jako mladí milenci, které

rozdělila válka nebo hladomor. Luigi ji políbil. Políbil Carel ovu matku. Ne na tvář nebo třeba na obě tváře, jak to dělávají Evropané, ale přisál se jí přímo na rty, Carel ově matce. A přímo před Carel ou.

Jsi krásná,“ řekl jí Luigi.

Carel ovi se zvedl žaludek.

„Buď zdráv, Steve,“ pozdravil ho Luigi nakonec a podal mu ruku.

Carel a je doprovodil k vyzvednutí zavazadel a neviditelně naslouchal matčiným otázkám ohledně letu,

jídla v letadle, počasí v Miláně a příletu jeho příbuzných a přátel. Naslouchal Luigiho odpovědím, slyšel, jak říká jeho matce „Louiso“, doslova ji hltá pohledem, šeptají „cara mia“ a „tesora bel a“ a zasypává ji polibky, nikoli už na rty, ale na nos, na čelo a na bradu, a ani ho nenapadne Carel ovi pomoct, když z pásu vytáhl nejprve první těžký kufr, pak druhý, a po celou tu dobu Luigi držel Carel ovu matku kolem pasu, Louisina pasu, kolem pasu jeho cara mia, jeho tesora bel a, a ona se opírala hlavou o jeho rameno, o rameno výrobce nábytku z Milána, Luigiho Fontera.

Carel a jim odvezl vozík se zavazadly na chodník a zastavil taxíka. Díval se, jak odjíždějí. Oba mu

zamávali zadním oknem a celí zářili štěstím. Napadlo ho, že matka mohla klidně přijet Luigimu naproti sama.

Sám se pak vrátil na parkoviště, kde nechal svůj vůz.

Dům ČÍSLO 574 na Jefferson Avenue byl monolitická stavba z leštěné černé žuly, z jedné strany

lemovaná luxusním kožešnictvím a z druhé velkým knihkupectvím.

Když Hawes přicházel od stanice metra vzdálené čtyři bloky, před kožešnictvím právě probíhala regulérní demonstrace. Vedoucí knihkupectví stál na chodníku a stěžoval si policejnímu seržantovi, že mu demonstranti odhánějí zákazníky. Seržant mu vysvětloval, že žijí ve svobodné zemi.

„Tak byste se snad mohl svobodně rozhodnout, že budete nosit kožich,“ odvětil knihkupec. On sám měl

mývala, který ho přišel na sto osmdesát dolarů, byť ne v kožešnictví vedle.

Hawes prošel řadou pokřikujících demonstrantů a vstoupil do kožešnictví. Přistoupila k němu elegantně oblečená prodavačka, které tipoval padesát, možná pětapadesát let. Její úsměv byl v příkrém rozporu s obavami, které z ní čišely. Měla velmi vkusně upravené vlasy. Z porcelánově bílého obličeje na něj hleděly modré oči. Vrhala neklidné pohledy k výloze a očividně měla strach, že co chvíli přiletí cihla a roztříští ji na kousky. Na protestující před obchodem civěly figuríny v nejrůznějších modelech kožichů z norka, sobola, lišky, stříbrné lišky, mývala, ondatry, kojota a množství dalších kožešinových zvířat.

„Co pro vás mohu udělat, pane?“ zeptala se žena.

Co to bylo za přízvuk? Severský? Napadlo ho, jestli se ve Švédsku a Norsku také protestuje proti oděvům z kožešin. Ukázal jí policejní odznak.

„Detektiv Hawes,“ řekl. „Vyšetřuji střelbu, ke které došlo venku minulý pátek.“

„Proč neuděláte hned teď něco s tím kraválem venku?“ zeptala se žena.

„Omlouvám se, madam,“ řekl, „ale kvůli tomu tady nejsem. Mohu mluvit s majitelem, prosím vás?“

Já jsem majitelka,“ informovala ho.

„Potřebuji mluvit s někým, kdo tu byl v pátek v jedenáct dopoledne,“ řekl. „S někým, kdo mohl něco vidět nebo slyšet.“

„Uvědomujete si, co se tady děje?“ zeptala se ho.

Jistě, madam, už jsem si udělal nějakou představu. Ale v pátek se tady někdo pokusil zabít dva lidi…“

„Teď se někdo pokouší zlikvidovat nás!“

„Nepochybuji o tom, že seržant venku má všechno pod kontrolou.“

Já nemluvím o fyzickém násilí. Na to jsou moc prohnaní. Chtějí narušit náš výprodej!“

„Ano, madam,“ řekl Hawes.

Napadlo ho, že není mnoho občanů, kteří by byli ochotní pomoci policistovi s vyšetřováním zločinu, ať na předměstí nebo tady v tomhle hogo fogo kožešnictví na ulici plné dalších luxusních obchodů.

Napadlo ho, že se měl stát zubařem, jak si přála jeho matka.

„Mohu mluvit s vašimi zaměstnanci, prosím?“ zeptal se potichu.

Ještě chvíli na něj nevěřícně hleděla a pak řekla: „Podívám se, kdo tu byl,“ odešla někam dozadu.

Hawes tam stál mezi všemi těmi mrtvými zvířaty a čekal.

Druhý DOPIS dorazil dvacet minut před jednou.

Hawes právě vyprávěl, jak pochodil v kožešnictví, kde byli minulý pátek všichni buď hluší nebo slepí, protože nikdo ze zaměstnanců neslyšel žádné výstřely ani neviděl nikoho, kdo vypálil dobrých deset střel do limuzíny. Vedoucí knihkupectví byl tak popuzený demonstrací před kožešnictvím, že se nedokázal soustředit na otázky, které mu Hawes pokládal. V knihkupectví pracovalo osmatřicet zaměstnanců, kteří každý den obsloužili tisíce zákazníků. Jak mohl očekávat, že by slyšeli nebo viděli pouhý pokus o vraždu na ulici? Proč nevytlačíte ty úchylné ochránce zvířat z chodníku? chtěl vědět.

Právě tehdy uniformovaný policista přinesl obálku, doručenou před necelými pěti minutami, a přerušil tak Hawesovu doktorskou dizertaci na téma lhostejnosti občanů. V tu chvíli Murchison zpovídal feťáka, který ji doručil. Výslechy narkomanů během pouhých tří dnů přešly od kapitána k pouhému seržantovi. Sic transit gloria mundi, i když bylo teprve úterý.

V dopise tentokrát stálo:

Ba, pravdu díš. Ať je muž, jaký chce, moudrý, urozený, mladý, fešný, ta mrcha každého poplete, až se

skácí nazad.

„Hele, ‚nazaď, zase pozpátku,“ řekl Meyer.

„To má bejt Carmela Sammaroneová?“

„Myslíš tím tu mrchu?“

„Poprvé je v tom citátu ona, mrcha.“

Jeho malá vyslankyně.“

„A všichni ti ‚moudří, urození, mladí a fešní‘ zkurvený feťáci, který nám sem posílá,“ přisadil si Parker.

Wil is byl toho názoru, že dotyčná žena má bezpochyby schopnosti pobláznit, poplést člověka do té míry, že ztratí soudnost a jakoby očarovaný, v mdlobách padne naznak – udělá krok zpátky.

„Souvisí to s tím ‚padat naznak‘,“ řekl Wil is, „z dnešního prvního citátu.“

„Každopádně jde o pohyb směrem nazpět,“ trval na svém Meyer. „Čtyři, tři, dva. Oštěpy, meče, šípy, šipky.

On nám vlastně naznačuje, že jsme na to kápli. ‚Ba, pravdu díš,‘ říká nám. Pravda je, že nám to bude

vyprávět pozpátku.“

„Co nám bude vykládat pozpátku?“

„Co se chystá provést s těma svýma šipkama?“

Carel a, který seděl u počítače, už vrtěl hlavou.

Hlavou nesouhlasně vrtěl i Genero.

Dva policajti unisono, pomyslel si Parker.

„Dokážete si ho představit, jak háže šipky?“ zeptal se Carel a.

„Nebo je fouká z nějaký trubky?“ řekl Genero.

„To si představit dokážu,“ odvětil Meyer.

„Už jsi to někdy viděl?“ zeptal se Hawes.

„Určitě jsem to viděl,“ odpověděl Meyer. „V tomhle městě?“

„A kdo teda bude oběť?“ zeptal se Parker. „Po kom bude foukat ty svý debilní šipky?“

„Na koho,“ opravil ho Wil is.

„Díky, profesore,“ poznamenal Parker.

„Má pravdu,“ zastala se ho Eileen.

Kling uvažoval, co se mezi těmi dvěma najednou děje.

Je to ze hry Mnoho povyku pro nic“ hlásil Carel a. Jednání třetí, scéna první.“

„A to je právě ono,“ prohlásil Parker. „Mnoho povyku pro nic. Velká snůška nesmyslů. Nikoho nezabije, nevyloupí banku ani nevyhodí do vzduchu žádnej barák, prostě nás jen tahá za koule.“

„Mně ne,“ ohradila se Eileen.

Wil is se zasmál.

Kling si byl jistý, že mezi nimi něco je.

„Nepůjdeš na oběd?“ zeptal se ho Hawes.

ZAŠLI SI DO RESTAURACE pár bloků od policejní stanice. Hawes si objednal sendvič se smaženým

sýrem, kávu a hranolky. Kling si dal fazolovou polévku, kuřecí salát a ledový čaj.

„Třeba se ten zločin už stal,“ řekl.

„Třeba,“ souhlasil Hawes.

„Třeba nás vede zpátky ke Glori Stanfordový. Říká nám, abysme šli zpátky. Dává nám to sežrat, chápeš?

Chachá, já ji zabil a vy s tím nic nenaděláte.“

„To je docela možný.“

Oba vypadali, že jsou duchem nepřítomní.

I když si povídali o tom, co jim Hluchý svými vzkazy asi tak může naznačovat, Kling se neustále díval na hodiny za pultem a Hawes honil po talíři vidličkou hranolky v kečupu.

„Budeš ty hranolky jíst nebo si s nima chceš jen tak hrát?“ zeptal se Kling.

„Chceš je?“

„Ne, díky, já jsem v pohodě.“

Hawes si dál hrál s hranolky. Nakonec vzhlédl a řekl: „Berte… chtěl bych se tě na něco zeptat.“

Aha, pomyslel si Kling. Tak proto chtěl jít na oběd. Pan Adam Fen s tím nemá nic společnýho.

Jde o Augustu.“

„Hmm.“

„Nebude ti vadit, když o ní budeme mluvit?“

„Nebude. Už jsem se s tím dávno vyrovnal.“

„Opravdu?“

Jasně.“

„Vlastně jde spíš o to, co maj Augusta a Honey společnýho.“

„Hmm. Myslíš jejich jména?“

„Ne. Jména? Co je s jejich jménama?“

„Augusta Blairova, Honey Blairova. Myslel jsem, že tě…“

„Ne, to s tím…“

„… třeba napadlo, jestli nejsou nějak příbuzný.“

„To mě tedy nikdy nenapadlo.“

„Protože Blair je docela běžný jméno,“ řekl Kling.

„Jasně. Jako Tony Blair, že jo?“

„No. Mimochodem, Augusta se tak ve skutečnosti nejmenuje.“

„Jak to myslíš?“

„V rodným listě nemá Blairova.“

,A co tam má?“

„Bludgeová.“

„Cože?“

„Augusta Bludgeová.“

„Ty si děláš prdel.“

„Nedělám. Když začala dělat modelku, prostě si změnila příjmení.“

„Proč to lidi tak fascinuje?“ zeptal se Hawes. „Co je komu do toho, jaký jméno má někdo napsaný v

křestním listě? Nikdo se přece nerodí se jménem, nikdo ho nemá hned napsaný na čele. Jméno dávaj

člověku rodiče. Příjmení zdědí, ať se mu to líbí nebo ne, a pak dostane křestní jméno. Původně ho dostal při křtu, a i když to tak už většinou není, důležitý na tom je, že ho dostane. A když si chce někdo vybrat nový jméno, je to výhradně jeho záležitost, ne? Myslíš, že se mi líbí jméno.Cotton‘?“ zeptal se a ani nečekal na odpověď. „Jak by se ti líbilo, kdyby ses jmenoval ‚Cotton‘, Vata? Nebo ‚Hawes‘, když už jsme u toho? Víš, kolikrát si ze mě dělali prdel, když jsem byl malej? Každou chvíli mi někdo říkal ‚Horse‘, kůň, to se vyslovuje skoro stejně. Cotton Hawes. Co je komu do toho, jak se opravdu jmenuje Augusta?

Mimochodem, nemyslels její skutečný jméno, ne? Protože hned jak si ho změnila, její skutečný jméno

bylo Blairova, ne? Myslíš její rodný jméno, ne? Tos myslel?“

„Asi jo,“ přikývl Kling a v duchu litoval, že s tím vůbec začal.

„Protože teď se jmenuje Augusta Blairova,“ pokračoval Hawes. „A je úplně jedno, jak se jmenovala dřív.

Bludgeová, Shmudgeová, koho to zajímá?“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil Kling. „Nechala si příjmení Blairova i když jsme se vzali.“

„Bludgeová, koho by to napadlo? To je německý příjmení? Vypadá jako Irka – myslím ty zrzavý vlasy…“

„Spíš kaštanově hnědý.“

„Koho by to napadlo?“ opakoval Hawes a postrčil několik hranolků po talíři.

„Ale myslím, že rozhodně nejsou příbuzný,“ řekl Kling. „Ona a Honey. Jestli tě zajímalo zrovna tohle.“

„Pokud se ovšem Honey nejmenovala,“ řekl Hawes a udělal významnou pomlku, „Henrietta Bludgeová

nebo tak nějak.“

„Jo, v tom případě by mohly bejt ségry,“ připustil Kling.

„Nebo sestřenice,“ dodal Hawes.

„Svět je malej,“ pokýval hlavou Kling.

Oba muži se odmlčeli.

„Mně spíš zajímalo,“ řekl Hawes a posunul další hranolek, „jaký je to mít za manželku celebritu.“

„Nedávno jsme se rozvedli,“ odpověděl Kling. „To asi mluví samo za sebe.“

„Já myslel hlavně tu celebritu. Honey je teď totiž taky taková celebrita. Nějako Augusta, taje na obálce každýho módního časáku. Ale spousta lidí vidí Honey ve zprávách…“

„To jo.“

„A tak mě napadlo… chci říct, že jsem jenom obyčejnej policajt, oba jsme policajti…“

„Já vím, co chceš říct.“

„… a tyhle dvě ženský vydělávaj mnohem víc peněz než my…“

Jo.“

„… vypadaj mnohem lip než my…“

„To rozhodně.“

„Tak mě napadlo… pořád se toho pocitu nemůžu zbavit… chci říct… může to vůbec fungovat? V tvým

případě to nefungovalo, Berte…“

„To tedy nefungovalo,“ připustil Kling.

Ani jeden z nich se nezmínil o tom, co ve služebně věděli všichni: Kling přistihl svoji ženu v posteli s jiným mužem.

„Myslíš… že bych si o tom měl promluvit s Honey? Jako o problémech, který můžou přijít?“

„Vždycky je lepší o věcech mluvit,“ řekl Kling.

Stejnou radu mu dal před lety Carel a, když Klingovi začalo docházet, že všechno nebude tak, jak si

vysnil.

Jenomže i když o tom mluvil, stejně to nepomohlo.

To parné léto.

Jaké bylo tehdy dusno.

„Řekni jí, jak se cejtíš,“ navrhl Kling a podíval se znovu na hodiny.

„Čeká na tebe taxík?“ zeptal se Hawes.

„Ne, jenom si musím promluvit s tím chlapem, co mu přepadli zastavárnu.“

Hawes se podíval na hodinky.

„Mám jí říct, že mi to vadí?“ zeptal se. „Že je slavná?“

Jasně. Jestli ti to opravdu vadí. Mluv o tom.“

„No, ono mi vlastně tohle zas až tak nevadí.“

„Tak co ti vadí?“

„Mám prostě takovej pocit… ále, zapomeň na to. Teď ze mě mluví policajt, to je všechno.“

„Co se děje, Cottone?“

„Mám takovej dojem, že ke mně není upřímná.“

„Hm.“

„Ze přede mnou něco tají, chápeš?“

Vítám tě do klubu, pomyslel si Kling.

„Tak si s ní o tom promluv,“ řekl.

„Myslíš?“

„No jasně,“ odpověděl Kling a znovu se podíval na hodiny. „Měli bysme zaplatit, nechci přijít pozdě. Slíbil jsem tomu chlápkovi, že přijdu v půl třetí.“

Hawes zamával na servírku.

„Kam vlastně jdeš?“ zeptal se.

„Na Haskel Street číslo dvanáct set čtrnáct,“ řekl Kling.

Tam ale nešel.

SHARYN ČEKALA před domem v Diamondbacku, kde měla ordinaci.

Přesněji řečeno na Ainsley Avenue číclo 3415, a nečekala na Klinga.

Minulou noc si v jejím diáři zjistil, jaké má naplánované schůzky.

Na dnešek, osmý červen, si zapsala Jamie.

A pod to: moje ordinace, 14:30.

Předpokládal, nebo možná doufal, že se ti dva setkají kvůli nějaké lékařské konzultaci v její ordinaci nahoře, na jejím území. Bylo však už pět minut po půl třetí, Sharyn stála před domem a po ulici se k ní blížil dr. James Melvin Hudson, tentokrát v dokonale střiženém šedém obleku, bílé košili a tmavé kravatě.

Přikývl na pozdrav a sklonil se, aby ji políbil na tvář, jak bylo zjevně zvykem mezi dnešními lékaři. Aniž si byli vědomi Klingovy přítomnosti, pomalu kráčeli po chodníku.

Následoval je v bezpečné vzdálenosti, což byla policejní metoda sledování vlastní dívky.

Nebo partnera.

Nebo milence.

Nebo kohokoli.

S čím kdo zachází, tím taky schází, pomyslel si.

Když zahnuli za roh, přidal do kroku, aby je neztratil. Když vyšel za roh, málem vrazil přímo do nich.

Rychle se otočil, aby ho nepoznali. Byli asi tři metry před ním a četli cosi na výloze.

Stará čajovna.

Kling netušil, že v Americe nějaké čajovny vůbec existují, ať staré nebo nové. Natož v Diamondbacku.

Překvapením není nikdy konec. Držel se zpátky, zatímco vcházeli dovnitř, dva nevinní kolegové, kteří si vyšli na odpolední čaj. Jakmile zmizeli v čajovně, přistoupil k výloze, přitiskl k ní obličej, zakryl si jej ze strany dlaněmi a díval se.

Zamířili ke stolku napravo u stěny pod nástěnným svícnem, vrhající slabé světlo na ženu, která tam už seděla.

Běloška.

Jakmile se posadili, každý z jedné strany, žena je vzala za ruce. Sharyn za pravou a dr. Jamese Melvina Hudsona za levou. V každé ruce držela jednu. Pevně je sevřela a rozplakala se.

Kling nechápal, k čemu se to přichomýtl.

OLLIEHO ROZČILOVALO, že žádná ze společností vydávajících kreditní karty mu v té věci nemůže

pomoct. Stačilo mu jenom jedno pitomé jméno a adresa na člověka, který klofnul Melyssu Summersovou

– nebo naopak – v baru hotelu Olympia minulou středu večer, druhého června. Copak to je takový

problém?

Ano, vysvětlovali mu, je to velký problém. Vzhledem k tomu, že nezná jméno majitele karty, je prakticky nemožné zkontrolovat tisíce plateb za nákup…

„Tohle nebyl žádný nákup,“ opakoval Ol ie každé z nich: American Express, Visa, MasterCard, dokonce i Discover. „Ten člověk platil za pití v baru…“

„Ať to bylo cokoli…“

„V konkrétním baru,“ vysvětloval jednomu jako druhému, „a v určitou dobu. Stačí, když se podíváte do

počítače a vyhledáte bar hotelu Olympia v jedenáct hodin večer minulou středu, a uvidíte, že vám to

vyplivne našeho zákazníka.“

Ale kdepak, vysvětlovali, takhle to nepůjde, naše počítače nejsou takhle programované. Kdybyste měl

jméno majitele karty…

„Ale to já chci právě zjistit!“

A tak pořád dokola, a nic z toho.

Ol ie usoudil, že se bude muset znovu vydat za prostitutkami.

TŘETÍ DOPIS přišel o něco dříve.

Ve čtvrt na tři místo obvyklé půl čtvrté.

A nebyl adresován Carel ovi.

Byl adresován detektivu třetí třídy Richardu Generovi.

Sám Parker ho přinesl na služebnu.

„Tohle mi dal seržant,“ řekl, když podával obálku Generovi. „Přej to tu nechal nějakej feťák.“

„No jasně,“ poznamenal Meyer. „Stejnej způsob práce.“

„Nějak brzo, ne?“ řekl Wil is a podíval se na hodinky.

„A teď si bude utahovat z tebe, Richie.“

„Richarde,“ opravil ho Genero.

Díval se na obálku, jako kdyby obsahovala nějakou zlovolnou chemickou hrozbu horší než antrax, ať to

bylo cokoliv, třeba slintavka a kulhavka.

„Neotevřeš to?“ zeptal se Parker.

„Na,“ řekl Genero a podal obálku Carel ovi. „Otevři to.“

Carel a si začal natahovat rukavice, ale Parker ho zarazil: „Murchison už sňal otisky.“

Carel a se zatvářil překvapeně. Přesto si natáhl rukavice, vzal pero-řízek, rozřízl obálku, vytáhl z ní list papíru a rozložil jej. Stálo na něm: 3878 IN7IN3S

„Co to má znamenat?“ zeptal se Parker. „Poznávací značka tvýho auta?“

„Proč nám najednou posílá čísla?“ divil se Genero.

„Písmena taky,“ upozornil ho Meyer a naklonil se blíž, aby lépe viděl. „IN. A ještě jednou IN. Říkávám to někomu něco?“

Je tam ještě S,“ řekla Eileen. „Na konci věty.“

„S jako sračky,“ řekl Parker.

Všichni upřeně hleděli na dopis.

3878 IN7IN3S

Je to určený tobě,“ řekl Parker. „Třeba se ti snaží říct něco osobního.“

„To pochybuju,“ odvětil Genero dotčeně.

„Co kdybys to obrátil vzhůru nohama, Richarde?“ navrhl Parker.

Jak to myslíš?“

„Zkus, jestli to dává smysl vzhůru nohama. No tak. Obrať to.“

Genero obrátil papír vzhůru nohama.

„Moc vtipný,“ řekl.

Dopis OD HLUCHÉHO dorazil o čtyřicet minut později. Doručil ho další feťák. Do služebny ho přinesl

policista s gumovými rukavicemi. Věděli, že nenajdou žádné otisky na obálce ani na listu papíru uvnitř, ale opatrnosti nebylo nikdy nazbyt, zvlášť poslední dny. Obálka byla adresovaná Carel ovi, opět to byla tatáž osobní výzva jednoho proti jednomu. Dnešní citát zněl: Jemný sluch mám a hned vím, když tón nepřesný naruší tempo.

„Nechceš to obrátit vzhůru nohama, Richarde?“ navrhl Parker.

„Nechceš si vysrat voko?“ opáčil Genero. „Promiň, Eileen.“

„Proč kolem mě pořád chodíte jako po špičkách?“ řekla Eileen. „Už jsem velká holka.“

„To bych řekl,“ prohlásil Parker a zadíval se jí na hruď.

Wil is po něj vrhl varovný pohled.

Kling si toho všiml.

Teď už to věděl jistě.

Ale co mu do toho bylo?

„Tak copak nám chce sdělit tentokrát?“ zeptal se Meyer jako profesor pobízející mimořádně tupou třídu.

„Tentokrát se zdá, že hlavním tématem bude tempo neboli čas, nemyslíš?“ odvětil Wil is jako nějaký

podlézavý šprt (tak to aspoň vnímal Kling).

„Narušené tempo,“ souhlasil Meyer.

„Znovu Král Richard II,“ hlásil Carel a od počítače, „jednání páté, scéna pátá.“

„Začíná se opakovat.“

„Už si z nás zase dělá prdel,“ poznamenal Parker.

„Ne, tentokrát nám prozradí kdy,“ řekl Hawes.

Jasně,“ souhlasila Eileen.

„Přesnou dobu.“

„Ale pozpátku.“

„Když tón nepřesný naruší tempo.“

„A ještě se podepsal,“ podotkl Parker.

„Cože?“ zeptal se Genero.

Jemný sluch, Richarde.“

„Kdes byla, Melysso?“ zeptal se.

Bylo teprve pět hodin a ona nevěděla, proč je tak protivný.

„Hledaj mě policajti,“ řekla.

To ho dostalo. Povytáhl obočí a vykulil na ni oči.

Jak to víš?“

„Řekla mi to jedna známá. Pamatuješ na tu holku, co byla se mnou, když jsi mě klofnul…“

„Nebo naopak.“

„To je jedno,“ řekla. „Pamatuješ na Wandu?“

„Pamatuju. Nosí tanga.“

Jak to víš?“

„Ukázala mi je, když jsi šla na záchod.“

„A proč sis teda vybral mě?“

„Ty sis vybrala mě, Lyssie. Máš to převrácený. Punto reverso!“

„Cože?“

„Přesně jako Benvolio!“

„Vůbec nechápu, o čem to mluvíš.“

„Romeo a Julie, jednání druhé, scéna čtvrtá. Rozhovor mezi Benvoliem a Mercutiem. ‚Cozčř“ povídá

Benvolio. ‚K čertu s těmi padavými, afektovanými šašky,‘ odvětí Mercutio, ‚co nepromluví, jak jim zobák narost.‘“

„Tím se všechno vysvětiuje,“ odvětila Melyssa.

„Co říkala? Ta Wanda?“

„Vyptává se na mně nějakej tlustej policajt. Musela mu povědět o tom středečním večeru.“

JVlusela mu to povědět? Nikdo nemusí nic dělat, Lyssie.“

„On by ji jinak zatknul!“

„Co přesně mu pověděla?“

„Že jsme my tři byli v hotelu Olympia minulou středu večer a já jsem pak šla s tebou domů.“

„To je všechno?“

„Popsala tě.“

„Řekla mu, jak se jmenuju?“

„Neznala tvý jméno. Já taky ne.“ Zaváhala, a pak řekla: „A ještě pořád ho neznám.“

„Adam Fen,“ řekl.

Jasně.“

„A ten polda? Jmenuje se nějak?“

„Ol ie Weeks. Je to detektiv z osmdesátýho osmýho revíru. Většina lidí mu říká Špekoun.“

„Bude dělat nějaký potíže?“

„Hledá mě,“ vysvětlovala Melyssa. „To by mohla bejt potíž. Kdyby mě našel.“

„Když najde tebe, najde mě,“ řekl Hluchý.

„Tak jsem to myslela.“

„Dej si pozor, ať tě nenajde.“

„Nemám chuť se s ním setkat, to mi věř.“

„Ještě pořád jsi mi neřekla, kdes byla.“

„Ve městě. Sháněla jsem feťáky, který zejtra doručej dopisy. A mluvila jsem s Wandou.“

„Měl jsem strach, že na mě něco chystáš.“

,A přijdu tak o svůj podíl?“ řekla. „Ať to bude kdy chce.“

„Brzy,“ řekl.

„Ať to bude kolik chce,“ řekla.

„To zjistíš.“

„Samý sliby.“

„Mezitím bych chtěl, abys pro mě udělala ještě něco. Dneska večer.“

„U mě nebo u tebe?“ zeptala se a pokusila se o úsměv.

„Chci, aby ses setkala s jedním mužem,“ řekl.

Co je na tom novýho? pomyslela si.

10.

POKUD TOMU Melyssa dobře rozuměla, v hotelu Intercontinental bydlel řecký houslista jménem

Konstantinos Sal as, s manželkou, houslemi a osobním strážcem. Adama zajímal právě bodyguard, který

měl požadovanou informaci. Adam po ní chtěl, aby se s ním vyspala, pokud to bude nutné, a tu informaci z něj dostala.

Melyssa ještě z žádným bodyguardem nespala.

Ještě si také nikoho takříkajíc nepřivinula na prsa s výslovným cílem získat z něj určitou informaci.

Připadala si trochu jako Mata Hari, zvlášť s tou černou parukou na ramena. K téhle podobě, femme fatale přidala ještě odvážné, maličkaté černé hedvábné kombiné, které jí Adam koupil odpoledne za předpokladu, že se k němu do bytu vrátí, což pochopitelně udělala.

Bylo devátého června, tři minuty po půlnoci.

Bodyguard měl podle Adama ve zvyku zastavit se každou noc v hotelovém baru na jednu dvě skleničky

ouza poté, co uložil houslistu k spánku. Adam nevěděl, jak se bodyguard jmenuje – sledoval ho zdálky

tady v hotelu a během přesunů do koncertní síně a zpátky. Podrobně ho však Melysse popsal a ona

věděla, že má čekat statného vousatého muže, vysokého asi metr devadesát a s mohutným hrudníkem,

oblečeného zcela v černém včetně košile, ponožek a kravaty. Nepůsobil na ni jako řecký bodyguard, ale spíš jako jeden agent z Hol ywoodu, kterého znala na pobřeží, než ji zatkli, když byla ještě štíhlá holka, která se teprve učila řemeslo, než ji Ambrose Carter naučil, o čem to celé vlastně je, děvenko. Sex s velkými chlupatými chlapy ji nijak zvlášť nebral. Ovšem v očekávání podílu ze sedmiciferné výplaty, ať přijde kdykoli, pokud vůbec přijde, musela jít do postele s gorilou. Tak kde ksakru je?

OLLIE UVAŽOVAL, že když nenajde toho kunčafta, kterého klofla minulou středu večer, bude muset najít

samotnou Melyssu Summersovou. Ovšem tentokrát to bude bez zkratek. Bude se muset věnovat

neúnavné mravenčí práci oddaného státního zaměstnance.

Na mrtvém negrovi, a pasákovi k tomu, mu vůbec nezáleželo. S oblibou tak hovořil o takzvaných

barevných spoluobčanech, protože věděl, zeje to naštve – ne slovo pasák, ale negr. Což byla stejně

eponyma. Nebo synonyma. Nebo cokoli. Negr a pasák. Podle jeho zkušenosti se teď veškeré trestné

činnosti, kterou dřív řídili slušní bílí zločinci, věnovali výhradně zlovolní a chamtiví negři, kteří usilovali o vyšší společenské postavení. Občas si přál návrat otroctví. Přání v jedné ruce, napadlo ho, a hovno v druhý. Uvidíme, co z toho bude. To bylo jedno z oblíbených rčení jeho matky, byť ho nikdy nepoužila v blízkosti jeho sestry Isabel, která byla patrně ještě panna.

Ol ieho zneklidňovala především skutečnost, že nějaká bezvýznamná coura se jen tak bez dovolení v noci vetřela do jeho čtvrti, jeho okrsku, a vpálila do někoho dvě střely ráže devět, do zad a hlavy, a Ol iemu nezáleželo na tom, jestli do bělocha nebo černocha. Šlo hlavně o to, že narušila jeho rajón!

Takže si mě nepřej, Melysso, pomyslel si.

Dej si bacha!

Velký muž jde na lov a určitě tě najde, tomu věř, moje milá.

V duchu zněl jako W. C. Fields.

Napadlo ho, jestli Melyssa Summersová vůbec ví, kdo to je ten W. C. Fields – kolik jí je, dvacet, přes dvacet?

Prostitutka.

Její dvacet a je prostitutka.

Ne, vražedkyně.

Vražedkyně.

Něco takového. A on ji dostane.

VYPADAL JAKO TEN CHLAPÍK ve filmech o Harry Porterovi, každé desetileté děcko by vám povědělo,

jak se jmenoval. Ten zavalitý vousáč s bachorem a chraplavým hlasem. Až na to, že tenhle měl na sobě

černý oblek, černou košili a kravatu, černé ponožky a bezvadně vyleštěné černé polobotky. Chlap z

Harryho Portera oblečený jako gangster! Nebo bodyguard, napadlo ji, pokud je to on, o čemž

nepochybovala.

Seděla u baru, když přišel. Obrovitý, mohutný chlap napochodo-val do hotelového baru, jako kdyby mu

patřil. Chladnýma modrýma očima se rozhlédl po místnosti jako policajt, který čeká, kde se něco semele.

Když s uspokojením zjistil, že se na něj nikdo nechystá skočit, posadil se dvě stoličky od ní a než si objednal dvojité ouzo, letmo si ji prohlédl. Jenom po ní tak nenápadně hodil pohledem, ale Melysse takové věci nikdy neunikly, protože byla profík.

Cekala někoho s řeckým přízvukem – copak to neměl být Rek? Když si objednal ouzo a vůbec? – ale ne,

mluvil jako Američan, jako ona. Objednal si dvojité ouzo, podíval se do zrcadla za barem, jako by se

rozhlížel po místnosti, ale ona si znovu všimla, jak se po ní nenápadně podíval. Bral ji na vědomí.

„Ouzo jsem ještě nikdy nepila,“ řekla a otočila se k němu. Jak to chutná?“

„Máte ráda lékořici?“ zeptal se.

Otočil se k ní. Povzbudivě se na ni usmál. Měl hezký úsměv. Modré oči byly rázem laskavé a přátelské…

proč by taky neměly, když se s ním dá do řeči pěkná holka, která sedí sama u baru? Jsem snad blázen?

„Aha, takže to bude něco jako likér?“ zeptala se.

„Přesně tak,“ přisvědčil. „Děkuju,“ řekl barmanovi, který před něj postavil pití. „Chcete ochutnat?“

Jestli je to sladký, tak ne,“ zavrtěla hlavou.

„Záleží na tom, co je pro vás sladké,“ řekl.

Že by ji zkoušel?

Usmála se.

„Na zdraví,“ řekl, zvedl sklenku a napil se. „Vlastně,“ řekl, „vyrábí se… můžu?“ zeptal se a aniž počkal na svolení, přesedl si na stoličku vedle ní. „Jeremy,“ představil se a podal jí obrovitou ruku.

„Melyssa,“ řekla a potřásla si s ním rukou.

„Těší mě, že vás poznávám. Vážně nechcete trošku ochutnat?“

„Možná pozdějc,“ odpověděla a usmála se.

„Chtěl jsem vám povědět,“ řekl, zvedl sklenku a podržel ji ve světle, „že ouzo je směs lisovaných hroznů, bylinek a koření. Lékoři-covou chuť mu dodává anýz.“

Já mám dojem, že právě tohle nemám ráda. Chuť lékořice. Bonbóny jsou bonbóny, pití je pití,“ řekla a

usmála se.

„Tohle je pití, věřte mi. Má osmdesát stupňů.“

„Tak silný?“

Myslela to tak trochu jako narážku, ale on ji zřejmě nepochytil.

„Některá ouza jsou ještě silnější,“ řekl. „Váš Barbayannis má dvaa-devadesát stupňů, což je dvaačtyřicet procent alkoholu.“

„To je dost silné, máte pravdu,“ odvětila.

„Vyrábí se jenom v Řecku, nikde jinde na světě. Je to vlastně řecký národní nápoj.“

„Koukám, že toho o něm víte hodně.“

„Strávil jsem v Řecku hodně času.“

„Co jste tam dělal?“ zeptala se.

„Svoji práci.“

Vyhnul se odpovědi. Zkusila to znovu.

„Co děláte?“

„Osobního strážce.“

„Vážně?“

„Opravdu,“ přisvědčil.

„Hmm. Ještě nikdy jsem z žádným bodyguardem nemluvila.“

„Vidíte, to je prostě moje práce.“

„Vy na to vlastně vypadáte. Jste chlap jak hora a… silnej.“

Čapnul to?

„Díky,“ řekl.

„Ale na to, abyste u sebe nosil zbraň, nemusíte bejt velkej nebo silnej, ne?“

Nic na to neřekl.

„Nosíte u sebe zbraň?“

„Pst,“ sykl a zamrkal.

„Vsadím se, že nosíte.“

„Mám na ni povolení, nebojte,“ řekl.

„Počítám, že musíte. Myslím mít u sebe zbraň. Totiž, když jste osobní strážce.“

„To víte, člověk nikdy neví.“

„Co vlastně dělá, ten váš šéf? Obchoduje snad s diamantama nebo co?“

„Kdepak, nic takovýho,“ odpověděl s úsměvem.

„Tak na co potřebujete zbraň?“

„No, jsem bodyguard. Jak jste říkala.“

„A proč potřebuje bodyguarda?“

„Člověk nikdy neví,“ řekl a znovu se usmál.

Je snad filmová hvězda nebo co?“

„Ne tak docela.“

Jak je možný bejt ‚ne tak docela‘ filmová hvězda? Je snad rocková hvězda?“

„Přihořívá. Je hudebník.“

„Hmm.“

„Houslista. Hraje klasiku.“

„Jak se jmenuje?“

„Konstantinos Sal as.“

„Těbůh.“

„Dlouhé slovo, já vím.“

Je to Řek?“

„Ano.“

„Tak proto pijete ouzo.“

„V Řecku jsem se ho naučil pít, ano. Ale on hraje po celém světě.“

„To je tak slavnej?“

Je.“

„A proto taky potřebuje bodyguarda, co?“

„Nejenom proto.“

„Určitě je slavnej? Protože abych pravdu řekla, v životě jsem o něm neslyšela.“

„Věřte mi.“

„Takže vy ho hlídáte ve dne v noci, je to tak?“

„V noci ne.“

„Hmm,“ zamumlala, zvedla sklenku a napila se. Podívala se na něj přes okraj jako nevinná panna.

Jsi tu pracovně?“ zeptal se.

Trefa.

Jo,“ přikývla.

„Kolik bereš za noc?“ zeptal se.

Ulice byla plná prostitutek.

Mnohé z nich byly opravdu pěkné. To ho vždycky překvapilo. Člověk čekal, že uvidí kurvy se svraštělýma nohama a místo toho narazí na prvotřídní klisny, které vypadaly jako filmové hvězdy nebo modelky, ale zatím hledaly kunčafty. Prodávaly se na ulici. Nikdy to nedokázal pochopit.

Většina z nich v něčem jela. Prodávaly se, aby měly na fet. Většinu z nich ve skutečnosti přivedli k

závislosti jejich pasáci. Byly závislé na kokainu nebo heroinu nebo cracku, a nemohly s tím nic dělat. Bylo jim jedno, co dělají pro to, aby sehnaly peníze na další dávku nebo ve většině případů přímo drogu, kterou jim dodal sám pan Pasák, hodná holka, tady máš svý háčko, děvenko, běž si šlehnout.

Ale stejně… jak mohly tyhle nádherný holky, většina z nich – no, některý z nich – dopustit, aby se jim něco takovýho stalo? Jak se mohlo stát, že do toho spadly? Jak k tomu došlo? Nebyl žádný sociolog, jen obyčejný policajt, a policajt musí ignorovat takové úvahy, když uvažuje o osudu ubohé, osudem smýkané šlapky, ale tak to prostě bylo, Charlie, a komu na tom záleží? Mně ne, říkal si v duchu Ol ie. Ale stejně mu to nedalo.

První tip na Melyssu Summersovou dostal od jedné černé šlapky, která mu pověděla, že ji viděla v pondělí v Poison Parku na Stem…

„Berrigan Square,“ řekla.

„Co tam dělala?“ zeptal se Ol ie.

„Hučela do feťáků.“

Jak to myslíš, že do nich hučela?“

„Chtěla po nich různý věci.“

„Třeba?“

„Některý z nich jsou ty nejubožejší feťáci, co si píchaj zbytky po ostatních, a ty udělaj za prachy všechno.“

Jako ty, pomyslel si Ol ie, ale neřekl to nahlas.

„A co po nich třeba chtěla?“

„To já nevim.“

„Kdy to bylo?“

„Někdy v pondělí odpoledne.“

„Díky, zlato.“

„Neříkej mi ‚zlato‘, tlusťochu. Radši něco vysol, jestli víš, jak to myslím.“

Ol ie jí dal bankovku.

CARELLA SI NIKDY nedělal hlavu s penězi.

Teď na ně myslel pořád.

Ve tři ráno ležel na posteli a dělal si starosti s penězi. Bývaly doby, kdy měl dojem, že mu jeho plat dokáže uspokojit všechny potřeby. Základní plat ne. Přesčasy mu však každý rok zvýšily základ o slušnou částku.

Koupil jim všechno, co potřebovali, všechno, oblečení, jídlo, pobyt u moře, všechno, nač si vzpomněli.

Nikdy jim nic nechybělo.

A pak…

Nevěděl jak ani proč se to stalo, ale najednou se jim začalo peněz nedostávat. Třeba to bylo tím, jak děcka dorůstala. Z April byla najednou slečna, Mark rostl jako z vody, potřebovali mobilní telefony a laptopy a tenisky na zip a šminky a všechno, co měli spolužáci ve škole. Bylo jim skoro třináct. Měl pocit, jako by se dvojčata narodila teprve včera. Už jim bylo skoro třináct a on už si představoval, jaké to bude, až jim bude šestnáct nebo sedmnáct. Ještě pro ně nemá žádné peníze na vysokou –jakje možné, že se ocitl v takové situaci?

No jo, ta svatba.

Svatby.

Dvě svatby.

Nechápal, co to do něj vjelo, když se nabídl, že je zaplatí. Nemohl přece nechat matku, aby si zaplatila vlastní svatbu, ne? Zvlášť když otec už byl po smrti. Nemohl říct: Jé, mami, promiň, ale tuhle si zaplatíš, viď? Jak sis ustlala, tak si lehni.“ Jaký by to byl syn? A kdyby se nabídl, že jí svatbu zaplatí, musel by ji zaplatit i sestře, ne? Vždyť se vdávaly společně, měla to být dvojitá svatba, dvě nevěsty, dva ženichové, já to zatáhnu. Pokud tedy měl být hodný syn a zaplatit za jednu ze svateb, tak musel být přece taky hodný bratr a zaplatit i tu druhou. No ovšem! Takže pan Šlechetný, pan Štědrý, pan Chuďas se nabídl, že zacáluje obě. Mockrát děkuju, synku. Jé, díky, brácho.

A brácha je zatím švorc. Synek jakbysmet.

Protože bratříček s obrovitým srdcem, milující synáček a dobrodinec odmítl nabídku pana Luigiho

Fontera, že zaplatí aspoň část z té dvojnásobné veselky. Luigi Fontero, výrobce nábytku z Milána,

budoucí manžel vdovy Carel ové, já se z toho pobliju!

Je mi na zvracení, protože pořád nechápu, jak si moje máma může brát takovýho nechutnýho… taliána,

omlouvám se… nebo jak si moje sestra může brát takovýho… neschopnýho, ano… žalobce, kterej

dopustil, aby otcův vrah…

Nechtějte po mně, abych se tím nervoval.

Prosím.

Jsem švorc.

Jsem vzhůru ve tři ráno.

A ta dvojnásobná svatba se bude konat v sobotu vpoledne.

Sladké sny, frajere.

SPAL VEDLE Ní, chrápal jako tur, a ona ještě pořád nezjistila, co Adam potřeboval vědět. Ano, Jeremy

Higel byl bodyguard. To už Adam věděl, i když neznal jeho jméno. Ano, byl osobním strážcem houslisty

jménem Konstantinos Sal as. I to už Adam věděl.

Jenomže zádrhel byl v podrobnostech.

A ona potřebovala podrobnosti.

Napadlo ji, že ho probudí tím, že si začne hrát s jeho pérem –docela malým na takového obrovského

chlupáče – a pak mu ho vykouří, což bude v jeho případě hračka. A pak, těsně před ejakulací, mu začne pokládat různé otázky, a jestli na ně neodpoví, nechá ho tam zvadnout, ať si poradí, jak chce.

Co ty na to, Jeremy?

Mně to připadá jako prima nápad, pomyslela si, a přejela prostředníkem a ukazovákem pravé ruky přes

jeho kuňatý hrudník a břicho až do té houštiny v rozkroku, aby v tom zapleveleném černém lese ochlupení konečně objevila onu zbraň hromadného ničení, tak hrozivou, že by nahnala strach Bushovi, Blairovi, Cheneymu, Rums-feldovi a možná i celému civilizovanému světu – v celé své délce bezmála sedmi

centimentrů.

Probuď se, Méďo, pomyslela si.

Musíme si o něčem promluvit.

PRVNÍ DOPIS VE STŘEDU byl doručen v půl deváté ráno. Další feťák, ehm. Když rozložili list papíru,

který našli v obálce, vyskočilo na ně číslo:

87

„Koukněte na to,“ řekl Genero. „To jsme my,“ usoudil Parker.

Druhý DOPIS přišel v půl desáté.

Ještě si to neuvědomili, ale ten den je čekala hotová přehlídka feťáků, zhruba každou hodinu jeden.

Každého z těch uválených poslíčků vyzpovídali v naději, že objeví nějakou čerstvou stopu na Carmelu

Sammaroneovou, ale jak to tak vypadalo, ta si vybírala své lidi po celém městě, kdekoli se vyskytovali narkomani, což bylo vlastně všude. Druhý vzkaz zněl: 78

„To jsme my pozpátku,“ spočítal si Parker.

Měl pocit, že v tom začíná být dobrý.

„Zase pozpátku,“ řekl Meyer.

Carel a se natáhl pro včerejší dopisy, které jim oznámily, že teď bude všechno pozpátku. Poslední noc toho moc nenaspal a teď je nemohl najít. Vlastně málem převrhl druhý hrnek s kávou.

„Tady je to,“ řekl nakonec a ukázal dva citáty.

První zněl:

>J°>„ povídají, „padáš na nos?

Až pobereš rozum, budeš padat naznak.“

V druhém se pravilo:

Ba, pravdu díš. Ať je muž, jaký chce, moudrý, urozený, mladý, fešný, ta mrcha každého poplete, až se

skácí nazad.

„V obou se jasně mluví o směru dozadu, nazpátek,“ řekl Wil is.

„Akorát že v jednom případě nejdřív pobereš rozum a v tom druhým tě o něj připraví ta mrcha,“ podotkl Brown.

„Myslíš, že ji může poslat, aby někoho oblbnula?“ zeptal se Genero. Jako mu zamotala hlavu?“

„Kdo?“

„No ta Sammaroneová. Carmela. Třeba umí připravit člověka o rozum.“

„Taky se říká o někom, že je opožděnej, pozadu ve vývoji,“ napadlo Wil ise. „To se používá, ne, když je někdo retardovanej?“

„Retardovanej už není politicky korektní,“ poznamenal Parker „Tak pomalejší,“ řekl Wil is. „Pozadu.“

„Třeba nám chce naznačit, že jsme pomalejší,“ navrhl Meyer. „Možná jsme pomalý,“ řekl Carel a a podíval se na poslední dopis. Tentokrát dostali číslo 78. Nejdřív 87 a teď 78. A to bylo 87 pozpátku.

„Nechystá něco v osmasedmdesátýmu revíru?“ zeptala se Eileen „Kde je vlastně osmasedmdesátej?“

zajímal se Hawes. Meyer už listoval seznamem městských policejních revírů. Vypadalo to, že sedmdesátý osmý revír je za řekou, v Calm’s Point.

KDYŽ UVIDÍTE DÍVKU kráčející po ulici v deset hodin dopoledne, která má na sobě přiléhavé černé

hedvábné šaty a černé páskové boty na vysokém podpatku s přezkami s napodobeninami drahokamů,

bude vám jasné, že to je buď nějaká dědička nebo prostitutka. A pokud nejste zrovna z Elk Hornu v

Severní Dakotě, tušíte, že v noci nespala.

Hluchý ještě spal, když se Melyssa vrátila. Šla do kuchyně, nalila si z lednice džus, zapla kávovar, zula si sandály, posadila se ke kuchyňskému stolu a čekala, až začne káva bublat. Opřela si loket o stůl, bradu o dlaň a dívala se na siluetu města.

Vůně vařící se kávy jí připomněla vzpomínky z dětství, na které skoro zapomněla. Jak jsem se sem

dostala po tolika letech? divila se. Co se stalo s malou Carmelou Sammaroneovou? Kde jsi, Melo? říkala si. Melo? Kam ses poděla? To jméno existuje jenom v mém pasu, když mě s sebou dědeček vzal do Itálie, do svého rodného města, obehnaného zdí, už jsem zapomněla, jak se to město jmenovalo. Povzdechla si a vstala, aby si nalila kávu.

Jak to šlo?“ zeptal se.

Trhla sebou a otočila se od sporáku.

Měl na sobě černý kašmírový župan, který mu koupila. Vždycky mu zvýraznil modř jeho očí. Měl široká

ramena a úzký pas, převázaný páskem. S rozcuchanými plavými vlasy vypadal tak nějak chlapecky.

„Dobře,“ odpověděla. „Dáš si kafe?“

„Dám, děkuju,“ řekl. „Dověděla ses něco?“

„Spoustu věcí,“ řekla, nalila mu kávu a postavila šálek na stůl. Z ledničky podala mléko a ze skříňky cukr.

Když tak seděli u stolu a oknem na ně svítilo slunce, mohli být docela klidně spokojený manželský pár u snídaně. Napadlo ji, jaké to asi tak je, být manželé.

„Tak spusť,“ vyzval ji.

„Jmenuje se Jeremy Higel, a není to Řek.“

„Vypadal jako Rek. Asi tím vousem. Nebo ve spojení se Sal asem.“

„Mají mít Řekové vousy?“

„To je jedno…“ zavrtěl hlavou.

„Není to Řek. Ale je to Sal asův bodyguard.“

„To už vím.“

„Sal as je houslista.“

„Správně.“

„A ten koncert bude v sobotu ve tři hodiny, měls pravdu.“

„Zatím je to skvělé,“ poznamenal.

„A bude to ještě lepší.“

„Tak povídej,“ řekl a usmál se.

„V hotelu je vyzvednou ve dvě. Sal ase a jeho bodyguarda.“

„Proč tak brzo? Koncert začíná až ve tři.“

„Kdyby byla dopravní zácpa. V Clarendon Halí mají být v půl třetí.“

„Kdo je vyzvedne?“

„Limuzína.“

„Od jaký firmy?“

„Regál.“

„Prima, to se ti povedlo.“

Jo, půjčovna limuzín Regál. Bude to luxusní sedan, tak to aspoň říkal.“

„To je úžasné, Melysso.“

„Taky myslím.“

„Má u sebe zbraň… Jeremy, jmenuje se tak?“

Jo, Jeremy. Jeremy Higel.“

„Má u sebe zbraň?“

Jo.“

Jakou?“

„Smith ScWesson model 1911.“

„Netušil jsem, že se vyznáš ve zbraních.“

„Nevyznám. Zasvětil mě do nich. Je to automat ráže pětačtyřicet s hlavní dlouhou pět palců. Do zásobníku se vejde osm nábojů plus jeden v nábojové komoře. Má hladký nerez povrch a rukojeť Hogue ze syntetické gumy. Je na tu pistoli dost pyšnej. Je opravdu moc pěkná. A velká. Což se rozhodně nedá říct o zbrani, kterou má v kalhotech.“

„Do tý tě taky zasvětil?“

„No, zasvětil. Letmo mě s ní seznámil. A nemá se čím chlubit, to mi věř.“

„To odpovídá, aspoň z toho, co vím.“

Jak to myslíš?“

„Podle e-mailů, kterých dostávám den co den stovky tisíc, má kaž-dej Američan v tyhle oblasti vážný

nedostatky a potřebuje zvětšení.“

„Přítomných se to ovšem netýká,“ řekla Melyssa a stydlivě mu pohlédla na místo, kde mu klín zakrýval

černý kašmírový župan.

„Zvětšení poprsí taky,“ řekl. „Podle mých e-mailů každá žena na světě potřebuje zvětšit prsa.“

Já ne.“

„Všiml jsem si.“

„Protože já už si je nechala zvětšit.“

„Nepovídej?“

„Hned potom, co jsem si začala říkat Melyssa.“

„Vážně?“

„Myslela jsem, že bych se mohla stát herečkou.“

„To jsem netušil,“ řekl.

„No jo,“ přisvědčila a znovu se zadívala z okna na město. „Holv* v / U

cici sny.

87 + 78 = 165

„No ne, to jsou mi věci,“ řekl Parker.

„Ale je to správně?“ zeptal se Genero a začal sčítat 78 a 87 na své kalkulačce. K jeho překvapení byl součet čísel osmdesát sedm a sedmdesát osm skutečně sto šedesát pět.

„Co se nám snaží povědět?“ zeptal se Carel a.

„Proč ty dvě čísla sčítá?“

„Existuje revír sto šedesát pět?“ zeptala se Eileen.

Meyer se znovu podíval do svého seznamu.

„Ne,“ odpověděl. „Nejvyšší je sto dvacet tři.“

Jsme pomalí a on je čím dál rychlejší,“ řekl Parker. „Ty dopisy choděj pořád rychlejc.“

Všichni se podívali na hodiny na stěně.

Bylo za deset minut jedenáct.

Další dopis přišel v 11:47. Stálo v něm:

165 + 561 = 726

Genero vzhlédl od kalkulačky. „Nachlup!“ zvolal vítězně. „Početně je to naprosto správně!“

„Ty čísla se taky pořád zvětšujou, všimli jste si?“ řekl Hawes. „Co tím chceš říct?“ zeptal se Parker.

„Jenom to komentuju.“

„A ještě něco,“ podotkl Brown. „Číslice se zmenšujou.“

„Naopak, zvětšujou,“ trval na svém Hawes.

Já nemyslím numerickou hodnotu,“ řekl Brown, který v tu chvíli působil jako profesor matematiky, „ale velikost číslic. Porovnej je a uvidíš.“

87

78

87 + 78 = 165

165 + 561 = 726

„Úžasný Hluchý, co se umí zmenšovat!“ zvolal teatrálně Wil is a Eileen se zasmála.

Otevřely se dveře do kanceláře poručíka Byrnese. „Copak tady nikdo nemá co na práci?“ zeptal se

nerudně.

Na práci toho méli dost.

Tohle byl 87. revír v prohnilém velkoměstě.

A tak zatímco Hluchý ve svém bytě na opačném konci města blíž centru telefonoval do společnosti Regál Limousine, aby si objednal vůz s řidičem, který ho měl vyzvednout v půl druhé odpoledne a vzít na „zkušební projížďku“, jak vysvětlil Melysse…

… a zatímco o kus dál směrem k předměstí Melyssa znovu hledala ty ubohé, zubožené a dementní

jedince, kteří byli závislí na zakázaných látkách všeho druhu a vyznání, aby splnili její přání za přijatelnou sumu, čím menší, tím lépe…

… a zatímco ještě dál směrem k okraji města, na Berrigan Square, detektiv Oliver Wendel Weeks seděl

na lavičce uprostřed podobně zubožených narkomanů a hledal informaci, která by ho přivedla na stopu

jisté Melyssy Summersové, domnělé vražedkyně Ambrose Cartera, nechvalně známého dodavatele

ženského masa…

Zatímco se všichni tihle různí lidé věnovali svým záležitostem, muži a ženy sedmaosmdesátého revíru se rozeběhli na všechny strany, aby se věnovali své obvykle denní rutině, když někdo tak fascinující jako Hluchý zrovna nebyl na scéně.

ANGELA TU BYLA JEDPNA, kdo ovládal znakovou řeč. Byla však nastávající nevěsta a právě kolem ní

poletovalo třicet zvláštních žen (některé z nich byly hodně zvláštní, fuj). A třebaže co chvíli zaskočila za Teddy, aby s ní pošvitořila váhavými, ale dobře míněnými pohyby rukou, zanedlouho zas běžela, protože musela přivítat další hosty, poslat vzduchem další polibky, další… Teddy věděla, že toho má hodně. Byl to koneckonců její večírek.

Když Teddy seděla s ostatními ženami, nemohla slyšet jejich smích ani hovor, a nemohla s nimi hovořit, protože jejím jediným dorozumívacím prostředkem byly ruce. Kdykoli použila ruce, němými rty doprovodila prsty. Bez znaků však její pohyby úst působily jako přehnané grimasy, a lidé, kteří nebyli zvyklí odezírat, se v odpověď pouze zamračili nebo trpělivě usmáli. Když odezírala sama Teddy, dokázala pochytit jednotlivá slova, fráze a někdy i celé věty, ale na takové sešlosti, kde mluví spousta Udí najednou,

nedokázala sledovat jediný hovor. Seděla tedy prakticky sama a stranou uprostřed všech těch švitořících žen, s úsměvem na tváři, tmavýma očima se rozhlížela po místnosti a prohlížela si ostatní ženy, jejich rty, pokoušela se z nich odezírat jako tichý pozorovatel ve světě, který nikdy neslyšela.

Nikdy neslyšela smích svých dětí.

Nikdy neslyšela hlas svého manžela.

Představovala si, že jeho hlas je tichý a laskavý, podobně jako jeho ruce byly klidné a laskavé.

S úsměvem na tváři seděla o samotě a stranou.

CARELLA BYL SÁM VE SLUŽEBNÉ, zvedal telefony a přijímal faxy, když přišel pátý dopis toho dne.

Natáhl si rukavice a otevřel obálku:

726 + 627 = 1353

Žádné překvapení. Hluchý pokaždé jen obrátil číslo a přičetl je k dosavadnímu. Ale proč? A proč se

velikost číslic zmenšovala, zatímco číselná hodnota se naopak zvětšovala? Pro srovnání vždycky znovu

umístil čísla pod ta předešlá:

87

78

87 + 78 = 165

165 + 561 = 726

726 + 627 = 1353

Má snad to obrácené pořadí číslic a součet čísel něco společného s vodítky, které už od něj dostali?

Pokud se jim vůbec dalo říkat vodítka, parchant jeden. Nebo ta čísla byla jenom úvodem k tomu, co se

stane? Podobně je Hluchý připravil na citáty ze Shakespeara tím, že jim poslal několik přesmyček, které vyvrcholily slovem NEMYSLÍŠ!, přesmyčkou pro NESLYŠÍM!

Tak si to nacpi do fajfky a vykuř to, jak říkávala Carel ova matka synovi, když byl malý a ona uplatňovala mateřskou autoritu, nacpi to do fajfky a vykuř to, synku! Jeho matka, která se chystala uzavřít sňatek s panem Luigim Fonterem z Milána v sobotu dvanáctého června, už tuhle sobotu, jeho matka Luisa, na to nezapomeňte, nemluvě o jeho sestře Angele, Bůh nám všem žehnej.

Carel a se ještě jednou podíval na poslední vzkaz:

726 + 627 = 1353

Co se nám ksakru pokouší říct? uvažoval.

VAŠ PRŮMÉRNÝ, běžný, každodenní kancelářský milostný románek dosahoval vrcholu za lednicí nebo

ve skladu, v kradmých pohledech, nenápadných dotycích, letmých, tajných polibcích. Milenci, kteří pracují ve stejné kanceláři, se ocitnou během dne jen zřídkakdy sami v automobilu – pokud ovšem nejsou policisty.

K vloupání, které jeli vyšetřovat, došlo v rybárně nedaleko Sedmé ulice. Patrně bylo provedeno uplynulou noc, ale objevil je teprve dopoledne jeden ze zaměstnanců, který šel do mrazáku a zjistil, že chybí patnáct kilo garnátů.

„Co to má znamenat?“ chtěl vědět majitel rybárny. Jak může někdo ukrást garnáty? Patnáct kilo garnátů?

Co bude dělat s patnácti kilama garnátů? To nemůže ukrást něco lepšího? Proč musí krást zrovna patnáct kilo garnátů?“

„No, tihle týpci nejsou zrovna žádní vědátoři,“ řekl Wil is.

„Ale patnáct kilo garnátů?“

„Má od rybárny klíče kromě vás ještě někdo?“ zeptala se Eileen.

Když pak zase seděli v autě, Eileen za volantem a Wil is na sedadle spolujezdce, řekl: „Já ho chápu. Jak to vůbec může někoho napadnout? Chci říct obtěžovat se s krádeží patnácti kil garnátů? Proč riskuje, že půjde sedět, kvůli patnácti kilům garnátů?“

„Ty a majitel tý rybárny byste měli založit rockovou kapelu,“ poznamenala Eileen.

„Proč?“

„Už máte název. Patnáct kilo garnátů. Ještě jednou to uslyším a budu řvát.“

Wil is jí vklouzl rukou pod sukni.

„Moment!“ ohradila se. „Řídím.“

„Tak zastav.“

„Proč?“

„Abych tě moh políbit.“

„Uvědom si, že jsem policajtka,“

„Já jsem taky policajt.“

„Nech toho.“

„Nejdřív zastav.“

Podívala se do zpětného zrcátka, zapla blinkr a zastavila u obrubníku. Ihned ji sevřel v náručí a začal ji vášnivě líbat. Vyškubla se mu, celá rudá se mu podívala do obličeje. Normálně měla velmi svedou pleť, což je prokletí Irů. Tentokrát ho políbila ona, ještě vášnivěji, znovu se od něj odtáhla, podívala se do zpětného zrcátka, bočního zrcátka, znovu ho políbila, odtáhla se, sotva dech popadala.

„Zavřou nás,“ řekla.

„No a?“ odvětil a znovu ji přitáhl k sobě.

NESLYŠÍM!

A k oznámení, který poslal znovu, aby je ještě jednou potrápil, přiložil první ze svých citátů ze

Shakespeara:

My říkali si, žes tak záhy zmizel z jeviště světa do těsné šatny hrobu.

Mysleli jsme, žes mrtev, však tento vzácný tisk praví tvým divákům, žes odešel, aby ses vrátil s

potleskem.

Herec může zemřít, však jeho umění se vrací.

Carel a se nevzdával a hledal. Tady v kanceláři a doma na synově počítači (který ho přišel na 999 dolarů, byť se slevou) se opakovaně vracel na webovou stránku RhymeZone Shakespeare Search. Zadal do okénka každé slovo nebo frázi, které ho napadly, od začátku citátu až do samotného konce, ale pořád nic.

Mezi Shakespearovými největšími hity neuspěl.

A pak ho napadlo…

Christopher Marlowe.

Jeden ze spisovatelů, o kterých panovala domněnka, že byli skutečnými autory Shakespearových her.

Nebo sonetů. Nebo čehokoli.

Vrátil se k počítači a zadal do vyhledávače jeho jméno.

MAJITEL OBCHODU s alkoholickými nápoji byl přesvědčen, že muž, který dovnitř vešel v kukle a

rukavicích, byl černoch.

„Obrovskej černoch s kuklou a rukavicema,“ řekl. „V červnu. Copak mu nedošlo, že bude vypadat

podezřele? V kukle a rukavicích? V červnu} Jak může bejt někdo tak blbej?“

Jak víte, že to byl černoch?“ zeptal se Brown.

Sám byl černoch – jeho pleť se spíš blížila barvě jeho jména, tedy hnědé – a tak ho to přirozeně zajímalo.

Kling byl také zvědav, třebaže byl běloch a navíc blonďák. Oznámení o loupeži dostali před deseti

minutami. Lupič vybral pokladnu a, než utekl, vzal si z police ještě láhev černého Johnny Walkera. To byl také možná důvod, proč si majitel obchodu myslel, že to byl černoch. Černý Johnny Walker. Dospěl k tomu takříkajíc asociací.

„To se pozná,“ odpověděl majitel.

„Vy poznáte, jestli je člověk v kukle a rukavicích černoch?“ zeptal se Brown.

Jasně, podle hlasu,“ odvětil majitel. „Neberte si to osobně.“

„V pohodě,“ ujistil ho Brown. „Chcete říct, že měl hlas černocha?“

„Přesně tak,“ přisvědčil majitel. „Neračte se urazit.“

Kling věřil tomu, že černoši mají jiný hlas než běloši. Brown s tím byl také ochoten souhlasit. Oba by dokázali ihned poznat černocha po telefonu, i kdyby neměl kuklu a rukavice. Tak proč je najednou tak dopálil – ano, oba – tenhle vychrtlý bílý skrček ve vytahaném hnědém svetru a cigaretou v ruce, který jim vykládal, že chlap, který za bílého dne vtrhl do jeho obchodu a namířil mu pistolí do obličeje, byl černoch, protože měl hlas jako černoch?

Bylo tomu tak proto, že jeho identifikace nevycházela ani tak z hlasu lupiče jako ze skutečnosti, že na sobě měl devátého června kuklu a rukavice? Říkal tedy majitel obchodu jinými slovy: Jenom černoch by moh bejt tak pitoměj a vzít si na přepadení v červnu kuklu a rukavice?“

Kling ani Brown nevěděli přesně, proč se cítili dotčeně, ale bylo to tak. Hleděli si nicméně své práce a neříkali nic o možné rasistické identifikaci. Zapsali si všechny podrobnosti o přepadení a pak sdělili majiteli, který za posledních dvacet minut kouřil už čtvrtou cigaretu, že se mu ozvou, když něco zjistí, na což on odpověděl: „Jasně.“

Ani jeden z nich nemluvil o identifikaci, když byli zase v autě a vraceli se do služebny.

Kling nad tím dumal.

Brown taky.

MEZI MNOHA CITÁTY připisovanými Marloweovi byly:

Srovnání jsou ohavná – Kdo v životě miloval, když nemiloval na první pohled? – Pojď se mnou žít a buď mou láskou – Miluj mě málo, miluj mě dlouho (což byla píseň Elvise Presleyho, ne?) – Pro tuhle tvář vyplulo tisíc lodí?

Když však Carel a zadal klíčová slova z prvního citátu, který dostali, jeho snaha opět vyšla naprázdno.

Marlowe to tedy nenapsal. Tak kdo byl tedy pachatel? Byl to sir Francis Bacon, další kandidát na autorství Shakespearových děl, pokud si Carel a vzpomínal dobře; už to bylo přeci jen dávno, co studoval vysokou.

Byl to Edward de Vere, sedmnáctý hrabě z Oxfordu, nebo desátý hrabě z Warwicku, kdo vlastně?

Pomocí vyhledávače Google přešel na webovou stránku o Baconovi, zadal klíčová slova, a zase nic.

Totéž opakoval s de Verem. Zase nic. Vůbec nic. Připomínalo to sezónu na Broadwayi v New Yorku. Tak

kdo tedy napsal ty verše? Ze by byl autorem sám Hluchý?

RODINNÁ HÁDKA přešla v projevy násilí. Proto tam také Genero a Parker jeli. Žena, která už se nechtěla nechat otloukat manželem, který jí sahal sotva po pás, popadla litinovou pánev ze sporáku a přetáhla ho po hlavě, až mu celý obličej zakryly smažené papričky s vejci smíchané s krví, která se řinula z hluboké rány od pánve.

Uniformovaní policisté, kteří přijeli před nimi, ještě byli na místě. Augustina Mendeze odvezla záchranka do nemocnice, ale jeho žena Milagros byla pořád v bytě s rukama založenýma na bujném poprsí.

„Uklouznul na rozlitým oleji na podlaze a fláknul sebou,“ vypověděla Milagros.

Dokonalá angličtina, měla jenom nepatrný přízvuk. Nebylo by divu, kdyby ji zabásli za to, že se konečně tomu svému dementnímu mužskému postavila na odpor. Parker se jí nedivil. Ani Genero.

Jak se na podlahu dostal ten olej, madam?“ zeptal se.

„Rozlil ho Augustin.“

„Rozlil olej a pak po něm uklouzl, je to tak?“ řekl Parker.

Jo, tak se to stalo,“ odpověděla a vzdorně přikývla.

Cestou k autu Parker řekl: Je ti jasný, že si vymejšlí.“

„To víš, že jo.“

„Tyhle Jihoameričanky strašně kecaj.“

„No jo.“

„Ol ie s jednou chodí,“ řekl Parker.

„To jsem nevěděl.“

„Chyba,“ poznamenal Parker a vážně zavrtěl hlavou.

Carel a se znovu podíval na dopis.

726 + 627 = 1353

Jestliže Hluchý obrátí číslo a pak ho přičte k původní hodnotě, proč by ne…

Co kdybych to zkusil, napadlo ho.

Vzal pero, přitáhl si před sebe blok a napsal na něj 1353. Pak číslo obrátil… 3531… a obě sečetl:

1353

+3531 4884

To snad není možný, pomyslel si.

Pokud se nespletl, 4884 bylo číslo neexistující poštovní schránky, kterou Hluchý používal ze začátku, když jeho dopisy doručovala kurýrní služba.

Navigoval je zpátky, na samý začátek.

Naznačoval jim, aby šli zpátky.

Zpátky, pánové! Nazpátek, vy tupci!

A pak zčistajasna něco vyskočilo z bloku a málem trefilo Carel u do levého oka.

4884

To číslo se četlo stejně dopředu i pozpátku!

ŘIDIČ Z PŮJČOVNY AUT Regál Limousine čekal před domem číslo 328 na River Pláce South, když jeho

zákazník –jistý pan Adam Fen – vyšel z luxusního činžáku přesně v půl druhé ve středu odpoledne. Smekl čepici s kšiltem a okamžitě přešel k zadním dveřím u chodníku, pohotově je otevřel a přidržel, než zákazník nastoupil, a pak za ním zavřel. Pak obešel auto, posadil se za volant a řekl: Já jsem David, pane Feně.“

„Těší mě, Davide.“

„Hezký den, že, pane?“

Mírný londýnský přízvuk, všiml si Hluchý. Nebo snad australský? Občas se nedaly rozeznat. Hluchý

soudil, že Davidovi bude něco přes čtyřicet. Byl asi metr sedmdesát vysoký, docela štíhlý, v zásadě jemný muž. Měl na sobě černé kalhoty a bundu, černé polobotky a ponožky, černou čepici s lesklým štítkem, bílou košili a černou kravatu.

„Kam to bude dnes odpoledne, pane Feně?“

„Ke Clarendon Halí, prosím.“

„Dobře, Clarendon, pane.“

Hluchý si objednal „luxusní sedan“, jak jej označovala agentura Regál, protože to byl právě ten typ

limuzíny, kterou Konstantinos Sal as a jeho bodyguard hodlali jet do Clarendon Halí v sobotu odpoledne.

Nijak ho nezajímala světla ke čtení na zadním sedadle, toaletní zrcadla ani žádné další vybavení, a radši se soustředil na to, kolik místa je na předním sedadle, kde David seděl za volantem s prázdným úsměvem na tváři.

Hluchý si zvolil samopal izraelské výroby Uzi. Byla to hranatá, poměrně lehká zbraň, která byla dlouhá pouhých 470 milimetrů a vážila jen 3,5 kilogramu. Byla to příjemná střelná zbraň akorát do ruky. Vešla se do sportovní tašky na přední sedadlo vedle řidiče. Všiml si, že David na to místo položil složený černý pršiplášť.

„Líbí se mi, jak firma Regál obléká své řidiče,“ řekl.

„Opravdu?“

„Vážně. Platí vám uniformy? Nebo si…?

„Pane?“

„Ptaljsem se, jestli vám platí uniformy nebo jestli šije kupujete sami.“

„Dostáváme příspěvek, pane. Můžeme nakupovat, kde chceme, pokud uniforma splňuje požadavky firmy

Regál, pane.“

„A kde jste si pořídil tu vaši?“

„Na Baxter Street v centru je prodejna uniforem, pane. Tam jsem si koupil oblečení.“

„Pršiplášť taky?“

„Ano, pane, ten taky. Oni už vědí, jaké má Regál požadavky, ve všem vyjdou vstříc.“

Jak se jmenuje?“

„Pardon?“

„Ten obchod.“

„Aha, omlouvám se, jsem trochu nedoslýchavý.“

Já taky,“ řekl Hluchý.

„Takže víte, jaké to je.“

Víceméně, pomyslel si Hluchý.

„Uniformy Conan, pane, Baxter Street číslo tři sta dvanáct, první patro. Mají uniformy pro řidiče,

sklepmistry, služebné, portýry, vrátné, ochranku a doktory. Doporučil mi je vlastně Regál. Splňují všechny jejich požadavky. A dělají tam příjemní lidé. Chcete se stát řidičem, pane?“ zeptal se a usmál se nad nesmyslností takového nápadu, jakmile ta slova vypustil z úst.

„Ne, ještě ne,“ odvětil Hluchý a usmál se spolu s tím troubou. „Vy jste z Londýna, Davide?“

„Ano, pane. Z čtvrti, které se říká Cheapside, znáte to tam, pane?“

„Znám.“

„Už jsme tady, pane,“ řekl David. „Chcete vystoupit u hlavního nebo zadního vchodu?“

„U hlavního, prosím.“

Jak si přejete, pane.“

David na rohu zatočil a zastavil před koncertní síní.

„Hned se vrátím,“ řekl Hluchý.

„Kdyby přijela policie, pane, možná budu muset popojet. Ale budu jezdil kolem bloku, dokud vás

neuvidím.“

„Prima, Davide, děkuju,“ řekl a vystoupil.

Ve vitríně napravo od vchodu visel plakát pro víkendový koncert série „Tři ve tři“. Byla na něm černobílá fotografie Konstantina Sal-lase, který se s houslemi v ruce usmíval do objektivu. Přes spodní část fotografie byl nápis SO 12/6 A NE 13/6.

Hluchý přikývl a vešel do haly.

NÁMĚSTÍ BERRIGAN SQUARE se nacházelo nedaleko západního konce čtvrti zvané Stem, kde se

poměrně početná židovská komunita hladce mísila s obyvatelstvem, v němž stále více převládal

hispánský prvek, a která se během chvilky změnila v „barevnou čtvrť“, jak ji mezi sebou nazývali

obchodníci s nemovitostmi. Poison Park, důvěrně známý policistům i narkomanům, byl plac uváleného

trávníku ve tvaru trojúhelníku obklopujícího bronzovou sochu Maxwel a Wilkersona, generála z Občanské války a později životopisce Abrahama Lincolna.

Wilkerson byl duchaplný muž se srdečným úsměvem (i v uniformě) a šedivějícími vlasy (i v bronzu), jehož hrdinství a vzdělanost ovlivnilo celou epochu. Stál na vrcholu trojúhelníku, obklopen lavičkami s oprýskanou zelenou barvou, s mečem vztyčeným k holubům, kteří se vznášeli ve vzduchu zaujati

kálením, a třebaže byl z východu a západu sevřen nekonečnými šiky automobilů, nebojácně vévodil

nevelkému parku a vlastně i celé dopravní tepně. Houfu narkomanů a drogových dealerů shromážděných

v parku bylo ukradené, kdo je Maxwell Wilkerson nebo kým vůbec byl. Všichni chtěli svým způsobem

zabodovat, a tak se promenovali po tom malém trojúhelníku uprostřed široké třídy a otevřeně si

vyměňovali přeložené bankovky za psaníčka s bílým práškem.

Zdejší policisté – stejně jako policisté ve většině amerických měst –už dávno usoudili, že vězení jsou plná drobných feťáků a přestali dělat razie. Být narkomanem nebyl zločin, ale vlastnit určité, přesně vymezené množství zakázaných látek, to zločin byl. Agentury prosazující právo se místo toho soustředily na likvidaci plodin v Jižní Americe a zatýkáním policejních špiček zapletených do obchodu s drogami. Pravděpodobně usoudily, že odvádějí stejně skvělou práci ve válce proti drogám jako vláda ve válce proti terorizmu, třebaže neměly rozpočet ve výši sedmaosmdesáti miliard dolarů.

Spekoun Ol ie se domníval, že to všechno souvisí s penězi.

Nedávno odkryl rozsáhlé spiknutí, které souviselo s falešnými penězi, drogami a terorizmem. Nikdo mu

tedy nemusel vykládat, že to, co se děje v Poison Parku nebo na pouštích v Iráku, se týká pouze peněz.

Nikdo to nemusel vykládat ani jeho dobrému příteli Steveovi Carel ovi, který – to musel Ol ie přiznat –

pomohl svým skrovným dílem vyřešit velký případ „Prachy, prachy, prachy“, na což rád s oblibou

vzpomínal.

Možná s výjimkou Carel y – a teď nejspíš i Patricie Gomezové –neměl Ol ie v oblibě mnoho Udí, a

nedůvěřoval vůbec nikomu.

Věděl, že každý feťák tady v Poison Parku by prodal vlastní matku arabskému obchodníkovi s koberci,

kdyby si myslel, že mu ta transakce zaplatí další dávku. Věděl, že každý dealer prodávající tady drogy by bez skurpulí zabil kteréhokoli z konkurentů nebo samotného Ol ieho, kdyby měl pocit, že jeho výnosná živnost je v ohrožení. Žádnému z těch lidí nezáleželo na zavedení demokracie v Iráku, protože moc dobře věděli, že se s nimi nikdo nehodlá rozdělit tady v Americe.

Žádný z těch lidí neměl prospěch ze snížení daní, protože ani jeden je neplatil. Feťáci nevolili, protože jim záleželo jenom na heroinu nebo kokainu nebo metamfetaminu nebo jakémkoli jiném svinstvu. Dealeři nevolili, protože buď nebyli občané nebo měli dojem, že ať je prezidentem nebo viceprezidentem kdokoli, jejich život to ani v nejmenším neovlivní; kdybyste se jich zeptali, nejspíš bývám nedokázali říct, kdo v současné době zastává tyto volené funkce.

Tady v Americe byli lidé v Poison Parku stejnými otroky užívání nebo prodeje narkotik jako byli černoši otroky Krále Bavlny.

Přímo tady v Americe.

Komu tedy záleželo na tom, co se děje v Iráku?

Ol iemu rozhodně ne, to v žádném případě.

Ol ie seděl na jedné z laviček, zatímco stín generála Wilkersona pomalu zakrýval špičky jeho hnědých bot, a v skrytu duše doufal, že ho ostatní považují buď za feťáka nebo dealera, protože neměl v úmyslu nechat se tohle krásné červnové odpoledne zastřelit.

Popravdě řečeno nikdy v životě nepotkal feťáka svých rozměrů. Byl však oblečen stejně ošuntěle jako

ostatní feťáci v parku (dealeři si pochopitelně libovali v drahé kůži) a v rámci přípravy na tuhle akci se neholil ani nekoupal a snažil se vypadat potřebně, ne-li zoufale. Feťáci ho považovali za nováčka; tady ve Fetlandu se každou chvíli objevil někdo nový. Dealeři k němu byli přece jen zdrženlivější; takový nováček měl občas prachy.

Ol ie nedokázal říct, zda muž sedící na lavičce vedle něj je (a) feťák (b) dealer nebo (c) policajt jako on.

Tohle byl revír číslo jedna-nula-jedna; znal některé místní policajty, ale zdaleka ne všechny. Ten chlap mu byl v zásadě podezřelý. Oba dlouho nic neříkali. Na východ a na západ od nich se oběma směry hnala auta. Všude kolem nich panoval čilý ruch. Ten slunný červnový den probíhalo v parku všechno jako

obyčejně.

Muž sedící vedle něj nakonec řekl: „Seš polda?“

Jasně,“ odvětil Ol ie. „To sme všichni, ne?“

Muž se zasmál.

Byl tak hubený, že by se do Ol ieho vešel pětkrát. Na sobě měl džíny, které nebyly prané několik měsíců, a tenkou mikinu s rukávy staženými k zápěstí, aby nebyly vidět vpichy po jehlách, tipoval Ol ie. Mohlo mu být dobrých pětadvacet, třicet, s těmahle feťákama člověk nikdy nevěděl. Měl propadlé tváře a těkavé modré oči. Vypadal přesně tak, jak se snažil vypadat Ol ie. Snažil se tak moc, až zapomněl, že se tam vypravil hledat vražedkyni. Vraha. Ať tak nebo tak.

„Máš něco na prodej?“ zeptal se muž.

„Ne,“ odpověděl Ol ie.

„A co chceš koupit?“

Že by to byl dealer? Nevypadal tak.

„Už mi docházej zásoby,“ řekl Ol ie.

„To jsme na tom stejně,“ řekl muž a zasmál se. „A co když ti nedocházej?“

„Sem tam si dám trochu háčka. Tak lehce.“

„Jasně,“ řekl muž, ale tentokrát se nezasmál. Já jsem ňákej Jonesy,“ řekl, ale nepodal mu ruku.

„Andy,“ představil se Ol ie.

To jméno už použil bůhví kolikrát předtím. Andy. Znělo to jako jméno někoho důležitého. Často se

představoval celým jménem Andy Fulton. Bylo skvělé. Já tady…“

„Copak, Andy?“

„… slyšel jsem, že nějaká holka tu dává stodolarový bankovky…“

„Takovou bych vážně rád potkal.“

„… za to, že někam doručíš dopis. To jsem slyšel.“

„Přesně,“ řekl Jonesy.

Ol ie nevěděl, jestli si ten muž myslí, že ho oblbuje nebo jestli něco ví o tom, že si Melyssa Summersová najímá poslíčky. Čekal. Nic z toho však nekoukalo.

„Napadlo mě, že bych si mohl trochu vydělat,“ řekl Ol ie.

Jo,“ přikývl Jonesy.

Ol ie čekal.

Šňůry automobilů se hnaly kolem a troubily na celé kolo.

„Víš, kdo by o tom moh něco vědět?“ řekl Jonesy.

„Kdo?“ zeptal se Ol ie.

Jonesy se najednou postavil. Zvedl jednu paži nad hlavu, mávnul směrem k lavičce na druhé straně sochy a zavolal: „Emmo? Můžeš na chvilku?“

A tak se Ol ie setkal tváří v tvář s mužem, který mu ukradl vzácný rukopis.

„VÁŽNÉ TO MUSlM VŠECHNO ČÍST?“ zeptala se Melyssa.

Nesnášel otázky, které nevyžadovaly odpovědi. Copak by se namáhal a sháněl program a všechny

recenze, kdyby nechtěl, aby je četla?

„Seznámíš se s tím, co se chystá,“ odpověděl.

Melyssa protáhla obličej.

Podívala se na hodinky.

Za dvacet minut bude muset odejít do Grover Parku, kde bude z druhé strany ulice sledovat policejní

stanici, aby se přesvědčila, že vybraný feťák doručil poslední dopis toho dne v požadovanou hodinu.

Mezitím…

Na titulní straně programu stálo:

Tři ve tři

„Bezděčný palindrom,“ řekl Hluchý.

„Co to je?“

„Palindrom?“

„Obojí.“

„Bezděčný znamená nezamýšlený. Palindrom je něco, co se čte stejně dopředu i pozpátku. Pochybuju, že

lidi, kteří ten program připravovali, si uvědomovali, že ‚Tři ve tři‘ je palindrom.“

Jo tak,“ řekla a vykulila oči. „Tři ve tři! Ono to je vážně stejný dopředu i pozpátku!“

„Správnej palindrom by se měl číst dopředu i pozpátku písmeno po písmenu. Tři ve tři‘ tomu odpovídá jen zčásti. Ale jak říkám, tohle byla určitě náhoda.“

„A co je vlastně Tři ve tři‘.“

„Tři koncerty ve tři hodiny.“

„Aha. Je to ten náš sobotní koncert?“

„To je,“ odvětil.

„Hmmm,“ zamumlala a otevřela program.

Uvnitř byl seznam účinkujících a program prvního z koncertů „Tři ve tři“, který se konal poslední sobotu a neděli. Otočila několik stránek a našla rozpis vystoupení pro nadcházející víkend. Nejprve tam byla celostránková fotografie Konstantinose Sal ase, hostujícího sólisty. Vypadal, že mu táhne na čtyřicítku, byl hladce oholen a se slavnostním výrazem hleděl do objektivu přes zaoblený krk houslí, které držel v levé ruce.

Na další stránce byl jeho životopis. Melyssa si ho letmo přečeda. Narodil se v roce 1969 – jeho věk

odhadla přesně – a v šesti letech začal hrát na housle. Studoval na Řecké konzervatoři, na Juil iardově konzervatoři v New Yorku, získal stipendium Onassisovy nadace, v šestnácti měl první koncert v Athénách, v sedmnácti vyhrál Mezinárodní Sibeliovu soutěž v Helsinkách a do dvaceti stačil vyhrát

Mezinárodní Paganiniho a Mnichovskou soutěž. Před svým koncertním debutem s Londýnskou filharmonií

získal nejvyšší ocenění na houslových soutěžích v Hannoveru, Kreisleru a Sarasate.

Na další stránce byl program koncertů „Tři ve tři“, které se měly konat tento víkend. V první polovině byl Beethovenův houslový koncert D-dur, opus 61…

„Ten bude hrát Sal as,“ vysvětloval Hluchý.

V druhé části pak Brahmsova symfonie č. 4 E-mol …

„Tohle hraje taky?“ zeptala se Melyssa.

„Ne. Po koncertu D-dur bude chudák potřebovat odpočinek.“

„Takže bude hrát jenom ten první koncert, je to tak?“

„Správně. Překrásný kousek. Začíná čtyřmi údery tympánů…“

„Co je to tympán?“

„Kotel, velký buben.“

„Aha.“

„Čtyři tiché údery na tympán,“ řekl. „Přečti si recenzi, ten člověk je vážně fenomenální.“

Melyssa si vzala lesklý list papíru, který jí podal zároveň s programem. Znovu se podívala na hodinky.

Vzdychla a pustila se do čtení.

„Tenhle houslový génius hrál houslový koncert od Stravinského a Ravelova Cikána. Jeho přednes byl

neobyčejně vtipný, vroucí, úžasný…“

„Každý zvuk, který mimořádný Sal as vyloudil ze svých stradivárek, byl jako třpytící se krystal, jenž se na pozadí těžkých linek žesťů…“

„Konstantinos Sal as hraje s vzácnou oddaností, neobyčejnou čistotou a pozoruhodným…“

„Sólový houslista musí mít nevšední kouzlo a brilantní přednes, aby dokázal udržet pozornost celého…“

Konstantinos Sal as obdařil Sibelia mimořádnými tonálními efekty a barvami…“

„Už jsem si udělala představu,“ řekla Melyssa a vrátila program a recenze.

Ještě něco sis z toho vzala?“ zeptal se.

„Co?“ řekla.

„Podívej se ještě jednou,“ řekl a zamával jí programem před očima.

Nalistovala program na sobotu a neděli.

Konstantinos Sal as, houslový virtuóz s…

„Aha,“ řekla.

„No?“

Jeho jméno.“

… Sal as, houslový virtuóz…

„Ano?“

Je to stejný jako to, cos říkal předtím. Já to slovo zapomněla.“

„Ano?“

„

„To s těma písmenama,“ řekla. Jak se to čte stejně dopředu i pozpátku.“

… Sal as…

„Sal as,“ řekla. Jeho jméno.“

„Hodná holka,“ pochválil ji a uvažoval, kolik dalších lidí už si to teď dává v hlavě dohromady.

„COPAK TO NEVIDÍTE?“ řekl Carel a. Je to stejné, ať to čtete dopředu nebo pozpátku.“

Všichni právě stáli kolem jeho stolu a hleděli na poslední dopis od Hluchého, který ten den přišel.

1353 + 3531 = 4884

„To poslední číslo mi něco připomínná,“ řekl Wil is. „Vždyť je to…“

„Správně. Číslo poštovní schránky, kterou jsem se snažil najít.“

„Neexistuje,“ řekl Meyer.

„Ale proč nás zase vede zpátky?“ zeptala se Eileen. „Protože nás chce zase přivést na začátek,“

odpověděl Hawes. „A velikost těch číslic se jasně zmenšuje,“ řekl Carel a. „Tady, podívejte.“ Ještě jednou se podívali:

87

78

87 + 78 = 165

165 + 561 = 726 726 + 627 = 1353 1353 + 3531 = 4884

„Pozpátku, a k tomu se pořád zmenšujou,“ řekl Carel a.

„A co to má teda do prdele znamenat?“ zeptal se Parker a podíval se na hodiny. Snažil se spočítat, jak dlouho bude ještě tenhle idiotský devátý červen trvat.

NA CHLAPA BYL EmilIO HERRERA nádherná ženská.

Detektivové z osmaosmdesátého okrsku obdivně hvízdli, když ho Ol ie přivedl do služebny.

„Posaď se, Emilio,“ řekl a ukázal na židli u svého stolu.

Já jsem Emma,“ ohradil se Emilio. Posadil se a dal si nohu přes nohu. Měl dlouhé, úchvatné nohy. S

vysokými podpatky měřil metr šedesát osm a mohl mít tak pětapadesát kilo. Měl vycpanou podprsenku,

nehty nalakované zlatým lakem, aby mu ladily s nakadeřenou blond parukou. Povytáhl si krátkou modrou

sukni a podíval se s našpulenými rudými rty na Ol ieho, který si lhostejně přitáhl blok a začal psát.

Emilio se díval.

Kdyby se nevznášel výš než horkým vzduchem naplněný balón, byl by si přinejmenším vybavil Ol ieho

jméno. Právě se však rozplýval v nekonečném objetí nějakého velmi kvalitního heroinu a tak toho

obézního otrapu nerozeznal od ostatních policistů na stanici.

„Moje kniha,“ řekl Ol ie.

„Pěkná,“ odvětil Emilio, který měl za to, že má na mysli blok, do něhož právě napsal jeho jméno.

„Ta kniha, cos ukrad,“ řekl Ol ie.

Emilio mu věnoval prázdný pohled.

^H/dšení komisaři,“ řekl Ol ie. „Sám jsem ji napsal.“

„Nenapsal!“ odsekl Emilio rozhořčeně.

Ol ie opětoval jeho prázdný pohled.

„To hlášení napsala Olivie Wattsová,“ řekl Emilio.

Já jsem…“

„Olivie Wesley Wattsová!“ křikl Emilio.

„To jsem já,“ řekl Ol ie. „Kde je ta moje zkurvená knížka?“

„To není tvoje knížka! Napsala ji Liviel“

Já jsem Livie!“ zvolal Ol ie.

Jasně. Stejně jako já jsem Emma.“

„Hele, ty mamrde…“

„Ale no tak,“ napomenul ho jemně Emilio.

Jestli mi neřekneš, cos s tou knížkou udělal…“

„O knížce, kterou napsala Livie, ti nemám co říct.“

„Žádná Livie neexistuje!“

„Cha cha cha.“

„Vymyslel jsem si ji. Livie jsem já, já jsem Livie, ale ona ve skutečnosti neexistuje! Olivie Wattsová je synonymum, který…“

„Olivie Wesley Wattsová. A říká se pseudonym, ne…“

„Nehraj si na chytráka, ty jeden…“

„A stejně není. Pseudonym. Protože jsem ji viděla po tom zátahu na drogy, a pověděla jsem jí…“

„Kohos viděla po jakým zátahu?“

„Livi . Detektiva Wattsovou. Po zátahu v suterénu domu číslo tři tisíce dvě stě jedenáct na Culver Avenue.

Viděla jsem ji před domem. Řekla jsem jí, že jsem to hlášení spálila, aby…“

„To nebylo žádný hlášení, ale románl“

„Bylo tam napsáno Hlášení…“ oze jsi?

„Co?“

„Tys ji spálil? To myslíš vážně, žes ji spálil? Tys mi spálil román?“

„Abych ochránila Livii…?“

Já ti ochránim Livi !“

„Aby se jí nezmocnili gauneři.“

Já tě zabiju. Přisámbohu, já tě fakt zabijui“

Ol ie se zvedl ze židle, obešel stůl a rukama se natahoval Emiliovi po krku.

„Víš, jak dlouho mi trvalo, než jsem ji napsal? Uvědomuješ si…?“

„Klídek,“ přerušil ho Emilio. Já jsem šiji zapamatovala.“

Ol ie na něj vytřeštil oči.

„Bylo to vážně všechno falešný?“ zeptal se Emilio.

„Ty ji znáš zpaměti?“

„Slovo od slova,“ odpověděl Emilio. „Žjova, mně to připadalo jako skutečný. Seš vážně báječnej

spisovatel, už ti to někdo pověděl?“

„Myslíš?“ zeptal se Ol ie.

„Naprosto dokonale se ti podařilo vyjádřit myšlenky a pocity ženy.“

Ol ie se málem zeptal: „Co ty o tom víš?“ Ale když ta slova uslyšel, rozpoznal v nich nefalšovanou chválu.

„Připadalo ti to z ženskýho pohledu přesvědčivý?“ zajímal se.

„No to si piš!“ odpověděl Emilio, zakoulel očima a začal citovat. „Jsem zamčená ve sklepe s dvěma

miliony sedmi sty tisíci dolary v takzvaných konfliktních diamantech a zrovna se mi pustilo oko na

punčoše.“

Jak to je dál?“ zeptal se Ol ie.

„‚Píšu tohle všechno v naději, že se to k tobě nějak dostane dřív, než mě zabijou. Budeš vzpomínat…‘“

„Emilio,“ řekl Ol ie s úsměvem. „Mám dojem, že tohle je začátek skvělýho přátelství.“

Kling STÁL NA DRUHÉ STRANĚ ulice naproti domu, kde bydlela Sharyn, když před domem najednou

zastavil taxík a on ihned poznal dívku, která z něj vystoupila. Byla to běloška, s kterou se Sharyn a Hudson setkali včera. Tipoval, že jí je něco málo přes třicet. Měla černé vlasy a hnědé oči. Byla štíhlá a velmi půvabná, mohla měřit tak metr pětašedesát. Rozhlédla se po ulici, než vešla do domu, jako kdyby si myslela, zeji někdo sleduje… v tom měla vlastně pravdu.

Sharyn mu pověděla, že na něj bude mít čas až večer, protože má nějakou schůzi v nemocnici. Už podle

jejího hlasu v telefonu poznal, že mu lže. Ani se jí nemusel dívat do očí. Sledoval ji od její ordinace a samořejmě –jako on byl bílý a Sharyn černá – nešla do žádné zatracené nemocnice, ale namířila si to rovnou do svého bytu v Calnťs Pointu.

Napůl čekal, že deset minut po ní dorazí dr. James Melvin Hudson, ale místo něj to byla ta černovlasá kráska s tmavýma očima, s kterou byli včera na kávě. Díval se, jak přistupuje ke dveřím a chvíli studuje zvonky. Když našla ten pravý, což byl, jak usoudil bystrý detektiv, byt Sharyn, stiskla tlačítko a čekala, až zabzučí elektrický zámek. Když zazněl, uslyšel ho na tu dálku přes ulici. Dívka vešla do domu a zamířila přes chodbu k výtahu.

Podíval se na hodinky.

Bylo skoro půl šesté.

OLLIEHO RUKOPIS měl jenom šestatřicet stránek, a sám si možná neuvědomil, že ve většině detektivek

bývají takhle dlouhé jednotlivé kapitoly, třebaže zavedení mistři tohoto žánru mají raději mnohem kratší kapitoly, dejme tomu půldruhé stránky dlouhé. Ať tak či onak, odříkat zpaměti šestatřicetistránkovou knihu nebylo jednoduché, zvlášť pro feťáka, jemuž přestávala účinkovat poslední dávka heroinu. Ol ie pořád nemohl uvěřit svému štěstí. Připravil pro svého zlodějského vypravěče sladkosti a kávu a zapnul diktafon.

Něčím to připomínalo staré dobré časy, kdy se po zemi proháněli huňatí mamuti, před jeskyněmi

posedávali stařešinové a vyprávěli příběhy o lovecké udatnosti a dovednosti. Ostatní detektivové z

osmaosmdesátého revíru si přitáhli židle k Ol ieho stolu ani ne tak proto, že by je lákalo Emiliovo

vyprávění, ale protože mu chtěli nakouknout pod sukni. Ovšem jak se příběh rozvíjel, začala je čím dál víc zajímat komplikovaná zápletka a jednotlivé postavy.

Emiliovi trvalo přesně hodinu a třiačtyřicet minut, než odvyprávěl slovo od slova Ol ieho knihu. Tou dobou už byli přítomní detektivové rozrušením celí bez sebe.

„Tos vážně napsal ty?“ zeptal se jeden z nich Ol ieho.

„No jo,“ odvětil Ol ie.

„To je fakt skvělý,“ rozplýval se další detektiv a užasle zavrtěl hlavou. „Naprosto skvělý.“

„To je bestsel er.“

„Dal by se podle toho natočit parádní film.“

„A vy, milá dámo, jste to naprosto skvěle přečetla.“

Nebýt přítomnosti ostatních detektivů, Ol ie by v tu chvíli nechal Emilia jít – takový vděk pociťoval za jeho přednes a za reakce ostatních. Emilio byl však jenom mizerný prodejný transvestita, který dělal ostudu svému portorikánskému původu, a mohl údajně něco vědět o stodolarových bankovkách, které Melyssa Summersová rozdávala mezi feťáky jako by se nechumelilo.

Ol ie tedy zvedl psaníčko heroinu, které právě objevil pod Emili-ovou židlí, a zeptal se: „Kdepak se nám to tady vzalo, Emilio?“

A tak se stalo, že Emilio práskl Aine Dugganovou.

ZATÍMCO Kung CEKAL, než dívka zase sejde dolů, představoval si nejrůznější věci a žádná z nich nebyla moc příjemná.

Nejprve tam byla Sharyn a Hudson.

Sharyn v posteli s mužem černějším než byla ona sama.

Pornografické představy, v nichž ti dva dělají všechno, co s Sharyn dosud dělal pouze Kling.

Černoch šoustá Sharyn.

(Nebyla to rasistická myšlenka?)

Černoch, který jí to dělá na všechny způsoby.

Sharyn oblizující jeho ptáka.

Ten výraz ho naučila ona sama.

Černošský výraz.

(Ze by se z něj stával rasista? Kvůli takové kravině?)

No, kravině…

Zpočátku se zdálo, že je to jenom (jenom!) záležitost Sharyn a Hudsona, že jde o pouhé milostné

vzplanutí mezi dvěma kolegy, una storia, jak tomu říkají Italové, bude se muset zeptat Carel ova

nastávajícího otce, jestli je to tak správně, una storia, tenhle „románek“ mezi dvě černými doktory, tenhle zkurvenej zasranej sviňskej románek\

Jenomže pak se z toho vyvrbila opravdická trojka, Sharyn, Hudson a dosud ještě neznámá běloška,

Hudson tentokrát uprostřed sendviče s černou Sharyn napravo a tou běloškou nalevo, nebo naopak, to je vlastně jedno, hlavně že byl uprostřed! Byla by ta představa méně odporná, kdyby ten chlap uprostřed byl běloch? A pokud Sharyn toužila po sexu ve třech, proč do prdele nepozvala samotného Klinga?

A teď-

Teď se ta bílá ženská scházela se Sharyn o samotě, z švédské trojky se nám možná vyklubal lesbický

vztah. Film v jeho hlavě byl najednou černobílý, ženy se objímaly, líbaly, laskaly se, navzájem si lízaly mušličky bez Hudsona, bez Klinga, jenom ony dvě, černá a bílá, v důvěrném, žhavém obětí.

Podvod.

Klam.

Vypnul promítačku ve své hlavě.

Plátno bylo rázem prázdné.

Podíval se na hodinky.

Sedm dvacet tři.

Dalo se do deště.

AlNE DUGGANOVA byla schoulená v zárodečné poloze, když ji Ol ie našel v jedné uličce nedaleko

Thompson Avenue. Zatřásl s ní. Začalo slabě pršet. Otevřela oči a zamžourala na něj.

Málem by tu ženu nepoznal. Měla dlouhé umolousané vlasy odbarvené na blond a chybělo jí pár zubů, na

sobě měla džíny a špinavou šedivou mikinu a mokasíny bez ponožek. Kotníky měla samý strup. Kurva,

kterou kdysi zpovídal kvůli Emiliovi Herrerovi krátce poté, co byla ukradena jeho kniha, měla na sobě kratičkou černou sukni a růžové miniaturní tričko a vlasy měla rudé jako Irka, nakrátko ostříhané, a vypadala na sedmnáct, třebaže jí tehdy bylo pětadvacet, a to nebylo zas tak dávno. Teď vypadala na

pětatřicet.

„Co je?“ zeptala se.

„Chci se stát pošťákem,“ řekl.

„Má bejt?“

„Přej se tím dá slušně vydělat.“

„Kdo ti to nakukal.“

Jedna malá kukačka.“

„Vo čem to kurva meleš?“

„O tý ženský, co ti zaplatila za to, že někam doneseš dopis.“

Jo?“

„Na osmdesátej sedmej okrsek.“

Jo?“

„Kde ses s ní setkala, Aine?“

„Vodkaď víš, jak se menuju?“

„Od jedny kukačky,“ opakoval.

V uličce byla tma, ale kdyby Aine zrovna nebyla tak vyřízená, mohla Ol ieho poznat a vzpomenout si na jejich poslední setkání v jedné vzdálené galaxii. Jenomže heroin přestával působit, už nebyla v rauši a věděla, že nemá žádné peníze a bude si muset někde splašit další dávku, tak proč u ní klečí ten špekoun, když je celá mokrá od deště? Ze by potenciální kunčaft?

„Chceš vidět mojí píču?“ zeptala se.

„Chci vidět Melyssu Summersovou.“

„Nepovídej?“

„Kde ses s ní viděla, Aine? Kde ji najdu?“

„Znám tě?“ zeptala se a mžourala na něj přes déšť.

„Detektiv Oliver Wendel Weeks,“ odpověděl. „Znáš mě.“

„Zatýkáš mě?“

„Za co, Aine?“

„Nevím. Já nedělám nic špatnýho, detektive.“

„To já vím.“

Já jenom potřebuju utěšit a pomoct…“

„Určitě,“ řekl Ol ie.

„… potřebuju soucit.“

„To víš, že jo, Aine.“

Jsem jenom ubohá sračka.“

„Můžu ti pomoct, Aine.“

„Potřebuju si šlehnout. Strašně potřebuju herák.“

„To vidím.“

„Musím sehnat svýho dealera.“

„S tím ti můžu pomoct.“

Mžourala na něj v padajícím dešti.

„Pověz mi, kde ses viděla s Melyssou Summersovou. Kde to bylo.“

„Ským?“

„S Melyssou Summersovou.“

„Byla buď zrzka nebo měla dlouhý černý vlasy.“

Já jsem přirozená zrzka,“ řekla Aine. „Chceš vidět mojí píču?“

„Soustřeď se, Aine. Melyssa Summersová.“

„Černý vlasy. Mikádo.“

Jo.“ ‚

„Dala mi dvě kila, abych někam donesla ňákej dopis.“

„To je ona.“

Jo,“ řekla Aine a pokývala hlavou zmáčenou deštěm.

„Kde?“ zeptal se Ol ie.

„Kolik?“ zeptala se Aine.

JAKÁ BYLA SCHŮZE?“ zeptal se Kling.

Bylo deset minut pojedenácté. Byli v jeho malé garsonce ve stínu mostu Calm’s Point Bridge. Když přišel domů, čekala na něj. Přesněji řečeno, čekala na něj v posteli. Na sobě měla bílou, kraťoučkou spodničku.

„Nuda,“ odvětila.

„Co jste řešili?“

Čistil si v koupelně zuby. Sharyn byla podepřená polštáři a dívala se na večerní zprávy na Channel Four.

„Novinky ve zdravotnictví,“ řekla. Jak budeme vypisovat předpisy, kdo má nárok na léky bez doplatku a takový věci, furt dokola,“ dodala, zatímco si nakrucovala vlasy na prsty.

Lže.

Na žádné schůzi v nemocnici nebyla. Byla u sebe doma s ženou, která se jmenuje buď C. Lawsonová, L.

Matthewsová neboj. Curtisová.

„Kdy jste skončili?“ zeptal se.

„Kolem půl devátý,“ řekla.

Což byla přesně doba, kdy ona a Lawsonová, Matthewsová nebo Curtisová odešly bytu a zamířily

zavěšené do sebe k autobusové zastávce na rohu, kde si Lawsonová, Matthewsová nebo Curtisová

zastavila taxík a Sharyn…

,Jelas rovnou domů?“ zeptal se.

„Autobusem,“ odpověděla.

To je pravda. Ale nejela z nemocnice.

Kling v druhém taxíku sledoval onu bílou dámu, aniž ještě tušil, jak by se mohla jmenovat, prostě vysokou, štíhlou ženu s tmavými vlasy a tmavýma očima, která si očividně mohla dovolit jezdit taxíkem po celém městě, což Klingovi nebylo dvakrát příjemné. Jeďte za tím taxíkem,“ řekl řidiči a ukázal mu odznak jako policajt v nějakém filmu.

Dva žluté taxíky v těsném závěsu přejely přes most.

Když je taxíky vysadily, jako policajt ve filmu sledoval Sharyninu lesbickou milenku z tříčlenných hrátek až k jejímu domu, čekal, až nastoupí do výtahu, a pak se díval, až mu indikátor ukázal, že vystoupila ve třetím podlaží. V domě nebyl žádný vrátný, takže se nemusel skrývat ani přiznávat, a tak beze spěchu zkontroloval schránky na dopisy v hale.

V třetím podlaží bylo šest bytů. Na třech schránkách byla mužská jména: George Santachiaro, James

McReady a Martin Weinstein. Z dalších tří jmen nebylo zřejmé, zda jde o ženu nebo muže, ale s největší pravděpodobností byla ženská: C. Lawson, L. Matthews a J. Curtis. Kling nevěděl, proč si ženy v tomto městě myslely, že iniciála před příjmením někoho zmate natolik, aby si myslel, že v dotyčném bytě žije muž. Ono písmeno bylo obvykle výtečnou pozvánkou potenciálních násilníků. Zapsal si všechna tři jména do zápisníku a vrátil se metrem do města. Bylo dvacet minut po deváté.

Cestou se zastavil u McDonalda na hamburger a hranolky.

Chvíli se procházel v dešti, přemýšlel a uvažoval, co dál.

Město se třpytilo, bylo bezútěšné a na černé lesklé vozovce se odrážela ostře bílá světla.

Černá, pomyslel si.

Bílá, pomyslel si.

Teď, ve čtvrt na dvanáct, Sharyn volala z postele: „Hele, to je Ho-ney Blairová.“

Černá kůže v bílé košilce na bílých polštářích. Vlezl si do postele vedle ní.

Honey Blairová, blondýna a běloška, v černé sexy minisukni a ve svém typickém postoji s nohama mírně

od sebe, děkovala všem občanům…

„… za telefonáty a e-maily, v nichž mi poslali tipy na muže nebo ženu, kteří se mě pokusili zabít. Jsem vám nesmírně zavázána. A vy, vážený pane nebo sestro, ať jste kdokoli…“

Je to rasistický?“ zeptala se Sharyn.

„… my vás dostaneme!“ řekla Honey a namířila ukazovák přímo do kamery.

„Myslím tu sestru“ řekla Sharyn.

„Věřte tomu,“ dodala Honey a otočila se k hlasateli. „Avery?“ řekla.

„Proč mám dojem, že ta holka lže?“ zeptala se Sharyn.

To bys měla vědět sama, pomyslel si Kling.

12.

Stál PŘED TlM DOMEM od osmi ráno, ale slečna (nebo paní) Lawsonová, Matthewsová ani Curtisová se

neukázala. Pokud pracovala od devíti do pěti, což bylo možné, i když se setkala se Sharyn a jejím

přítelem doktorem v úterý krátce před třetí, odcházela by do práce někdy mezi osmou a devátou. Tak si to alespoň myslel. Ještě se však neukázala.

Nějaká bílá dívka – ne ta pravá – vyšla z domu dvacet minut po osmé a vykročila vstříc krásnému

slunnému dni, jak to alespoň v tu chvíli vypadalo po propršelé noci. Další bílá dívka – zase ne ta, na kterou čekal – vyšla v půl deváté a pár minut na to jich vyšlo dokonce několik, ale pořád nic. Je možné, že uplynulou noc spala u tolik vytíženého doktora Hudsona? Devátá hodina, čtvrt na deset, půl desáté, a Lawsonová, Matthewsová nebo Curtisová pořád nikde. Třeba zaspala. Ve tři čtvrti na deset přišel pošťák.

Kling jej následoval do domu.

„Detektiv Kling,“ představil se a ukázal odznak. „Osmdesátý sedmý revír.“

Pošťák se zatvářil překvapeně.

„Kontrola sociálního pojištění?“ zeptal se.

„Něco na ten způsob. Neznáte některou z těchto žen od pohledu?“ zeptal se a ukázal mu tři jména.

„Lawson je mužskej,“ odpověděl. „Jmenuje se Charles. Charles Lawson.“

„A co ta daLí dvě jména? L. Matthews? J. Curtis?“

„Lorraine Matthewsová je blondýna. Může bejt tak metr pětašedesát vj^oká, docela při těle…“

„A Curtisová?“

Jasně, Julie Curtisová. Je jí kolem třiceti, možná pětatřicet, má dlouhý černý vlasy, hnědý oči. Měří tak metr sedmdesát. Je to ta, kterou hledáte?“

„Ne,“ odpověděl Kling.

Byla to ona.

„Co provedla?“

„To byl omyl,“ řekl Kling. „Promiňte, že jsem vás obtěžoval.“

PRVNl DOPIS BYL DORUČEN dvacet minut před jedenáctou dopoledne ve čtvrtek desátého června.

BACHA, NEŠIKO! ČAPKU! KOTVA? KAT!

Jako by se vrátili zase na začátek.

„Zase přesmyčka!“ zaúpěl Wil is.

„Myslíš?“ zeptal se Genero.

„No jasně, co jinýho by to bylo.“

„Připravoval nás na to,“ připomněl Carel a. „Pořád nás vracel zpátky, na začátek, kdy nám posílal

přesmyčky a používal neexistující schránku číslo 4884.“

„Tak to jsme zase na začátku, do prdele.“

„Co to může znamenat?“ přemítala Eileen. „Teda kromě toho, že si z nás jenom utahuje.“

„Přišel jsem o něco?“ zeptal se Kling.

Právě se vrátil do služebny. Akorát včas, pomyslel si Byrnes. Hodiny na zdi ukazovaly 10:48.

„Zase poslal přesmyčku,“ informoval ho Carel a.

Jakou?“

Carel a ukázal na list papíru a v duchu začal přeskupovat jedno-slová písmena a skládat z nich nová

slova. Když získala konkrétní podobu, polil ho studený pot. Vzal tužku a napsal:

BOUCHAČKA! NE ŠIPKA! TAKTOVKA!

„Tak, a je to tady!“ oznámil ostatním. „Žádný šipky, šípy, meče, natož oštěpy – použije bouchačku!“

„Snad tou taktovkou nemyslí nějakej další koncert!“ zděsil se upřímně Parker.

„Ze by zase Pastviště?“ zeptal se Hawes.

„To bylo v jedny z prvních přesmyček, pamatujete?“ vzpomněla si Eileen.

Hledali mezi papíry rozloženými na stole:

VĚŠTI PAST! CO TRKNE?

„Co z toho vzniklo?“

PASTVIŠTĚ! KONCERT?

„Nechystá se v Pastvišti nějakej koncert?“

Prolistovali troje místní noviny, jestli se nechystají nějaké akce, které by mohly vyžadovat použití taktovky, a našli jich celkem pět. Jednou z nich bylo vystoupení Clevelandského symfonického orchestru v osm hodin večer ten den v Palmerově centru. Dalším byl koncert městské filharmonie, opět v osm hodin, ale v Clarendon Halí. V centru se konaly dva jazzové koncerty v klubech a v Kleberově škole múzických umění se konal studentský recitál.

„Co uděláme?“ zeptal se Kling. „Zajistíme je všechny?“

„No, jestli na některým z těch koncertů hodlá použít nějakou bouchačku…“

„Ani jeden z nich se nekoná na území sedmaosmdesátýho revíru, všimli jste si?“ řekl Parker.

„Na tom něco je,“ souhlasil Genero.

„Tak jenom upozorníme ostatní revíry,“ navrhl Parker a pokrčil rameny.

Kdokoli, jenom ne my, říkal si v duchu.

Ol ie NEPŘEMÝŠLEL jako policista, ale jako romanopisec, a tihle dva se někdy prolínali. V detektivních románech se vyskytovalo jedno staré pořekadlo, které pravilo: „Pachatel se vždycky vrací na místo činu,“

nebo něco v tom smyslu. Ta slova poprvé pronesl samotný Sherlock Holmes, románový hrdina, jehož

stvořil sir Arthur Conan Doyle. Ve skutečném životě, jak Ol ie dobře věděl, se zločinci na místo činu vraceli pouze výjimečně, pokud vůbec. Obvykle utekli za kopečky, což měla také udělat Melyssa Summersová místo toho, aby platila feťákům za to, že doručí dopisy od Hluchého, ať to byl kdokoli.

Jedna opravdu smutná existence jménem Aine Dugganová mu prozradila, že žena odpovídající jeho

popisu Melyssy ji oslovila minulý týden v úterý v Parku Cathleen Gleasonové, což je takový pěkný kousek zeleně nedaleko řeky Harb a činžáků lemujících River Pláce South, kam Aine chodívala sedávat, pozorovat řeku a čekat na svého dealera. Tam také Ol ie v ten slunečný (díky Bohu) čtvrtek krátce před polednem čekal na slečnu Summersovou, až se znovu objeví buď v krátké zrzavé anebo dlouhé černé paruce.

Pochyboval, že se Melyssa vrátí, ale naděje umírá poslední. Seděl tedy na lavičce v parku na sluníčku a pozoroval drobné ptactvo, jak poletuje kolem a cvrliká, mladičké matky s usmrkanými batolaty, která lezla a cupkala kolem, a děkoval pánubohu, že je ještě svobodný a volný jedinec, a pak – znenadání a docela nečekaně – ho napadlo, kde je Patricie Gomezová a co právě teď dělá.

JA JENOM NECHÁPU,“ řekl Hawes, „jak ten střelec věděl, kde budu.“

Honey jenom pokývala hlavou.

Vyzvedl ji před sídlem stanice Channel Four na Moody Street a právě teď večeřeli v jedném malé mexické restauraci o dva bloky dál. Honey milovala jídlo. Právě si pochutnávala na pokrmu zvaném camarones cocoloco, byla spokojená a nijak zvlášť se jí nechtělo mluvit o tom, kdo se ji pokusil zabít. Navzdory důkazu v podobě dopisu byla přesvědčená, že střelec nechtěl dostat nikoho jiného než ji. Tu představu podporovaly tisíce dopisů, telefonátů a e-mailů, které zavalily redakci zpravodajství Channel Four a vyjadřovaly jí podporu v její kampani proti samozvanému úkladnému vrahovi.

„Protože především musel vědět, že jsem strávil noc u tebe…“

„To by nebylo tak těžký zjistit,“ řekla Honey.

Já vím, ale někdo nás musel sledovat. A hlídat barák a čekat, až vyjdu ven.“

„Nejspíš si myslel, že budeme vycházet spolu.“

„Vždyť jsem přece vyšel sám. Viděl, že nejdeš se mnou. Začal střílet ve chvíli, kdy jsem vylezl ze dveří…“

„No jo,“ řekla Honey a pustila tu myšlenku z hlavy. Zakousla se do dalšího garnáta ve tvaru motýla,

obaleného v kokosu.

„A pak taky věděl, že pojedu na Jeff Avenue. Odkud se to mohl dovědět? Jak mohl zjistit, že mě limuzína vysadí před domem číslo pět set sedmdesát čtyři na Jeff Avenue?“

„Pořád zapomínáš, že v tý limuzíně jsem byla já, ne?“

„Ne, na to samozřejmě nezapomínám. Jak bych na to mohl zapomenout? Vždyť o tom mluvíš ve zprávách

každej večer.“

Honey se jenom dohadovala, jestli je jeho ostrý tón skutečný. Vzhlédla od svého talíře.

„Kdo objednal tu limuzínu,“ zeptal se.

Já.“

„Osobně?“

„Ne, studentka, která u mně dělá praxi. Poprosila jsem ji…“

Jaká studentka?“

Jedna holka z Ramseyovy univerzity. Pracuje se mnou od začátku semestru.“

Jak se jmenuje?“

„Pol y Vandermeerová.“

„Chtěl bych si s ní promluvit,“ řekl Hawes.

„Tak jo, Sherlocku,“ souhlasila.

Hawes se jenom dohadoval, jestli je její ostrý tón skutečný.

NENIČ, TY VĚTO!

„Další přesmyčka,“ řekl Carel a.

„Ale proč?“ zeptal se Meyer. „Proč nás vrací nazpátek?“

„Kam?“ zeptal se Brown.

Mračil se. Vždycky se tvářil, že by se mohl mračit, ale tentokrát se mračil opravdu. Pamatoval si, kdy je Hluchý poctil svou přítomností naposledy – když vyvolal rasové nepokoje v Grover Parku. Brown neměl rád rasové nepokoje, a nesnášel Hluchého. I když všechny ty dopisy na první pohled slibovaly zábavu a hry, Brown se obával, že ty hry budou brzy nebezpečné.

„Zase k těm prvním dopisům,“ řekl Kling. „K těm, u kterých psal zpáteční adresu s poštovní schránkou

číslo čtyři osm osm čtyři. Napovídá nám, abysme se vrátili.“

„K přesmyčkám.“

„K vraždě Glorie Stanfordový.“

„A k prvnímu citátu ze Shakespeara.“

Jenže já ho nemůžu nikde najít,“ řekl Carel a. „Hledal jsem ho pomocí Google, ale pořád nic.“

„Třeba to napsal sám,“ navrhl Genero.

„Na to je to až moc dobrý,“ poznamenala Eileen.

„Tak se na to znovu podíváme,“ řekl Wil is.

My říkali si, žes tak záhy zmizel z jeviště světa do těsné šatny hrobu.

Mysleli jsme, žes mrtev, však tento vzácný tisk praví tvým divákům, žes odešel, aby ses vrátil s

potleskem.

Herec může zemřít, však jeho umění se vrací.

„To přece vypadá na Shakespeara,“ trval na svém Parker. „Ale proč nás navádí zpátky k číslu čtyři osm osm čtyři?“ zeptal se Carel a.

„Nemůže to bejt číslo domu?“ zeptala se Eileen. „V tomhle městě jich musí bejt tisíce.“

„Ukaž mi ještě ten poslední dopis,“ řekl Wil is. Všichni se podívali s ním:

NENIČ, TY VĚTO!

„No, já vím, že to bude možná přitažený za vlasy,“ řekl váhavě, „ale pořád v tom vidím tyhle slova.“ Vzal tužku a napsal na papír: ČTĚTE NOVINY!

„Máš pravdu,“ souhlasil Carel a. „No jo,“ řekl Wil is, „já vím, že to zní divně.“

„On nám chce naznačit, abysme se podívali do novin a zjistili, co se bude ve městě dít,“ prohlásil Genero.

„Najít nějakej koncert.“

„Pokud je to koncert.“

„To už jsme přece udělali,“ poznamenal Parker nevrle.

POLLY VANDERMEEROVA byla roztomilá dvaadvacetiletá blondýnka v plisované kostkované sukni, bílé

halence s dlouhými rukávy a vázance, která barevně ladila se sukní. Vypadala spíš, že studuje na

přípravce a ne posledním rokem na Ramseysově univerzitě. Mile se na Hawese usmála a vtřícně si s ním

potřásla rukou. Slečna Blairová, jak o Honey hovořila, jí už prý pověděla, že s ní chce mluvit detektiv, který vyšetřuje to střílení. Vypadala, že nemá vůbec trému; už mluvila se dvěma detektivy z šestaosmdesátého oddělení.

„Připadá mi strašné,“ řekla, „že by někdo chtěl zabít slečnu Blairovou. Víte, ona je tak úžasná.“

„To máte pravdu,“ souhlasil Hawes.

Seděli v malé místnůstce, do které zaměstnanci Channel Four chodili na kávu. Byla vybavená kávovarem, ledničkou, sporákem se čtyřmi vařiči s konvicí na vodu stojící na jednom z nich a automatem na nealkoholické nápoje. Když přišli, uvnitř byla nějaká žena, která pila kávu a četla si noviny. Na zdi visely bílé hodiny s černými ručičkami, které ukazovaly deset minut po jedenácté.

„Slečno Vandermeerová,“ řekl, „zajímalo mě…“

„Říkejte mi Po/fy, prosím vás,“ upozornila ho.

„Pol y, vzpomínáte si, jak vás slečna Blairová v pátek ráno poprosila, abyste jí objednala auto?“

„Vzpomínám, pane,“ odpověděla Pol y s modrýma očima navrch hlavy a vážným, pozorným výrazem v

obličeji.

„Vybavujete si, co přesaě po vás chtěla?“

„Ano, pane, chtěla vyzvednout doma a vysadit tady před studiem.“

Hawes se na ni zadíval.

„Nechtěla někde zastavit?“ zeptal se.

„Ne, pane.“

„Například na sedmaosmdesátém okrsku? Číslo sedm set jedenáct Grover Avenue? A pak ještě na

Jefferson Avenue?“

„Ne, pane, bylo to stejné jako každé ráno.“

„Kdy vás o to požádala?“

„Ve čtvrtek večer, když šla domů.“

„Na druhý den ráno, ano?“

„Ano, pane. Na pátek ráno, čtvrtého června.“

„Nezmínila náhodou mé jméno?“

„Vaše jméno, pane?“

„Ano, Cotton Hawes. Neřekla, že cestou do studia nabere a vysadí detektiva Cottona Hawese?“

„Ne, pane, to určitě ne,“ odpověděla Pol y rozhodným tónem.

„A co jste udělala, když vás o to slečna Blairová požádala?“

„Zavolala jsem na dopravu.“

„Ve čtvrtek večer.“

„Ano, na pátek ráno.“

„S kým jste mluvila?“

„S Rudým Manuscem.“

„Doprava je v téhle budově?“

„Ano, pane.“

„Kde, Pol y?“

PODRŽ MI LOUČE!

„Další skvost,“ řekl Wil is.

Meyer vytřeštil oči na list papíru, který právě doručil další feťák. „Vidíte to, co já?“ zeptal zděšeně.

„Proč, co je v tom tentokrát schovanýho?“ zeptal se Genero. Meyer vzal pero a na volný list papíru napsal: LOUPEŽ ČI MORD?

„Neříká to jistě,“ vysvětloval Carel a. „Chce, abysme hádali. Bude loupit nebo vraždit?“

„Znovu nás zkouší,“ řekl Meyer.

„No jo,“ přikývl Kling. „To nám teda nedává moc na vybranou.“

„O čem byla ta první přesmyčka?“ zeptala se Eileen.

BACHA, NEŠIKO! ČAPKU! BOUCHAČKA! NE ŠIPKA!

KOTVA, KAT? TAKTOVKA?

„To je jasný. Loupežný přepadení na nějakým koncertu.“

„Nebude se rozpakovat, jednoduše si vezme, co bude chtít,“ řekl Parker. „A je připravenej vraždit, když bude muset.“

Jediný koncerty jsou ty, co jsme našli v novinách,“ poznamenal Carel a. „Už jsme upozornili místní revíry.“

„Fajn,“ řekl Parker. „Takže to mužem pustit z hlavy.“

„Pamatujete ty velký rockový koncerty, co bejvaly na hipodromu?“ zeptal se zasněně Genero.

„Právě odtamtud odjel cirkus,“ řekl Kling.

„Já cirkusy miluju,“ řekla Eileen a mrkla na Wil ise, jako kdyby čekala, že jí koupí balónek.

„Římani mívali v těch velkých arénách hrochy,“ řekl Parker. „Proto se jim říká hipodrom.“

Nikdo mu to nevymlouval.

RUDY MANCUSO BYL PODSADITÝ, statný muž s tmavými vlasy a tmavýma očima. Měl na sobě košili s

dlouhými rukávy a seděl u psacího stolu v kanceláři, na jejímž opačném konci seděli další dva muži u

stolů. Byl velmi vstřícný k Hawesovi, když se ho zeptal na střelce, ale zdálo se, že nemá nejmenší tušení o tom, že Hawes byl terčem při první střelbě. Vlastně ani netušil, že k nějaké předešlé střelbě došlo. Bez ustání mlaskal nad „chudákem slečnou Blairovou“ a kdykoli telefon přerušil Hawesův výslech, stal se z něj úředník – „Doprava, Mancuso u telefonu“. Za poměrně klidných deset minut se Hawesovi podařilo získat alespoň nějaké odpovědi.

Mancuso v zásadě potvrdil, co mu už řekla Pol y, že ve čtvrtek večer telefonicky objednala auto pro

Honey. Mělo ji vyzvednout v deset hodin v pátek dopoledne před domem a vysadit u studia Channel Four.

Cestou se nechtěla nikde stavovat. Stejně jako každé ráno.

„Kdyby někde zastavila…“

„Nic takového si neobjednala, detektive.“

„Ale kdyby…“

„Ano?“

„Kdo by o tom věděl?“

„Chcete říct kdyby slečna Blairová poté, co nastoupila do auta, požádala řidiče, aby cestou sem někde zastavil?“

„Ano.“

„To by věděl nejspíš řidič…“

„Kdo ještě?“

„Mohl zavolat sem a oznámit nám, kde zastaví, než…“

„S kým by v tom případě mluvil?“

„S Eddiem nebo Frankiem. Sedí támhle naproti.“

ClOVEKA BY NA PRVNÍ POHLED NAPADLO, že Eddie a Frankie jsou břichomluvec a jeho figurína.

Cokoli Eddie řekl, Frankie opakoval. Eddie se jmenoval Edward Cudahy. Díval se, jak si to Hawes

zapisuje do bloku. Frankie se jmenoval Franklin Hopper. I on pozorně přihlížel. Eddie si nevzpomínal, že by v pátek dopoledne řidič volal a oznámil jim, že se cestou ke studiu s Honey Blairovou někde zastaví.

Frankie vypověděl totéž. Eddie si nevzpomněl, kteří z řidičů měli službu v pátek dopoledne. Frankie řekl to samé. Hawes oběma poděkoval za to, že mu věnovali svůj drahocenný čas. Oba odvětili téměř jako jeden muž: „Rádo se stalo.“

Hawes se vrátil ke stolu Rudyho Mancusa a poprosil ho o jméno řidiče, který vyzvedl Honey Blairovou v pátek čtvrtého června dopoledne.

Mancuso mu pověděl, že řidič má ten den volno.

„Tak mi dejte jeho adresu,“ řekl Hawes.

„Nevím, jestli můžu.“

„Pomohl by vám v rozhodnutí soudní příkaz?“ zeptal se Hawes.

POSLEDNÍ DOPIS toho dne přišel ve tři čtvrti na čtyři. Byla to další přesmyčka. Zněla:

HODNOTA SRNCE (DRAHOCENNOST)

„Co má zase znamenat tohle, kurvafix?“ divil se Parker. Nikdo ani v nejmenším netušil, co to má kurvafix znamenat. Navíc přišla noční směna, tak šli všichni domů.

KDY2 JSTE ZAMILOVANÍ, celý svět se změní v Itáli .

Tak to aspoň připadalo Carel ovi.

Tak tu byli konečně hezky pohromadě, nastávající nevěsty a ženichové i se svými mišpoche nebo

mešpoche nebo jak se vlastně řekne „rodina“ italsky. Nahrnuli se do restarace U Horatia v centru města nedaleko místa, kde Luigi Fontero ubytoval všechny své příbuzné.

Carel a přemýšlel, kdo zaplatil všechny letenky do Spojených států a zda si italští svatebčané museli nechat sejmout otisky prstů, aby mohli vůbec vstoupit na tuto přísně střeženou půdu – díky hlídacímu psu Tomovi Ridgeovi a týmu Národní bezpečnosti, který je neustále v pohotovosti.

Fonterovic famíli přijela zastoupit armáda příbuzných z Milána, Neapole, Benátek a Říma – blízkých,

vzdálenějších nebo dokonce vzdálených, bezpochyby však armáda početná a hlučná. Carel ovi

reprezentovali Steve a Teddy (bez dětí neboli „i creatori“ jak říkali jemu a sestře, když byli malí, což jim najednou připadalo neuvěřitelně dávno); strýček Freddie, který dělal krupiéra v kasinu v Las Vegas a přiletěl v sobotu na východ jenom kvůli svatbě; a Carel ova tetička Josie a strýček Mike, kteří přiletěli až z Orlanda na Floridě. Už léta se s nimi neviděl, ale dvojnásobná svatba, to je přeci jen událost! Tetička Josie milovala poker. Strýček Mike říkával Angele „Šprtka“, když byla malá, protože věčně něco četla, ale teď – no jen se podívejte! –je z ní dospělá ženská, která se podruhé vdává.

Byla tam také tetička Dorothy, kterou pozvali odněkud z Kalifornie, kde žila se svým třetím manželem, když Carel ův oblíbený strýček Salvie zemřel na rakovinu krátce poté, co Carel a nastoupil u policie.

Strýček Salvie mu chyběl. Býval to taxikář, který znal město jako své boty, mnohem lépe než leckterý

policajt, a často vyprávěl historky o stovkách zákazníků, které vezl do těch nejodlehlejších čtvrtí. Carel ova babička mu vždycky říkávala, že měl být spisovatelem. Carel a soudil, že by měl určitě úspěch, zvlášť když si vzal všechny ty podezřelé romanopisce, kteří vydávali jednu knihu za druhou.

Tetička Dorothy jako první poznala, že mladý Carel a si užívá bouřlivý milenecký vztah s Margie

Gannonovou, drobnou irskou dívkou, která žila v Riverheadu přes ulici naproti Carel ovým. Tahle vášnivá epizoda z období dospívání neznamenala nic jiného, než že se Margie občas dotýkal nebo jí zajel rukou pod sukni a sáhnul jí na hedvábné sexy kalhotky, ale jak to bylo vzrušující! Tetička Dorothy si ho kvůli ní bez ustání dobírala, hovořila o ní jako o Sladké Rosie 0’Gradyové, ale Carel a nikdy nepochopil proč.

Tetička Dorothy právě vyprávěla sprostý vtip. Sprosté vtipy zbožňovala. Carel a předpokládal, že vtip nepadne na úrodnou půdu, pokud šlo o většinu rodiny Fonterových. Ostatně upjatí protestantští příbuzní Henryho Lowel a také působili dojmem, že košilatý humor jeho tetičky u nich nezabere. Nastávající manžel jeho sestry držel nevěstu za ruku a shovívavě se usmíval, zatímco se vtip velmi roz-vlekle rozvíjel.

Pojednával o papeži, který poté, co jej před Vatikánem zastavila prostitutka (opatrně, tetičko Dorty!), běží zpátky, aby se zeptal matky představené: „Co to znamená oral?“ (opatrně!) a matka představená mu odpoví…

Carel u najednou napadlo, jestli jeho matka a Luigi…

Ne, nechtělo se mu tam.

Zčistajasna se však všichni smáli na celé kolo.

Dokonce i Fonterovi, kteří, jak si Carel a v tu chvíli uvědomil, rozuměli anglicky mnohem lépe, než si původně myslel.

Smích se ozýval všude kolem.

Carel a nechápal, proč se nedokáže smát s ostatními.

13.

Jedenáctý Červnový den přišlo svítání příliš brzy.

V půl sedmé ráno, které bylo příslibem slunečného pátku, Melyssa a Hluchý seděli v jídelním koutě jeho bytu v šestnáctém podlaží s výhledem na River Pláce South, Gleason Park a řeku Harb v pozadí.

„Tvůj zítřejší úkol,“ vysvětloval jí, „bude nesmírně jednoduchý.“

Ona však myslela na to, že její dnešní xúaói nebude ani trochu jednoduchý. Pokud nevypadne včas, aby

začala shánět své feťáky…

„Luxusní sedan z autopůjčovny Regál sem přijede zítra půl hodiny po poledni,“ řekl. „Stačí, když se

necháš odvézt do Knowltonu.“

Změnilo se něco? pomyslela si.

„A co budeš dělat ty?“ zeptala se.

Pokud mohla soudit, on si zatím jenom dřepěl na té svojí geniální prdeli, zatímco ona běhala po městě a vyřizovala jeho pochůzky. A to jí ještě ani nepověděl, jaký bude její podíl z té sedmiciferné částky, pokud vůbec nějaká bude, o čemž začínala upřímně pochybovat, když viděla, jak se zabývá těmi svými přesmyčkami a vůbec. Jestli chtěl vážně rozhodit sedmaosmdesátý revír, proč se obtěžoval s takovými

přiblblými hrátkami se slovy. Proč jim jednoduše nehodil ruční granát dveřmi? Dobrá otázka, Adame, ne?

Co vlastně proti nim máš?

„Co vlastně proti nim máš?“ troufla si a zeptala se nahlas.

„Co proti nim mám?“

„No, proč si z nich řurt tak utahuješ?“

„Dejme tomu, že spolu máme takový frustrující vztah,“ řekl.

„Dobře, ale proč…?“

„S tím bych si svojí hezkou hlavičkou nelámal,“ řekl, což byla věta, kterou slyšela v bezpočtu špatných filmů, dokonce i od zesnulého, nikým neoplakávaného Ambrose Cartera v době, kdy ji takříkajíc zaučoval.

Jeho replika však zněla: „S tím bych si svojí hezkou hlavičku nelámal, zlato, hlavně mu ho vyhul.“

„Ale já si s tím svojí hezkou hlavičku lámu,“ řekla tentokrát, poněkud vzdorně. „Protože mám dojem, že věnuješ spoustu času a peněz tomu, abys těm kreténům pověděl, co konkrétně se chystáš udělat…“

„Spíš co konkrétně se nechystám udělat,“ opravil ji.

„To je jedno,“ řekla. „Můžeš mi laskavě vysvětlit, proč se s nima vůbec zatěžuješ? Proč jednoduše

neuděláš, co chystáš, a nezmizíš?“

„Přesně to mám v plánu. Poletíme přece do Tortoly.“

„Kdo je vlastně detektiv Stephen Louis Carel a?“ zeptala se bez okolků.

Jeden blbej polda.“

„A proč posíláš všechny ty dopisy zrovna jemu? Jestli je tak blbej…“

„To je osobní záležitost. Jednou jsem ho postřelil.“

„Proč?“

„Lezl mi na nervy.“

„Dostal tě za mříže, viď?“

Já v životě neseděl.“

„Zatknul tě a ty ses z toho dostal?“

„Nikdy. Carel a ani celej slavnej sedmaosmdesátej revír se mě v životě ani nedotknul.“

„Tak… to nechápu. Proč se s nima zatěžuješ?“

„Kvůli odvrácení pozornosti, děvenko. Je to taková malá diverzní akce.“

Jak to myslíš?“

„Diverzní akce znamená…“

Já vím, co to znamená, ale nechápu, jak to funguje v tomhle případě.“

„Zkus se na to podívat takhle, holka,“ řekl trpělivě. Nelíbilo se jí, když se k ní choval s takovou trpělivostí.

Když začal být takhle trpělivý, bylo to spíš jako blahosklonnost. „V téhle nebezpečné době nejvyšší

pohotovosti, kdy teroristi číhají za každým keřem, není opatrnosti nazbyt. Dokonce i s pomocí policajtů z ostatních revírů přijdou pozdě.“

„Kdo přijde pozdě?“

„Ti tupci ze sedmaosmdesátýho.“

„Na co bude pozdě?“

„Aby zabránili tomuhle zločinu, moje milá – jeho puch mezi tím zamoří zemi, abych si vypůjčil slova mistra Shakespeara z jeho skvostné hry Julius Caesar. Tehdy bude pozdě, moje milá. Moc pozdě.“

Já to furt nechápu,“ řekla.

„No,“ řekl a ztěžka vzdychl, „já bych si s tím na tvém místě svoji-pěknou hlavinku nelámal.“

Což ji zase dopálilo.

ŘIDIČ, KTERÝ SEDEL V PÁTEK za volantem limuzíny, se jmenoval Ke-vin Connel y, a vůbec se mu

nezamlouvalo, že ho někdo budí v sedm ráno. Okamžitě si spojil Hawese s kulkami, které minulý týden

zasypaly jeho auto, a hned se díval do chodby za ním, jako kdyby očekával další střelbu. Když s

uspokojením zjistil, že Hawes je sám, ustoupil stranou a pustil ho do bytu.

Byl ještě v pyžamu. Oblékl si župan, zavedl Hawese do kuchyně a postavil vodu na kávu. Pak se posadili ke stolku u okna a pili kávu jako staří přátelé, kteří se chystají na lov.

„Potřebuju vědět, co po vás chtěli, když objednávali odvoz pro Ho-ney Blairovou na pátek,“ řekl Hawes.

„Co přesně vám dispečer řekl?“

„Vyzvednout a odvýzt slečnu Blairovou,“ řekl Connel y. Jako vždycky.“

„A jak to, že jste mě cestou nabral?“

„Slečna Blairová chtěla, abych vás vyzved.“

„Dala vám adresu Grover Avenue číslo sedm set jedenáct?“

„Ne, ona nevěděla, jaká je adresa vašeho okrsku. Musel jsem ji najít na mapě města.“

„A co Jefferson Avenue číslo pět set sedmdesát čtyři? Pověděla vám, že tam budu vystupovat?“

Jo.“

Jak dlouho to podle vás trvalo od jejího domu ke stanici?“

„Tak deset minut.“

„A odtamtud na Jefferson Avenue?“

„Dvacet.“

„Což je dost času, aby se tam někdo dostal před náma.“

„To je, jak se ukázalo.“

„Ale o tom, kam jedeme, jste věděl jenom vy a slečna Blairová.“

„Než jsem zavolal na dispečink.“

„Dispečink?“

„Dopravy. V Channel Four. Zavolal jsem tam, abych jim oznámil novou trasu.“

„S kým jste mluvil?“

„S jedním z mládenců.“

„S kterým?“ zeptal se Hawes.

A za mnou běží ostatní: To byla svatba! Blázinec! Muzikanti hrajou!

„Kristepane, on snad ví o tý svatbě!“ zvolal Carel a.

Jak by o tom moh vědět?“ zeptal se Meyer.

„Snadno,“ řekl Genero významně. Je to zloduch.“

Carel a se zamyslel. To byla svatba! Blázinec! Dva blázince! Něco takového svět ještě neviděl. Posadil se k počítači a hledal zdroj citátu. Bylo půl deváté ráno. Ostatní detektivové se shromáždili kolem prvního ranního dopisu, jako kdyby to byla tikající bomba. Což možná byla.

„Vidíte?“ řekl Wil is. „“

„Zase nás napomíná, abysme dávali pozor,“ poznamenal Kling.

„Teď nám to bude furt otloukat o hlavu,“ řekl Meyer a zvedl oči v sloup.

„Ten citát je ze hry Zkrocení zlé ženy“ hlásil Carel a. Jednání třetí, scéna druhá.“

Jaký muzikanty myslí? Rockovou kapelu?“ přemítal Brown.

„Na, podívej se,“ řekl Wil is.

Časopis Tady & Teďpro týden od 11. do 18. června se objevil na stáncích ten den ráno. Vycházel každý pátek a obsahoval kulturní přehled na celý týden. Byl přehledně rozdělený na části Děti, Divadlo, Gayo-vé oc Lesby, Hudba, Kino, Kluby, Knihy, Sport, Tanec a Výstavy.

Hudební část pro tento týden…

Hluchého citát z toho dne potvrzoval, že jeho cílem bude nějaký koncert…

… byla rozdělená na oddíly „Rock, Pop 8c Soul“, „Reggae, World & Latin“, Jazz 8c Experimentální

hudba“, „Blues, Folk 8cCountry“ a „Kabaret“. Zvláštní část pak byla označená jako „Klasická hudba 8c

Opera“. Množství akcí bylo neuvěřitelné. Jenom sekce „Rock, Pop 8c Soul“ uváděla pro nadcházející

víkend 112 koncertů. Tohle nebyl žádný zapadákov, pánové.

Sloupek nazvaný NEPŘEHLÉDNĚTE! upozorňoval na „vynikajícího kytaristu a zpěváka“ Johna

Pizzareliho, který vystoupí se svým triem v sále Skyline hotelu Hanover; „soulová legenda“ Isaac Hayes vystoupí ve 20:00 a 22:30 v pátek a v sobotu v Lou’s Pláce v centru; Kathleen Landisová „půvabná pianistka a skladatelka“, vystupuje každý večer v 21:00 v baru v Picadil y, Konstantinos Sal as, „uznávaný houslový vituoz“, vystoupí jako host městské filharmonie v Clarendon Halí v sobotu a v neděli v 15:00

hodin; a Wil iam Christie s pařížskou národní operou a svým „hvězdným souborem staré hudby“ v Les

Boréades v Hudební akademi v Calm’s Point tento pátek v 19:15 a v sobotu ve 14:00 hodin.

Program uváděl skupiny jménem Hangdogs, Cigár Store Indians, Abyssinians, Earth, Wind 8c Fire, White

Stripes a Drive-By Truc-kers, ale nikdo netušil, jaké muzikanty z těch, kdo hráli o víkendu, může mít Hluchý na mysli.

„Neexistuje kapela ‚Svatba‘ nebo ‚Blázinec‘?“ zeptal se Kling.

„Ani bych se nedivil,“ odvětil Meyer.

„Na, podívej se sem,“ řekl Brown a hodil mu program. Jejich tam jenom deset tisíc.“

„A co třeba.‘?“

„Nebo ‚Za mnou běží ostatní‘?“

„Prima začátek,“ řekl Wil is. „Znáte nějaký sólový kytaristy?“

„Máte někdo garáž?“ zeptala se Eileen.

VADILO MU, že Hluchý se nějakým zatraceně záhadným způsobem dověděl o zítřejší svatbě, o svatbách,

a pravděpodobně něco chystal. Carel a nesnášel záhady. V policejní práci žádná tajemství neexistovala.

Byly pouze zločiny a lidé, kteří je spáchali. Hluchý však bez ustání vytvářel své vlastní záhady, vysmíval se jim narážkami, hrál s nimi hru na kočku a myš a náramně se přitom bavil.

Pro Carel u nebylo na zločinu nic zábavného. Zločin byl vážná věc, a lidé, kteří páchali zločiny, byli jednoduše a prostě zločinci, tečka. Nezajímalo ho, jestli pocházeli z rozvrácených rodin, jestli byli v dětství zneužíváni, nezajímalo ho, jestli měli – podle svého mínění –dobré důvody pro to, aby bojovali proti systému. Podle Carel y neexistovaly žádné dobré důvody pro boj proti systému. Prezident Clinton si měl možná nechat zapnutý poklopec, ale jinak měl pravdu, když prohlásil, že všichni by měli tvrdě pracovat a dodržovat pravidla.

Carel a tvrdě pracoval a dodržoval pravidla.

Hluchý ne.

Tím se od sebe lišili.

No, Hluchý možná pracoval tvrdě, když vymýšlel ty své hádanky, ale v žádném případě nehrál podle

pravidel.

Carel a musel uznat, že by si z hloubi srdce přál, aby někdo – kdokoli – vyskočil ze židle a zvedl ruku v okamžiku, kdy kněz vyzve přítomné svědky, aby se vyjádřili nebo už ani nemukli. Nepřál si však, aby ten někdo byl Hluchý. Na zítřejším obřadu – obřadech – nechtěl žádná překvapení.

Přál si, aby už bylo po všem.

Po svatbách i po tom, co Hluchý chystal.

Po všem.

Hluchého další citát nepředstavoval v tomto ohledu žádnou pomoc.

Nemohu se z toho radovat jako oni, byli z toho paf; i to mne však nesmírně těší.

Však zpět ke knihám, neboť do večeře musím ještě vykonat spoustu věcí.

„Moment,“ řekl Wil is. Já mám dojem, že nám přeci jenom chce něco sdělit.“

„Vážně? A co?“ zajímalo Parkera. „Tentokrát tam není nic o žádným koncertu.“

„Ale už zase mluví o něčem, co se tiskne..Tento vzácný tisk‘, pamatuješ? Tentokrát má na mysli konkrétně knihy. ‚Zpět ke knihám.‘ Je to tam černý na bílým. Knihy.“

„Koukal jsem tuhle v knihovně na všechny Shakespearovy hry,“ řekl Genero.

„Výborně Richarde, dostaneš zlatou kvězdu.“

„Třeba nám chce naznačit, abysme šli do knihovny. Abysme třeba našli ten chybějící citát, já nevím.“

„No jasně,“ souhlasil Parker. „Třeba zrovna v tý knížce, co ses na ni sám díval.“

„Třeba.“

„Třeba si tu knížku můžeš půjčit, Richarde. A ve volným čase si v ní číst.“

„Počkejte chvilku,“ řekla Eileen. „V těch jeho citátech padla něko-liktá zmínka o knihách, ne? Není

náhodou v knihovně výstava nějaký vzácný knihy?“

„První knížku, kterou jsem kdy měl,“ řekl Parker, „jsem šlohnul v knihovně.“

„Kde je ten program Tady & Teď}“ zeptala se Eileen. „Nepíšou tam něco?“

V ČASTI ČASOPISU nazvané…

VE MĚSTĚ

… našli podsekci:

NA POSLEDNÍ CHVÍLI.

Obsahovala článek s názvem…

Sbohem, básníku

Stálo v něm:

U příležitosti ukončení výstavy výtisku takzvaného prvního folia Shakespearových her, který byl zapůjčen z Fol-gerovy sbírky ve Washingtonu D.C. a jehož hodnota byla stanovena na 6,2 milionu dolarů, Patrick Stewart – uznávaný shakespearovský herec a posléze kapitán kosmické lodi Enterprise – přečte na rozloučenou ukázky z vybraných her. Čtení se uskuteční v sobotu 12. června v 15:00 hodin v Molsonově

sále Langdonovy knihovny.

Rozhodli se vyhledat přes Google přímo První folio. A tentokrát objevili zdroj úryvku, který až dosud považovali za citát ze Shakespeara: My říkali si, žes tak záhy zmizel z jeviště světa do těsné šatny hrobu.

Mysleli jsme, žes mrtev, však tento vzácný tisk praví tvým divákům, žes odešel, aby ses vrátil s

potleskem.

Herec může zemřít, však jeho umění se vrací.

Tyto verše napsal „Na paměť Mistra Wil iama Shakespeara“ jeho současník, básník a překladatel James

Mabbe. Objevily se v roce 1623 v prvním foliu her jako jedno z několika úvodních věnování.

„O tom jsem v životě neslyšel,“ řekl Parker.

Teď však bylo pravděpodobné, že Hluchý směřuje jejich pozornost na vzácnou knihu, která v sobotu

opustí Langdonovu knihovnu. A navíc bylo dost možné, že se ji chystá ukrást.

A vzít ji jako rukojmí,“ navrhla Eileen. „Aby ji střelil nebo za ni žádal tučné výkupné.“

Chceš říct že jako unese knihu? zeptal se uenero. \{ udělá cokoliv, bude to před večeří,“ prohlásil Kling.

„No jo, koukněte.“

L) 0 večeře musím ještě vykonat spoustu věcí.

Tomu by odpovídala třetí odpoledne,“ řekl Brown. „Kde je Langdonova knihovna?“

V revíru Midtown South, ne?“ JVIěli bysme je na to připravit.“

„Myslíc že ještě nevěděj, že tam maj knihu za šest melounů?“

„gest milionů dvě stě tisíc.“

„Bezpečnostní opatření tam musej bejt nevídaný.“ \le tím to hasne,“ řekl Wil is. „Přišli jsme na to, ne?“

Díky> Pane Hluchý,“ řekl Genero a hluboce se uklonil.

Vítejte, pánové! – Muzikanti, hrajte! prosím místo v sále! A tančit, dívky!

Ten sráč snad umí číst myšlenky,“ řekl Parker. wCo tím myslí,.dívky‘?“

„Třeba já jsem dívka,“ opáčila Eileen a zaculila se jako Shirley Templeová.

Už se zase vrátil k muzice.“ wTMuzikanti‘.“ Prosím místo v sále‘.“ wTo bude koncertní sál.“

„Kde je ten časopis?“

„Nebylo tam něco o. ¦ •?“

„Tady.“

V rubrice NENECHTE SI UJIT znovu našli: Konstantinos Sal as, renomovaný houslový virtuóz, vystoupí

jako host filharmonie v Clarendon Halí v sobotu a v neděli v 15:00 hodin.

„Zase tri hodiny,“ řekla Eileen. „To je ještě pořád před večeří.“

Do večeře musím ještě vykonat

„To by znamenalo, Že půjde o koncert, co myslíte?“ zeptal se Carel a. „Do večeře musí ještě spoustu

věcí,“ připomněl mu Meyer. „Ale není z toho jasný, jestli v knihovně nebo v koncertním sále, ne?“

„Ten hajzl nám zase dává na vybranou!“ zahřímal Parker. „Mezi Sal asovým koncertem a Folgerovým

prvním foliem?“

„Koncert,“ řekla Eileen. „Kniha,“ řekl Genero. „Obojí,“ dodal Kling. Rovnováhu sil narušil Brown.

„Palindrom!“ řekl. „Sal as! Čte se stejně dopředu i pozpátku jako číslo tý jeho neexistující poštovní schránky!“

Najednou všichni volali jako řecký sbor.

„Sal as!“

„Sal as!“

„On jde po tom houslistovi!“

„Chce unýst toho zasranýho houslistu?

„A spáchat loupež nebo mord!“

„Nebo možná tu knihu,“ trval na svém Genero a zmírnil tak jejich nadšení.

Jakou?“ zeptal se Carel a.

DALŠÍ VÁRKA CITÁTŮ – tentokrát jich bylo rovnou sedm – přišla v jedné obálce ve dvě hodiny

odpoledne. Všechny pocházely ze Shakespeara, což samo o sobě mohlo nasvědčovat tomu, že cílem

Hluchého nebude řecký houslista, jehož jméno je dokonalou ukázkou palindromu jako číslo 4884, nýbrž

nesmírně drahocenná kniha obsahující šestatřicet divadelních her slavného barda. Ovšem jak bylo

Hluchého zvykem, obsah citátů jako by vyzýval detektivy k tomu, aby si vybrali. Buď, anebo, panáčci.

Rozhodnout se musíte sami.

Zní tam „hudba se zvukem stříbrným“, protože muzikanti se nezmůžou na zlatý:

Ovšem na druhou stranu:

Měl kdy tak nízký han jpis tak vzácnou vazbu? Jak může klam prodlévat v tak nádherném paláci!

Nicméně:

A hudebníci, kteří vám budou hrát,

Visí ve vzduchu tisíce mil odtud, leč co nevidět zde budou: usedněte a naslouchejte.

Pokud ovšem:

Kniha? Drahocenná!

Jenomže:

Sytí-li se láska hudbou, hřejte

Ale možná:

Vymýšlej, duchu, a ty, piš, pero;

neboť mám celé svazky velkého formátu.

Není zač děkovat, říkali si v duchu:

Srdečně vás vítám, pane,

Vy loutnu vezměte – a vy zas knihy.

Z DOPISŮ HLUCHÉHO jako by najednou čišela jakási naléhavost. Možná blížící se uskutečnění. Jistota,

že čas se nachyluje, skutek bude co nevidět vykonán, a když na to co nejdřív nepřijdou, bude zatraceně pozdě.

Předešlá obálka obsahovala sedm citátů.

Tahle přišla o půl hodiny později a uvnitř byl jediný:

A ona uléhá ve dvanáct.

„Koukám, že jde zas do tuhýho,“ řekl Parker a mrkl na Eileen.

OLLIE HLEDAL BUĎ ZRZKU s krátkým sestřihem nebo brunetu s dlouhými vlasy. Nevyhlížel elegantně

oblečenou blondýnu s natupírovanými vlasy, která přišla do parku ve tři hodiny odpoledne a posadila se na lavičku s výhledem na řeku. Neměl ponětí, že to je Melyssa Summersová.

Ani Melyssa netušila, že ten tlouštík sedící na lavičce nedaleko dětského hřiště v parku Cathleen

Gleasonové je detektiv. Detektivové, které kdy poznala, obvykle chodili do posilovny a měli svaly. Tenhle chlap vypadal spíš jako pedofil, ale protože s sebou neměla žádné děti, přenechala podobné starosti jejich matkám. A kromě toho po celodenním shánění feťáků si tu chtěla v klidu posedět a naslouchat zvuku vzdálené řeky.

V každém případě si jeden druhého ani v nejmenším nevšímali.

Ve čtvrt na čtyři se Melyssa zvedla, potichu vzdychla, vyšla z parku a zamířila zpátky do bytu na River Pláce South. Myslela na to, že v neděli touhle dobou se bude vyhřívat na pláži v Tortole.

Zhruba pět minut na to Ol ie vstal z lavičky, uprdl se a zamířil zpátky na osmaosmdesátý revír. Ani

jedinkrát ho nenapadlo, že měl sedmaosmdesátý revír informovat, zmínit se o tom, že Carmela

Sammaroneová si v těchto dnech říká Melyssa Summersová. Neuvědomil si také, jak blízko byl k tomu,

aby ji zatkl, ať byla kdokoli nebo kýmkoli. Zejtra je taky den, řekl si v duchu, a všechno má svůj čas.

DALŠÍ OBÁLKA přišla koncem dne. Obsahovala rovněž jenom jeden citát:

No tak! Tady máš šesták a zahřej!

„Písnička,“ řekl Carel a. „Zase ten houslista. Sal as.“

„Výkupný bude šesták!“ poznamenal Genero. „Výborně, Richarde. Víš, co je šesták?“

„Pochopitelně že vím, co je to šesták! Co je to?“

„Šest pencí, Richarde.“

„Tak proč to neřek rovnou?“

„Všiml sis, že šel od dvanácti k šesti?“ zeptal se Wil is. „To je pravda,“ souhlasil Meyer. „V posledním vzkazu bylo dvanáct.“

„Teď šest.“

„A ona uléhá ve dvanáct,“ citovala Eileen.

„Správně, madam,“ řekl Parker a souhlasně zapohyboval obočím. „Nehledej všude prasárny, Andy. Třeba

to tak vůbec nemyslí.“

„Kdo, Shakespeare?“ zeptal se Genero.

„Ne, Hluchý. Třeba nám chce naznačit, kdy k tomu zločinu dojde.“

„Myslíš v poledne?“

„Ne. Šest – dvanáct.“

„Cože?“

„Třeba právě o tomhle jsou všechny ty nesmysly o čtení pozpátku. Třeba říká dvanáctýho června. Třeba

říká zejtra.“

„Kdy zejtra?“ chtěl vědět Parker. „Někdy před večeří,“ řekl Wil is. „Co třeba ve tři?“

„To je zároveň čtení v knihovně i koncert.“

„Tak ohlídáme obojí,“ řekl Carel a.

PORUČÍK, který velel revíru Midtown South, rozhodně odmíd představu, že by někdo mohl obejít

bezpečnostní opatření kolem vystaveného Folgerova exponátu. Pumo, celou místnost, v níž se nacházela

vitrína s vystavenou knihou, vybavená alarmem, střežili ozbrojení strážci. Secondo, samotný

bezpečnostní systém byl vybaven nejnovější technikou. Kdyby někdo byť jenom dýchnul’na vitrínu,

poplašné zařÍT^m by se rozeznělo po celé budově muzea a v kanceláři agentury Security Plus, odkud by

okamžitě zavolali na revír Mid South. Bylo vyloučeno, aby se někdo k té knize byť jenom přiblížil, natož ji odnesl z místnosti.

„A co to zítřejší čtení?“ zeptal se Carel a.

Jaký čtení?“ divil se poručík. Jmenoval se Brian 0’Ryan. Carel a usoudil, že jeho otec měl podobný smysl pro humor jako otec Meyera Meyera.

„Čtení Patricka Stewarta,“ řekl.

„O žádným čtení nic nevím.“

„Ve tři odpoledne,“ informoval ho Carel a.

„Ověřím to,“ řekl 0’Ryan. „Když budu mít pocit, že by tam měla bejt policie, postarám se o to. Pokud

kapitán uvolní peníze na přesčasy.“

„Dám vám vědět, jestli se dozvíme něco dalšího od možného pachatele,“ řekl Carel a.

„Od možnýho pachatele, jasně,“ poznamenal poručík.

Šéf ochranky v knihovně se vyjádřil víceméně stejně. Vitrína obsahující knihu byla vybavená

bezpečnostním zařízením a v Alžbětinské místnosti byly ozbrojené stráže…

„Tam bude zítra probíhat to čtení?“ zeptal se Carel a.

„Kdepak. Myslíte čtení kapitána Picarda? Ne, to proběhne v Molsonově sále.“

„A kde bude ta kniha?“

„Tady, kde je teď.“

„V Alžbětinské místnosti.“

„Ano. Pod ozbrojeným dohledem. V zabezpečené vitríně. Ta vitrína je mimochodem uložená na ocelových

ložiskách. Po čtení – které by mělo skončit kolem čtvrté, podle plánu má číst asi hodinu – stráže za

doprovodu vedoucího zvláštních sbírek vyvezou vitrínu z Alžbětinské místnosti a uloží do ocelového

trezoru, kde zůstane bezpečně zamčená do neděle, kdy si pro ni přijedou lidi od Folgera.

Jinými slovy…“

Jinými slovy ta kniha zůstane ve vitríně, dokud ji ozbrojené stráže nevyndají a neodnesou do pancéřového auta, které ji dopraví zpátky do Washingtonu.“

„Rozumím,“ řekl Carel a.

„Ale přesto – protože si s ní děláte takové starosti, detektive Cop-polo – uděláme všechno pro to, aby naši zaměstnanci dávali pozor na každou podezřelou osobu, která by se mohla zítra ve tři hodiny pohybovat po knihovně.“

Carel ovi se ten sarkazmus nezamlouval, ale přesto muži poděkoval a pak šel zavolat do Clarendon Halí.

Ředitel koncertní síně pro něj měl mnohem větší pochopení, možná proto, že tam nedávno došlo k

teroristickému útoku. Pověděl Carel ovi, že od toho ničivého útoku je ochranka prakticky nepřetržitě v pohotovosti. Žádná osoba, která by měla v úmyslu spáchat něco nekalého, by nemohla projít kolem ozbrojených stráží a detektorů kovů u hlavního vchodu. A kdyby přece jen došlo k pokusu ublížit

účinkujícím, dotyčný by musel nejprve projít kolem ozbrojených stráží u vchodu na pódium a posléze

řadou strážných stojících po obou stranách pódia.

Ale přesto…

Ředitel osobně zavolá na čtyřiaosmdesátý okrsek, upozorní je na možné nebezpečí, které hrozí koncertu pořádanému zítra ve tři hodiny, a požádá o zesílenou policejní ochranu. Použil slovo „zesílenou“. Carel a mu pověděl, že se chystá udělat totéž, ale nikdy není na škodu, když taková žádost přijde ze spolehlivého pramene.

Sedmaosmdesátý revír nemohl nic víc udělat. Už to nebylo jejich dítě; mohli dokonce vylít i vaničku.

Pokud měl Hluchý v plánu ukrást Folgerovo první vydání, v knihovně budou policisté z revíru Mid South a zabrání mu v tom. Jesthže měl být jeho cílem řecký houslista, čtyřiaosmdesátý revír ho sebere v koncertní síni.

V každém případě to byl konec jedné skvělé kariéry.

Když Carel a odešel ze služebny v pátek v šest večer, byl přesvědčen, že pro tu chvíli udělal, co bylo v jeho možnostech. Jak by možná řekl Špekoun Ol ie, zítra je přeci taky den. No jo.

14.

BYRNES URČIL pro denní službu minimální počet detektivů, protože předpovídal rušnou noc – v tomhle

městě totiž o sobotní noci vyrazili na flám všichni cvoci. Detektivové Meyer, Parker a Genero přišli ve tři čtvrtě na osm ráno, čtvrt hodiny před začátkem služby. Meyer si možná mohl přát zdatnější parťáky, ale Carel ovi se vdávala matka a sestra, Hawes pátral po člověku, který se ho dvakrát pokusil zabít, a Kling se hodil marod, a tak mu nezbylo než sloužit s těmahle dvěma.

První dopis přišel čtvrt hodiny po jejich příchodu. Doručil jej feťák bílé pleti, osmnáctiletý, možná devatenáctiletý. Obálka byla adresována Carel ovi.

„Myslel jsem, že jsme s tímhle týpkem už skončili,“ poznamenal Parker.

„Vypadá to, že neskončili,“ řekl Meyer a zavolal Carel ovi domů. Ten už byl vzhůru a právě snídal. Svatba byla naplánována na pravé poledne.

„Mám to otevřít?“ zeptal se Meyer.

„Buď od tý dobroty,“ řekl Carel a.

V obálce byl list papíru a na něm jediná věta:

VLÁDCE TOUŽÍ?

Meyer přečetl slova Carel ovi tak, jak byla napsána na papíru. „Koukám, že se zas nejspíš vrací na

začátek, k přesmyčkám, co?“ řekl Carel a.

„Tušíš, co by to mohlo znamenat?“

„Ne. Promluvím si se synem.“

„Cože?“ zeptal se Meyer.

NA SCHRÁNCE bylo jméno Edward Cudahy.

Hawes získal jeho adresu teprve dnes ráno, kdy konečně našel Rudyho Mancusa, který mu pověděl, že

Eddie má v sobotu volno, a zajímalo ho, proč s ním Hawes potřebuje znovu mluvit. Hawes mu vysvětlil, že potřebuje potvrdit informaci, kterou získal od Cudahy-ova partnera Franklina Hoppera. Byl to naprostý výmysl, ale Mancuso mu adresu dal.

Byl to byt číslo 3B.

Na prosklených dveřích vedoucích ze vstupní haly nebyl zámek. Hawes je otevřel a ocitl se před strmým schodištěm. Napravo od schodů vedla úzká chodbička k bytu na konci přízemí. Začal stoupat nahoru.

Bylo půl deváté ráno a dům ještě spal. V druhém podlaží vytáhl pistoli z ramenního pouzdra.

Za dveřmi bytu číslo 3B bylo ticho. Chvíli poslouchal a pak zaklepal na dveře. Čekal. „No?“ zvolal čísi hlas.

„Federal Express,“ řekl.

„Fed…?“

Zaražené ticho.

Čekal.

Dveře se pootevřely na délku bezpečnostního řetězu a v otvoru se objevila tvář Eddieho Cudahye. Když

uviděl Hawese, vytřeštil na něj oči. Dveře se znovu začaly zavírat a Hawes se v tom okamžiku musel

rozhodnout, zda do nich kopne. Neměl s sebou povolení ke vstupu, ale ten člověk po něm možná dvakrát

střílel z pušky. Má riskovat, že ohrozí pozdější soudní proces nebo přijde o pachatele? Co z toho? Musí si vybrat!

Prudkým kopem přetrhl řetěz a dveře se rozletěly. Vběhl do bytu a uviděl Cudahye, jak utíká k oknu a

skáče na požární schodiště. Letmým pohledem kolem sebe zjistil, že na stěnách garsonky visí fotografie Honey Blairové.

„Stůj nebo střelím!“ křikl. Ulevilo se mu, když Cudahy zůstal stát a zvedl ruce nad hlavu.

Když JSTE MALÝ KLUK, dokážete najít spoustu věcí.

Během chvilky najdete několik desítek přesmyček pro sousloví VLADCE TOUŽÍ? Stačí, když víte, na

kterou webovou stránku se připojit. Když pominete ty, které na první pohled zcela postrádají smysl, zbyde vám jich alespoň několik, které zas tak nesmyslné nejsou: ŽÁDOUCÍ VLET?

„Třeba říká, že by nebylo rozumný vletět na některý z těch míst a riskovat, že se tam něco semele,“

napadlo Marka. „To zní rozumně,“ řekl Carel a.

LŽU, TO DÁ VÍCE.

„Co když zpochybňuje všechno, co posílá, a tvrdí, že je to všechno naopak?“

„Nevím, to je moc neurčitý.“

UVÁŽIT ODLET?

„Ze by najednou navrhoval, abysme vzali roha? Po tom všem? To se mi taky nezdá.“

Přesmyčka, kterou mohl mít Hluchý na mysli, byla skoro na konci dlouhého, z větší části nepoužitelného seznamu:

UŽ VÍTE, CO DÁL?

Pokoušel je a nutil, aby se snažili předvídat jeho další kroky. Vyzýval je, aby zkusili odhadnout, na kterou ze dvou pravděpodobných variant dvanáctého června dojde. Dnes.

A ona uléhá ve dvanáct.

VLÁDCE TOUŽÍ?

UŽ VÍTE, CO DÁL?

Ale kdy přesně dvanáctého?

A kde?

Kde jinde, když ne v knihovně nebo koncertní síni?

Hawes přivedl zatčeného na stanici krátce poté, co přišel druhý dopis. Hodiny na chodbě ukazovaly deset minut po deváté.

„Nechceš to vzít nahoru?“ zeptal se ho Murchison a podal mu přes stůl obálku. Neměl na rukou rukavice.

Už si je nenatahovali, když přejímali obálky, protože věděli, že na nich budou jenom otisky prstů feťáků, kteří je doručili.

„V prvním patře Hawes hodil obálku na Meyerův stůl a řekl: „Tudy, Eddie.“

„Kdo to je?“ zeptal se Meyer.

„Chtěl mě odstřelit,“ odvětil Hawes.

„Vymejšlí si,“ protestoval Cudahy Meyerovi, ale zamířil s Hawe-sem po chodbě k vyšetřovací místnosti.

Meyer pokrčil rameny a otevřel obálku.

Jedna, dva, tři: už je čas!

„Co to má znamenat?“ zeptal se Parker.

„To znamená tři hodiny,“ řekl Meyer, „co jinýho? Jedna, dva, tři, a je to! dává nám přesnej čas, čas\ Bude to buď Shakespeare nebo houslista.

„Nebo něco jinýho v jednu, to je taky možný,“ řekl Parker. „Nebo ve dvě.“

„Třeba je to něco tady na okrsku,“ řekl Parker. „V jednu nebo ve dvě.“

Bylo mu vlastně celkem jedno, kde nebo kdy to má být. Ve čtyři mu končí služba a tím to pro něj hasne.

Meyer už měl na telefonu Carel u a četl mu poslední vzkaz. „Kam se poděly přesmyčky?“ zeptal se

Carel a. „Přišlo tohle,“ odvětil Meyer.

„Zavolej mi, kdyby ještě něco přišlo,“ řekl Carel a. „Budu tu do jedenácti.“

„VlDÉL JSEM VÁS POPRVÉ, když jste přišel do televize,“ řekl Cudahy Hawesovi. Usoudil, že udělá

dobře, když bude spolupracovat. Hawes ho třeba pochopí, když mu vysvětlí svůj pohled na věc. V televizi vystupovali sympatičtí policajti, kteří dokázali pochopit druhého člověka.

„Bylo to minulý měsíc potom, co natočila ten Valparaisův únos,“ řekl Cudahy. „Všiml jsem si vás, jak si jdete ten materiál pustit do promítací místnosti. Ta je na stejné chodbě jako oddělení dopravy. Viděl jsem vás, jak spolu jdete dovnitř a pak zase vycházíte. Bylo mi jasné, že mezi vámi něco je. To se dalo poznat.

Musel jsem vám to zatrhnout.“

„Proč?“ zeptal se Hawes.

„Proč? Protože v ní mám investice.“

„Nepovídejte? Jaké investice, jestli to není tajemství?“

„Citové investice. Pozoroval jsem ji od samého začátku, když přišla do televize z Iowy, když ji nechali natáčet reportáže z těch nejneuvěřitelnějších míst ve městě v počasí, kdy by člověk psa nevyhnal, a ona na sobě měla jen ty své kratičké sukýnky, ať pršelo, padal sníh, dokonce i na nebezpečných místech, kde se to hemží drogovými dealery a prostitutkami, oni ji prostě posílali všude! A já ji měl pořád na očích.

Takže jsem pochopitelně nemohl dopustit, aby mě někdo nahradil, rozhodně ne po těch letech, kdy jsem

si své místo zasloužil.“

„Aby vás někdo nahradil, jo?“

„No jasně! Měl jsem na to právo!“

„Věděla vůbec, že existujete} A ví o vás vůbec teď?“

Hawes se snažil nebrat celou záležitost osobně. Jenomže ten mrňavý zmetek se ho pokusil zabít,

dokonce dvakrát.

„To víte, že o mně ví. Každou chvíli se staví u nás na dopravě a poděkuje nám za skvělé služby, za auta, které pro ni posíláme. Copak myslite, že neví, jak dobře se o ni starám? Minulé Vánoce mi dala podepsanou fotografi . Věnovanou přímo mně. ‚Eddiemu, z celého srdce, Honey.‘ Z celého srdce. To podle vás nic neznamená, z celého srdce?“

„Takže jste se rozhodl mě zabít.“

„Teprve když jste u ní začal spát. Do té doby… poslyšte, přátel ať má, kolik chce, to je mi jedno. Nevadilo mi, když jste ji bral do restaurací, do kina, na tom nebylo nic špatného. Ale…“

„Vy jste nás sledoval?“

„Chtěl jsem se jenom ujistit, zejí neublížíte.“

„Vy jste nás sledoval po celým městě, je to tak?“

„Ale jenom proto, abych ji chránil! Ale když jste u ní začal zůstávat přes noc… ne. To nebylo správné. To prostě nebylo správné. Ne.“

Vrtěl hlavou a přesvědčoval sám sebe, že to opravdu nebylo správné, a snažil se přesvědčit i Hawese, že to prostě nebylo správné.

„Věděl jste, že jsem policajt?“

„Ze začátku ne.“

„A pozdějc?“

Tu ¦ °J°-

„Ale nevěřil jste, že bych ji dokázal ochránit, co? Ze by ji policajt mohl ochránit?“

„Já jsem se ji snažil ochránit před vámal“

„Takže jste se mě snažil zabít.“

„Snažil jsem jsem se vás od ní odehnat.“

„A málem jsem přitom zabil ji!“

Já netušil, že je v tom autě. Myslel jsem, že ji řidič vysadil na Čtvrté a pak jel vyzvednout vás. Čekal jsem na vás na Jefferson Avenue, ale netušil jsem, zeje s vámi.“

„Chtěl jste mě zabít,“ řekl Hawes.

„Chtěl jsem vás jenom varovat.“

„Ale kdybyste mě zabil, tak by to bylo v pořádku, ne?“

„Měl jste se od ní držet zpátky. Byla to vaše chyba, že jsem ji málem zranil. Taky jsem se za to omluvil.“

„Neříkejte?“

„Samozřejmě, tím dopisem.“

„Jakým dopisem.“

„Poslal jsem jí omluvu. Napsal jsem jí, aby mi odpustila, ale nevěděl jsem, že byla v tom autě.“

„Kdy jste jí ten dopis poslal?“

„Hned po tom, co se stalo na Jefferson Avenue. Po té příhodě.“

„Příhoda. Chtěl jste snad říct po tom pokusu o vraždul“

A v tu chvíli mu najednou došlo, o čem Cudahy mluví. Jestliže opravdu napsal Honey omluvný dopis, pak celou dobu věděla, že obětí neměla být ona. Všechno to divadlo v televizi…

„Klidně se jí zeptejte, jestli mi nevěříte,“ řekl Cudahy.

Hawes usoudil, že se jí bude muset zeptat.

MEYER A JEHO DVA skvělí vyšetřovatelé ještě pořád dumali nad prvními dvěma dopisy, když dvanáct

minut před desátou hodinou přišel třetí.

Stálo v něm:

Pročpak, pane, je to snad taková věda? Dospěli jsme ke třem, než byste třikrát mrknul.

Meyer ihned zavolal Carel ovi.

„Blíží se ke třetí,“ oznámil mu.

„A taky jde pozpátku,“ řekl Carel a. „Pokaždé krátí čísla na polovinu. Nejdřív dvanáct, pak šest a teď tři.“

„Pozpátku a čím dál menší.“

„Jasně. Oštěpy, šípy, šipky, pamatuješ?“

Jestli tím chce naznačit tři hodiny,“ řekl Meyer, „tak je to ještě pořád buď Clarendon Halí nebo knihovna.“

„Ani jedno z toho není v našem okrsku.“

„Tak co má znamenat to ‚Vládce touží‘?“

„Třeba to s ničím nesouvisí. Co když je to jenom přesmyčka pro ‚Už víte, co dál?‘? Prostě nám říká,

abysme zkusili předvídat.“

„No… jesdi je to ve tři hodiny, tak to bude buď Clarendon Halí nebo knihovna. Čtyřiaosmdesátej revír nebo Mid South. Náš určitě ne.“

Jasně, chápu.“

„I když…“

„No?“

„Když nám dává na vybranou, třeba nám tím naznačuje, abysme poslali pár svých lidí na obě místa.“

„Hm, třeba.“

Jenom mě to napadlo,“ řekl Meyer. Carel a skoro viděl, jak se usmívá.

„To je dobrej nápad,“ ujistil ho. „Uvidíme, co pošle příště.“

„Už máš na sobě frak?“

„Zrovna se jdu oblíknout.“

Další dopis přišel v 10:27.

Můj pane, já narodil se o třetí hodině odpoledne.

„Třetí hodina je tedy jistá,“ řekl Meyer Carel ovi po telefonu. „Takže ještě pořád to může bejt Sal as a čtyřiaosmdesátej revír nebo Shakespeare a Mid South.“

„Pokryli jsme obojí,“ řekl Carel a.

Jasně.“

Oba se odmlčeli.

„Ale jde o to…“

Já vím.“

„Pokud je to buď Mid South nebo čtyřiaosmdesátej, proč to dává sežrat zrovna nám?“

„Třeba si to celý vysvětlujeme špatně,“ řekl Meyer.

„Myslíš?“

„Ne, podle mě si to vysvětlujeme správně.“

„No jo, ale…“

Jo.“

„Všechny ty bezpečnostní opatření.“

Jasně.“

„Přece nám nemůže opravdu říkat, že to udělá ve tři hodiny, ne?“

V telefonu se znovu rozhostilo ticho.

„Tak co s tím chceš dělat?“

„Musím jít na svatbu.“

„Víš, co si myslím?“

„Povídej.“

„Nemusíme si dělat starosti. Čtyřiaosmdesátej tam posílá svý lidi a Mid South taky.“

„Máš pravdu. Takže můžeme bejt v klidu.“

„Mám dojem, že jo.“

„Taky myslím.“

„Co říkáš?“

„Nejspíš jo.“

„Cože?“

Já nevím. Já jen, že… tenhle chlap…“

Já vím.“

„Třeba se chystá vyhodit do povětří most v Calm’s Point, kdo ví? A všechno ostatní můžou bejt prostě

nesmysly, přesně jak říká Parker.“

„No jo, Parker,“ řekl Meyer potichu.

Carel a se znovu podíval na hodiny.

„Už musím jít,“ řekl.

„Zlom vaz,“ popřál mu Meyer.

RÁD VYHRAJI LSTÍ: KDE?

Bylo to napsané velkými písmeny, jako by ta slova vyžadovala pozornost.

„Další přesmyčka, co?“ řekl Genero.

„Vypadá to tak,“ řekl Parker. „Ale moudřej z toho nejsem.“

Meyer přemýšlel o přesmyčce, kterou dostali ten den ráno jako první:

VLÁDCE TOUŽÍ!

Když přeházeli písmena, vzniklo:

UŽ VÍTE, CO DÁL?

Teď už bylo nad slunce jasné, že je bude v nejistotě udržovat až do úplného konce.

Po všech těch citátech a přesmyčkách jim nehodlal prozradit víc, než bylo nezbytně nutné.

NeVÉSTY PŘICHÁZEJÍ, pomyslel si Carel a. Matka a dcera, zavěšené do sebe, celé v bílém, si byly

neuvěřitelně podobné ve svatebním a krátkých účesech. Ani jedna neměla závoj a z obou vyzařovalo

očekávání.

A od oltáře přihlíželi prostřední uličkou v kostele, jak Carel a přivádí jejich nastávající…

U oltáře stáli oba ženichové, Luigi Fontero a Henry Lowel , oba s vážným, byť nervózním výrazem. Za

nimi uprostřed čekal kněz, který na rozdíl od nich doslova zářil štěstím.

Varhany utichly.

Došli k oltáři.

Carel a předal matku Luigimu nalevo a sestru Lowel ovi napravo…

Sbohem, mami, pomyslel si. Cau, ségro.

… a šel se posadit vedle Teddy do první řady. Teddy ho vzala za ruku a stiskla ji. Přikývl.

Aniž uronil jedinou slzu, naslouchal knězi, jak nejprve vypráví shromážděným, že se dnes sešli, aby

uzavřeli svátost manželství nejen Louisy Carel ové a Luigiho Fontera, ale také Angely Carel ové a

Henryho Lowel a…

V řadách kdesi za Carel ou se někdo chichotal nad tím, jak je to všechno nové; to je tedy fakt nový, říkal si v duchu.

… a naslouchal, aniž uronil jedinou slzu, jak kněz poprvé odříkal slova, která měla opakovat jeho matka a Luigi…

… a sledoval, aniž uronil jedinou slzu, jak Luigi nasadil jeho matce snubní prstýnek a políbil nevěstu, Carel ovu matku…

… a naslouchal, aniž uronil jedinou slzu, jak jeho sestra a Henry Lowel opakovali tatáž slova…

… a sledoval, aniž uronil jedinou slzu, jak muž, který nechal odejít vraha jeho otce, potvrdil jejich manželství zlatým prstenem a chvatným polibkem…

Dokud nás smrt nerozdělí, pomyslel si Carel a.

Teddy mu znovu stiskla ruku.

Opět pokýval hlavou.

Vůbec necítil radost.

15.

BYLO SKORO PŮL JEDNÉ, když se Sharyn vrátila. Kling na ni čekal, chtěl si s ní promluvit. Věděl, že lže, když mu ráno říkala, že jde do práce. Věděl, že kanceláře na Rankin Plaza bývají v sobotu zavřené, a její soukromá ordinace na Ainsley Avenue jakbysmet. Zatímco se sprchovala, křikl na ni, že jde ven, pak sešel dolů a čekal, až vyjde z domu. Pak ji sledoval nikoli na Rankin Plaza ani na Ainsley Avenue, nýbrž ke kavárně na rohu Belvedere a Deváté, kde na ni čekal –kdo jiný? – sám dr. James Melvin Hudson.

Kling je pozoroval přes okna se zrcadlovým sklem.

Hudson se nakláněl přes stůl.

Sharyn se naklonila k němu.

Hovořili naléhavě, vážně.

V jeden okamžik ji vzal za ruce.

Plakal?

Je možné, že plakal?

Teď, tři minuty před jednou, na ni čekal ve svém bytě, čekal, až v zámku zarachotí její klíč, klíč, který jí dal, čekal, aby si s ní promluvil z očí do očí.

Seděl na pohovce čelem ke dveřím. Na jednom konci pohovky ležel polštářek, na který vyšila slova:

Štěstí Láska Empatie Podpora

… jejichž první písmena dala v jidiš slovo SLEP, které doslova znamenalo „táhnout se, vléct se, nebo

zůstávat pozadu“, ale v tomto městě získalo význam „dlouhá doba“ nebo „dlouhé trvání“.

Slova na Klingově polštáři byla vyšita bílou nití na černém podkladu. Na stejném polštáři v Sharynině bytě byla černá písmena na bílém podkladě. Byli v tom spolu, na dlouho. Nebo si to tak alespoň vysvětloval.

Věděli, že to nebude snadné, běloch a černoška. Zároveň jim však bylo jasné, že tím mohou projít, když si budou připomínat tyto jednoduché kvality: Štěstí, Láska, Empatie, Podpora. Tak to aspoň zatím chápal.

Uslyšel v zámku její klíč.

Dveře se otevřely.

KDYŽ VRÁTNÝ zavolal nahoru a oznámil jí, že přijel řidič z půjčovny aut Regál, Melyssa řekla: „Vyřiďte mu, ať chvilku počká, prosím vás. Hned budu dole.“

Naposledy se prohlédla v zrcadle na chodbě…

Svetr dost přiléhavý, aby vzbudil obdiv, sukně dostatečně krátká, aby vyvolala pochvalný hvizd, páskové boty na vysokém podpatku – vzhled buď top modelky nebo luxusní prostitutky, které si ostatně dneska člověk snadno splete. S uspokojením zvedla kabelku a zamířila do přízemí vstříc osudu, který na ni to slunečné sobotní odpoledne čekal.

LuiGIHO BRATR právě mluvil s Carel ou. Nebo spíš, bratr – který měl další báječné taliánské jméno,

Mario – mluvil na Carel u, obšťastňoval ho lámanou angličtinou historkami o Luigim, když byl mladý.

Mario Fontero mu vyprávěl, jak se narodili v chudé rodině v Miláně. Luigi a Mario, bratři Nintendovi. Mario mu vyprávěl, že Luigi jako malý kluk tvrdě pracoval. Mario mu vyprávěl, že Luigi šel studovat na univerzitu a absolvoval ji s vyznamenáním. Mario mu vyprávěl, že Luigi založil svoji vlastní firmu na výrobu nábytku.

Na tanečním parketu k sobě Luigi tiskl Carel ovu matku.

Nyní svoji manželku.

Manželku Luigiho Fontera.

SHARYN za sebou zavřela dveře.

Zamkla.

Jak bylo v práci?“ zeptal se Kling.

Já nebyla v práci,“ odpověděla.

Podíval se na ni.

„Proč jsi sledoval Julii?“ chtěla vědět.

„Cože?“

Juli Curtisovou. Proč jsi šel do domu, kde bydlí, a ptal ses pošťáka…?“

„Proč ty ses scházela s Jamie Hudsonem dneska rán…?“

„Co se to krucinál děje, Berte?“

„To mi pověz ty!“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Tys mě špehoval?“ zeptala se.

Jo,“ odpověděl. „Tys mi…“

„Proč?“

„… lhala?“

Jo.“

„Proč?“

„Protože…“

Odmlčela se.

Jo, pověz mi to. Proč jsi mi lhala.“

„Abych ochránila Julii.“

„Co je vlastně zač, Sharyn? Vy jste s Hudsonem…?“

„Ona má problémy…“

„Prosím tě, ušetři mě…“

„… má před sebou strašně těžké rozhodnutí. Když se rozhodne špatně…“

„Má problémy se zákonem?“

„Samozřejmě že ne!“

„Tak proč ji musíš ochránit přede mnou?“

„Protože bys té situaci nerozuměl.“

Jaký situaci? Ty a tvůj kolega doktor Hudson se s ní scházíte…“

„Co je s tebou? Snad si nemyslíš…“

„… potají? Chceš říct, že ty a ten tvůj Jamie…“

„Tak tohle si m…?“

„A co si mám podle tebe myslet? Chodíš na tajný…“ Julie má vážný problém!“

„Nepovídej? Snad její mamince nevadí, že si to rozdává ve třech se dvěma černýma…?“

Sharyn mu vlepila facku.

„Omlouvám se,“ řekla vzápětí.

V místnosti zavládlo ticho.

„Tak to vůbec není,“ řekla.

„Tak mi pověz, jak to tedy je,“ vyzval ji.

ŘIDIČ SE JMENOVAL Jack.

Ještě pořád chcete jet do Burntwoodu, madam?“ zeptal se.

Burntwood byl obchodní dům v centru na Jefferson Avenue. Adam jej uvedl jako místo určení, když volal do firmy Regál.

„Ano, ale musím se někde cestou stavit,“ řekla.

Jak si přejete, madam,“ řekl.

„Potřebuju si vyzvednout lampu,“ řekla. „Vrátit ji do obchodu.“

„Prosím, madam,“ řekl.

Seděla na zadním sedadle, aby ji viděl ve zpětném zrcátku. Neměla na sobě kalhotky a sukni měla

vyhrnutou dost vysoko, aby jí Jack viděl do rozkroku.

„Vejde se do kufru, madam?“ zeptal se. „Ta lampa?“

„To víte, že vejde,“ odvětila a dala mu adresu hotelu Knowlton v Ludlow Street.

Hra začala.

RÁD VYHRAJI LSTÍ: KDE?

Marně si lámali si hlavu s poslední přesmyčkou. Zněla dost hrozivě.

„HOTEL Knowlton, MADAM,“ oznámil Jack. „Mám počkat tady?“

„Můžete mi ji pomoct přinést?“ požádala ho. „Tu lampu?“

Tvářil se, jako kdyby zcela nepochopil, ale jeho úloha v téhle hře skončí v příštích deseti minutách, takže nezáleželo na tom, jestli to chápe nebo ne.

Je trochu těžká,“ dodala a roztáhla nohy, aby měl lepší výhled na to, co ho čeká.

Jistě, madam,“ řekl v domnění, že mu začíná docházet, o co jde. „S radostí.“

Následoval ji do výtahu a do pátého podlaží. Sel za ní po chodbě k pokoji číslo 642. Cekal za ní, než strčila klíč do zámku. Byla si jistá, že si prohlíží její prdelku v přiléhavé minisukni.

„Pojďte dál, Jacku,“ vyzvala ho a bezostyšně se usmála přes rameno.

Vešel do pokoje v domnění, že tam není žádná lampa, a usmíval se v napjatém očekávání, když

zničehonic všechna světla na světě zhasla, protože právě v tu chvíli ho Hluchý přetáhl přes hlavu tupým nástrojem.

PŘESNĚ VE DVÉ HODINY uniformovaný řidič z půjčovny Regál Limousines zastavil před hotelem

Intercontinental, vystoupil z luxusního sedanu a oznámil vrátnému, že přijel pro pana Konstantinose

Sal ase.

Vrátný vešel do hotelu, zavolal do apartmá nahoře a oznámil panu Sal asovi, že jeho vůz přijel. Sal as zavolal svému bodyguardovi, sdělil mu, že vůz přijel, řekl manželce, že se uvidí po koncertě v šatně, políbil ji na rozloučenou a zvedl pouzdro s houslemi. Setkal se s Jeremym Higelem u výtahu, společně sjeli do haly v přízemí a ven z hotelu, kde před černým vozem stál uniformovaný řidič a čekal na ně.

„Pan Sal as?“ zeptal se.

„Ano?“

„Těší mě, že vás poznávám,“ řekl řidič a běžel jim otevřít zadní dveře. Když se pohodlně usadili, posadil se za volant, otočil se k nim a zeptal se: „Bude vám pohodlněji, když housle položíme na přední sedadlo, pane?“

„Ne, děkuji, nechám je tady,“ odpověděl Sal as a zlehka pouzdro vlastnicky poplácal.

„Takže ke Clarendon Halí,“ řekl řidič a nastartoval vůz.

Ani jeden z nich si nevšiml, že má v pravém uchu naslouchadlo.

SESTRA LuiGIHO FONTERA vyprávěla Carel ovi všechno o zahradách v Římě, kde žila. Usoudil, že o

tom mluví od chvíle, kdy uslyšel slovo Róma a giardini. Jinak toho totiž pochytil jenom velmi málo z toho, co říkala, protože mluvila příšerně rychle italsky.

„Hm,“ řekl a pokýval hlavou.

„/í Róma,“ rozplývala se, „bel a Róma, ci sono molti giardini…“

„Hmm,“ zamumlal.

„Per esemplo,“ pokračovala, „ci sono i giardini del a Vil a Aldobran-dini a Frascati, ed anche i giardini…“

„Hmmm,“ řekl.

„… del a Vila ďEste a Tivoli. Ma, secundo me…“

„Omluvte mě,“ přerušil ji Carel a.

„… ipiu bel igiardini.“

„Scusi,“ řekl, „omluvte mě.“ Zvedl se od stolu, probojoval se přes parket mezi tanečníky – jeho sestra právě tančila se strýčkem Mikem z Floridy, opáleným a plešatým, matka tančila se svým novým zetěm, zástupcem okresního prokurátora Henrym Lowel em – a zamířil na toaletu. Když se vracel ke stolu, kde

právě Alberta Fonterová někomu jinému nadšeně rozprávěla o překrásných římských zahradách, zastavil

se v recepci a zeptal se dvacetiletého mládence za pultem, jestli by si mohl zavolat.

„Na pánské toaletě je automat,“ odvětil.

„Tohle je policejní záležitost,“ řekl Carel a a ukázal mu odznak. Mladík se tvářil, že odznak může být klidně falešný, ale ukázal na telefon, pokrčil rameny a vyšel z recepce.

Carel a začal vytáčet číslo do služebny.

„Sedmaosmdesátý revír, Meyer.“

„To jsem já,“ řekl Carel a.

„Slyším muziku?“

Jo, moment, zavřu dveře.“

Vstal, obešel stůl, zavřel dveře za orchestrem Sonnyho Sabatina a vrátil se k telefonu.

Jsem rád, že voláš,“ řekl Meyer. „Máš tužku?“

Carel a si vzal tužku z hrnku na stole. V koši našel zmuchlaný list papíru, který vyrovnal a řekl: „Tak co je novýho?“

„‚Rád vyhraji lstí: kde?‘,“ řekl Meyer. „R-Á-D…“

„V-Y-H-R-A…“ pokračoval Carel a a pokyvoval hlavou.

„Máš to celý?“

Carel a si napsal celou větu tiskacími písmeny:

RÁD VYHRAJI LSTÍ: KDE?

„Fajn, mám to,“ řekl.

Ve FILMECH to bývalo místo na břehu řeky, pod mostem, kam nechutní padouchové přijeli ve svých

obrovských černých fárech, aby si vyjasnili záležitosti ohledně drog nebo prostituce.

Ve skutečném životě to bylo úplně stejné místo.

A Konstantinos Sal as věděl, že to není Clarendon Halí.

„Řidiči?“ řekl a zaklepal na skleněnou přepážku oddělující jej od přední části vozu. Okénko se otevřelo.

„Kde to jsme?“ zeptal se. „Děje se něco…?“

A uvědomil si, že hledí do ústí hlavně automatické pušky.

Jeremy Higel, Řekův bodyguard, už sahal pod sako.

„Nedělej to,“ varoval ho Hluchý.

Ruka se zastavila.

Hluchý jim pokynul Uzim.

„Vystupte si,“ řekl. „Oba.“

„Pro…?“

„Vypadněte z toho auta, kurva!“

Sal as se natáhl po pouzdru s houslemi.

„Tohle tu nechtě,“ řekl Hluchý.

RÁD VYHRAJI LSTÍ: KDE?

„To je poslední vzkaz od našeho kámoše,“ řekl Meyer.

Jenom tohle?“ zeptal se Carel a.

Jo. Přežvykujeme ty písmena, přehazujeme, zkoušíme to číst pozpátku, ale furt nic…“

„Hm. To je zapeklitý.“

Jediný, co v tom zatím vidím, je HRAJ, vidíš to tam?“ řekl Carel a.

Jo, to taky vidím, ale furt mi to nedá, mám dojem, že se musí všechny písmena úplně zpřeházet.“

„Třeba by pomohlo –“ začal Meyer, ale odmlčel se. „Co se děje?“ řekl tlumeným hlasem. Carel a slyšel, tlumený hlas na druhém konci sluchátka. „Díky,“ říkal Meyer někomu mimo sluchátko.

„Co je?“ zeptal se.

„Přišel další.“

„Co další?“

„Dopis. Obálka. Zas je na ní tvoje jméno.“

Ve sluchátku se ozval praskot. – „Tak to otevři,“ vyzval ho Carel a.

Za zavřenými dveřmi recepce slyšel orchestr Sonnyho Sabatina, který právě hrál Mezzo Luna, Mezzo

Maře…

Slyšel svatebčany, jak zpívají…

Slyšel Meyera, jak otevírá obálku…

„Meyere?“

„No?“

„Co je tam napsáno?“

Pozdě, milánkové, zase pozdě

„Meyere?“

Meyer mu přečetl vzkaz.

„Co tím myslí?“ zeptal se Carel a.

J\dama mi, me maritari…“

Já nevím,“ odpověděl Meyer.

„Figghia mi, a cu…“

Carel a se znovu podíval na papír na stole:

RÁD VYHRAJI LSTÍ: KDE?

„Do prdele, co chce…?“ JWama mi, pensaci…“

RÁD

„Si ci dugnu.,,“

H-L-í-D-E-J– S-T-RA „Proboha, Sal as?“ zvolal Carel a.

HLÍDEJ STRADIVÁRKY!

„To jsou ty housle!“

HOUSLE V POUZDŘE, které Hluchý právě nesl pod paží, byly jedním z mála drahocenných kousků, které

vyrobil Antonio Stradivari, slavný mistr houslista, na počátku 18. století – takzvané Zlaté éry, během níž vyrobil čtyřiadvacet houslí. Sal asovy housle byly jedny z nich, o rok starší než takzvané Stradivárky „Kreutzer“, které nedávno kdosi koupil v aukci za 1 560 000 dolarů. Stradivárky „Taft“, které byly vyrobeny ve stejném období, se prodaly v aukční síni Christie’s za milion tři sta tisíc. Stradivárky“Mendelssohn“ se prodaly za milion šest set tisíc. Stradivárky „Milanol o“ z roku 1728, které byly po staletí spíše konzervovány a moc se na ně nehrálo, měly údajně zhruba stejnou hodnotu. Podle celkem umírněného

odhadu si Hluchý spočítal, že Sal asovy vzácné housličky mají hodnotu přibližně milion dvě stě až milion sedm set tisíc dolarů – což není zas tak špatná odměna za týden práce, ne?

Jel zpátky do hotelu Knowlton, aby se přesvědčil, že Jack je důkladně svázaný a má roubík, poplácal ho po hlavě, usmál se a šel se převléknout z řidičské uniformy, kterou si minulý týden koupil v Conanových uniformách na Baxter Street. S luxusním sedanem z Regálu zajel do jedné vedlejší uličky asi deset bloků od svého bytu, laskavě se s ním rozloučil nechal ho tam stát zamčený. Poslední slova, která slyšel z rádia, byla: „Jacku? Jsi tam, Jacku? Vyzvedls zákazníka? Co se tam do prdele děje?“

Teď, dvacet minut před třetí –v modrém obleku s šedivým proužkem, šedivé košili, která dokonale ladila s proužkem, a s modrou kravatou vhodně doplňující oblek, s černými polobotkami, modrými ponožkami a černým pouzdrem na housle v podpaží – si Hluchý pískal veselou melodi . Bezstarostně kráčel zpátky k

bytu na River Pláce South, kde se Melyssa Summersová snažila proniknout do jeho počítače.

CARELLA PO TELEFONU oznámil poručíkovi z okrsku v Midtown South, co se podle jeho soudu stane;

Hluchý se chystá ukrást vzácné stradivárky Konstantinu Sal asovi. Poručík slíbil, že okamžitě pošle do Clarendon Halí skupinu detektivů. Pět minut na to zavolal zpátky a sdělil Carel ovi, že mládenci už jsou na cestě. Zároveň zavolal do Clarendon Halí. Ředitel koncertní síně si dělal starosti, protože do třetí už zbývalo už jen dvacet minut a Sal as ještě nedorazil.

„Odkud měl jet?“ zeptal se Carel a.

„Z hotelu Intercontinental,“ odpověděl poručík.

„Přímo odtud ze sedmaosmdesátýho,“ řekl Carel a.

Jak měl jet?“

„Autem s řidičem.“

A Carel a si vzpomněl na dopis, který přišel už dávno, nebo mu to tak aspoň připadalo:

I takoví, kteří prý číhají v úzkých uličkách, A bijou naši stráž a olupují naše pocestné.

„Carel o? Jste tam ještě?“

Jsem tady,“ odpověděl.

Slyšel, jak orchestr Sonnyho Sabatina začíná znovu hrát. Hlavou se mu honila slova posledního vzkazu

Hluchého:

Pozdě, milánkové, zase pozdě

… a ihned si uvědomil, že housle už byly ukradeny, ano, přímo tady v sedmaosmdesátém revíru.

Orchestr venku hrál smutnou, sentimentální píseň.

Z nějakého nepochopitelného důvodu položil Carel a hlavu na složené paže a začal vzlykat.

POČÍTAČ JE ZVLÁŠTNÍ TÍM, že vám řekne nejen to, kde máte co najít, ale také kde jste to hledali. V

Adamově malé pracovně v zadní části bytu se tak nacházel docela slušný rejstřík všech webových

stránek, které navštívil za posledních pár týdnů, především pak ty, které si označil jako oblíbené. Což mimo jiné znamenalo, zejí důvěřuje. To si aspoň myslela. Když je tam jen tak nechal, aby si je mohla prohlédnout. Nebo možná nebyl tak mazaný, jak si myslela.

Všechny ty materiály o houslích, které vyráběl ten Stradivari. Pane jo! Tak o to Adamovi šlo, o ty řecké housle! To jsou věci. Spousty stránek informací o Stradivarim a Amatim a Guarnerim a 18. století, a ceny, za které se nejrůznější housle prodávaly na nejrůznějších aukcích, a kdo kdy vlastnil které z nich, dokonce i současní majitelé, dokonce i jakým lakem jsou natřelé, to snad není možný, žasla Melyssa.

Tak tím tedy myslel tu sedmicifemou výplatu. Vida. Housle. Koho by to napadlo? Obyčejné housle. No ne, podívejme tady. Všechny ty stránky, které navštívil, když smolil ty své nepochopitelné vzkazy, které za něj doručovala, a adresáře, v kterých měl uložené soubory stažené z těch stránek, adresáře pojmenované OŠTĚPY a ŠÍPY a ŠIPKY, a další adresáře nazvané PŘESMYČKY, a ještě další ČÍSLA a ČASY, no bylo

jich požehnaně.

Měl tam také adresář pojmenovaný PLÁN, a když ho otevřela, našla soubor nazvaný KALENDÁŘ. Nejdřív

měla dojem, že by se z něj mohla dovědět podrobnosti o jejich cestě do Tortoly, ale místo toho v něm

našla jakýsi zašifrovaný rozvrh na uplynulý týden:

PO 6/7 ŠIPKY

ÚT6/8 ZPÁTKY DO BUDOUCNOSTI

ST6/9 ČlSLA

ČT 6/10 PŘESMYČKY

PA 6/11 KDY?

SO 6/12 TEĎ!

Ale myslel to vážně, když říkal, že ji vezme do Tortoly, jak bude po všem, ale protože tu měl adresář pojmenovaný CESTA a v něm soubor LETADLO. A přímo před sebou, na monitoru počítače, uviděla letový plán:

Datum: 13. ČERVEN – NEDĚLE

Let: AMERICAN AIRLINES 1635

Odlet: SPNDRFT INTL 9:30

Přílet: SAN JUAN 14:11

Datum: 13. ČERVEN – NEDĚLE

Let: AMERICAN AIRLINES 5374

Odlet: SAN JUAN PR 15:00

Přílet: TORTOLA BEEFIS 15:39

Což ji přivedlo k otázce, jestli už zarezervoval letenky. A tak hledala dál.

CARELLA SEDEL U STOLU s hlavou na pažích a přemýšlel, proč si tu dnešní svatbu nedokáže užít, proč

si nezatančil s matkou ani se sestrou, proč mu šampaňské i hudba připadají takové nijaké. Měl tu být táta, říkal si. Měl ještě žít. Jenomže jeho otec už byl pochopitelně po smrti.

Luigi Fontero se zastavil ve dveřích do uzavřené recepce vedle sálu, zaraženě nakoukl dovnitř, pak

zamířil pomalu ke stolu, obešel jej a položil Carel ovi ruku kolem ramen.

„Steve?“ řekl. JVla che cosa? Copak je?“

Carel a se na něj podíval.

„Figlio mio,“ řekl Luigi. „Synu. Dica mi. Pověz mi to.“

A Carel a řekl: „Strašně mi chybí,“ a vrhl se Luigimu do náruče a znovu se rozvzlykal.

ČEKALA NA NÉJ, když se vrátil domů s houslemi. Položil je na stolek na chodbě vedle telefonu stejně

ledabyle, jako kdyby stradivárky měly cenu nikláku a ne přes milion dolarů. Modrou sportovní tašku s

Uzim pak položil na podlahu pod stolek a otočil se k ní. „Koukám, že ses vrátila v pořádku,“ řekl.

„No jo,“ přisvědčila. „Od hotelu Knowlton jsem jela taxíkem. Nebyl skoro žádnej provoz.“ Kývla směrem k pouzdru s houslemi. „Koukám, že ses taky vrátil v pořádku,“ řekla.

„No jo.“ Přistoupil k ní s nataženýma rukama. „Cos dělala?“ zeptal se.

„Koukala jsem se do tvýho počítače,“ odpověděla.

„Vážně?“

„No.“

Podíval se na ni. Paže měl ještě natažené, aby ji objal, ale už si tím nebyl tak jistý. Nevěděla, jestli je výraz jeho obličeje tázavý, pobavený nebo co. Ani ji to nijak zvlášť nezajímalo; věděla své.

„A pročpak ses do něj dívala?“ zeptal se.

Tázavý, usoudila. Jeho pohled. Nebo pobavený. Vůbec ne hrozivý. Alespoň prozatím.

„Potřebovala jsem se nějak zabavit,“ řekla. „Ženská se z počítače může dovědět spoustu věcí.“

„A dověděla ses spoustu věcí?“

„Zjistila jsem, jak jsou ty housle drahý.“

„Pověděl jsem ti, jak jsou drahý.“

„Říkals za sedmicifernou částku. Je to tak?“

Jo.“

„To jsem v tvým počítači taky našla.“

„Proč jsi musela lézt do počítače, abys zjistila, cos už…?“

„Tys mi neřek, že chceš ukrást vzácný housle, Adame.“

„Nebyl důvod, abys to věděla.“

„Ne, stačilo jen, abych se stýkala s feťákama…“

„Mohla sis sama vybrat, kdo doručí…“

„… šoustala s bodyguardem, a udělala na šoféra dojem, že si to s ním chci rozdat.“

„Děje se něco, Lyssie?“ zeptal se. Snažil se působit starostlivě, ohleduplně a mile.

„To tedy děje,“ odvětila, sáhla do kabelky, a vytáhla pouzdro na letenky společnosti American Airlines zamávala jím ve vzduchu. „Tohle se děje,“ řekla.

„Kdes to vzala, Lyss?“

„V horním šuplíku tvýho stolu. Hned pod počítačem.“

„Koukám, žes nezahálela.“

„To je letenka do Tortoly,“ řekla. „Na jméno Adam Fen.“

„V tom šuplíku je ještě jedna letenka, Lyss.“

„To tedy není. Obrátila jsem ho vzhůru nohama, prohledala jsem celej ten pitoměj stůl, i tvůj prádelník, a všechny kapsy ve všech oble-kách a bundách ve tvý skříni, ale žádnou další letenku jsem nenašla. Je tu jenom jedna letenka, Adame. Tvoje. Tys ani nepočítal s tím, že mě s sebou vezmeš, viď?“

„Kdes k tomu přišla, Lyss? To víš, že letíš se mnou. Počkej, najdu tu druhou letenku. Ukážu ti…“

„Žádná druhá letenka neexistuje, Adame.“

„Lyss.“

„Neexistuje!“ zvolala a zamávala znovu pouzdrem ve vzduchu. „Tys ses se mnou ani nechtěl rozdělit o ten milion nebo jánevím kolik, co? Prostě jsi mě jenom využil, stejně jako ten hajzl Ame Carter. Byla jsem pro tebe jenom taková bezvýznamná kurvička, co?“

„No,“ řekl, usmál se a rozhodil ruce, „ale to vlastně jsi, Lyss.“

Což byla pravděpodobně chyba.

Uvědomil si to, když si všiml, jak znovu sáhla do kabelky a nevytáhla z ní další letenku, nýbrž malou pistoli ráže devět milimetrů.

„Opatrně,“ upozornil ji.

„No jasně, opatrně,“ řekla a ledabyle pistolí zamávala. „Víš, co ještě jsem v tom počítači našla, Adame?

Našla jsem…“

„Můžu tě ujistit, Lyssie, že mám ve stole ještě jednu letenku. Půjdeme se na ni podívat, ano…?“

„Ne, nepůjdeme.“

„Podíváme se po ní spolu…“

„Ne, nepodíváme, protože prostě neexistuje. Chceš vědět, co ještě jsem našla?“

Mlčel.

Přemýšlel, jak by se dostal k modré kabele pod stolkem na chodbě, jak by se mohl zmocnit Uziho dřív,

než Melyssa provede nějakou hloupost. Nechtěl se zase nechat postřelit. Doktoru Rickettovi trvalo příliš dlouho, než ho dal do kupy poté, co ho naposledy postřelila jiná žena. Nedomníval se, že po něm vystřelí, ale nelíbilo se mu, jak s tou pistolí pořád kolem sebe mává.

„Našla jsem soubor, kterej se jmenoval ‚ZÁJEMď,“ řekla, „a pak ještě jeden, ten se jmenoval ‚KUPď, a v obou byly některý jména a adresy stejný, jako kdyby se zdvojovaly. To má bejt jako doplatek?“

Nic na to neřekl.

Horečně přemýšlel, jak od ní pomalu vycouvat zpátky ke sportovní kabele, aniž by se prozradil. V žádném případě se tu nechtěl nechat zastřelit. Po tom už netoužil.

„Počítám, že to jsou jména lidí, který by mohli mít zájem o ty stradivárky, cos právě přines, viď, Adame?“

Pořád nic neříkal.

Jména a adresy všech těch zájemců a kupců. Počítám, že jim je u prdele, od koho si ty housle koupí, jestli ode mě nebo od tebe, hlavně když budou jejich, mám pravdu.“

„To jsou jenom zálohy, Lyss. Normální zálohy. Kdyby šumař nechtěl solit.“

„To znamená co?“

„Nejdřív nabídneme ty stradivárky Sal asovi. Když zaplatí, kolik chceme…“

JVIy?“

Jistě, Lyss. Ty a já. My. Když zaplatí, kolik chceme, budou zase jeho. Pro případ, že ne, jak sis

představovala, existuje spousta zámožných zájemců a kupců. Dokážeš si takový lidi představit, Lyss? Lidi, který neuměj hrát na housle, který nezajímá hudba, prostě chtěj jenom vlastnit něco hezkýho a vzácnýho.“

Jo, to si dovedu představit.“

Jako třeba ty,“ řekl a pousmál se. Jsi hezká a…“

„Kecáš!“ křikla a zamávala pistolí.

„Opatrně s tím,“ řekl a roztáhl prsty pravé ruky ve vzduchu, jako kdyby ho chtěl poplácat a poprosit o opatrnost.

Já si hned teď koupím letenku do Paříže nebo Londýna nebo Říma nebo Berlína nebo Buenos Aires nebo

Mexico City nebo Rijádu, kde všichni tihle zájemci žijou,“ prohlásila, „a uvidím, kterej z nich by si je ode mě rád převzal. Nepochybuju…“

„Co kdybysme to udělali společně?“ navrhl.

„Ne, co kdybysme to neudělali společně!“ namítla a znovu zamávala pistolí ve vzduchu. Já chci v tom

letadle sedět bez vás, pane Feně. Jenom já a stradivárky. A pak se mrknu na ty milovníky houslí, co jich na světě je. Třeba budou ochotný zaplatit jedny šikovný malý kurvičce dokonce víc, než…“

Já jsem o tobě nikdy…“

„Nepovídej?“ přerušila ho a mávla pistolí k podlaze. „Lehni si, Adame. Na břicho. S rukama za hlavou.

Dělej!“

„Lyss…“

„Tak dělej, seš snad hluchej?“

„Děláš velkou chybu…“

„Řekla jsem lehnout!“

Rychle se otočil, posunul se blíž ke stolku na chodbě a pak klesl na kolena a lehl si na podlahu tak, aby měl hlavu a ruce co nejblíž ke stolku. Cítil ji za sebou s pistolí v ruce namířenou na něj. Když se o to nepokusí teď…

Všimla si ho, jak sahá do kabely na podlaze pod stolkem, a uviděla, co je uvnitř, viděla, jak jeho ruka svírá rukojeť automatické pušky. Ve stejném okamžiku si on koutkem oka všiml, jak na něj míří pistolí a už není tak nejistá jako předtím, a snažil se zoufale vytáhnout Uzi z kabely dřív, než…

Téměř ve stejný okamžik je oba napadlo přesně totéž: Ne, tohle už ne!

Ona tím měla na mysli, že už se nenechá šoustat dalším pasákem.

On zase, že se nenechá postřelit další ženou.

Ve skutečnosti se jí podařilo vyslovit nahlas jenom jediné slovo, JV<?/“ než ho střelila do zad stejně jako střelila toho druhého pasáka, Ambrose Cartera.

Dvakrát.

Úplně stejně.

16.

V TOMHLE MÉSTÉ LECCOS ZAČÍNÁ a občas i něco končí. A tyhle konce nebývají takové, jaké jste si

představovali, když jste byli mladí, Maggie, ale kdo tvrdí, že to tak musí být? Kde je psáno, že ti někdy někdo slíbil procházku růžovým sadem? Kde je to psáno?

„Někdo ti poslal dopis, pokud tomu dobře rozumím,“ řekl Hawes.

„Pořád mi někdo píše,“ odvětila Honey.

„Ale tenhle dopis byl důležitej,“ řekl.

Byli v jejím bytě. V bytě v šestnáctém patře domu, před kterým po něm Eddie Cudahy ve středu ráno

druhého června vystřelil. Několikrát.

Teď bylo dvanáctého tři hodiny odpoledne, deset dní a nějakých osm hodin poté, ale kdo by se s tím

počítal? Hawes už zatkl, vyslechl a zapsal Eddieho Cudahyho, ale Honey Blairová byla ještě pořád ve své noční košilce a lehkém ranním pláštíku a snažila se tvářit jako neviňátko, i když dobře věděla, který dopis má Hawes na mysli. Mluvil o tomhle dopisu: MILÁ HONEY,

ODPUSŤ, PROSÍM TĚ, NEVĚDĚL JSEM, ŽE JSI

V TOM AUTĚ.

„Podle muže jménem Eddie Cudahy,“ řekl, „kterej pracuje v Chán…“

„Já vím, kterej,“ řekla. „Ty ho znáš…?“

„Od vidění.“

„… nebo dokonce víš, o jakým dopisu mluvím?“

„Obojí.“

„Proč jsi mi to neřekla?“

„Protože Danny rozhodl, že to nezveřejníme.“

„Kdo je Danny?“

„DiLorenzo. Náš programovej ředitel.“

„To bylo neposkytnutí důkazu,“ řekl Hawes. „Ve vysílání to rozhodně nebyla pravda,“ řekla a usmála se.

„To není k smíchu,“ řekl. „Ten chlap mě chtěl zabít.“

„Mě taky.“

„Ne, tebe ne.“

„Ale no tak…“

„On přece výslovně napsal…“

„Já vím.“

„… že nevěděl, že jsi v tom autě. Šel po mně, Honey. Po mně a po nikom jiným.“

„Asi jo. Máš pravdu.“

„Tak proč jsi ten dopis zatajila?“

„Nezatajila jsem ho já, ale Danny.“

„Ale tys s tím souhlasila. Každej večer jsi ve zprávách…“

HP • u

„lojo.

„Proč, Honey?“

„Bylo to dobrý pro moji kariéru,“ řekla a pokrčila rameny.

„Ale škodlivý pro mý zdraví,“ namítl.

„lojo.

„Hm,“ zamumlal.

Podívali se jeden na druhého.

„Ten dopis byl psanej rukou?“ zeptal se.

Jo.“

„Kde je teď?“

„Netuším.“

„Potřebuju ho.“

„Proč?“

Jako důkaz. Obvinili jsme Cudahyho z pokusu o vraždu.“

„To je strašný. Připadal mi jako slušnej člověk.“

„Vražda by byla ještě horší,“ řekl Hawes.

Dívali se jeden druhému do očí.

„Nepůjdeme si zase lehnout?“ zeptala se.

„Nepůjdeme,“ odpověděl.

„Cottone…“

„Měj se,“ řekl a odešel.

JEJICH VZTAH BYL NA ROZPADNUTI, a oba to věděli. Sharyn mu lhala a Kling ji sledoval, a obojí bylo

dostatečným důvodem pro to, aby si sbalili kufry. Seděli teď mlčky v jeho bytě poté, co Sharyn všechno vysvětlila (víceméně) a Kling se obhájil (víceméně), a oba čekali něco víc, protože si připadali podvedení.

Někdo musel přerušit to ticho.

Pokud to mezi nimi mělo fungovat.

Oba věděli, že musejí udělat něco pro to, aby to fungovalo, protože kdyby to nevyšlo tady, mezi tímhle bělochem jménem Bertram Alexander Kling a černoškou jménem Sharyn Everard Cookeová, tak by to nejspíš nefungovalo nikde v Americe mezi dvěma lidmi odlišné barvy pleti. Došlo to mezi nimi až tak

daleko; považovali se za lidi odlišné barvy pleti. Někdo však musel to ticho přerušit, někdo se musel natáhnout přes tu propast, která se stále rozšiřovala.

A tak poněkud zdráhavě, ale jako dobrý detektiv, kterým skutečně byl, zvážil, co je horší prohřešek, zda lhát nebo se pověsit jako slídil na paty někomu, koho byste měli milovat, a usoudil, že jeho přestupek byl větší. Odkašlal si a podíval se přes pokoj tam, kde seděla odvrácená od něj v hrobovém tichu, s rukama založenýma na prsou, a řekl: „Shar?“

Neodpověděla.

„Shar,“ řekl, „mrzí mě to, ale pořád to nechápu.“

„A co nechápeš, Berte?“ zeptala se.

Jestli si Jamie Hudson opravdu chce vzít tu Juli …“

„To není žádná ta Julie. Je to Julie Curtisová, shodou okolností lékařka jako Jamie, a…“

Jo tak, promiň, lékařka, prosím tě, neměl bych se u tebe objednat?“

„Běž se vycpat, Berte.“

Jak jsem měl asi tušit, že je doktorka? Viděl jsem vás tři pobíhat jako tajný…“

Jo, běž se vycpat.“

„Když si ji chce vzít, proč se schází s tebou?“

„Požádal mě, abych si s ní promluvila.“

„Proč?“

„Protože si není jistá!“

„Čím si není jistá, krucinál!“

Jestli si chce vzít černocha!“

„A ty najednou funguješ jako dohazovačka nebo co?“

„Ne, jsem Jamieho kamarádka. Ta holka má velký pochyby. Miluje ho, ale celý svůj život…“

„No jasně, už to chápu. Ty seš zářnej příklad, viď? Ty a já. Černoška a běloch, který jí maj ukázat, že to jde, co?“

„Ty to pořád nechápeš?“

„Ne, promiň, ale nechápu. Seš si jistá, že to je jedinej důvod proč si ho nevezme? Protože je černej a ona bílá? Nebo je v tom…?“

„Ona je taky černá,“ řekla Sharyn.

„Cože?“

„Povídám, zeje černá. Všichni jsme černý. Jamie, Julie i já. Všichni jsme černý. Už to chápeš?“

Snažil se přebrat si to v hlavě. Pozorovala ho, jak mu to dochází.

„Vypadá bílá jako…“

„Ano, Berte?“

„Vypadá jako běloška,“ řekl.

„Od šestnácti let vypadá jako běloška. Utekla z domova, šla na jih, studovala medicínu na Yale. Má strach, že když si vezme Jamieho, přijde o bílý pacienty, přijde o všechno, na čem všechny ty roky tolik dřela.“

V pokoji se opět rozhostilo ticho.

„Mělas mi to povědět,“ řekl po chvíli.

„Porušila bych její důvěru.“

„A co moje důvěra?“

„A co moje, Berte?“

Tentokrát vyslovila jeho jméno potichu. „Neměls mě sledovat,“ řekla. „Nemělas mi lhát.“

„A už je to zas tady,“ řekla. Zase ticho.

Uvažoval, jestli to ticho dokážou nědy přerušit. „Co se stalo s tímhle?“ zeptal se, zvedl polštářek a přitiskl si ho na prsa, aby viděla na vyšívanou stranu: Štěstí Láska Empatie Podpora

„Měla jsem vymyslet jiný slovo, chybí mi tam D,“ řekla. „Důvěra.“

„Sharyn…“

„Ty mi nedůvěřuješ, Berte. Třeba je to proto, že mě nemiluješ…“

JVIiluju tě celým svým…“

„… neboje to možná proto, že jsem černá…“

„Sharyn, Sharyn…“

„Ať je to cokoli, D mi stejně chybí, Berte.“

„Můžeme vymyslet jiný slovo, který bys vyšila na nový polštářky.“

„Myslíš?“ řekla. „Něco s D?“

Podíval se na ni.

„Určitě.“

PRO ElLEEN A Wil ise to byl pořád začátek, a ten den byla navíc sobota, začátek volného víkendu, a tak ještě leželi v posteli.

„Co si myslíš?“ zeptal se.

„O čem?“

„O nás.“

„Aha.“

„O tobě a mně.“

„Hmmm.“

„Znamená to ‚Hmmm, myslím, že to vydrží věčně, jednou se vez-mem, budem mít děti a…‘“

„Hmmm.“

„Nebo to znamená ‚Hmmm, chápu, na co se ptáš, a myslím na to‘?“

„Znamená to ‚Uvidíme‘,‘’ odpověděla. „Ale mezitím,“ dodala, překulila se mu do náruče a políbila ho na ústa.

Wil is se pod jejími rty usmíval.

OLLIE JI VTDÉL PŘICHÁZET po ulici v modré uniformě. Na pravém boku měla pouzdro s pistolí, pod jejíž

tíhou se mírně nakláněla na stranu, dlouhé černé vlasy měla zastrčené pod čepicí a těsně nad levým

ňadrem měla připíchnutý stříbrný odznak. Cestou k restauraci pohledem nenápadně sledovala prostor

kolem sebe. Dobrá policajtka, pomyslel si, krásná holka, ženská. Na plastikové jmenovce, bílá písmena na černém podkladu, stálo: P. GOMEZOVA. Koho by to napadlo? pomyslel si. Gomezová.

Oči se jí rozsvítily, když ho spatřila, koho by i tohle napadlo? Slunce svítilo a jeho paprsky se třpytily v jejích očích. Nádherných hnědých očích. Patricie Gomezová. Málem zavrtěl hlavou v úžasu.

„Ahoj, Olíku!“ pozdravila ho. „Co ty tady děláš?“

Olíku, pomyslel si. Jedinej člověk na světě, kterej mi říká Olíku. Dokonce ani ségra mi tak neříká. Ani máma mi tak neříkala, ať odpočívá v pokoji. Olíku.

„Napadlo mě, že bysme si mohli skočit na něco malýho na zub,“ řekl.

„To je prima nápad!“ radovala se.

Věděl, zejí právě skončila služba. Věděl, také, že než se půjde převléknout z uniformy, staví se jako obvykle na kávu buď tady nebo v kavárně u kus dál. Tohle všechno věděl. Byl hrdý na to, že je dobrý policajt.

Otevřela dveře do restaurace a přidržela je, aby mohl vejít za ní. Majitel ji pochopitelně znal, a musel s velkou slávou zavést strážníka Gomezovou do šikovného boxu v koutě. Sundala si čepici a pověsila ji na jednu z polic lemující box. Vlasy měla sepnuté do uzlu.

„To je milý překvapení,“ řekla.

„Doufal jsem, že tu budeš,“ přiznal. Jsem rád, že jsem tě zastihnul.“

Já taky.“

„Jak to dneska šlo?“

„Byl klid. Co ty?“

„Mám volno. Ale přes tejden bylo dost rušno.“

„Dělals na něčem velkým?“

Jo, někdo odprásknul jednoho pasáka.“

„To máš teda pech,“ řekla.

„No jo. Celej včerejšek jsem seděl v tom mrňavým parku nedaleko River Pláce, víš, kterej myslím?“

Jasně. Gleason Park.“

„Čekal jsem, až se objeví jedna holka, ale nepřišla. Ženská jedna.“

„Škoda.“

„Hm.“

„To je smutný, s těma holkama,“ řekl.

Podívala se na něj.

Jaký holky myslíš, Olíku?“

„Ale ty šlapky. Byl jsem taky dost času v Ho Al ey. Znáš to tam, ne? Ty holky tam stojej polonahý.“

Nespustila z něj pohled.

„Na dešti,“ dodal.

Odložila jídelní lístek.

Jsi v pořádku, Olíku?“ zeptala se. „Mám takovej dojem, jestli…“

„Ale jo, jsem v pohodě,“ odvětil.

„Olíku?“

Přikývl. Dal si načas. Nakonec řekl: „Patricie, musím se tě na něco zeptat, a odpověz mi upřímně, jo?“

„Ty mě děsíš, Olíku.“

„Ale ne. Já jen…“

„Olíku?“

„Patricie, jsem člověk, kterej potřebuje utěšit a pomoct?“

„Potřebuješ trochu útěchy a pomoci, Olíku?“ zeptala se a pousmála se. Je to tak?“

Jsem člověk, kterej potřebuje… politovat?“ zeptal se.

„Politovat?“ řekla. „Ne. O čem to prosím tě mluvíš, Olíku? Politovat?“ Málem se natáhla přes stůl a

popadla ho oběma rukama, ale pak si uvědomila, že na sobě má uniformu, a tak se mu místo toho

podívala dlouze do očí. „Co se děje, Olíku?“ zeptala se. „Co je, proboha živýho?“

Zavrtěl hlavou.

„Olíku, Ol ie, prosím tě,“ řekla.

„Jsem ubohej zkurvenej sráč?“ zeptal se.

„Ol ie, prosím tě, neříkej takový…“

Jsem tlustej?“ zeptal se.

Natáhla se přes stůl, uniforma neuniforma. Vzala ho za obě ruce a pevně je sevřela.

„Pověz mi pravdu,“ vyzval ji.

Málem řekla: Ne, nejseš tlustej, kdo to o tobě vykládá, Olíku? Málem řekla, Jsi skvělej tanečník, Olíku, tančíš zlehka jako motýl.

Jo,“ odpověděla. „Seš tlustej.“

Přikývl.

„Ale to je jenom z jídla,“ dodala.

Znovu pokýval hlavou.

„Kontroluj se trochu,“ řekla a pokusila se usmát. „Nedávej si k odpoleční svačině čtyři hamburgery.“

„Kolik si dáš ty?“ zeptal se.

„Už jste si vybrali?“ zeptala se servírka.

„Sklenici odstředěnýho mlíka,“ řekla Patricie.

Ol ie se ještě ani nepodíval do jídelního lístku.

Já si dám to samý,“ řekl.

„Díky,“ řekla servírka a odplula ve své růžové uniformě.

„Pamatuješ se na ten film?“ zeptala se Patricie, „co v něm Meg Ryanová předstírá orgazmus? A ta ženská na druhý straně pokoje povídá, Já si dám to samý…‘?“

Jo, to bylo dobrý,“ odpověděl Ol ie. Na chvíli se odmlčel a zamyslel se. Pak řekl: „V životě jsem

odstředěný mlíko nepil.“

„Bude ti chutnat, uvidíš,“ řekla Patricie.

„Pochybuju,“ odvětil zachmuřeně.

„Ale víš co, Olíku?“ řekla, „tlustej hubenej, není to jedno? Já si s tím hlavu nedělám.“

„Tobě nevadí, když někam půjdeš s tlusťochem?“

Já budu ráda, když půjdu s tebou,“ řekla.

„Chceš jít někam dneska večer?“ zeptal se.

Jo.“

„Proč?“

„Protože tě mám ráda,“ řekla. „Připadáš mi takovej tvůrčí, a…“

„Tvůrčí? To ne, Patricie…“

„To víš, že jo, Olíku! Vždyť jsi napsal knížku!“

„No…“

„Kolik lidí dokáže napsat knížku? Já bych to třeba nesvedla!“

„No…“

Málem řekl: „Chytil jsem tu buzerantskou španěláckou děvku, co mi ji šlohla,“ ale ovládl se a nevyslovil to nahlas, protože Patricie v životě pravděpodobně zažila nejednu chvilku, kdy si z ní lidé utahovali kvůli jejímu hispánskému původu, a od něho by to asi nesla těžko.

„Chytil jsem toho parchanta, co mi ji ukrad,“ řekl.

„Nepovídej!“

„Vážně. Odříkal mi ji slovo od slova. Nahrál jsem ji. Můžu začít znovu, Patricie. Můžu si ji poslechnout a zjistit, co je na ní dobrýho a co nestojí za nic, a tenktorát to třeba vyjde.“

„Vidíš? To jsem právě myslela, když jsem říkala, že jsi tvůrčí, Olíku. A navíc zvídávej…“

„Nech toho, nebo se začnu červenat.“

„Tak se červenej,“ řekla. „Vsadím se, že červenání pálí kalorie. A taky jsi temperamentní… a… jo, jsi skvělej tanečník!“

„Kdo říká, že nejsem?“

„No… nikdo.“

„Ty taky parádně tancuješ, Patricie.“

„Děkuju, Olíku. Mně se fakt moc líbí, když spolu tancujem, tobě taky?“

„Taky.“

„Tak si pojď večer zatancovat. Spálíme trochu kalorií.“

„Rozhodně je to lepší než cvičení,“ řekl.

„Ale tanec je cvičení. Víš, co bys měl ještě dělat, Olíku?“

„Ne. Co?“

„Měl by sis občas zaskočit do policejní posilovny, zajezdit si na rotopedu, zacvičit s činkama. Určitě by ti to prospělo.“

„Dostal bych infarkt.“

„Infarkt? Neblázni. Co je s tebou? Po mírným cvičení nikdo nemůže dostat infarkt.“

„Cvičení je nuda.“

„Nepovídej. Vážně?“

Ol ie pokrčil rameny.

„Mimochodem,“ pokračovala, „dneska platím já. Jsem na řadě.“

„Fajn, to beru,“ souhlasil.

„Budeš levnej,“ řekla a mrkla na něj. „Když teď držíš tu dietu.“

Ani si neuvědomil, že drží dietu.

„A kdy se naučíš ‚Spanish Eyes‘?“ zeptala se.

„Už to skoro umím.“

„Ale tu AI Martinovu verzi, jo?“

Jasně.“

„Ne tu od Backstreet Boys.“

„To víš, že jo. Můj učitel klavíru tvrdí, že už ji skoro umím.“

„Chtěla bych, abys ji zahrál mojí mámě.“

„Možná bych měl nejdřív shodit pár kilo.“

„Ona je taky tlustá,“ uklidnila ho Patricie a vyprskla smíchy.

Ol ie zjistil, že se směje na celé kolo.

„Dvakrát odstředěné mléko,“ řekla servírka a postavila před ně sklenice. „Ještě něco?“ zeptala se a

podívala se s očekáváním na Ol ieho.

„To stačí, děkuju,“ odpověděl.

„Víš,“ řekla Patricie, „že pětadvacet procent všech Američanů chce shodit deset kilo?“

Jo, to já teda ne.“

Já chci taky zhubnout,“ řekla.

„Vážně?“

„No jasně. Aspoň pět kilo. Ráda bych shodila tak pět kilo.“

„Myslíš, že bych měl taky shodit pět kilo?“

„No… pro začátek.“

„A co dál? Deset kilo? Jako pětadvacet procent Američanů?“ Ol ie se na ni zadíval. Usmála se a pokrčila rameny. „Tu statistiku jsem si vymyslela,“ přiznala.

„To je dobře, protože já nehodlám shodit žádnejch pitomejch deset kilo.“

„Tak začni s pěti.“

„Pět, to bych možná zvládnul.“

„Prima, oba shodíme pět kilo.“

„Oba?“

Jasně. Shodíme dohromady pět kilo.“

„Dohromady,“ opakoval.

Slovo dohromady mu v tu chvíli bůhvíproč znělo libozvučně.

Bylo to celé zvláštní.

„Patricie?“ zeptal se.

„No, Olíku?“

Jestli Hlášení komisaři někdy vyjde…“

„Ano?“

„Věnuju ji tobě.“

Oči jí rázem zvlhly.

Stiskla mu ruce přes stůl.

Bylo to celé tak zvláštní.

Usrkl trochu odstředěného mléka.

Chutnalo jako kozí chcanky.

MEYER SE PRÁVĚ CHYSTAL ODEJÍT, když zazvonil telefon. Podíval se na hodiny na stěně. Bylo 15:43.

„Osmdesátý sedmý revír,“ řekl. „Detektiv Meyer.“

„Mohu mluvit s detektivem Carel ou, prosím vás?“

„Ten tu dneska není. Můžu mu něco vyřídit?“

„Vyřiďte mu, že volal Adam Fen…“

Meyer se ihned podíval na číslo volajícího na displeji. Předčíslí 377, což znamenalo, že volal přímo z jejich okrsku. Pokynul Parkerovi na druhé straně místnosti, aby šel k němu. Na list papíru napsal jediné slovo: ADRESU!

Parker přikývl, zapsal si číslo volajícího a vrátil se ke svému stolu.

Ještě jste tam?“ zeptal se Hluchý.

Jsem,“ odpověděl Meyer.

„Doufám, že neděláte to, co si myslím, že děláte. Budu dávno pryč, než se sem dostanete.“

„Co si myslíte, že dělám?“

„Poslyšte, vy chytrolíne,“ řekl Hluchý, „to je nad vaše možnosti. Vyřiďte Carel ovi tenhle vzkaz. Máte tužku a papír?“

„Mám,“ řekl Meyer.

„Vyřiďte mu, že žena jménem Melyssa Summersová se možná pokusí v příštích několika dnech opustit

zemi. Vyřiďte mu…“

Parker u svého stolu mluvil s nějakým úředníkem s telekomunikační společnosti a snažil se z něj vymámit adresu telefonního čísla s předčíslím 377. Volnou rukou mával na Meyera, aby sebou hodil.

„… hlídat letiště. Má u sebe…“

Jak se to jméno píše, prosím vás?“

„Summersová, dvě em!“ křičel Hluchý. „Melyssa Summersová. Přestaňte… přestaňte mě zdržovat na

telefonu!“

Najednou se zdálo, jako by mu docházel dech.

Jste v pořádku?“ zeptal se Meyer.

„Vlastně ne, jsem postřelenej. Ale ne…“ Znovu se zadýchal. „Nesnažte se sem poslat… záchranku, já

mám svýho doktora, díky.“

„Proč nám nedovolíte, abysme vám pomohli?“ zeptal se Meyer. „Odvezeme vás do nemoc…“

„Nebuďte směšnej, prosím vás,“ utrhl se na něj Hluchý a zasípal.

Parker na druhém konci místnosti právě vstával od telefonu.

„Vyřiď Carel ovi, že ty stradivárky má ona.“

„Co že má?“

„Vyřiď mu, že doufám, že ji dostane.“

Ve sluchátku se ozvalo cvaknutí.

Je to River Pláce South číslo tři sta dvacet osm,“ řekl Parker.

GENERO VYKOPL DVEŘE bytu číslo 17D ve čtyři hodiny patnáct minut v sobotu odpoledne. Bylo to

poprvé v životě, kdy vykopl dveře. Připadal si přitom jako policajt z televize. Nebyl sám – totiž při vpádu do onoho bytu. Parker a Meyer už něco takového zažili a vůbec si nepřipadali jako policajti z nějaké detektivky. Vlastně si připadali spíš jako hasiči, pro které je vyrážení dveří běžnou záležitostí.

Ať tam bydlel kdokoli—

Muž, který měl byt pronajatý, se podle správce jmenoval Adam Fen, a poslední dobou se k němu

nastěhovala atraktivní blondýna. Usoudili, že to byla pravděpodobně Melyssa Summersová, o které mluvil Hluchý, ale správce nevěděl, jak se jmenuje.

Ať tam bydlel kdokoli, musel mít naspěch, když odcházel.

Ve vstupní hale byly krvavé skvrny na koberci u stolku. Velké skvrny. Usoudili, že tam byl patrně postřelen a tam také ztratil nejvíc krve. Krvavé stopy pak vedly nejprve do koupelny. Rulička gázy na umyvadle svědčila o tom, že se pokusil zastavit krvácení a ovázat ránu. Dál vedly stopy do malé pracovny v zadní části bytu. Krev na počítačové klávesnici zase nasvědčovala tomu, že se před odchodem snažil něco napsat.

Když zapnuli počítač, zjistili, že vymazal všechny soubory. Na monitoru se objevil jenom žlutý štítek se slovy:

JEŠTĚ SE UVIDÍME, MLÁDENCI!

„On pomalu vykrvácí, ale ještě se zastaví, aby nám napsal vzkaz,“ žasl Genero.

„To je jeho styl,“ řekl Meyer.

JEŠTĚ SE UVIDÍME, JO?“ řekl Carel a do sluchátka. „Tak to bylo napsaný na monitoru.“

„A myslíš, že je zraněnej?“

„Určitě. Povídal, zeje postřelenej, a tady je všude krev.“

„Neměl bys informovat záchranku?“

„To on nechtěl. Má vlastního doktora.“

„Takže myslíš, že zase pláchnul?“

„O tom nepochybuju.“

„A co ta holka? Summersová, jmenuje se tak?“

„Melyssa Summersová. Povídal, že se chystala za hranice.“

„Kam?“

„To neříkal.“

„S těma stradivárkama?“

„Tak to aspoň tvrdil.“

„Už se vám ozval ten Rek?“

Ještě ne, ale třeba volal na Mid South.“

„Rád bych věděl, co se stalo.“

„To já taky.“

„Možná by bylo dobrý spojit se s úřadem domácí bezpečnosti, Meyere.“

„To už jsem udělal. A informoval jsem všechny letecký společnosti. Budou čekat, jestli se s těma houslema objeví.“

„Pokud má to jméno v pasu.“

„Pokud vůbec má nějakej pas.“

Ve sluchátku se rozhostilo ticho.

„Tak co s ním uděláme?“ zeptal se Meyer.

„Budeme čekat. Jestli dostáném tu holku…“

Jestli.“

„Třeba by nám o něm mohla něco říct. Když ne, dostáném ho, až se znovu objeví.“

„Pokud se objeví.“

„Vždycky se objeví, Meyere.“

Je spolehlivej jako smrt a daně.“

Jo, v tom jsou stejný,“ souhlasil Carel a.

Znovu nastalo ticho.

„Mám tu nějakou práci,“ řekl Meyer.

„Nestrhni se.“

„Tak v pondělí.“

„Měj se,“ řekl Carel a a zavěsil.

Stál ještě chvíli u telefonu s rukou na sluchátku a přemýšlel, kdy zase uvidí Hluchého. Další setkání s ním by si klidně odpustil. Skoro vzdychl.

Teddy na něj čekala v ložnici.

Potichu se svlékl, šel si do koupelny vyčistit zuby, a pak se vrátil do ložnice. Vlezl si k Teddy.

Její ruce se zatřepetaly ve vzduchu.

Byla to pěkná svatba, říkala.

Když skončila, přikývl.

Myslíš, že ne? zeptala se.

Znovu přikývl.

Steve?

Podíval se jí do očí.

Vypořádáš se s tím vůbec někdy nebo co?

„S čím jestli se vypořádám?“ zeptal se s šibalským úsměvem a zároveň svá slova vyjádřil znakovou řečí.

Pak ji objal, políbil ji a přivinul ji k sobě, a ona si vzpomněla, jak kdysi dávno detektiv jménem Steve Carel a stál bez klobouku a rukavic v padajícím sněhu a nabídl dívce jménem Theodora Franklinová červenou růži na svatého Valentýna –a navždy naplnil její život růžemi.

Zhasla lampičku na nočním stolku a přitulila se k němu.

DRUHÝ DEN VE TRI HODINY odpoledne se mladá blondýna přihlásila k odbavení na mezinárodním

letišti Spindledrift k letadlu společnosti Air France do Paříže, které mělo odletět v 17:10. Pracovníci pasové kontroly měli zastavit a zadržet ženu jménem Melyssa Summersová. Blondýna měla v pasu jméno Carmela Sammaroneová. Úředník se podíval na její fotografi , dal jí do pasu razítko a řekl: „Přeji vám příjemný let, slečno Sammaroneová.“

Melyssa se ostýchavě usmála a zamířila k bezpečnostní kontrole, kde položila pouzdro s houslemi na

pás.

Melyssa čekala na odlet v první třídě letadla, popíjela ouzo a listovala červnovým vydáním časopisu

Vogue. „Letíte poprvé do Paříže?“ zeptala se letuška. „Ano,“ odpověděla Melyssa s úsměvem. Byl to

začátek.

Včera jeden zaměstnanec úřadu domácí bezpečnosti hovořil telefonicky s Meyerem, poznamenal si

informaci o vzácných houslích, zeptal se, zda to představuje hrozbu bombového výbuchu, a když byl

ujištěn o tom, že nikoli, pokrčil rameny a poděkoval Meyerovi za „upozornění“.

Zaměstnanci bezpečnostní kontroly na letišti, kteří otevřeli a zkoumali pouzdro na housle Carmely

Sammaroneové, také hledali bomby, zbraně, nože nebo pinzety, a určitě by nerozeznali stradivárky od

budweiseru. Proklepali pouzdro a zatřásli houslemi, zda uvnitř ne-chřestí něco podezřelého.

Jeden z úředníků poznamenal: „Můj strejda hrával na housle.“

„To je hezké,“ řekla Melyssa a přihlížela, jak zavírají pouzdro a za-cvakávají klipsy.

„Příjemný let,“ popřál jí další úředník.

Melyssa čekala na odlet v první třídě letadla, popíjela ouzo a listovala červnovým vydáním časopisu

Vbgue.

„Letíte poprvé do Paříže?“ zeptala se letuška.

„Ano,“ odpověděla Melyssa s úsměvem.

Byl to začátek.

87. REVÍR 1956 COP HATER

Zabiják (Naše vojsko, 1969)

Nenávist (Český spisovatel, 1993) 1956 THE MUGGER

Útočník (BB art, 2003)

1956 THE PUSHER

Překupník (Odeon, 1993)

1957 THE CON MAN

Profesionál (Mladá fronta, 1967,1970;

Český spisovatel, 1992)

1957 KILLER’S CHOICE

Koho zvolil vrah (Orbis, 1969) Která stála za vraždu (Český spisovatel, 1993)

1958 KILLER’S PAYOFF

Vrahův žold (Odeon, 1993) 1958 KILLER’S WEDGE

Zub za zub (Mladá fronta, 1967,1970;

Český spisovatel, 1993)

1958 LADY KILLER

Vražda předem ohlášená (BB art, 2003)

1959 TIL DEATH

Až do nejdelší smrti (BB art, 2002)

1959 KING’S RANSOM

Těžký prachy (Český spisovatel, 1995)

1960 GIVE THE BOYS A GREAT BIG HAND

Dej mládencům ruku jako lopatu (Odeon, 1973,1986)

1960 SEE THEM DIE

Dívej se, jak umírají (BB art, 20020)

1961 THE HECKLER

Provokatér (Odeon, 1979; BB art, 2005)

1961 LADY, LADY, I DID IT!

Udělal jsem to já! (BB art, 2002)

1962 THE EMPTY HOURS

Příliš tiché hodiny (BB art, 2001) 1962 UKE LOVE

Jako z lásky (Český spisovatel, 1996)

TEN PLUS ONÉ

Deset a jeden (Odeon, 1972; Český spisovatel, 1996)

AXE

Sekera (Naše vojsko, 1982; BB art, 2004)

HE WHO HESITATES

Nerozhodnost (BB art, 2001)

DOLL

Panenka (Lidové nakladatelství, 1970;

Český spisovatel, 1997) EIGHTYMILUON EYES Osmdesát milionů očí (BB art, 2001) FUZZ

Poldové (Odeon, 1979, 1990) SHOTGUN

Brokovnice (Odeon, 1973, 1984, 1986) JIGSAW

Skládačka (Odeon, 1973, 1986) HAIL, HAIL, THE GANG’S ALL HERE Všichni do jednoho (BB art, 2000)

SADIE WHEN SHE DIED Zemřela jako Sadie (Český spisovatel, 1997) LETS HEAR IT FOR THE DEAF

MAN Není hluchý jako hluchý (Odeon, 1979, 1990) HAIL TO THE CHIEF Jeho slovo je zákon (BB art,

2000) BREAD

Prachy (Mladá fronta, 1977; BB art, 2004) BLOOD RELATIVES

Příbuzenská krev (Melantrich, 1983; BB art, 2005) SO LONG AS YOU BOTH SHALL LIVE Dokud vás

smrt nerozdělí (BB art, 1999) LONG TIME NO SEE

Dlouho jsme se neviděli (Práce, 1983; BB art, 2004) CALYPSO

Kalypso (Mladá fronta, 1997) GHOSTS

Přízraky (Český spisovatel, 1995) HEAT Horko (BB art, 2000)

1983

1984

1985 1987 1987

1989

1990

1991

1992

1993

1994

1995

1997

1998

1999 2001

2003

2004

2004

2005

ICE

Sníh (Svoboda, 1988; BB art, 2005) LIGHTNING

Postrach (Český spisovatel, 1995) EIGHT BLACK HORSES Osm černých koní (Český spisovatel, 1997)

POISON

Jed (Český spisovatel, 1994) TRICKS

Noc kouzel zbavená (Práce, 1991) LULLABY

Ukolébavka (BB art, 1998) VESPERS

Nešpory (Český spisovatel, 1993) WIDOWS

Vdovy (Český spisovatel, 1993) KISS

Polibek (Český spisovatel, 1994) MISCHIEF

Zlovolnost (Český spisovatel, 1994) AND ALL THROUGH THE HOUSE ROMANCE

Romance (BB art, 1998) NOCTURNO Nokturno (BB art, 1997) THE BIG BAD CITY To veliké zlé město

(BB art, 1999) THE LAST DANCE Poslední tanec (BB art, 2000) MONEY, MONEY, MONEY Prachy,

prachy, prachy (BB art, 2001) FÁT OLLIE’S BOOK Kniha Spekouna Ol ieho (BB art, 2003) THE

FRUMIOUS BANDERSNATCH Uloupená hvězda (BB art, 2004) HARK!

(BB art, 2005) FIDDLERS

MATTHEWHOPE

1978

1981

1982

1984

1985

1986

1987

1988 1990

1993

1994 1996 1998

GOLDILOCKS

Zlatovláska (BB art, 1998)

RUMPELSTILTSKIN

Skřet a královna (BB art, 1999)

BEAUTY AND THE BEAST

Kráska a zvíře (BB art, 1999)

JACK AND THE BEANSTALK

Jack a fazole (BB art, 1999)

SNOWWHITE AND ROSE ŘEĎ

Sněhurka (BB art, 2000)

CINDERELLA

Popelka (BB art, 2000)

PUSS IN BOOTS

Kočka v botách (BB art, 2000)

THE HOUSE THATJACK BUILT

Dům, co postavil Jack (Český spisovatel, 1993)

THREE BUND MÍČE

Tři slepé myšky (BB art, 2001)

MARY, MARY

Mary, Mary (Český spisovatel, 1994)

THERE WAS A LITTLE GIRL

Byla jedna holčička (BB art, 2001)

GLADLYTHE CROSS-EYED BEAR

Šilhavý medvídek (BB art, 2001)

THE LAST BEST HOPE

Matthew Hope – poslední naděje (BB art, 2002)

EVAN HUNTER &

2001

EVAN HUNTER

1954

CANDYLAND Sladký svět (BB art, 2002)

THE BLACKBOARDJUNGLE Džungle před tabulí (Svoboda, 1976,1979,1984;

BB art, 2001)

1956

1958

1959 1961 1964

1966

1967

1968

1969

1971

1972

1973

1974 1976 1981

1983

1984

1994

1995 2002

SECOND ENDING

STRANGERS WHEN WE MEET

A MATTER OF CONVICTION

MOTHERS AND DAUGHTERS

BUDDWING

THE PÁPER DRAGON

A HORSE’S HEAD

LAST SUMMER

SONS

NOBODY KNEW THEY WERE THERE

EVERY LITTLE CROOK AND NANNY

Spousta malých darebáků (Naše vojsko, 1985,1997)

COME WINTER

STREETS OF GOLD

THE CHISHOLMS

LOVE, DAD

Líbá táta (BB art, 2000)

FAR FROM THE SEA

LIZZIE

Tajemství domu Bordenů (BB art, 2003)

CRIMINAL CONVERSATION

Cizoložství (Naše vojsko, 1995)

Osudný odposlech (BB art, 1999)

PRIVÍLEGED CONVERSATION

Soukromý rozhovor (BB art, 1999)

THE MOMENT SHE WAS GONE

OSTATNÍ DETEKTIVKY

1965 1975

1975

1976 1986

THE SENTRIES

Hlídky (BB art, 2003)

WHERE THERE’S SMOKE

Beznadějný případ (BB art, 2002)

DOORS

Dveře (BB art, 2003)

GUNS

Zbraně (BB art, 2004)

ANOTHER PART OF THE CITY

Vraždy pod stromeček (Československý spisovatel, 1992)

DOWNTOWN

Ve víru velkoměsta (B B art, 2003) ALICE INJEOPARDY Alice v nebezpečí (BB art, 2005)

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2005

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2004 by Hui Corp.

Al rights reserved.

Z anglického originálu Hark!

(Published by Simon & Schuster, Rockefel er Center, New York)

přeložil © 2005 Michal Strenk

Redakce textu: Eva Kubešová

Jazyková korektura: Helena Pelcová

Grafická úprava obálky © 2005 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-677-8

Tato kniha je věnována mé ženě Dragici – která je pro mne vším.

Město v téhle knize je vymyšlené. Lidé a místa, to vše je fiktivní. Pouze postup policie vychází ze

zavedených vyšetřovacích technik.

Document Outline

Slyšte!